Věž mlčení

Františka Vrbenská

Labyrint půlnočního draka III

Znění tohoto textu vychází z díla Věž mlčení tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Netopejr v Olomouci v roce 2000.

§

Text díla (Františka Vrbenská: Věž mlčení), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 5. 12. 2025.

Staří učenci bájili, že Zemi obepíná šumot andělských křídel. Kdo však se prodere mezi mračna, nad koloběh živých tvorů, pozná pravdu: to se do vichrné řeky slévá řev jejich utrpení.

Kiši kitáb – Kniha člověka, 7. století n. l.

Muži, kteří se zbraní v ruce pustoší a vraždí, nejsou démoni ani skřeti – to jen ti druzí pro ně přestali být lidmi.

Pohoří Akyr Tas – třetí měsíc prvního roku Zajíce za vlády krále Tungula Aroka (březen roku 739 n. l.)

Chlapec Yain z rodu Orlů pracně udržoval netečnou tvář; pod koženou kazajkou mu bušilo srdce, malý a dychtivý pták tlukoucí křídly. Poprvé se účastní barantu, kořistné výpravy!

Tuhá zima prodlévala. Horské klany hladověly, lidem visela kůže na břiše a dětem se zkalily oči. Na dně obilních jam hrála schovávanou zbylá zrnka, zvěř se ukryla do hlubin hvozdů, průsmyky a stezky do bohaté nížiny uzamkly sněhy.

Proč se tedy nepokusit o nájezd na správní hrad? Místodržící nového panovníka Tungula Aroka, šermanapa Severozápadu, s koncem jeseně odjel do Mellia na jednání Velké rady. Stříbronoš zůstal pod stráží půl stovky zdatných válečníků, posádky zverbované z klanů Rysa, Hlavatky a Vlka.

Přestože se znali z Příměří letního slunovratu, sjezdu horských klanů každoročně určeného k vyjednávání, oslavám, hrám a přátelským utkáním, strážci by nevpustili Orly do bran. Lest ani výpad nepomohou… Bojovníků s černým tetováním ve tvářích, z nichž dlouhá zima vysála tuk, bylo méně než dva tucty. Zbudovali skryté lesní tábořiště a po způsobu horalů trpělivě čekali. Šidili žaludky rozpuštěným sněhem, drcenou kůrou a nadějí.

Třetí noci Vládce chladu přinesl bouři, přízračné blesky, příboj bodavých vloček. Palčivá vichřice bušila údery medvědích tlap, řvala jako vodopád. Orli prošli vánicí k valům pevnosti, obličeje si halili do šátků. V očích jim mrzly slzy, údy těžkly na křišťál a tělo stravoval plamen. Za třeskuté bílé tmy zůstalo předhradí nestřežené. Nejsilnější, nejobratnější z bojovníků vyšplhal na vnitřní hradbu. Zabil nožem hlídače a otevřel druhou bránu. Stříbronoš byl vydán Orlí smělosti a zbraním.

Horká potrava a vyhřáté lůžko uberou válečníku pohotové odvahy… Mnohé z hradní posádky Orli odpravili ještě spící. Sekeromlat v Yainově pěsti zářil krví. Chlapci se točila hlava teplým žlutým pachem jejich tučného, zadýchaného doupěte. Nevnímal muka prokřehlých tkání, jež s křikem ožívaly. Plavé kameny stěn, černé stíny, svit loučí se Yainovi míhaly před zrakem. Zalykal se nadšením, opojným zápalem lovce. Viděl polonahé Rysy klopýtat, škrábat se vzhůru schodištěm, a smál se.

Poslední z Rysů, statný mladík s kulatou bradou, zavolal válečný pokřik klanu a plavným skokem se vrhl Yainovi v ústrety. Mladému Rysu slepily řasy ospalky, ale probudil se do čilé zdatnosti. Zkušenější a mocnější soupeř vyrazil Orlu jeho mlat. Bili se dlouhými noži, zbraní horalů. A svírajíce navzájem pravé zápěstí, zaklíněni v objetí, padli na zem pod schody, Yain vespod. Podobně spolu zápasili o minulém svátku Příměří, při hře o míč, v níž jsou povoleny všechny zlé chvaty.

„Veverčí kůže,“ vesele oslovil Yaina Rys, „v létě jsem ti srovnal kosti, v zimě ti pustím žilou. Pros o milost! Příště tě smetou do nůše.“

Letní hry… Dusivá, marná zlost neúspěchu. Orlí hoch se vzepřel, aby přiblížil ostří nože k sokovi. Pravička vězela v poutu Rysovy pěsti. Levice rychle umdlévala – o vlas povolí a Rysova čepel mu vjede do hrudi. Yainova duše naběhla vzteklou bezmocí, pukala mučivým žárem, praštěly i cévy a ryčelo srdce.

Yain vykřikl a udeřil čelem vzhůru. Zasáhl Rysa do rtů: mládenec sebou trhl bolestí. Do jeho napjatého hrdla se zasekly Orlovy zuby. Yain pustil nůž, zachytil Rysovu dlaň. O život držel obě škubající ruce. Neviděl, nevnímal, vědomí plálo nachovým ohněm. Yainovy čelisti se prodíraly do tuhé hmoty, jež chrupala pod skusem. Ústa mu spálil výtrysk rudé lávy. Radostná úleva vítězství…

Toho jara získal Yain při výpravách meč a válečné jméno. Mnohé z Orlů pak přivedla do služeb krále obava ze správcova postihu a krevní msty tří klanů, k nimž patřila hradní posádka. Yain však kráčel ještě strměji a směleji; a kdykoliv Mocného Sin Korobiho obklíčily pochybnost a obavy, našeptavači Smrti, vykřesal v duši nachový plamen. Na ohnivých křídlech odhodlání vyhrával střety s osudem a jako strom bouři přestával neúspěchy, po dvacet let od přepadu Stříbronoše – až k prvním zimním dnům uprostřed Hadích vrchů, kdy pátrá po buřičích s podivným posláním…

Sotva opadl vír nemoci, vržené na Bouřný hrad čarodějnicí rebelů, Mocný shromáždil ze svého mužstva a z hradní posádky ozbrojence, kteří stačili vyzdravět. Několik strážců z okolních osad, znalých zdejší krajiny, doplnilo počet na třicet pět kopí. Jen klapot kopyt a chřestění výzbroje plašily vrány na Hromovém ostrohu, když zachmuřen vyjížděl v čele malého oddílu z bran zamlklé pevnosti. Magie prstenu byla porušena. Když pohladil velký opál, mléčnými hlubinami klenotu se míhaly zelené a rudé jiskry jak přízračné dravé ryby v zářivých pancířích, ale Rádce Er Torsik se neozýval.

Sin Korobi oželel slídivý dohled a nesmlouvavé rady Moudrého. Spolehl se na vlastní důvtip, zkušenost a cit lovce, stezku mysli, jež spojuje stihače a štvanou zvěř. Vydal se tam, kde byl naposledy jist stopou, k údolí, v němž tábořil večer před honem na lotra z Vlčího klanu. Nepřipadá v úvahu, že by byl Vlk po tvrdém výslechu schopen putovat dál. Nepochybně se uprchlíci ukrývají v nějakém doupěti… A Mocný poručil mužstvu pročesat okolní hvozd v šíři šesti mil.

I.
Raraši tančí v kapradí

Za vlády Pána Ulb Sina, v měsíci Tučné kůže, Yssur himal, roku Písečného deště (listopad roku 757 n. l.)

Nad ránem Njála neprobudil chlad, ta spolehlivá nápověda přikrmování ohně. Zburcovala ho ustaraná mysl, jež i ve snění přebírá povinnosti, naděje, strachy a žaly jako mísu čočky. Písař ztuhl, útroby se sevřely, údy mravenčily, v mozku vála vichřice… Úzkost mu nedala znovu zdřímnout.

Jeskyni zaplnila němá temnota a hutný klid, který šíří spící tvorové. Dračí oči uhlíků mrkaly z ohniště zbudovaného u skalní stěny, aby odrážela teplo a šetřila spáčům stálé převracení k ohni. Pes a lidé, včetně Ayrena, jenž se cítil v přístřešku osamělý, se poskládali kolem, jeden přes druhého, po uši zakutaní do kožešinových vaků a pokrývek. Mladík sesunul z nohou pochrupujícího Damazida, vyhrabal se do pasu z pytle, na jehož povrchu se třpytila námraza. Vzduch ve sluji řezal ledovou dýkou. Njál si hbitě navlékl kazajku a přiživil žhavé oharky chrastím. Ohlédl se po Sagittovi, jehož v polospánku zaslechl naříkat; teď ležel tiše, přesto Njál cítil, že je vzhůru.

Písař k vlastnímu trápení přidal Vlkovo, těžké myšlenky ani nešly unést. Z osobní torny, která sloužila místo podušky, vyňal jeden ze spisů získaných v Hlubině půlnocí – „Trůn z nefritu“, dílo, jež dodává vědění. Njál si vzdychl. Za strázní Cesty trpěly svazky jako lidé, zraňoval je prach, vlhko, zvířecí zuby, krčily se listy, trhaly vazby, ztrácely spony a rožnice.

Jako ten, kdo se v hoři opíjí vínem nebo mámí bylinami, ukrýval se Njál v říši vykouzlené knihou, až do krajiny za jícnem sluje vešlo po špičkách šeříkové světlo.

Houně, kterou večer přetáhl Njál přes králův spací pytel, se nadzvedla. Zavlnila se, popošla, sjela z Lykovy hlavy i hřbetu. Pes zatřepal zádí, procítěně zívl. Přemístil se k Tarsis a budil ji nesmlouvavými šťouchanci čenichem.

Z kupy kůží se vysunula štíhlá paže, chňapla Lyka kolem šíje. „Nevstávám,“ zamumlala Tarsis. „Nejsem.“ Mdlobnou únavu duše jí neodňal ani spánek. Slyší naléhavě volání, nepohne se však, je ochromena čarami. Skvrna krve na pokrývce kypí do tratoliště. V těle se ukrývá tíživý chlad, vnitřní tkáně mrznou a hadačka, stále žijíc, umírá bez konce…

Damazid zívl, jako by ryčel říjící jelen, a protáhl se, až dvě stě liber jeho svalů a kostí zapraskalo. „Sem se šel v noci vytrousit,“ houkl, drbaje si plece ryšavé pihami, „a ťáp sem do Lykovy hromádky – hele, Gazelko, nemůžeš mu vtlouct do kebule, aby si našel vonačejší flek na venčení?“

Lyk zkroušeně připlácl uši k hlavě a v omluvě zavrtěl oháňkou.

„To ty vraní kůže a droby,“ hájila psa Tarsis. „Zlobí ho zažívání po tom, co jíme. A neměls ho nechat, aby ochutnal chcíplého ježka.“

„Sračkám, co dlabem, já neříkám jídlo,“ zdůraznil zrzek. „Taky mně vrtačej do střev a škrundá mi v bubnu, dyž tláskám kořínky a charabejlí! Eště ty kruťohubný bobule, kerý do nás cpeš!“

„Rakytník,“ odsekla hadačka. Snažila se alespoň předejít neduhům z nedostatku stravy. „Trnky ti mohou připadat trochu nahořklé a trpké, zato tě nebolí v krku ani ti neteče krev z dásní.“

„Huš,“ zavrčel. Soukal se do prostydlých svršků a vycpával své křápy suchou trávou: „Pad mi činanej sen vo žranici u knížete Chirmena! Všude samý zlato, kozatý pipiny a vybraný pošušňání: lilek ve vomáčce sedmi chutí, jatýrka na černejch houbičkách, voňavej malachit – kuře se špenátem, jo? – měsíční vomeleta s medem, ouhoří vějířky, vepřový křehký jak víla –“

„Zadrž!“ sekl tvrdě písař. V žaludku mu kvílela meluzína. Njál byl skromný mladý muž, nicméně postrádal odříkavost světců a sladké plněné taštičky polévané smetanou, jak je připravují ve Městě.

„Vám se snad vo hmotě nezdá?“ podivil se Damazid.

„Zdá,“ potvrdil Sagitto. Kotoulem se osvobodil z přikrývek a zaklel, když narazil na hrbol skalního podloží. V sedě se jal šťavnatě líčit: „Zabil jsem si tělo, strčil jsem se do pekáče a do zlatova se upekl. Zrovna jsem se chystal sníst, abych dostal novou schránku na duši –“

„– když ses sám sobě přismažil,“ zahuhlal Foke pod houněmi, „a nech mě spát, hrozně křičíš.“

„Hejbni hnátama, pernatá kůže!“ psanec zacloumal Fokeho uchem. „Balíme! Mlhy stoupaj k nebi…“

„Po obloze táhnou mraky, seber se a táhni taky,“ zasyčel Ptačí muž. „Jak mám vstávat, když mě Vlk celou noc rýpal šídlem?“

„Co chvíli se převalil na mě,“ bránil se Sagitto. „Prošťouchl mi loktem žebra. Uklidňoval jsem ho, ne?“

„Bolí mě prokousnutá ruka a nohy,“ vyjel sveřepě Foke. „Vlk si nechá zabavit moji obuv, a já abych mu jeho škorně vrátil, sotva jsem přiletěl, a ty, co mi náhradou přešil z Njálových holínek, které ohlodal Lyk, mně hned odřely nárt, a –“

„Kvapná práce se nevyvede. Než boty povolí, oblož si otlaky mechem,“ radil Sagitto lehkovážně.

„Já byl donucenej Vlkovi navalit zásobní zákosák! Štístko, že nepřišel taky vo palici, jináč nevim, komu by čórnul náhradní,“ přisadil si zrzek.

„Určitě ne Ptačímu muži,“ žahl Sagitto. Ztráta hlavy by ho zaručeně netrápila, ale nesmířil se s tím, že mu v zajetí spálili drahocenný Tarsisin amulet: zbyla jen jizva na hrudi.

Nadešel čtrnáctý měsíc Yssur himal. Přísný řád, jež Ochránci zavedli, blahodárně omezil loupeže i jiné zločiny. Co byl odboj Dah Džairozu smeten, panoval klid i ve Městě. Jen občas někoho dopadli se zbraní, se znakem Zapovězené Bohyně či pro zrádné smýšlení – dík bdělosti souseda. Sto dní Vítězný Ban Tajrak spolehlivě zastupoval velitele Gardy, o němž doposud nepřišly žádné zprávy.

Vítězný v naději, že zaujme místo svého představeného, obden kladl úlitby v chrámu Pána boje Ok Hagžara. Prosil, aby směl dovršit své zásluhy, odhalit spiklence proti Vládci. Nařídil svým mužům, aby se proměnili v žubgury, stooké lovecké psy Pána smrti, jimž nic neunikne.

Nároží ulice Sedmi zlodějů vedle náměstí Záštity přes noc ozdobily hanlivé verše a posměšné kresby, Ochránce představily jako démony boha Temnot. Přitáhly shluk potěšených Mellijců a drzouna v hadrech, jenž, znalý písma, tlumočil zástupu rouhání na zdi.

Bdělí gardisté rozprášili prchající čumily do okolních uliček. Čtenáře urážlivých básní lapili, aby byl příkladně popraven. Ubožáka zatratili sami bozi: neutekl, ale polohlasně zpíval. Neuletěla ani vrána na jeho rameni a gardisté ji nezaháněli, protože mrchosytné tvory chrání Podsvětní soudce.

Místoveliteli Gardy do jeho úředních komnat v paláci Šestiuchého koně předvedli starce v sivých cárech. Připomínal letitou sůvu, jež vyhublá a rozježená uminutě zírá do slunce. Čpěl myšinou. Pták na jeho pleci přešlapoval, krákal si pod ozobí. Vítězný se rozřehtal a zatčený bídník se přidal rovným, plným hlasem muže na prahu zralosti.

„Čemu ty se chechtáš, šedivče?“ rozčílil se Ban Tajrak. „Než zametou před čajovnami odpadky od snídaně, budeš viset z hlavní brány!“

„Můj pane, trest by mne uchránil před krutějším ortelem, který mi chystá osud,“ usmál se žebrák. „Ale já ti přináším vzácný klenot a dobrou radu. Takové dary vykupují život.“

„Blábolíš, starče!“ vyjel nevrle velitel. „Proč bych rovnou nedal na štěkot prašivého psa?“

„Poprvé jsi ležel s dcerou pastuchy svého otce,“ spustil tulák. „Padal tichý jarní déšť, step rozměkla jako prosná kaše. Na protějším břehu řeky ržál divoký bílý hřebec, přivolával klisny tvého stáda. Té dívence jsi začervenil sukni pod dřínovým keřem. Na hubeném krku měla amulet, kostěný terčík –“

Ban Tajrak rychle překřížil levý ukazovák a prostředník, aby zahnal zlé kouzlo. Pochopil, že bludný muž je zřec. „Mluv,“ zasykl.

„Rozvaž mi ruce,“ vybídl jej stařec pokojně. Sáhl pod orvané cípy oděvu; na seschlé dlani se zatřpytily dva srpky z bílého zlata, spojené dvěma oválnými smaragdy vzácné čirosti a jasu.

„Znamení Zapovězené bohyně!“ vykřikl Gelabh.

„Náleželo muži, který zemřel,“ prohodil žebrák, „veleknězi jménem Sangval. Jestli do té věci udeříš mečem, zmizí prokletý znak a zbyde surovina, z níž necháš pro svoji manželku zhotovit šperk.“

„Cetkami se nevyplatíš,“ sekl výhružně Ban Tajrak. „Ten přívěsek znamená, že jsi ve spojení s buřiči!“

„Nepatřívat mezi rebely, nemohl bych tě obdarovat cennou zvěstí. Na pomezí Červených polí a části Hadích vrchů, zvaných Střenky, se tajně shromažďují ozbrojené síly povstalců. Vedou je Ratebun, kapitán bývalého krále, a Heratar, kdysi velitel Tungulovy osobní gardy. Ze staré pevnosti Rohu učinili vzbouřenci hlavní stan a výcvikový tábor. Jejich vojsko čítá čtyři tisíce mužů a roste každým dnem.“

„Lžeš,“ vypravil Ban Tajrak, zatínaje pěsti. Srdce mu bušilo kopyty pádícího koně.

„Pane, kdybys některé z Mellijských přísně vyslechl, potvrdili by mé údaje… Neztrácej čas vyšetřováním, raději ihned vyšli zprávu Sin Korobimu, ať sklidíš jeho dík a uznání.“

„Plesnivá hubo, netrop si šašky!“ osopil se Gelabh, „Kdo ví, kudy bloudí Mocný s oddílem?“

„Tvůj velitel vypravil z Bouřného hradu posla. Sám pokračuje v tažení a pátého dne, počítáno od tohoto rána, bude uprostřed odpoledne křížit královskou silnici Měděný řetěz na sté a padesáté druhé míli poblíž tvrze zvané Vlajka. Jezdec s jeho zprávou dnes po soumraku dostihne brány Města.“

„Mám se řídit žvásty bláznivého žebráka?“ vybuchl Vítězný. „I kdybych ti uvěřil, sám seberu válečné oddíly a rozdrtím nepřátele!“

Potulný zřec upřel oči do Gelabhovy zrudlé tváře: pohled temný, ostrý a naléhavý, až se Ban Tajrak ošil závanem chladu.

„Pane, máš povinnost velitele upozornit, už kvůli ohrožení při průjezdu Červenými poli,“ rozkládal stařec. „Jinak ti Velká rada vytkne opomenutí, a přežije-li Sin Korobi, obviní tě z věrolomnosti.“

„Obhájím své rozhodnutí!“ zvolal sveřepě Ban Tajrak. Napadlo jej, že posel velitele Gardy zmizí ještě před hradbami Mellia.

„Můžeš jediným úderem všechno získat,“ kývl děd, „nebo ztratit. Dnešní vejce je lepší než zítřejší kuře, můj pane! Čeká nás doba zápasů, tvá smělost tě volá do bouří, ale pokud vyčkáš, až selže Mocný, zabráníš mu, aby ti úskokem odňal pocty.“

Mohutné čelisti Vítězného naběhly hroudami sevřených svalů. Vrána na tulákových ramenou rozevřela zobák; vyrážela zlověstné skřeky.

„Přijímám dary,“ hlasem Ban Tajraka duněla podzemní řeka hněvu. „Zajistí tvé bídné schránce dech, nikoliv svobodu. Lstivost a poznání jsou nebezpečné: otrávený šíp nechť chrání tma toulce.“

„Můj pane, najdi pro mne třeba nejhlubší žalář…,“ pravil tiše žebravý stařec. „Co nás smrtelné může spasit před zlou sudbou?“

Vítězný ihned vypravil k Hadím vrchům hbitého jezdce s pokynem, ve kterých místech podle starcova proroctví má vyhledat oddíl Sin Korobiho. Vydal pro pevnost Temim rozkaz k průzkumu na Červených polích. Předal Velké radě zprávu o vzbouřencích v pevnosti Rohu a o svém rozhodnutí povolat nazpět velitele Gardy. Odvážil se požádat Ctihodného Har Utybana, Pána kopí, o poradní schůzku k válečným opatřením – avšak v útrobách mu vřela nedůvěra a zlost.

S nocí zabušil na Orlí bránu umdlévajcí muž; schvátil koně míli před Melliem. Přinášel poselství Sin Korobiho… Ban Tajrak sestoupil do podzemí, dal otevřít celu, do níž uvěznili žebráka s vránou. V hloubi duše nebyl překvapen. Uvnitř kobky nezbyla niť ze starcových cárů ani černé vraní peříčko.

Hledači kmitali jeskyní v hlučném zmatku, důsledku snahy rozespalých zesláblých tvorů zhostit se co nejrychleji ranních zástojů, včetně požití pokrmu, jenž je nezbytností, ne potěšením.

„Medunka –!“ Malý král vyskočil ze svého lože. „Nevzbudili jste mě, a moje Medunka je venku sama… Slíbil jsem, že ji nikdy neopustím! Nestudí ji sníh?“

„O ryzku se nestrachuj,“ ujistil ho Vlk. „Ráno mě ze žertu nakopla.“

K lanu v ústí sluje upevňoval brašny, jejichž jásavé jugurské vzory zpopelavěly zašlou špínou. Rance se škubavě vznesly a Lyk se štěkotem předstíral, že je chce strhnout dolů. Na vrcholu skály Damazid a ponurý Foke, který trucoval pro nepadnoucí boty, vytahovali zátěž k sobě. Rozdělovali ji strakáči Batchú, Drzounovi, starému Reshovi, hnědáku z Ökdi. Zavazadla na dřevěných nákladních sedlech pečlivě vyvážili a připoutali tak, aby nepřesahovala do boků a neztěžovala sestup strmými úbočími Hadích hor.

„Medunka si chtěla hrát, víš? Jdu za ní!“ prohlásil Ayren tónem vládce. „Padají ještě vločky? Proč jste mě nechali zaspat?“

„Potřeboval sis pořádně odpočinout, můj pane,“ konejšila ho Tarsis. „Vždyť nás čeká ještě víc než šest set mil…“

Král se svými průvodci opustil sluji tajuplnými podzemními chodbami. Do očí jej udeřil bílý a modrý jas, vzduch dýchal svěžím, sladkým chladem. Pod vousy mračen hvozd oděl slavnostní sněžnou řízu, na níž zářily zelené a zlaté šperky posledního listí.

Snění a hra jsou prací tvorů, dokud jim zbývá hrstka sil. Léčí únavu a zahánějí úzkost –

Než zamířili k mrtvému dubu, místu odjezdu, Ayren ještě ozdobil sněhubábu očima ze šišek a zuby ze šípků. Lyk se bavil přepadáním své smečky. Péruje na pokrčených kýtách, vychutnával okamžik napětí, natažený krk, šibalsky nastražené uši. S řevem vyrazil a zakousl se Tarsis do haleny. Poté vyhledal pod sněžným ubrusem vonné zbytky ježka. Toužil si trochu té nádhery odnést v kožichu, což mu nedopřáli, ale sami si ozkusili, jak se dá sjíždět svah po Njálově štítu.

Rozesmátí doklouzali ke koním, k Ptačímu muži a Damazidovi, kteří kolem tančili dupáka a plácali si do dlaní. Ryzka s měkkým zaržáním vyklusala Ayrenovi vstříc. Láskyplně do chlapce žďuchla nosem a porazila ho mezi chocholaté, prosněžené kapradí.

„Depak se flákáte?“ obořil se psanec. „Že jako chvilka? Teda, dlouhá jak koňskej oud!“

„Uhoď vás Hromový dív!“ pozdravil Foke. „Znova se nastydnu a flétna mi v chladu nehraje.“

„Jestli zmrzneš, strčím tě do kotlíku roztát,“ slíbil Vlk. „Půjč si štít a svez se! Ušetříš boty.“

Odrazil Fokeho levý hák a začal se věnovat zvířatům, Medunce první. Pohladil štíhlý vznosný krk – jemná kůže se blyštěla jako lesklá mosaz. „Koně mi dělají starosti!“ vzdychl. „Medunka a Resha mají z vydatného krmení srst hustou, hladkou, krátkou. Naše zvířata dostala po hubené stepní trávě mizerný zimní kožich, rozježený, hrubý a přerostlý. Budou z něj línat až do léta.“

„Ale můžeme je důkladně hřebelcovat,“ vpadl Foke. „A pokaždé je před cestou necháme rozchodit a zvlhčíme jim srst na šíji a slabinách.“

„Kopyta jim z té věčně rozmoklé země chytí hnilobu,“ Sagitto se chmuřil jak démon soumraku. „Potřebují stáj a klid!“

„Medunka se musí taky namokřit?“ vyzvídal Ayren.

„Pod tim tlustym, promaštěnym zimnim kabátem se kůň špatně potí – jak ho víc honíš, zavařej se mu plíce a může ti chcípnout,“ rozkládal psanec. „Vono to teďka koňům kór nešlape, proto se v zimě vobvykle ani neválčí, beztak bejvá mrcha nepohoda a málo žrádla pro vojsko. Vo tenhle čas se vodpočívá a nikdo rozumnej nikam nekodrcá, dyž teda nemusí!“

Král zesmutněl strachem o Medunku. Safírové nebe zplesnivělo, mráz odlehl. Vzduchem proplouvali osamělí bílí motýli. Klesali a vadli v chřadnoucí návěji, jež ztrácela třpyt a oblost. Kam Ayren dohlédl, hrbila se šedočerná návrší v teskném houfu. Svět byl nekonečný a nevlídný. Všechno krásné, poutavé, skvělé, co v něm potkal, nakonec zešpatnělo a rozpadalo se. Hlubina uchovávala půvab navždy… Ztěžka vzdychl: potrvá věky, než se objeví jaro!

Znovu putovali hvozdem, kalně mléčnou krajinou. Ševel deště promíseného vločkami vystřídalo bubnování krup, jak je přinesl náraz ledového větru. Hledačům v té zimě tuhly prsty na opratích. Kopyta zvířat se bořila do kluzké zeminy, smekala se na kořenech stezky, ukryté mezi vysokou žlutou travou a rudou vrbkou. Vzdor úskalím koně rázně vykračovali, přeskakovali stružky, výmoly, vývraty. Jen ledová voda potoků, kterými se brodili, budila jejich nelibost.

Zbyla jim i chuť šprýmovat, zvlášť těm, kteří po dnech nečinnosti uvítali změnu. Lišáček si bez výstrahy klekl a vyválel se v kaluži. Vlk včas sjel z ryzákova hřbetu, musel ale ždímat sedlovou pokrývku. Resha co chvíli odbočil a zaujatě očichával blátivé kupky. Girelo div neshodil hadačku, když se nečekaně vzepjal a otočil kolem své osy.

„Začátek by ušel,“ poznamenal zvesela Njál, potěšen, že rozumná Luna nevyvádí skopičiny, vyjma sklonu k lechtivosti při sedlání. „Vadí mi trochu jestřáb nad námi. Drží se nás jako zlé znamení.“

„Čekáš od lesů něco dobrého?“ utrhl se nakvašený Foke. Ostré ovzduší hvozdů ho ustavičně dráždilo ke kašli a rýmě. „Je tu šero a stísněno a sídlí tu lidožraví mangasové s patami otočenými dopředu, co si čistí tesáky rozštípanými stehenními kostmi.“

Sagitto vyprskl smíchy. Vzápětí zvážněl: „V husté mlze chybí rozhled i nejbystřejšímu dravci, nelovil by za takové činěnice. A jestřábi jsou líní, létají, jen pokud shánějí něco k snědku, ne aby nám plachtil pořád v patách, vysoko, že ho zahlédne jenom Njál Bystrozraký.“

„Včera nám kroužil nad tábořištěm,“ zpravil ho poctivě Njál. „Nejsem jist, jestli je to tentýž pták a letí opravdu stále nad námi, občas kryjí výhled husté koruny a nízká mračna –“ Zamrazilo ho v zádech.

Vlk vztyčil ukazovák. „Divil bych se, kdyby čaroděj přestal opruzovat.“

„Copa si šuškáte hezkýho, spiklenecký bratrstvo?“ zatroubil z konce průvodu psanec. Damazidově neutuchající zvědavosti máloco uniklo: nesnášel utajování i nejprostších novinek.

Njál sklapl ústa. Na jazyku cítil zeměžluč. „Rádce na nás nasadil špehovacího jestřába,“ zaječel v odpověď Sagitto.

„Odpornější byla písařova masožravá pecka, i ten zelený letoun, který mě honil u pusté pevnůstky, než jsem ho sundal,“ vyhlásil Foke. „Pernatého slídila vás taky zbavím a oplatím dobrodiním odbyté boty!“

„Jednou tleskne, shodí nebe!“ píchla si hadačka. „Rádce zaručeně jestřába pojistil čarovnou mocí.“

„Zruším ji,“ slíbil sebevědomě budoucí šaman Alarů.

„Neškodilo by,“ usoudil Vlk. „Hádám, že ten pták slouží coby návěští pro Sin Korobiho, ne?“

„Pročpak tomu čulizníkovi? Co takle rotě pálenejch příšer?“ navrhl s nepopsatelným úšklebkem zrzek.

„Kdy mohou v Bouřném hradu vyzdravět?“ napadlo Njála. Setřásl první úlek a stejně jako ostatní přijal novou hrozbu bez poplachu a zděšení: ne díky zocelenému duchu, ale otupělý vysílením.

„Někteří by byli schopni vyjet dnes nebo i včera,“ připustila Tarsis. „A Mocnému lektvar neuškodil.“

„Utíkáme?“ ověřoval si věcně Ayren. Už si zvykl.

„Počkejte!“ poručil Foke, seskočil z Maruka a uchýlil se do křovin, aby prošel převtělením.

Nad vrcholy jedlí stoupal v kruzích krkavec až do pavučin mraků. Hledači se seskupili do zamlklého hloučku. Koně přešlapovali a funěli neklidem. Lyk, jenž předtím kolébavě dusal mezi kmeny, čenich u země, a bavil se průzkumem, teď znehybněl v ostražitém postoji. Z větví ověšených mlhou klouzaly kapky, slyšitelně prorážely sněhovou kůru.

Ayrena, truchlícího nad běloskvoucí výzdobou, jež propadala rozkladu, ty pravidelné okrouhlé dírky zaujaly. Plivl do slehlé závěje, ale nebylo to ono.

Hukot perutí, na Marukově sedle přistál namoklý krkavec a zašpačkoval:

„Nespadla ti šiška na hlavu, písaři? Máš oči z motoličné ovce a rozum v pazdeří!“

„Jen jsem se zmínil –,“ nadhodil v obraně Njál. „Nabídl ses sám. Útočil na tebe?“

„Krtčí uši!“ zakrákal nerudně Foke. „Zhola nic jsem nahoře nenašel!“

„Cítila jsem dotek temné moci,“ namítla Tarsis.

„Ženská zhlídá o polednách úplněk,“ spustil Foke, celý načepýřený. „A ty se písařského pořád zastáváš! Zesměšnil mě a zbůhdarma mi zmáčel křídla!“

„Ale já…,“ hlesl zmatený Njál. Nesnil snad?

„Možná se ten jestřáb před tebou schoval,“ navrhl pohotově Ayren, aby urovnal spor. „Vypadáš hrozně nebezpečně, Foke.“

„Jsem nebezpečný!“ a Ptačí muž povytáhl krk.

„Ale Rádce víc,“ nevesele se ušklíbl Sagitto.

„Ďas ví, co mladej zblejskl,“ zavrčel Damazid. „Ani jestřábí cákanec, a my už sme celý posraný!“

Změť podrostu a padlých kmenů spolkla stezku, kterou určila mapa. Sagitto spoléhal na přízeň lesních duchů a svůj odhad, když ze srázných Hadích hřbetů vedl Hledače spletitými, tenkými schodišti zvířecích ochozů a podél potočních koryt.

Mezi hustými mraky plachtil jestřábí stín.

V šerém odpoledni narazili Sin Korobiho vojáci na roklinu pod skalním zubem. Ještě zrána tu přebývalo deset koní a rozmoklá slupka sněhu uchovala jejich stopy poškozené táním. Dovední pátrači je sledovali, až objevili šlépěje čtyř mužů, dítěte a ženy pod suchým dubem, kde rebelové vystoupili do sedel a vedli koně k jihu.

Mocný překonal údiv: za čas stíhání přivykl čárům a lstem. Jako by ujížděl s buřiči, věděl najisto, že poputují horskými pralesy podél toku Sarije. Desítka koní sice zanechá v poddajné zemi otisky, jež není snadné zahladit, ovšem každá z obou skupin může sejít z cesty, zbloudění nevyloučí ani místní průvodci, které si velitel Gardy opatřil. Jestli bludiště hvozdů přispěje, aby se mu přece jen ztratili…

Palčivá touha polapit kořist prostupovala Sin Korobimu až do kůže, svrběla v prstech, zrychlovala mu dech jako vlku, jenž uhání v patách zraněnému srnci. Nesmějí uniknout! Neváhaje víc, znovu zkusil vyvolat sílu kouzelného opálu. Zdálo se mu, že se kámen pod bříškem jeho ukazováku hýbe, jiskří, žhne plamenem… Ucukl a třepl rukou.

„Odvažuješ se použít prsten!?“ vybuchl studený sykot v Sin Korobiho mozku.

„Můj pane,“ odvětil hbitě Mocný a potlačil úvahu, čí selhání zavinilo nezdar, „jistě zůstává tvou vůlí, abych buřiče dopadl.“

„Více jak dříve,“ potvrdil Moudrý Rádce, natřásán v kodrcavém povozu. Královská cesta Měděný řetěz pod jižními výběžky Hadích vrchů obzvláště zkostrbatěla, zpod šupin jejích kamenných desek vyhřezávalo bláto.

„Pane, já neselhávám ve věrnosti: dals mi příkaz. Pracuji všemi silami na jeho vyplnění! I když, můj pane, je obtížné honit v cizích lesích.“

„Měl jsi vzít lovecké psy z Bouřného hradu,“ předhodil káravě Er Torsik.

„Nač by mi byla smečka, navyklá na čtvernohou zvěř, hlučná a ztupělá špatným výcvikem? Já sám jsem ohař, pane, který slídí pro tebe,“ odvětil Sin Korobi, jízlivost se mísila s pýchou. „Ale stíhání by urychlilo, kdybych sledoval směr jejich útěku, tak, jako mne vedl tvůj dar pod Sloupovými horami.“

„Ačkoliv mezi námi došlo k jistým neshodám,“ připustil dobrotivě Moudrý, „předpokládal jsem, že jsi spolehlivý služebník, a připravil jsem pomůcku našemu společnému úsilí. Řiď se svitem opálu – zesílí, blížíš se jim; zeslábne – unikají. Zprav mne, jakmile je dopadneš! Nestojím však ani o ně, ani o jejich životy.“

„Pane… Co klouče, které je lžikrálem? A muž z Akyr Tasu patří do vlastnictví mého rodu!“

Er Torsik se opřel do rudých podušek v pojízdné hrkačce, jíž se stal jeho kočár. „Jsou nežádoucí,“ vyslovil zřetelně a nahlas. „Dítě také skol!“

Velitele Gardy jako bič zasáhla přezíravost, s níž Rádce znovu pomíjí jeho postavení. Odevzdá jeho pravomoci rebely, které Sin Korobi musí za nebezpečného pachtění sám chytat po lesích – přitom nadutě určí, jak s nimi naložit! Je rozdíl rozhodnout se někoho zabít z vlastního uvážení, či vykonat cizí rozkaz…

Pečlivě zastřel myšlenky pokornou modlitbou k Bar Teneovi: „Staň se k tvé spokojenosti, můj pane. Žádám jen o malé přispění, o předání příkazu veliteli tvrze Vlajka, pro každý případ –“

„Budiž,“ rozloučil se blahosklonně Er Torsik. Stáhl plamen drahokamu, ponořil se do úvah.

Zahvízdání… Pokřik venku za dvojí záclonou ze šarlatové kůže a bílého tylu. Kočár škubavě zastavil, koně řičeli. Kovové třesky, hlomoz, tvrdé hlasy. Dveře Rádcova vozu se otevřely, odhalily výhled do soutěsky. Jako by rudošedý kámen držely pohromadě jen kořeny zakrslých křivých bříz, nad nimi těžké nebe jak víko sarkofágu.

„Pospěš si vystoupit, vznešený pane,“ vyzval Er Torsika výsměšně mladý muž v rámu veřejí. Plášť s vetkanou kozí srstí dal vyniknout pevným plecím, hezkou tvář širokých lícních kostí lemovaly medově světlé kadeře a plavá bradka. „Vyplatíš se sám, nebo tě vykoupí Taj Segiz?“ Napřáhl k Rádcovu hrdlu dlouhou, zakřivenou čepel.

Moudrý důstojně sešplhal na zem: cuklo mu rty. Jeho nevelkou družinu podlomil náročný pochod, dvořané neuvyklí námaze a vojíni osláblí překonanou nemocí složili zbraně. Přepadly je dva tucty horáckých pořezů s dlouhými sekyrkami a luky. Až do Města se nesly zvěsti o tlupách, jež řádí v odlehlých koutech severovýchodu, o počestných zbojnících, spořádaně usedlých v rozdrbaných vsích, aby si od mlácení zrna, dělání dětí a dojení krav odběhli nevinně zaloupit, jako si mellijský občan dojde na trh.

Muž se světlým vousem zřejmě vytušil zajatcovy myšlenky: „Nejsme lapkové,“ vyhlásil hrdě, „bojujeme proti Kamenným hubám! Jsme povstalci.“

„Jsem tajný příznivec odboje, Ctihodný –,“ spustil spatra Rádce.

„Všiml jsem si,“ kývl mladý vůdce buřičů, ukázal hrotem ostří k nefritové destičce se znakem gryfa. „Líbí se mi a safírová čelenka ještě víc. Sestřička Jören bude mít radost, až si ji vplete do vlasů!“ Jeho rodáci se chechtali, plácali se do zad. Papaláš z Města! Takový úlovek! „Tvé prsteny vyměníme za dobytek a železo a uspořádáme ti na počest oslavu.“

V Rádcově nehybném obličeji okraje nozder zbělely vztekem. Trhl rameny, chtěl vymrštit paže do výšky. Vůdce vydal hvizd: než klesla rozevlátá látka hedvábných rukávců, drželi Moudrého za lokty dva otlemové, páchnoucí mrvou a zakyslým potem.

„Starý pane, klidni se,“ řekl s vlídnou převahou plavý muž, oči zelené jak ledovcová bystřina mu jiskřily veselím. „Nepřeješ osiřelé dívce dárek?“

„Věnuji té panně větší cennost,“ hlesl Er Torsik, „poznání hoře, a vám též.“ Pohnul prsty. A jako bojovník udeří s útočným výkřikem, vyřkl zvučně slovo, zřetězení hlásek, jež odráží věci ve vrstvách jejich podstaty, ve spleti souvislostí, obrací smysl jevů jako stránky knihy. Dotýká se nadzemských sil jako loutnista strun, jediným akordem rubínového krystalu rozezní bezedné propasti Půlnocí.

Lapkové z podhůří vztáhli ruce k uším a propukli v úpění. Boltce jim rostly a kypěly přes ramena k bokům. Vysávaly živiny z ostatních tkání, tučné, přetěžké, rudé jak živé maso. Lesklé obrovitánské plachty míjely kolena, až zbobtnalé ušní laloky ulehly na desky silnice. Vrásčití kostlivci se hroutili pod vahou vlastních nestvůrných slechů.

Mladý vůdce, sám mimo krutou odplatu, ohromen ani neudeřil na Rádce svým křivým nožem. Až pak zběsile zaklel, máchl zbraní v pěsti – Střetl neviditelný štít. Oči mu zprůzračněly hrůzou jako jezera. Ucouvl. „Pane,“ vyrazil, „pro mou sestru… slituj se!“

Er Torsik zběžným třepnutím upravil záhyby protáhlých rukávů, upřel na buřiče ledově stříbrný pohled. Zavolal jazykem temnot, vznešeným, tajemným, mocným, děsivým. A vůle jeho mysli se podobala bílé bouři, příboji moře, dunění sopky, vesmírnému tepotu.

„Jören!“ Mladík upustil nůž. Pokožka mu ztemněla, nalila se puchýři. Odprýskala, stravována křišťálovým plamenem. Prsty rukou se protáhly v tlusté červy, odskočily od dlaní a sunuly se čiperně po silnici. Zaječel znovu, tence jako žena. Ze zbojníkových opánků propučely kořínky, sílily a vrývaly se mezi kameny. Ohanbí bujelo v sukovitý výhonek, nohy se pokryly kůrou až k bokům. Trup, máchaje zmrzačenými pažemi, nabral ostrý úhel, odlomil se od kyčlí a s výkřikem sebou plácl k zemi. Deset nachových červů lapkovi před zrakem hltavě požíralo dva pahýly zkrvavených stromků, až zbyl jen troud.

Paže se odpojily v ramenních kloubech a zasvíjely se. Dlaně se spekly v okrouhlé tlamy, cenily odštěpky kostí jak dravé špičáky. Vydávajíce matný, chlemtavý zvuk, vklouzly pod oděv, obtočily dřík. S lačným důrazem obíraly maso od kostry, vyklízely tělní dutiny. Z bědujících úst se vyprostil temně růžový slimák, olízl bradu a doplazil se ke krku. Odkusoval jej od šíje jako košťál hlávky.

Hlava s rozklíženou pletí žila a cvakala pustými ústy, třeštila oči bez víček, jež odlétly jako šedé můry. Zbytky trupu se rozpadly v sršní roj – přisál se k lebce, vznesl se s ní k zašlému nebi, mizel.

Er Torsik hluboce vydechl, usedl na rudé podušky. Pohledem nezavadil o doprovod zmechovělý děsem. S odbojníky, kteří se odváží vzpírat jako zuřiví psi, nelze vyjednávat; nezaslouží milost, jen zacházení stejně tvrdé, jako je jejich zarputilost.

Rádce by s požitkem osobně ztrestal buřiče, kteří drze unesli Ayrena a zničili nedotčenost jeho duše! Prozatím je nucen utěšit se věštbou pekelného zřece Horgigha: zemřou v utrpení všichni, Sangval se svými pohůnky, i zmarněný Tungulův následník.

Dokud býval Sarbin člověkem, těšil se na zimu a lov. Sarbin medvěd přijal konec jeseně rozmrzelý a rozrušený, v tíži únavy, která nepomíjela. Bloumal pustnoucími hvozdy jako cizinec rozlehlým hradem. Pozbyl domov, přátele, lidský vzhled; získal samotu, svobodu a sílu. Ostře vnímal obrazy, chuti, spleť zvuků a ohňostroj dráždivých vůní, jež sníh nesl. Ty pachy otevíraly bránu vesmírů úchvatných a pestrých jako letní louka, sváděly ho k prozkoumání, tajemné a povědomé zároveň. Na hranici zjitřené bdělosti Sarbin marně toužil po spánku…

Nenastřádal sádlo, nemohl přezimovat. Stravou, co medvědí obludě skýtaly lesy, by se právě tak v nouzi obživil člověk: rostlinami, kořeny a plody, houbami, tvory od hmyzu po vysokou zvěř, mršinami. Ze stolu přírody už sklízela zima, když se začal Sarbin vykrmovat. Těžký úkol pro bytost jeho rozměrů a lačnosti, obdařenou zkušeností medvíděte!

V plandajícím břiše mu kručelo. Obří tlapy s háky drápů mrzutě pleskaly po ztyřelém prostěradle sněhu. Zastavil, větřil, hlava jako kulatý balvan obrostlý černým mechem rozpačitě kývala, na čenichu tály vločky. Kdesi v mozku bodaly zasuté střípky: měl něco udělat… Tápal mrákotami otupění a místo vzpomínek a slov nahmatával ohlazené jizvy.

Dítě…! Musí jít za chlapcem v malinovém kabátku, tam, tam, kam ukazují šedavé polední paprsky, dolů z výšin. Střetne ho a bude konečně volný!

II.
Pěna na běhuté vodě

„Divná, zakletá země – jako cesta do podsvětí. Až o tom budu vyprávět Alarům, neuvěří mi.“

Hledačům připadalo, že se vrchy semknou a zavalí je, tak na těsno vystrčily hory svá huňatá břicha nad příkrými údolími potoků. Sychravá mlha těžkla v plášť, který měnil prales ve stíny a tušení. Přízračnými komnatami hvozdu si poutníci klestili průchod pomalu a s nesnázemi. Vedli a táhli zvířata za uzdy, čekali u překážek, dokud je kůň opatrně nezdolal. Zvířata hlučně frkala, aby si zvukem ohmatávala setmělý nepřehledný prostor, a pozorně vybírala místo k došlapu.

„V Akyr Tasu teď pečou medové koláčky na slunovrat a z chalupy vystrčí nos jedině lovci.“

Jeseň zbarvila mechy na rudo, nažluto, namodro. Bránu pralesa otevřela větru, aby povlával rousy lišejníků na sirých haluzích, rozhoupal zelené praporce na sličných stožárech jedlí a limb. Hnědavým šerem pluly stříbrné ryby buků, smrky se směle vzepjaly na chůdových kořenech. Duby se vydávaly za obydlí s okny a ochozy či za bachraté obří skřety, jimž na kloubnatých naduřelých údech lpělo uschlé listí jak ptačí mumie.

„Chodívali jsme se Sangvalem do lázní U Moruše, jasmínová voda byla horká, až se kouřilo z kůže…“

Stromy zlysalé smrtí otesali drobní tvorové a živly do podob draků či volavek s pahýly křídel. Padající kmeny strhávaly své bratry, zaklínily se jim do korun. Pak ulehly v kapradí a povlekl je mech, probodaly nebozezy kořínků. Skryty sametovým kobercem zeleně práchnivěly a chystaly past nedbalému chodci.

„Zapad bych do první outulný knajpy, kde maj dobrej chlast, uzený, hezkou myšku k vošukání, zaházel dveře hnojem a vylez až vo jarní svátek!“

Ořídlý porost polomových hřbitovů tajil jámy, rozkládající se pně s odchlíplou pokožkou, vyčnělé plavé kosti. Hledači se vyhýbali zátarasům z rozeklaných větví servaných tisícem smrští, prodírali se jalovou spletí nízkého lesa. Potřebovali by křídla Ptačího muže, aby přeletěli mokřady, bystřiny prorážející mezi změtí balvanů a naplaveného dřeva, i místa, kde se z roztržené skály plazily dlouhé suťové jazyky.

„Inai dýchá sychravinou, na topolech ještě drží zelené listy… Kdo se vrátil do Bílého Peří?“

Ulevilo se jim, když putovali vysokým lesem, sivým a pustým jako dno dávno zatopeného moře. Sagitto v roli průvodce se tvářil sebejistě, ale Njála dusily tuhé pochyby. Poprvé mapa selhala, dva dny se nazdařbůh potáceli hvozdy, jako by každý krok odlamovali ze žulové stěny. Písař zatínal nehty do dlaní, až protkly kůži – uprostřed horských pralesů se mu výprava Hledačů zdála nevýslovně opuštěná, bez naděje, hůř než ztracená v pustinách vesmíru.

„Bude ještě sněžit? A slíbils, že pro mě uděláš čepičku ze směšných stříškových hub,“ Ayren pobídl ryzku, předjel k Vlkovi v čele řady a ukázal na drúzy chorošů, přilepené k vrásčitým kmenům.

Sagitto se na krále zazubil. „U nás jim říkáme dřevěné klobouky a já ti z nich odseknu největší, pane, ale napřed mi Njál půjčí mapu. Zastavit!“ křikl a Lišáček se zapřel předníma nohama o rozmoklý mech.

Vlk si pohvizdoval nad mapkou, kterou kdysi Njál načrtl. Plátno zešedlo, okraje se třepily a skvrny překrývaly tahy červeného inkoustu, místy už rozpité vlhkem. „Neříkejte, že netušíte, kde vězíme,“ prohlásil pak s převahou.

„Jistě se nalézáme na sto mil od lidských duší,“ utrousil Njál chladně, „vyjma roty Sin Korobiho.“

„Vedle,“ pravil vítězně Sagitto. „Jsme ve východním cípu Hadích vrchů, pod ohybem Sarije, poblíž Sekyrové hory a Čtyřzubce – na mapě je hledej nad tou šmouhou od sazí –, a to je obydlená zem.“

Damazid se nedůvěřivě zakabonil. „Neblafuješ?“

Vlk s ledovým klidem otočil palcem za sebe. „Vidíš odloupnutou kůru, smrk vlevo, hned při kořenu? Označení lovecké stezky. Vzpomeň si, ráno ta liščí lebka nastrčená na smrčku: někdo podle zvyku vzdal poctu duchu svého úlovku. A tamhle, co se křižují před pasekou dva chodníčky, zdejší lidé zasadili ukazatel se jménem místa. Po něčem takovém jsem pásl.“

Njálův pronikavý zrak vyhmátl na malé vyvýšenině nad slehlými tykadly trav jasanovou haluz, vetknutou na šikmo do země. V rozsoše se zapletl chomáč sovího peří, jako by ho mimoděk přinesl závan: ale kolem rostly jeřáby a břízky, nikoliv jasany.

„Došli jsme k Výřímu dolu,“ přesvědčoval Sagitto. „O kus jižněji teče Sarija. Nebýt šedivák jak přadena koudele, určitě nějakou usedlost zahlídnem.“

„Nakoupíme zásoby, mléko pro krále, koním seno,“ rozjasnila se hadačka. „Třeba i přenocujeme.“

„To bysme poblili!“ mínil ponuře psanec. „Balíci vocaď sou s Kamennejma hubama zadobře – zapakovali by nás na dáreček.“

„Obáváme se velitele Gardy, chybí jídlo, průchod lesem nás zdržuje… Raději přejdeme řeku a stočíme se na východ do podhůří,“ uzavřel Njál.

Ptačí muž zatím usnul únavou na Maníkově hřbetě, čelo opřené o hrušku sedla. Zakázali Sagittovi budit ho mokrou smrkovou větví a Damazid mu vedl grošáka. Když se Foke probral, mdlý a roztřesený zimou, dávno minulo poledne, mlhu spolykalo nezralé bledničkové slunce a k Hledačům doléhalo hrkavé mumlání Sarije.

Les prořídl, ukázal mléčnou záři pod kobaltovými mračny a temně zelené kouřící hřbety vrchů. Před černým tělem Sekyrové hory pádili řečištěm zběsilí bělohříví koně. Kalná nefritová voda točila divoké víry, vzpínala kolem balvanů. Hladina vřela chladem a v zákrutách vyšívala břeh ledovým krajkovím.

„Proud nám podrazí nohy a zmrzneme na kost!“ vybavil si Foke svízelné přechody horských bystřin.

I písaři běžel po zádech mráz ledovcové Černavy, bodavější než obavy, s nimiž občas nenápadně vzhlédl k nebi a zapátral po ptačím stínu.

Sagitto si hryzl ret. „Najít brod by trvalo… a možná u něj čeká Sin Korobi. Přejdeme přes most!“

„Kde máš jakej, kacafírku?“ vyjel Damazid.

„Porazíme strom. Koně na kládu nevstoupí, proto je Sagitto a já přeplavíme,“ odpověděl za Vlka Njál s odhodláním. Hledači se chtě nechtě rozhýbali po práci: cožpak není dělba úkolů hlavním zákonem putování? Jen koně dřímali a vyhřívali se na neduživém sluníčku.

Z vrstvy dřeva, které vydlábl zpod kůry smrku, Foke naštípal třísky a rozdělal oheň. Vodu z řeky přecedil přes psancovu košili a navařil čaj z bylin, pro všechny jediný chod oběda – za Cesty se museli spokojit s pokrmem ráno a večer. Každý z nich už dříve získal bohaté zkušenosti s hladem: schází-li potrava, je lépe jíst řidčeji a víc než často a málo. Pro krále omezení neplatilo, hadačka mu chystala obilnou kaši.

Kus nad místem, kde koně vstoupí do proudu, aby je řeka snesla do mělké zátočiny, Sagitto a Damazid káceli modřín, staříka bohatýra tlustého na půl sáhu. Zmlkly jasné údery sekyr, uřícení dřevorubci posypaní žlutým jehličím a černými smítky dorazili k čaji právě včas. Sáli teplo plnýma rukama přes stěny dřevěných číší, konejšili žaludek důkladnými dávkami horkého nápoje.

„Kde je Njál?“ optal se Sagitto.

Tarsis zahrkala naběračkou v kotlíku. „Scházejí nám provazy, tak šel pro kořeny na houžve. Lyk se k němu přidal.“

„Mrňavej s nima táhnul taky, jo?“

„Ne,“ řekla roztržitě Tarsis – a roztřásla se. Naběračka cákla do ohniště. „Bohyně!“

„Nevyváděj hnedka,“ nedal se zneklidnit zrzek. „Zhaftnout ho čaroděj, už je po nás prd. Kluk někam zalez – zasejc si hrál na starýho Dobyvatele. Von ho Foke vysmejčí!“

„Jestli se nezamotal v nízkém lese,“ upřesnil zarputile Ptačí muž. „Do hustých větví já nemohu, zohýbal a polámal bych si perutě a nelétal bych.“

Tarsis toužila rozběhnout se mezi stromoví, sama pátrat po králi. Kdo by dokončil přípravu zavazadel? Spěchali, aby předběhli klesající slunce. Dřív než se docela setmí, musejí přejít, převést koně, vytřít je a nechat zvířata zahřát a doschnout pohybem.

Njál naposledy zapáčil silnou větví pod pahýlem borovice, jejíž kořeny obnažil plochým kamenem. Pařez zasténal, zapraštěl a klesl do výchozí polohy. Mladý muž si ulevil Vlkovou oblíbenou kletbou. Přiblížil se cupot tlapek: Lyk, který šmejdil v okolním osikovém mlází, vnutil Njálovi pomoc, vydatně hrabal a metal prsť písaři do obličeje.

„Nechej!“ houkl Njál v sebeobraně. Odhodil páku a rozhlédl se po odloženém kamenném rýči. Lyk ztuhl; vztyčil napjatě slechy a zavrtěl čenichem. Vzápětí vydal ostrý hlas. Cosi šedě hnědého se mihlo vedle mezi osikami, Lyk vylétl, ve spěchu škobrtl o větev, Njál spodním obloukem vyslal svůj nůž. Šedavý tvor harašivě zapadl do mlází, pes zmizel za ním.

Njál, ohromen svou krvežíznivostí a hbitostí, s níž použil zbraň, váhavě pokročil vpřed. Na suchém listí se leskla nachová krev. Mladý muž odhodlaně vytasil tesák a vyklusal podél rudého pásu, aby svou oběť dohledal a dobil. Procpal se černou smrčinou, po skalnatém hřebeni sešplhal do houštin mezi močály, běžel březovým hájem do svahu. Nahoře mezi habry a jasany uviděl srnu, jež sebou škubala na zemi, ze šíje jí dosud trčel zabodnutý nůž. Lyk vzrušeně kňučel, obcházel ji a šťouchal do boku.

„Lehni,“ přikázal Njál přísně. V srdci mu bušila pýcha, opojné uspokojení, i stud a lítost. Lovil během Cesty drobnou zvěř, ale tahle bytost se blížila rozměry člověku, její temné nádherné oči něžně zářily, a trpěla. Čepel tesáku se jí pohroužila do srdce.

„Odpusť,“ stejně se Njál omluvil vojáku, kterého zabil v ležení u Inai. „Hladovíme a tebe by možná strhl vlk… Lituji, že neovládám lovecké obřady jako můj bratr Sagitto. Kéž postačí dík, že svým životem zachraňuješ naše.“ A uklonil se srně.

K rušení zvěře mu scházel čas, zručnost i odvaha, proto jen svázal kopýtka motouzem přichystaným na kořeny. Pes ho uchváceně sledoval. S kořistí zavěšenou na zádech se Njál ponořil do síně habrů: spěchal…

„Něco vám ukážu!“ sliboval jásavě Ayren.

Tarsis se bleskem otočila. Stál za ní, v náručí balík ze svého smotaného pláště.

„Foke tě hledá po lese,“ odpověděla chladně, krotíc radost i hněv.

„Já se tu neztratím,“ urazil se král. „Šel jsem pro houby, aby mi z nich Sagitto vyrobil čepičku. Měli jste moc práce a já vás nechtěl vyrušovat. Jestli mi budeš vyčítat, že jsem vám nepomohl, tak jsem si napřed zabalil všechny svoje věci. A šplhat po stromech jste mě naučili.“

„Nemůžeš se od nás oddělovat,“ řekla přísně. „Chybuješ, jako kdybys zapomněl nosit ochranné znamení. Víš přece, že jsi stále ohrožen.“

„Dával jsem pozor,“ namítl zarputile. „Přívěsek nesvítil a vzal jsem si luk. Podívej, přinesl jsem krásné klobouky!“ S hrdostí vytáhl ze záhybů pláště dva choroše, rozložité jako chlebová placka.

„Můj pane,“ s něhou mu upravila kadeř, jež chlapci sklouzla do očí, „buď na sebe opatrnější! Potkat našeho krále nehoda, strádali bychom žalem… protože tě milujeme.“

Ayren s důrazem potřásl hlavou. „Taky bych byl hrozně nešťastný, kdyby se něco stalo Medunce!“ řekl vroucně.

Otisky vlastních šlépějí a krev srny Njála spolehlivě vedly hvozdem. Vadilo mu jen, že se pohybuje příliš pomalu. Přes padesát liber srnčího tížilo plece a znejistilo chůzi mezi roštím, bahnisky, škodolibými kořeny.

Bylinný čaj, kterým se písař snažil zasytit, než opustil tábořiště, se neodbytně hlásil k odchodu, Njál tedy zastavil. Lyk rozjařeně uháněl řídkým bukovým porostem pod svah o pár sáhů níž, kde se mezi cáry sněhu a troskami podrostu odrážela hladina studánky. Pes do ní s rozběhem vlétl a jal se blaženě chlemtat.

Njál, uvolňuje na boku řemínky nohavic, si na půl oka všiml, že zřídlo je ohrazeno kládami. Šedý pes jím probíhal a s rozkoší rozstřikoval chvosty krůpějí. Njál na něj ostře zapískal. Ručil Tarsis za jeho bezpečnost, a také si zvykl, že voda a oheň jsou posvátné, nic je nesmí zbytečně znečistit.

Lyk, uchvácený hrou ve vonící chladné vodě, hopsal tůňkou, mával ocasem a zeširoka se smál. Mladý muž, na chvilku bezmocně vyřazen z jiné činnosti, ho zkusil přivolat dalším hvizdem. U studánky se vynořili dva muži v kožených pancířích, ozbrojení oštěpy a dlouhými dýkami u pasu. Rozmlouvali, blížili se volným krokem – pro Njála nezadržitelně rychle. Ze zoufalství na Lyka mocně zahulákal, než příchozí po zvířeti vrhnou oštěpem.

Chodci zaujatě vzhlédli do stráně. Mladému muži vybuchla tvář plamenem: mohl jedině posunout dlaň. Lyk uvážil naléhavost v pánově hlase a vyrazil k jeho stanovišti. Njálovi omezovala pohyb ramen váha mrtvé srnky, když se jal v chvatu upravovat. Šněrování nohavic se vytrhlo z tkaniny zteřelé užíváním… Písaři prolétlo hlavou, aby se nehýbal a předstíral, že je neviditelný nebo je strom. Oba bojovníci na něj zírali a Njál důstojně vytáhl nohavice k pasu. Svíraje látku v hrsti, ustupoval mezi stromy.

Za prvním pahrbkem se otočil a klusal k hřebenu, následován Lykem. Pes se zarazil, zhluboka zavrčel – Njál zjistil, že mlází v dolní stráni se vlní a pohybuje směrem k němu, zaslechl chrupání sněhu a chrastí. Rychle se brali se po jeho stopách, hrot zbraně se zaleskl mezi větvovím.

„Náš pán už je zpátky,“ vztekal se Foke, „a já se zatím div neulítal a nepukl strachem o něho!“

„Kuš! Makáme přes řeku!“ Potem ztemnělé bodlinky vlasů se psanci ježily. „Depa se courá písařskej?!“

„Jdu pro něj,“ Vlk s rozmachem zaťal sekyrku do trosky starého kmene. „Zlomil si nohu…“

„Není opuštěný, Lyk ho ohlídá, ale bude lépe, když se vypravím s tebou,“ řekla nesmlouvavě Tarsis.

„Nikde jsem neviděl písaře, vojáky ani nestvůry, a pročesal jsem les široko daleko,“ vpadl Foke.

„Slítnul do jámy nebo ho sežral hejkal,“ zafučel Damazid. „Zejtra řeka eště stoupne, zkejsli bysme v blátě. Záchrannou vejpravu dovolím, až budou náklad a kobyly v suchu!“

Njál sklouzl z hřebene chlumu do mělkého dolíku, Lyk hupl za ním, a na zlomek času se ztratili pronásledovatelům z dohledu. Písař zkusil protáhnout horní okraj nohavic pod opasek a upevnit k němu cípy tkaniny šněrovadlem. Rozřízl řemínek, s jeho polovinou v ústech vázal druhou část k pasu mírně navolněných nohavic. Ulovená srna se smekla z ramene a s rycnutím Njála div nestrhla k zemi: skoro ji proklel, pracně chytaje rovnováhu.

Lyk štěkl vyplašen prudkým pohybem, pod vrcholem chlumu přidali muži do běhu. Njál se lekl, zároveň Lykova vřísknutí i jeho důsledku, pustil nohavice, jež sklouzly ke kolenům a zmařily pohyb dosud nedokončený, tíha srny převážila – Njál sebou plácl, jako by s ním uhodila obří ruka.

Šramot v houští, vzrušené pokyny cizího ozbrojence… Nohavice se při pádu rozešly ve dví. Njál je vztekle sloupl z lýtek, shodil ze zad srnu. V hlavě mu rudě tepalo; pochroumal si loket, narazil kyčel o pařízek, kůži olepilo bláto a listí. Zařval ochromujícím křikem, jenž bojovníky přitloukl do borůvčí. S novým jekotem stáhl kazajku a tuniku, skopl škorně, odhodil opasek s kapsáři a pochvami. Třímaje v pravé pěsti tesák, v levici nůž, vyrazil z dolíku.

Pronásledovatelé zdřevěněli podruhé, vytřeštili oči, ústa se jim otevřela. Mladší z mužů vykníkl, obrátili se a prchali houštinami, mlazinou… Njál pádil za nimi, velký šedý pes mu letěl po boku. Z písařova hrdla unikal Vlkův válečný pokřik v radostné písni, uháněl oděn do vichru a podzimních listů, bojovný, dychtivý, volný jako divoký kůň.

Zlatě šarlatové, křišťálové světlo mu zaplavovalo zrak, polykalo míhající se stromy, ubíhající paty stíhaných útočníků…

Světlo zablikalo a skomírajíc odhalilo uťapané prostranství. Sruby s drnovou střechou pod stráží ohrady. Pach mrvy, dým ohnišť. Kruh vyjevených tváří, naježené mužské kukuče. Ženy se chichotaly a zakrývaly si ústa.

Kdosi roztřeseně brebentil, kdákaly slepice a vyzývavě štěkali psi. Lyk zlověstně vrčel, hlavu schýlenou a položené uši, tesáky mu blýskaly. Písař si olízl suché rty. Oddechoval ze dna hrudníku a doufal, že se probudí. Zbraně v jeho rukou byly až běda skutečné, stejně tak hroty oštěpů, které na něj mířily. Zakousla se do něho zima, cítil, jak se mu pohlaví sesychá chladem a zděšením. A mrazivá půda se mu neotevřela.

„Já…,“ hlesl Njál. Jakýkoliv jeho pohyb by byl nevhodný, spustil tedy uhlazeným tónem, jímž jednával sudí Kanykej s movitými zákazníky: „Lituji chyby, ale nepoznal jsem, že lovím na vašem území.“ Stále na něj výrali, proto přidal na důrazu řeči. „Omluvte hladového cizince! Nechoval bych se nepatřičně k vašim bojovníkům, neobávat se o život.“

Zavalitý, vzrostlý muž s ruměnými lícemi, jehož oštěp kotvil nejblíže u Njálovy hrudi, uťal proslov: „Bozi a lidé mohou být milosrdní k bláznům.“ Hovořil s trochu šišlavým přízvukem lidí ze Západu. „Ale hlupák jako ty nezaslouží žít!“ Oštěp se vychýlil vpřed –

Lyk, dunící temněji než letní bouřka, odrazil do výše a vrhl se mezi nahloučené vesničany. Návsí se k němu hrnul vysoký hafan, černý a urputný divočák, ohrnuté pysky se mu třásly zlobou. Vlnil se v běhu jak žíla práskajícího biče; přikrčil přední, vrazil do Lyka. Psi se zvedli v zápasnickém objetí, rafali si po uších a hrdle. Za zběsilého ryčení vymetl převalující se psí chumel střed prostranství. Njála čísi ruce draply za lokty, tahaly ho dál, snažily se vysápnout mu zbraně. Mladík prudce stočil paže, zakroutil pěstmi, zbavil se sevření a máchl do kruhu vějířem ostří.

Lidé ustoupili, čepele oštěpů zaváhaly a obnovily hrozebnou polohu. Ale každý ztratil o cizáka zájem. Vesničané se shrnuli kolem bojujících psů, s nadšeným křikem a pískotem si přehazovali sázky. Huňatí soupeři se svíjeli, vyskakovali a váleli se v blátě. Zmítající se šelmy, černá a šedá, napětí a záškuby svalů, čenich svraštěný a ohrnutý ve výpadu, obratné chvaty a údery tlap, které smetou soka k zemi… Hluk souboje rozháněl probuzenou mlhu, jež se drala branou do vsi.

Šedočerný uzel rváčů se rozvinul do bodu nehybnosti: Lyk se opíral pevně o všechny čtyři, zakousnut do krku místního přeborníka. Trhl hlavou a praštil svou obětí o zem, třepal s ní, jako by muž cloumal někým, koho drží pod bradou za košili. Černý pes ho odstrkoval tlapami, kroutil se, až zemdlel. Lyk uvolnil sevření: poražený se vyškrábal na packy a prchl do bezpečí, schlíplé uši, chvost uskladněný pod břicho.

Lyk se hrdě nesl k Njálovi pro pochvalu, třebaže mu kousanec procvakl předloktí a úhoz sokova špičáku vyryl brázdu pod okem. Se zářivým úsměvem usedl u písařových nohou, tloukl ocasem do rozmáčené hlíny a přívětivě vzhlížel k vesničanům. Njálovi připomněl Sagitta, jenž také nenamítal nic proti řádné šarvátce, v zásadě chovaje k světu dobré vztahy.

„Hej, naháči,“ zvolal hubený vousatec v davu, „nech nám svého psa! Směníme ho za tvůj život. Umí lovit? Je na veverky, nebo na soboly?“ Lyk plazil horlivě jazyk a tvářil se jako pitomec. Děti a psi milují pozornost, důvod se předvést.

„Dokáže všechno,“ prohlásil pyšně Njál. Nedoplnil: s výhradou být pokorným nástrojem lovce. Úkosem ohledal rozložení sil za svými zády. Osadníci se natlačili dopředu, mezi písařem a bránou zbylo pár starších lidiček. Připadal si tak zkřehlý, že až se pohne, roztříští se jako střechýl. Zavrtěl chodidly, jež tuhla na mramor. Podivné, necítil na nich žádné poranění, při šíleném běhu lesem stržil jen hrst škrábanců. Projelo jím ohnivé šídlo zděšení: jeho talisman – Zapátral hřbetem levice a Tarsisin dar objevil přehozený na řemínku za krkem. „Lyk může i na medvěda,“ přidal povzbuzen, vzpomínaje na útok oblud. „Lyku, zůstaň!“ křikl velitelsky s úpěnlivou nadějí, že pes výjimečně poslechne.

Lyk se vznešeně splácl do lehu a se zájmem pozoroval vousáče, který se blížil s nataženou rukou. Určitě přechovává v kapsáři kus něčeho lahodného a rozdělí se! Písař couval k bráně z klád… prošel jí. Prostírala se před ním louka, za ní čelo hvozdu. Otočil se, uháněje, co dech a dlouhé nohy daly: „Ke mně, Lyku!“

Matně zahlédl, jak se šedý pes vymrštil, porazil muže, který stál před ním, jak kličkuje zástupem – v té chvíli se zavřela brána. Njál zarazil, srdce až v palcích. Slyšel křik, štěkot, hlomoz, jako by padala kovárna… Přes palisádu, vyšší než vzrostlý muž, vykoukla Lykova hranatá hlava. Zachytily se přední tlapy a s úsilím zhouply tělo výš. Njál přímo viděl, jak zoufale hrabající zadní drásají stěnu z klád. Packy znovu zapružily, pes se mrštně přesoukal přes okraj, odpich běháky, dopadl do ojíněné trávy; plavnými skoky se řítil k Njálovi. Brána se chvěla v základech pod hromadným pokusem o co nejrychlejší otevření.

Mlha před nimi, mlha za nimi, pomalu pohlcovala ves v dřevěném okruží pod kopcem s parukou lesa.

„Spálila jsem sošku ze střídky, co měla být můj hoch, i s jeho vlasy uvnitř, a říkala jsem při tom zaklínání, ale když jsem ho pak uviděla, byl studený jako žabák a jeho láska nikde, Černá liško, a do té doby jsme žili jako prstíky v rukavici,“ zaštkala kyprá dívčina a otřela si oči copem.

Tak to dopadá, jakmile nezasvěcený tlápne neobratně na magii! Kétai, mellijská čarodějka, obrátila pohled k začmoudlému stropu, zdobenému závěsy z dílny svých pavouků.

„Nefňukej!“ zahudrovala. „Slzy osud nepřesvědčí.“

Z nízké police, jejíž patra plnil nepřehledný zástup lahvic, misek a střepů, bachraté sáčky s bylinami a odpudivé skvrnité svitky, se neslo tlumené šramocení, řachtání a chrastění, až se zákaznice rozechvěla. Určitě tam dovádí smečka rarášků!

„Pěkně jsi to spatlala!“ spustila přísně Kétai. „Abych spravila, cos pokazila, musím vědět, jestli je ten tvůj letory horké, nebo zimomřivé, suché, či žíznivé, i na které straně spává,“ odhadla znale.

Na kupce hadrů v koutě jukla skřítčí tvář s temnou maskou kolem zvídavých, třpytivých očí. Špičatý čenich zapátral ve vzduchu a fretka zapadla mžikovým skokem zpět do šera vědminy chýše. Děvče vypísklo.

„Vyděsíš moji Erin! Jestli budeš zdržovat, vyhodím tě,“ hrozila Černá liška. „Uzená kachní stehýnka, cos donesla, ani neuhradí otop pod kotlík.“

„Je hezký,“ zářila boubelka, „kadeřavý a…“

Šeřilo se, Kétai zapálila olejovou lampičku. Bozi nás ženské stvořili bláznivé, žalovala v duchu, vyvádíme kvůli chlapům, pro které jsme pouhé napajedlo při cestě!

Sangval odešel před osmi dny a víc se neukázal, úl Města jej pohltil. Ale od včerejška Kétai s úzkostí vnímala tušení jeho hlasu – ruka se vynoří z divoké řeky, bezvýsledně chňapne po spásných kořenech visících z břehu a znovu mizí v proudu… Stěží znatelné klepání na dveře, otevřeš a na prahu čeká jen předjitřní mlha…

„Má husté obočí a je krásně vysoký, slušel by mu pestrý plášť, jaké nosí v Meziříčí! Pán mu přikázal, aby se šatil jako mellijští.“

„Přišel z Mokré Stuhy?“ vpadla Kétai. „Jeho pán je kupec? Kde bydlí?“

„Nechtěl mi to povědět, jenže,“ dívka zrudla rozpaky, „pronajali si dům u brány Dvou hvězd.“

Vědma našpulila rty: příbytek ve vznešené tiché čtvrti si mohl dovolit jen velmi zámožný muž. Kdo vlivný z Dah Džairozu se skrývá na zapřenou ve Městě, stravovaném horečkou neklidu?

„Včera ráno jsem ho potkala, šla jsem z Velkého tržiště, hned po tom zmatku s pobudou, co četl opovážlivosti o našich Ochráncích, a můj hoch mě odbyl, spěchal k mostu Jarního deště a říkal, že tu lidé blázní a jeho pán se bude muset zase odstěhovat.“

Kétai jen němě pokývla, zlý duch Hoře jí ucpal hrdlo. Proklínala svou jasnozřivost. Boháč není nikdo jiný než Chirmen, kníže Dah Džairozu. Jeho sluha nesl nepochybně vzkazy potomkům starých rodů, kdysi dvořanům krále Tungula, dnes nevzpurným poddaným zářivého Vládce. Co by jinak hledal na druhém břehu Inai v zapomenuté čtvrti Pivoněk, mezi důstojně omšelými paláci? A poběhlík –

Černá liška vstala, přešla k polici s kouzelnou všehochutí. „Ten tulák,“ prohodila, přebírajíc se míšky s bylinami, „utloukli ho, co?“

„Prostě ho odvedli,“ mávlo děvče růžovou dlaní. „Můj hoch, představ si, měl…“

„Za tři dny o novoluní před úsvitem utrhni levicí topolovou haluz,“ přerušila ji vědma. „Uvaříš srdce mladého berana. Hůlkou z topolu míchej, okořeň touhle směsí – nelekej se! – šafrán, dobromysl, sporýš. Ať z toho pokrmu alespoň ochutná!“

Čím posvátnější lidský majetek, tím silnější výzva pro fretku – kachní maso uložila Kétai do bezpečí na stůl, ale na zemi zůstal dívčin košík. Erin hopkavě přecupitala jizbu, několikrát předmět oběhla a vztyčila se na zadní. Nahlédla dovnitř, přešlapujíc a protahujíc pružné tělíčko. Její krk zdvojnásobil délku, pokusila se skutálet do koše.

„To jídlo ho přiměje k laškování,“ kázala Kétai. „Vyškubni mu tři chlupy z pytlíku! Kup sušený fík a korál zvící pistácie. Potřeš si dlaně žlučí kozla, chlupy omotáš kolem korálu a vložíš do fíku, který probodneš měděnou jehlicí smočenou do své krve.“

Erin bezhlasně jásala, ponořena v hloubi dívčina košíku. Měkké a voňavé, zábavně spletité věci. Srst to není, kořínky to nejsou, hezké je to!

„Všechno oviň modrou látkou a nos devět dní na srdci. Zaříkávej Paní Tylljat –“

Děvče, oči navrch hlavy, opustilo chýši a zmizelo za stěnou pelyňků. Kétai sklesla na zem a hlasitě se rozeštkala bezmocí, zlostí, lítostí nad Sangvalem a svým darmým žitím, nad pustinou toužení a snah…

Něco pavučinově přilnavého jí přejelo tvář, hebká teplá kožešina se přitiskla k líci a drsný jazýček zastrouhal na ušním lalůčku. Kétai prohlédla. Po jejím šatu, po jizbě, kolem trnoží stolu se křižovala změť vlněné příze a mizela v přítmí mezi dveřmi.

Nikdy se to nestalo, přesvědčoval se Njál, aby zapudil obraz holého zmrzlíka na návsi. Prodíral se mlžným příšeřím a spletí vrbin k řece. Kulhal, cesta zpět mu neprošla tak zázračně jako úprk do vsi. Díky Lykovi vypátral svůj oděv, či lépe, co z něj zbylo. Dolík ve chlumu objevil medvěd nebo rosomák, šaty oslintal, ožvýkal a roztahal mezi keři. Víc Njála mrzelo, že šelma odvlekla srnu, a nejhůře, že uvízl ztracen v lese, zatímco Hledači jsou odsouzeni, aby zápolili s přechodem Sarije sami.

Sledoval stále zřetelnější mručení vod, spoléhal na Lyka, který klusal napřed, vracel se a vedl Njála setmělým pralesem… Mladý muž stanul na pobřeží. Šerem svítila řeka, kráska pod závojem par. Vlny si pohazovaly s holubím perem, omyly obrovité medvědí ťápoty v písku, smýkly sebou, vyplivly klubko zkroucených větví a stáhly se do proudu.

Njálovu mysl ždímalo zoufalství. Břeh nepoznával – jiné stromy a porost, říční koryto členěné do ramen – netušil, jestli vypadl z lesa výš po proudu, nebo níž. Nikde kolem stopy po táboře, žádný koňský trus, trpký hutný pach, jenž přetrvá přítomnost zvířat, ani vůně kouře z ohniště. Unavený Lyk se uložil s povzdechem do mokré trávy a dlouze, stýskavě zakňučel. Svět se vtělil v temně šedé stíny, údolí Sarije zavalila ospalá mlha.

„Njál-Njáál-oslí-hlavu-máá…!“

Zpěvavé volání prorazilo sychravou kaší večera, prostíralo se do šíře i dáli, síleno vkládaným, dlouze vyráženým „h“. Písař sebou škubl, ústa se mu otevřela, jejich koutky vyjely bezděčně vzhůru; přiložil dlaně k tvářím a z plných plic zahalekal, jako by stál kdesi na polonině Akyr Tasu:

„Pásl-Sagitto-koně-plácl-nosem-do-jabloně!“

Z mlhy vyjelo halasné zařvání: „Njále, ulejváku!“

Mezi přízraky stromů o padesát kroků níž na protějším břehu zablikala bludička louče. Njál se divoce prodíral kopečkovitou pobřežní smrčinou, křovinami, přes naježené hřbety padlých stromů, až zakopl o trup modřínu. Lyk vyskočil na peň a hlučně sbíraje pachy, postupoval nad proud řeky. Ohlédl se po Njálovi, zamával chvostem a štěkl.

Zlatá světluška na protější straně opisovala široké kruhy. Vyhoupla se na modřínový mostek, ozval se dívčí hlas. Lyk, byť opatrně, zacupal rychleji, hlavu sníženou mezi ramena. Toužebně i úzkostlivě kňučel, necítil se jistý na oblé nerovné lávce, pod níž hudrovala rozvodněná Sarija. Njál psa stejně spěšně a vratce následoval. Srdceryvné kvílení hlásilo, že se Lyk vítá s paní, až louč vylétla hadačce z rukou a žbluňkla do proudu.

V přístřeší košatých jedlí se pásli volní koně vedle mohyly z ranců, předmětů a tyčí. Plameny prskaly nad kotlík roje zářivých vos, jak Ayren z rozvernosti přiložil jedlovou větev.

„Njále!“ křikl. „Podívej, mám dřevěné klobouky!“

„Podpálíš mi fousy, prcku!“ zaduněl psanec. „Házej akorát klacky modřínový a limbový!“

Lyk si dřepl u ohniště a čekal odměnu za celodenní namáhání. Utkvěle hlídal kotlík a hadačku, jež se vrátila k podávání večeře.

„Máte jídlo?“ ožil Njál.

„Nahledej si,“ zabručel Damazid

„Nebyl jsem tu ani zapotřebí,“ kál se písař.

„Zvládli jsme to,“ zpravil ho stručně Sagitto. „Gazelka tě zastoupila.“

Dívčiny svršky se sušily nad ohněm na prohnutých větvích; sukně z vlněného Njálova pláště a Damazidův kabátec změnily Tarsis v medvědí nevěstu. Bodla lžící směrem k písaři a pronesla přísně:

„Obstarali jste si šrámy a kupu práce pro mou jehlu. Hráli jste si se splašeným trním, nebo s rysem?“

Mladý muž polkl; válčily spolu stud a touha zpovědí vyhojit zanícenou ránu v paměti.

Vlk si přitáhl plnou misku a zazubil se. „Foke ještě probíhá Drzouna. Jablečňáku se nechtělo přeplavat, šel jsem pro něj zvlášť do vody.“

„Snažil se utopit!“ rozdělila Tarsis výčitku a Njálovi ji zdůraznila cákancem nahnědlé blátivé kaše do jeho misky.

„Muž stvořený ze železa,“ děl hrdě Sagitto, „může nejvýš zreznout.“

Ale Njál nepochyboval, že přechod řeky byl zlý, a duše ho pálila jako obalená kopřivami. Do kruhu ohně vtápal pobledlý Foke. Mdle pokynul Njálovi a mlčky si začal chystat postní krmi. Ayren se mu vnutil coby všehoschopný pomocník.

Damazid mocně ofoukal hrudku kaše na lžíci, nabral plnou pusu a vyprskl. „Ty hadlapiky maj šmak kozích chcanků,“ ucpal si nos. Otřepal se a zchlemstl další chuchvalec večeře. „Cos do toho přidala? Rousnicovej kořínek, nebo strouhaný střevlíky?“

„Obojí,“ odpálila Tarsis a mávla k vychrtlému měchu na obrok určený původně pro koně. „Zbývají tři hrsti zrní, nic víc už nemáme.“

III.
Loví každý, na různou udičku

„To sme všecko sežrali? Dyť tam vostal žluklej lůj – s vomastou už se dá nějak kuchtit!“

„Tuk se svaří s pryskyřicí na mast k ochraně kopyt,“ sdělila. „Máš smůlu, bratře, ber, co je.“

Výškrabky kaše hadačka shrnula do Lykova korýtka. Klapot lžíce zněl pochmurně jako kroky osudu.

Obvykle v ten okamžik pes přecházel nedočkavě kolem ní. Teď seděl, oči zavřené, hlavu svěšenou, zmalátnělý žárem a únavou. Tloukl špačky, kolébal se… Tlapka mu poklesla, Lyk se svalil na bok a vyskočil, polekán výbuchem veselí, které jeho pánům pomohlo zastřít neblahé vyhlídky. Tarsis psa pohladila a přisunula mu jídlo.

„Prostě jsi to zase přehnala,“ ucedil mrazivě Sagitto. Rejdil lžící v kaši a ošklíbal se.

„Lykovi chutná. A je to výživné!“ Tarsis víc než hlad sužoval pud krmičů, pradávný jako svět: nasytit své svěřence, třeba vlastní krví.

Ten, kdo je stísněn vypětím ducha, vnímá strázně těla, hlad, zimu, žízeň, bolest, v podivném útlumu, tak jako pádící kůň jezdcův bič. Vlk se nevolky pustil do večeře, Njál však převaloval hořké sousto.

Lyk se usadil na kupě ranců, z psancova spacího pytle vyšlapal doupě, upravil je čumákem a stočil se v něm, čenich úhledně zastrčený pod kýtu.

Zrzek vypoulil oči a zařval: „Jedeš, mrcho!“

„Zachránil mi život,“ zasáhl statečně Njál. „Ulovil jsem srnu,“ rozvíjel doznání, „ale uloupil ji medvěd, který si hrál s mým oděvem –“

„Jejda! Ty jsi půjčoval svůj oblek cizímu medvědovi?“ zaradoval se Sagitto.

„Ohrožovali mě dva muži s oštěpy,“ vymáčkl písař. „Chtěl jsem je zastrašit a pronásledoval jsem je po lese s nožem a tesákem – tedy jen se zbraněmi – až do jejich osady. Zpátky šlo pořadí obráceně.“

Sagittův řehot jej přerušil. Vlk se kutálel po mechových polštářích a kopal nohama do vzduchu. „Budeš nesmrtelný, bratře,“ skučel. „Bojovník s mečem, těch je, se dvěma, to bývá, ale nedá se zapomenout na chlapa se třemi čepelemi –!“

Podrážděná Tarsis ho plácla mokrou loktuší.

„Myslel jsem,“ podotkl Njál koženě, „že se tak válečníci Akyr Tasu ubírali do bitev.“

„To ano,“ připustil Sagitto a zvážněl, „nepřítele vyděsíš, jsi pohyblivější a líp se ti hojí rány, nehnisají tolik, ale nikdo to zatím nezkusil za sněhu a mezi slepicemi. Ó, bozi!“

„Nešaškuj!“ zrzkovi se zželelo Njála, zvadlého a rudého jak višňový list. „Tobě zasejc krz ledový vody málem nevostala výzbroj žádná! Jednomu hašišákovi ze Studenejch pelechů, co ho kámoši křísili zrána v jezeře, se ouplně vcucnula do podbřišku.“

Sagitto se dusil smíchy, Njálovi hořely i vlasy, ještě když z větví, plachet, starých houní a svitků vařené březové kůry budovali stan jako ježibabí zástěru. Na čerstvé chvojí podlážky prvý ulehl písař s duší pomačkanou dnešními zážitky. Noční oheň v přístřešku vydával chabý přísvit, ale svůj spací pytel by Njál i potmě vypátral čichem, natolik za týdny putování soukromou výbavu každého z Hledačů prosytil a označkoval osobitý pach jejího majitele.

Mladý muž se probudil po půlnoci, jako by do něj strčil holí… Vlk se skláněl u ohniště a cosi soustředěně kutil. Njála napadla tíživá myšlenka, že Sagitto se bojí usnout.

„Bratře,“ zašeptal, natáhl se a dotkl se jeho ramene. Jako by Sagitto zkameněl, než k němu obrátil tvář. Oči patřily dítěti, ztracenému v temném a děsivém světě. Stín zmizel; Vlk řekl zvesela: „Upravuju Fokeho boty. Bylo by zlé, kdyby měl k neupotřebitelné hlavě ještě nepoužitelné nohy, ne?“

„V hájemství Sivého peří teď lovím, nakrmím lačné, rozdělám oheň. Do řeky klesá temnota nocí; Národe Lesů, dopřej mi zdar!“

Sagitto nabral hrst lesní prsti a rozhodil ji kolem sebe, ukončil lovecké zaříkání. V čase zkrátka vymezeném, v období nevalně příznivém pro lov potřeboval milost lesních démonů. Když se zlobili, proběhal jsi po lesích tři dny, a nepřinesl ani jeřábka. Luk a toulec se šípy přes záda, ponořil se Vlk do mokřinatého jedloví za táborem Hledačů. Jeho společníci dospávali náročný včerejšek.

Kalný úsvit uvítal zalykavý křik dada, švitoření sýkorek, a ticho. Šedý opar objímal hnědé stromy. Vrcholky jedlí se rousaly v jezeru mlhy, ve vývratech a pod převisy větví dřímaly noční stíny. Mládenec postupoval hustým jedlovým lesem, pozorně sledoval každou píď půdy, drobný otisk, zkřivenou haluzku, setřenou jinovatku. Zvěř umí dokonale zamotat stopu, než se uloží k odpočinku.

Včera zahlédli v limbovém lese marala, tetřívci vzlétli v poplašeném hejnu, potoční údolí přeťaly šlépěje divočáků. Teď Vlk narazil na lejska a dvě veverky, které zmizely dřív, než napjal luk. Ani památky po ostrých úzkých kopýtkách srnky či kulatých jeleních.

V uschlé osice se černal otvor ve výši očí. Když zabušil na kmen, aby vyhnal kořist, vykoukla vousatá tlamička a obrovské kulaté oči šedivé poletušky. Popřál jí hezký den – na popelavě růžovém nebi právě vypouklo slunce, žlutý vřídek v zapálené kůži mlh.

Na prudce klesající pěšině zatajil dech, přiklekl k zemi. Do lemu kaluže se vryly šlépěje laně, spárky těsně přitištěné k sobě v běhu o život. Podle neporušené námrazy otisk pocházel ze včerejška. Nestál by za sledování, nebýt otázky, kdo laň vyděsil. Jeho vlčí bratři? Nebo Orlovi vojáci?

Mládenec se vydal za prchajícím zvířetem. Vbrzku narazil na stopu útočníka, medvědí tlapu jako mísa na pilav! Bedlivě se rozhlédl po okolí. Pět stop od kořenů uvízl na smolné jedlové kůře chomáček černé srsti z plecí. Sagitto sykavě vtáhl vzduch; šelma vydala mohutností za dva statné medvědí samce. Od kdypak Hadí vrchy obývají nestvůry?

O kus dál se do slehlého sněhového cáru vedle lísky zabořilo drápaté chodidlo. Vlk se nad šlépějí zadumal. Každé zvíře má odlišný otisk, jako se nenajdou dvě stejné lidské ruce. Tu parádní tlapu už jednou zahlédl u staré pevnůstky, obývané mrtvými strážci. Obr cválal bujaře jako válečný oř – ale medvěd na lovu se připlíží ke kořisti, vyrazí tryskem a nevydrží štvát dlouho.

Sagitto poodstoupil, aby získal přehled o směru, kterým šelma a její oběť ubíhaly. Následoval je s vlčí obezřetností, větřil a naslouchal. Na nejbližší světlině padl na strženou laň. Přes zdechlinu byly přetaženy halabala tři soušky, jako by velemedvěd váhal, zda se patří ukrývat kořist. Vydatně ze svého úlovku pojedl a za svítání jej opustil, aby se prospal v nedalekém křoví, než se v podvečer opět pustí do hodování. Mokrá žlutá tráva byla dosud sešlapána ohromnými pazoury. V okolních korunách hřadovalo hejno vran a s laskominami okukovalo laň.

Sagitto vystrčil špičku jazyka: čerstvý vítr letěl zprava, i otočil se proti němu a plížil se tichými, pomalými pohyby po okraji planinky k lani. Majitel o sobě nedával znát ani zvuky, ani pachem. Duchové Lesů, pomyslel si Vlk, díky za dar! Dvěma skoky se ocitl u mršiny. Přes lovecké zápovědi Akyr Tasu osobně nepokládal načatou zvěř za nečistou. Záleží v nouzi na tom, jestli maso opatří řezníkův nůž, lovcův šíp, nebo spár šelmy? Vrány zklamaně zakrákaly a rozlétly se za jinou hostinou.

Tasil nůž a sklonil se nad laní, jíž větší část ubyla. Zbylé cáry vnitřností patřily mladému, zdravému zvířeti. Trup nesl rány na zadku a bocích, jako by je zasadil nezkušený medvědí kluk. Vzrostlý jedinec zabíjí jinak: pružné přední tlapy, tolik připomínající lidské ruce, stlačí oběti hlavu stranou a čelisti se zahryznou do šíje. Prazvláštní huňáč!

Poslední plát masa mizel v kožené torbě, když bystrouchý Sagitto postřehl mezi stromy krok, hlučnější než losí, příliš lehký na jelena. Zapraskání větvičky prozradilo, že medvěd mnoho obratnosti nezískal. Vlk se bleskurychle rozhlédl. Na protějším konci planinky trčela obrovitá, polovyvrácená jedle, zaklíněná do rozsochy jiného stromu. Už když uháněl přes palouk, vybíral Vlk očima mezi obnaženými kořeny ty, po kterých by mohl vyběhnout nahoru. Což učinil, vyhoupnuv se na šikmý kmen vývratu – během okamžiku se ocitl čtrnáct stop vysoko, ve stoupajícím vání vzduchu.

Z houští se vyvalil medvěd, dva tisíce liber řízených děsivou silou. Kolébal se k zdechlině, mocná široká lebka se klátila nad prosáklým mechem, ze zakřivených drápů crčela voda, huňatý temný zadek se podobal kupě sena. U laně šelma zarejdila černým pružným čenichem, nozdry se nadouvaly, vtahovaly vzduch. Vztyčil se, hýbal boltci, otáčel se dokola jako káča a dopadl na všechny čtyři: země se zachvěla. Podrážděné cvakání čelistí, tlama stříkající pěnu vydala nesmírný řev. Ryk se valil jakoby odevšad, z vyvrácené jedle opadával lišejník.

Těkavý, zrádný vítr se stočil a snesl k zuřícímu medvědu člověčí pach. Čenichem zaškubalo. Medvěd vyrazil drtivě jako zemětřesení. Vzápětí stál na zadních a vpíjel se zrakem do tváře muže na stromě. Zornice zeleně svítily, srst na šíji se zježila do velkolepé hřívy. Udeřil prackami do jedlového kmenu. Roj tlustých třísek zasypal okolí, peň zaúpěl a zhoupl se.

Sagitto zoufale zaťal prsty do větví jedle. Luk ani nůž teď nepomohou. Medvědy se vyplatí tišit jako dorážející hafany, tlumenou mírnou řečí, chlácholivým tónem. Je-li čas, snaží se šelma číst v lidské mysli, zjistit soupeřovy záměry… Ustupuje, kdo nemá zájem o šarvátku.

„Proč neumíš řádně lovit?“ vytkl Vlk vlídným polohlasem černému obru, jehož chrup cvakal pět stop pod jeho patami. „Nedávals pozor, když tě máti učila? Úlovek dá práci, ale uznej, proč se nepodělit s chudáky? Stejně by ti kořist oklovaly vrány, ne?“

Medvěd sklopil okrouhlé slechy, nahrbil hřbet, přední tlapy těžkopádně žuchly na zem. Chvilku kolébal trupem; zamručel, jako by zhluboka odpovídal. Předsunutý, tvárný dolní pysk se třásl.

Sagitto se spustil níž a důtklivě pokračoval: „Jsi divný medvěd a motáš se za námi. Třeba jsi na tom hůř – hádám, že tě má na svědomí Rádce!“

Velemedvěd zvedl hlavu, v očích mu třepetal světlý plamen. Z hrdla zaklokotalo táhlé těžké vzlykání. A rozlehly se duté, skřípavé, syrové zvuky, kůže se z nich ježila, škobrtavý nápěv drásal sluch – Huňáč zaburácel, odhaliv jícen. Šouravě couval do jedloví, lebkou přitom pohazoval jako palcátem. Houštiny se za ním zamkly.

„Hejhulo střelená!“ ulevil si jadrně Sagitto, slézaje z jedle.

Foke zastrčil prokřehlou flétnu, na niž vyluzoval přízračnou hudbu, do ochranného obalu a zpět do uzlu svých copánků:

„Můj důvtip a udatnost tě spasí z nebezpečí, a ty si místo díků otevíráš pusu,“ dohřál se. „Měl jsem si dopřát podívanou na medvědí snídani!“

„Neublížil by mi,“ odsekl Vlk. „Mohl jsem se s ním domluvit, než jsi přišel vřískat s píšťalou.“

„He! Tys chtěl vyjednávat s chlupatou obludou?“ pronesl Ptačí muž ďábelsky. „Zrovna tak bys jí mohl tancovat v žaludku nebo si protáhnout nohu svým špinavým uchem, brebto!“

„Vysvětlím ti,“ nabídl zdušeně Vlk, „pár věcí o hře na flétnu, o zápovědích a o tvých ovinkách!“

„Po ránu mi neslouží sluch,“ namítl Foke pevně, „a nemáme čas, viděl jsem totiž písařova jestřába a vylétl jsem za ním a zmizel mi, jenže dole jsem zpozoroval něco, co se mi nelíbilo –“

Dřevo a železo rozezněly mlčící les. Štít cvakl o drátěnou košili, meč uhodil o větev, hřmot kopyt a supění ořů duněly jako bouře. Ozbrojenci Mocného klusali v ohlušivé cloně: zesílila ji úzkost ukrytých pozorovatelů. S ozvěnou přetrval lesk přílbic, břit kopí, mířících k táboru Hledačů, stín smrti, zavěšený v hřívě koní.

Foke mlčky obrátil temné oči k Sagittovi.

Vlk pokrčil rameny. „Dal bych přednost medvědovi, ale takhle to bude větší zábava.“ Usmál se: „Převtěl se honem! Jsi přece krkavec a umíš, co krkavci…“

Velitel Gardy cválal v čele svého oddílu, prsten na jeho ruce plál jako zřítelnice bájného draka. Zvedal se jasný den, slunce dýchalo na ojíněné haluze a vítr šelestil v uschlém listí jako prudký déšť. Sin Korobimu se celý svět propadl do mlh, vnímal jen sílící záři čarovného drahokamu, cítil kořist tak blízko před sebou! Pobízel svého vraníka, prolétl ostrou zákrutou stezky, až bahno odstříklo v supí peruti, dál vysokým jedlovím, pádil k cíli – Dutý dusot jediných kopyt… Ohlédl se. Zůstal sám.

Jeho muži, poté, co je delší dobu sháněl po lese, přísahali při Všemocném Bar Teneovi, že před zátočinou přeťaly cestu šípy a on, Sin Korobi – poznají přece hlas vlastního velitele! – vzkřikl mocně: „Léčka!“ a zavelel: „Ústup, rozptylte se!“

Mocný nespílal vojákům; v duchu proklínal svou zbrklost. Připadal si jako liška, když s tlamou plnou peří hledí za unikajícím tetřívkem. Tygr spadl do jámy, kterou vyhrabaly myši!

Přikázal mužstvu, aby postupovalo bděle a s kázní: „Rebelové o nás vědí, nepřekvapíme je, ale dostihneme smělou jízdou! Nešetří lstí a kouzly, proto zvažujte bedlivě vše, co se kolem vás bude dít.“

Vyrazil na další hon v oprávněné obavě, že se mužstvo strachuje uposlechnout příští rozkazy.

Na břehu řeky polehla tráva, kruh popela střežilo pár neohořelých polínek. Lyk nedočkavě kňučel a pobíhal kolem naložených koní.

„Zahájíme ústup bez Sagitta?“ zaváhala Tarsis.

„Vlka zatím nechytili,“ krákal pták Foke, „třeba by mu to patřilo. Až dokončí nástrahu, dohoní nás.“

„Ouskok se ti teda poved,“ liboval si psanec, šplhaje Jantarovi do sedla, „starý boty, že krkavec svede napodobit cizej hlas!“ Natáhl se pro Reshovu uzdu: „Šupem zpátky do zarostlejch krpálů, žejo?“

„Velitele Gardy nezmátneme,“ prohlásil jistě Njál. „Zamíříme k náhorním planinám.“

„Sepulgovo hovno, to se pohrnem do bahnisk!“ uplivl zrzek. „Chceš si s tím hnidojedem hrát na honěnou?“

Ryzák střihl ušima, zafrkal a vyškubl se Njálovi.

Sagitto se vynořil z lesa urousaný, uřícený, pokrytý jehličím a prstí. „Nachystal jsem jim rozptýlení! Ahé!“ povykoval. Zatočil tornou s jeleninou, hodil ji Tarsis. Vystřihl stojku, popoběhl po rukou a přemetem se vyšvihl na hřbet Lišáčka, jenž mu klusal vstříc. „Ve stepi jsme zahlazovali šlépěje, tady budeme útočit! Haíí!!“

„Jejich třikrát deset a ještě šest,“ hlesl Foke.

Ayren, který byl dosud zticha jako pěna a jen ukázněně napodoboval dospělé, objevně vypískl. „Utíkání je taky boj, viď?“

„Viděls někdy siláka, jak marně honí slepici?“ zašklíbil se Sagitto.

Damazid spustil s neutuchající zvědavostí: „Vlku, jaký si Šiškám vypek hrátky? Chrastí přes močáliska a ďoury? Napružený větve, co? Narafičený vejvraty –“

Sagittovi se zkřivila tvář: vybavil si hon na zajíce před deseti dny… „Zlatý uši, až se Foke odkouzlí, daruj mu košili! Tu jeho jsem rozškubal na motouzy, zrovna se nabízela. Miřte na jih k nízkému kopci s rozvidlenou sosnou na vrcholu. Lišáčka mi vezmete, já vás pak zase doženu. Njále, potřebuju provazy a sekyrku – honem!“

„Veď mi Girela, bratříčku,“ obrátila se Tarsis k písaři, „přivolám svoji Moc. Pospíchejte napřed!“

Rozběhla se k mohutnému jilmu při stezce. Vztáhla paže, přitiskla dlaně na šedý, šupinovitý kmen: jako by se dotkla hadího těla… Pod chladivou kůží tepal život, jen ještě pokojnější, mocnější, současně stálejší i těkavější. Z bytosti jilmu proudila do rukou děvčete ohrožující síla. Cítilo ji, oči zavřené, a samo vstupovalo do stromové mysli, tak nepodobné vědomí lidí a zvířat, jako se vody jezera liší od bystřiny, pole lnu od stavu s plátnem – mysli, jež po svém vnímá, rozeznává, hovoří i jedná.

„Požádej ho o přispění,“ řekl Vlk vážně. „Stromy nás budou chránit. Vyber se mnou ty, které umírají, abych je směl porazit na léčky!“

Široká údolí objímala táhlé svahy. Vládly na nich staleté královny borovice s mocnými korunami a dříky zprohýbanými nepřízní živlů. Jako vlečky se u kořenů leskla prameniště, napajedla vysoké. Oddíl zbrojenců honil jinou zvěř… Sin Korobi nepotřeboval prsten, šel po jasné stopě. Přiblížil se rebelům natolik, že cítil ve vzduchu pach jejich koní. A nedal se svést k vzteku: vlastně záludné nástrahy čekal.

S nepohnutou tváří odečetl toho dne dva koně zaběhlé, tři poškozené, osm zraněných mužů a mrtvého. Průzkumníci, které nasadil proti důmyslným pastičkám, potřebovali několikrát nahradit.

Po schodech peřejí řeka sestoupila mezi vlny pahorků, popelavých časnou zimou, světlý pás valounů dělil tok od vřesových břehů. Do dna brodu byla vyhrabána jáma, u ní pod hladinou šikmo vetknutá naostřená hůl – pronikla do boku vojáka, který tam klopýtl. Na stezkách se ukrývaly nášlapné hvězdice z bodavých klacíků. Bystřiny vyhřezlé z koryt rozmokřily stezky, až poslední z kolony jezdců vázli v hustém blátě.

Projížděli starým smrkovým lesem, kdosi zavadil o pavučinu… Vzápětí oddíl rozrazila kutálející se kláda, dva vojíny smetl ze sedla provaz napjatý mezi stromy. Hvozd šeptal a sykal, koruny se zmítaly bez větru, suché kmeny skřípěly jako čelisti démonů a hroutily se vojákům do cesty. Z chomáčů kapradí vyskakovaly hrábě s vražednými hroty, větve upouštěly špalky zavěšené na houžvích.

Hnědavé žulové skály, do třpytiva smáčené vodou, ronily laviny kamení – pohnula jimi síla obřích paží a kouzlo. Balvan u pěšiny ožil a valil se proti jezdcům jako odporný netvor. V močálovitých lesích se houpala zem, rozestupovala se pod kročeji. Muži slyšeli smích divoženek, viděli kouř, jenž stoupal z nečistých kotlů bahenních babic. Z hložin vylétaly přesně mířené šípy a tvor obalený haluzemi prchal z dosahu odvetných střel.

Vojáci šli dál: nevěděli, zda se ukrutněji bát čárů, nebo velitele. Sin Korobi nepolevil v úsilí. Věděl, jak vratký je náskok, jenž buřiči vydobyli.

Ptačí muž zeširoka zakroužil nad stezkou, po níž dusali vojáci. Pod stromy změněnými ve snítky vřesu vyhlíželi muži i koně jako cvrčci, stejně přikrácené trupy, nohy protáhlé. Někdo dole zahrozil lukem na plachtícího dravce, ale nezamířil. Lidé z Hadích vrchů věřili, že ublížit krkavci, labuti a orlu přináší neštěstí, a Mocný je ke střelbě nenutil. Vzdálenost, jež dělila ozbrojence a rebely, se krátila, jako protéká voda z dlaní.

Foke zlobně zakrákal a rozlétl se za Hledači. Zem se rozjela, prostor propadal, koruny stromů klouzaly výš a klesaly dolů. Krkavec plaval povětřím, křídla se vláčně ohýbala; spěchal. Útesy vrchů si pinkaly s ptačím stínem. Pod hřebenem skalní stěny, příkré jako čepel, Foke zahlédl cosi bělavého. Z vrozené zvídavosti zakmital perutěmi a v ostrém oblouku změnil směr. Překonal obtíže vzestupných vzdušných proudů a výstupku o nicotné přistávací ploše.

Zíral do tváře lebky, jež vězela v široké spáře mezi plástvemi horniny plesnivé lišejníkem. Z trhlin skály se drala chudá tráva a lomikámen, pod lebkou se uchytila zakrslá břízka a provlékla jednu větev týlním otvorem až do mozkovny, jako by houpala omšelou trosku člověka na vztyčeném ukazováku. Dolní čelist ovisla v kloubech na žvanci opršelých tkání, vytvářejíc v pustém obličeji výraz údivu.

Foke nadšeně zakrákal. „Kdo tě sem dal, bratře?“ zahlaholil a ťukl do obnaženého temene zobákem.

Kostlivá hlava na držáku větve pokývla. V očnicích vystoupila mlha a Ptačí muž se zčepýřil. Obláčky zhoustly v bulvy bez víček. Zřítelnice v nefritově zelené duhovce zatěkaly ke krkavci.

„Slovo –,“ syčela lebka závanem půlnočního větru.

Foke klapl zobákem, přešlápl a padl do prostoru. Stříhal perutěmi tak rychle, až vytvářel ve studeném vzduchu brázdu. Mrazilo ho. V propastech mezi nebesy a peklem nebylo děsivější zbraně nad Mocné Slovo, nejvyšší plod magie a poznání.

Ustupovali spořádaně bez zastávky, střídali se v zásazích. Ayren s povyplazeným jazykem za jízdy snaživě smotával hvězdice z ořezaných dřívek a splétal motouzy. Zaujat prací, výjimečně mlčel.

„Jak daleko je máme za zády?“ ověřoval si Njál.

Uhoněný Vlk se právě vrátil a odpočíval, položen na ryzákově šíji. Hlava mu klinkala podle Lišáčkova klusu. Sagitto sebou škubl, zvedl tvář k písaři. „Dělí nás čas tak k podojení čtyř ovcí,“ protáhl. „To ten jestřáb, Sin Korobi jede najisto.“

Zrzek plácl dlaněmi do stehen: „Přečvachtá bahna, přeleze klády, eště se mu vychčím na hrob! Pech, že končej skály, pustil sem cápkům náramnej šutropád.“

Ve stříbrném ovzduší sklonku odpoledne ustupovaly poslední osamělé jedle k obzoru za mohutné osiky a řídké keře. Slunce prohřálo zvlněné palouky, rudé brusinkami. Větve zdobily pestré náušnice – červené osikové a žluté březové lístky. Ostrůvky jedlových hájů se temněly mezi rašeliništi s křivou klečí.

„Koně jsou unavení,“ vzdychl Vlk, aniž změnil polohu, „my taky. Už aby padla noc…“

Foke vybral po křídle otočkou výšku a stoupal. Krajina pod ním ležela jako sváteční koláč, zelený, hnědý, žlutý a černě šedivý. Cupitali přes něj malilincí mravenečci v delším a druhém kratičkém řetězu. Krkavec je sledoval, splýval s rozepjatými perutěmi v povětrné řece. Co kdyby shodil na Mocného kus žuly rozumných rozměrů? Trefit pohyblivý cíl ne větší než meruňková pecka by se ovšem nemuselo zdařit. Rozzuřený velitel Gardy by neváhal s odplatou – Fokeho píchlo v levém křídle. Pokus se, a uvidíš!

Sin Korobi, smetený z vraníkova hřbetu úderem kamene, se zvedl z kaluže a sáhl po kuši zavěšené u sedla. Blyštivá přílba se nepromáčkla, nezhyzdilo ji škrábnutí… Ptačí muž prchal, šikmé sluneční paprsky mu prosvětlovaly lem perutí, ucítil vzdušnou vlnu a nadskočil. Kalená střela hvízdla těsně pod jeho rýdovacími pery.

Na chodníčku úzkém jako palec, ponořeném v mladých smrčcích a vysokých plavých travinách, našel Foke hadačku. Točila se mezi bodlákovou věží a křehkou vrbinou v podivném tanci, komíhala pažemi jako vichr větvovím. Kolem ní se rozpačitě motal Lyk. Ptačí muž zakolísal, zamáchal křídly v protisměru a přistál na pěšině, nohy natažené dopředu.

„Kdyby ženská měla rozum, řekl bych, žes ho ztratila. Už se na nás sápou, a ty si tu hopsáš!“

„Volám mlhu,“ odvětila prostě Tarsis, unavená a zoufalá do míry, za níž hasne jiskra hádek. „Tuhle štvanici soumrak nezastaví. Jenže moje Moc už zeslábla a živly mne nechtějí poslechnout.“

Foke zamžikal. Ponurý hvozd, ufňukané mžení, pět rudě ztřísněných hadráků si ulehlo v mokrém podrostu. Zaťatá pěst porostlá ryšavými chlupy, jako hříbek zasazená do mechu úderem čepele. Chomáč dlouhých černých vlasů s cárem pokožky se mění ve staré hnízdo, z rozpárané brašny vypadl svitek ušmudlaného plátna: déšť rozpouští červené písmo v krev. Všechno se zmenšuje, stahuje v neznatelné šmouhy, vodní závěs houstne a křídla Fokeho vynášejí stále výš, mezi mraky… „Nejsi k ničemu!“ zaskřehotal a vzlétl.

Ne bez úsilí Foke zakotvil na skalním výstupku vedle lebky. Bezděky prováděl ptačí pohyb váhání, kdy krk tuhne, tělo se vydouvá do výšky a scvrkává se zas. Zamlel zobákem… Rychlým spodním klofnutím mezi očnice lebku nadhodil a obratně zachytil zobanem v místech nosního otvoru. Něco tak obtížného, jako vyvlékat mrtvou hlavu z pružné břízky, dosud nepodnikal. Křídla ho bolela od zuřivého plácání, kolísal v prostoru nad propastí, pomáhaje si spáry. Jeho šíje povolí spíš než březová haluz –

V kostlivých důlcích se zhmotnily oči, zakoulely sebou, lebka zasípala. „Pusť mě!“ ohradila se výkřikem, jako praská kmen stromu.

Foke nehodlal přestat a nemohl odpovědět. Čelisti klapající u jeho krku mu narušily soustředění. Ztratil rovnováhu a klesl o šest sáhů níž, strhávaje mozkovnu z březového věšáku. „Vrať mě!“ skřehotala lebka, táhla svou vahou Fokeho zobák k zemi. Nepovolil. Div se mu nevyvrátily perutě z kloubů, snažil se brzdit pád a přehmátnout břímě nohama. Zvládl to pár stop nad zemí. Vítězně zakrákal a namířil k severozápadu.

„Au!“ ječela lebka. „Strkáš mi drápy do očí!“

„Kloužeš, jsi moc opršelý,“ odbyl ji krkavec.

„Byl jsem vyšší mocí umístěn, odkuds mě ukradl!“

„Buď rád,“ doporučil Foke, „že měníš místo – už ses tam musel nudit.“

„Nevyřkl jsi magickou větu, abys mě směl odnést!“

„Zapomněl jsem,“ připustil Ptačí muž, „to jak spěchám, a šlo to i bez ní.“ Začal ubírat výšku.

„Nemáš úctu k Vševládnému Slovu! Okamžitě mě nech!“ zavřeštěla lebka.

Foke poslechl.

Čtyři kroky před Mocného a jeho muže se zřítil světlý kulovitý předmět. Dopadl na stezku, odrazil od drnu, provázen vymrštěnými borovými šiškami, rozžehl se září létavic. Lebka buchla nazpět, zacvakala zuby v holých dásních; vířící bulvy jiskřily císařským ohňostrojem. Nafoukla se do rozměrů chýše, zbudované ze sivě modrého jasu. Třesk – Náraz vroucího vichru, výšleh oslnivých blesků, zběsilé mračno kostní moučky smetly z pěšiny koně i jezdce v řičícím klubku.

Foke z blízké nejvýše položené větve zhodnotil stav věcí. S politováním si ověřil, že Sin Korobiho vskutku nelze prostřelit ani rozplácnout. Přežil beze škod i jeho vraník. Výtrysk magie přečkal oddíl očouzen, zmuchlán, podrápán, otřesen, ale nepříliš poškozen. Ptačího muže výsledek trpce zklamal; usoudil, že působnost Mocného Slova se přeceňuje.

„Snad se alespoň do rána zdrží,“ přemítal, když za bojovného pokřiku plachtil k Hledačům. S tichou radostí si vybavil, jak lebka pukla, změť obrněných paží, kopajících kopyt a škorní, vyděšených obličejů a šlehajících koňských ohonů. Krákavě se uchechtl. Nakonec, vydařilo se!

Utkání zůstávalo nerozhodné: velitel Gardy znal kroky rebelů dík čarovnému jestřábu a místním stopařům, Ptačí muž dohlížel na Sin Korobiho.

Šíráním barvy krajiny zašly. Zbyla bahnitá louka jako ošatka starého hrachu mezi zčernalými prsty kmenů. Povadlé nebe si navléklo žlutavou hazuku, přepásalo ji holubími mračny a obhlédlo se v potočním zrcadle s rámem rezivých břehů. Z lesů vyrazil mráz.

Až za tmy ve skrytu stanu rozdělali Hledači malý oheň. Potrvalo, než byl hotov čaj z bylin a drcené rozvařené zrní pro Fokeho. Řízky z laně nechal Damazid zpracovávat celý den pod Jantarovým sedlem. Jedlíci se nenasytně cpali houževnatým pokrmem, jako by měl ucpat díru v srdci, vyhlodanou tísní. Tu noc se střídali v hlídce. Sbalili se tiše dřív, než zesinaly nebeské lampy.

Dvě míle od tábořiště Hledačů se obrovský medvěd vztyčil na zadní. Široká ušatá palice se vmáčkla jak černá skála do hvězdné oblohy, srst stříbrně zářila. Dunivě zamručel, navětřil pach, po němž pátral.

A s úsvitem se probudila mlha.

Šedivé svítání rozhýbalo Hraboší Louži, nuzáckou čtvrť na levém jižním břehu Inai. Jako by se trsy rozkřepených hnijících hub hemžily červíky – lidé vylézali ze zasmrádlých brlohů a dřepěli v ranní potřebě na kopicích odpadu. Výš proti proudu za pyšnou bránou Dvou hvězd spaly ulice jako zakletá Kráska. Žádné brebentící ženy u kašen, uspěchaní trhovci, žebráci skrčení za schody ani hlídky Tamtěch.

Kolem dvorů a utěšených zahrad, objímaných zdmi z pestrých polévaných cihel a vysokými brankami s reliéfy na klenácích, přeběhla kočka na toulkách. Vrabec shupl z dřevěného krajkoví střechy: její rohy ohnuté vzhůru a modré sloupy chránily dům před démony. Okřídlený drak ze železa držel louč a střežil červeně a žlutě malované dveře pobité mosazí, před nimiž Kétai stanula. Zbyla jí poslední naděje.

Bez výsledku vyzkoušela mnohé, odvážila se vloudit do paláce, vyptávala se Gelabhů i Mellijských. Mocným kouzlem vyvolala safírovou kobru vševědoucího Horgigha, Pána podsvětních plamenů – Sangval však není mezi mrtvými ani živými…

Vědma popadla klepadlo, tvořené dvěma laškujícími rybami, a důrazně zabušila. Ozval se ryčný štěkot; ztlumen příkazem kohosi za zdí, přešel do temného, zlověstného vrčení. Černá liška nemilosrdně tloukla do nazdobené branky, dokud se po značné chvíli neotevřelo dveřní okénko.

„Táhni, žebračko, nebo na tebe poštvu psy,“ sdělil povznesený mladý hlas na druhé straně.

„Nesu vzkaz pro tvého pána,“ ohlásila drze Kétai.

„Pán není doma,“ opáčil služebník nesmlouvavě.

„Jistě,“ kývla čarodějka a klesla hlasem, „tvůj vznešený pán Chirmen Mähu, vladař Dah Džairozu, pobývá právě tady v Melliu. Nechtěl by určitě, abych svou zprávu vytrubovala na veřejném prostranství.“

Za dveřmi nastala odmlka. Pak zacvakaly závory, skřípěly klíče. Vysoký mladík s kadeřemi měkkých vlasů otevřel a pokynem hlavy vpustil čarodějku dál.

„Čekej!“ ucedil a zmizel mezi šmolkovými sloupy.

Čtvercový dvůr, vznosné pavlače a ozdobné keře zalila šarlatová záře východu. V rybníčku pod zakrslou višní kmitaly třpytivé stíny zlatých karasů, mezi vadnoucími stulíky zakotvila dětská lodička. Čas bez konce, než se mladý sluha vrátil.

„Smíš k mému pánu,“ uryl bez oslovení.

Kétai vystoupila po schodišti s červeným lakovým zábradlím do přijímací síně. Hlavu měla pokorně skloněnou a škodolibě sledovala, jak lem její hrubé sukně střásá prach na vysoký plavý koberec. Za tchangským psacím stolkem z kaštanového dřeva seděl pohodlně opřen muž. Kétai neklesla na kolena, nedotkla se ústy země, jak žádal mrav, ale provedla hlubokou půvabnou úklonu. Promluvila jako učenec, uhlazeným jazykem As-Rahab.

„Nejšlechetnější mezi velmoži, lidé opěvují tvé slitovné srdce! Pomoz prosebnici, která ti k nohám skládá svůj život, i svůj veškerý um.“

Mladé slunce za voskovaným papírem v oknech dosud nerozptýlilo šero jizby. Muž nedbalým pohybem posunul svícen vedle rozečtených svitků. Jas voskovice se leskl na bohatých černých kučerách nad širokým čelem, zajiskřil ve velkých, temných očích, oblil kulatou tvář s hebkou pletí. Kníže Chirmen Mähu přejel ukazovákem hustý smolný knír nad zralými plody rtů a děl vláčně:

„Nikdo ode mne neodešel nevyslyšen, i když jsem očekával, že přinášíš jakési poselství.“

„Jasný pane,“ spustila Kétai, „můj otec z choroby mysli, jež nerozezná následky činů, bloudil po Městě s ochočenou vránou a přečetl buřičský nápis. Zatkli ho, jak žádá zákon, nereptám. Jenže nikdo mi neprozradí, co se s ním v palácovém žaláři stalo. Můj pane, kéž mohu alespoň uctít otcova ducha!“

Chirmen Mähu krátkozrace přimhouřil víčka. „V této záležitosti, ženo, nemohu být nápomocen.“

„Vznešený pane, nejbědnější z tvých poddaných ví, o jak svízelnou věc prosí. Dovol mi, abych splatila laskavost věrnou službou! Ovládám síly zásvětí…“ Kétai otočila dlaně. Ožila rudá a zlatá dračí ryba, visící u stropu, misky vykuřovadel vířily na řetízcích a chrlily vodotrysky jisker. „Připravím magické elixíry a vypátrám skryté poklady, znám Město, dokáži získat zprávy, prospěšné tvým záměrům!“

IV.
Setrvačnost lidských duší

Chirmen podepřel své dvě brady hřbetem pravice, obtížené prsteny. „Jistě tvé nabídky využiji,“ podotkl bez špetky podivení. „Je výsadou urozených bdít nad právem: učiním, co mi nynější postavení dovoluje. Nebylo by však rozumné, aby ses znovu objevila u tohoto domu.“

„Šlechetný pane, nechť se tvůj posel ptá u Kachního brodu po tvé služebnici Černé lišce!“

Vracela se ulicemi, zakletými do hořké vůně uvadlých zahrad. Připadalo jí, omámené vlastní smělostí, že k ní její hlava nepatří. Lidé si šeptali legendy o nejmocnějším z velmožů Nabatu, o Chirmenově povznesené pýše a tajnůstkářství, o jeho přísné zbožnosti, obratné dravosti a hladké zdvořilosti, o bájné pokladnici a smyslné náklonnosti ke spanilým pážatům, o jeho mágovi, učeném trpaslíku.

„Možná jsou pro něj mé čáry zbytečné,“ rozjímala temně Kétai. „Kvůli bláznovi se pomátnu sama. Cpát se k Chirmenovi! Jakživ jsem nikomu tak nesmýčila řiť… Co až si u mě objedná nějakou šerednost, jak se vyzuju? Ach, Sangvale…!“

„Mocný, nemýlil jste se,“ připustil gelabhský pobočník. Ujímání, jež ho stihlo po příjezdu na Bouřný hrad, mu zabránilo požít otrávenou polévku a přivodilo jeho účast na trestné výpravě. „Rebelové směřují jihovýchodním chodníkem mezi mokřady.“

„Jinudy ani nemohou,“ uchechtl se Sin Korobi. Rudé světlo v mléčném opálu se chvělo jak ptačí srdce. „Už nemusíme spěchat. Pokud se dá věřit našim průvodcům, dostihneme je míli za blaty.“

„A jestliže zas uniknou?“ Chrabrý sám by štvanici vedl zdatněji. Po zkušenostech, jež s velitelem Gardy nasbíral, váhal reptat jako pod Lasuk Ešamem.

„I nezdar prospěje našim plánům,“ Mocný mlaskl, poplácal vraníka po krku a povolil otěže.

„Nerozumím,“ zamumlal Gelabh.

„Zbav ruku břemene, jež dlouho vzpírala, a paže poklesne, vůle tomu nezabrání,“ sdělil nezvykle vlídně Sin Korobi, předjížděje svého společníka. Broukal si barbarský, divoce kostrbatý nápěv.

Chrabrý za ním hleděl s nesouhlasem a znechucením. Rozjel se do týlu vojenské kolony a zavolal si průzkumníka, jenž hbitě jako luční kobylka zajišťoval spojení mezi Mocným a zvědy, stejně jako oni vybaven znalostí kraje, značenými šípy a zrcátkem z bronzu.

Od obzoru k obzoru se rozprostřel rovinný prales, rezavé slatiny se sosnovými hájky, blýskavé tůně, na úzkých chlumech sličné jehličnaté lesy.

Vlk se mlsně olízl. „V tomhle kraji bývá spousta veverek a tetřevů. Škoda, že nenaberem zásoby.“

„Nemluv o mase, hrozně mě bolí žaludek,“ zarazil ho Njál. Tvář se mu stahovala a bledla, kroutil se v sedle. „Neměl jsem jíst jeleninu napůl syrovou… alespoň ne tolik najednou.“

„Lesní bojovník, džanar,“ začal kázat Sagitto, „vydrží bez jídla tři dny a ruka se mu na zbrani nezachvěje. Když se dostane k potravě, spořádá naráz tři denní dávky, ani neškytne.“

„Sprásknul bysem jich kliďánko pět,“ vpadl Damazid. „Vem si, depa je naše dnešní snídaně?“

„Gelabhské šípy do břicha,“ krákl výsměšně Foke v krkavčím peří, jak dolétl z průzkumu. „Už vyrazili a nějaký kos z místních posádek je vede za tamten nízký kopec oklikou, a my můžeme jen po stezce mezi blaty, a ať klušeme seberychleji, dotahují nás.“

„Mouchy se lepí na prodavače medu,“ prohlásil bezostyšně Sagitto. „Nechtěl bys Meč-všem-hlavy-dolů? Umoříme je postupně, ne?“

Tarsis se ani neusmála; tvář jí ztuhla jako pod závojem popela. Ayren, kterého zmohlo příliš časné probuzení, spal v jejím náručí.

„Ty a tvé vypečené nápady!“ utrhl se Ptačí muž. „Zatím jsme je pastmi nezastavili a skoro jich neubylo. Moc se ti v poslední době nevede!“

„Nám z hor nepřeje štěstí,“ pokrčil Vlk rameny.

Foke zavřeštěl z Maníkova hřbetu: „Kutálí se za námi obrovitánský medvěd, cos mu kradl z oběda!“

„To jelení bylo z mršiny?“ zezelenal písař.

„Odškodné za tvé šaty,“ odbyl ho Vlk. „Náhradou za laň předhodíme šelmě Sin Korobiho.“

„Vořech se chlemí mezi dvěma šutrákama!“ zavrčel zrzek. „V prdeli Šišky, za patama vobludu, před čumákem mokřiska! Njále, tvůj svatej Sangval nás namočil do těžký sračky!!“

„Nemuseli jsme do ní lézt!“ vyjel Njál ostře a pobídl Lunu, jež udiveně třepala ušima. Mladému muži se svíralo hrdlo výčitkami, ale nebylo je komu vmést, jeho pěstoun bloudil kdesi po Městě. Nebyl ke mně upřímný, opakoval si Njál s trpkostí. Tak složité plány! Proč nás nenechal bojovat s ním proti Rádci v Melliu? Dětský král! Jaký má smysl plahočit se pustinou? S Posláním nám dal do vínku mapu, přívěsek – a smrt.

„Zdržíme je, pokud mi vyjde kouzlo… Nemám v něm zručnost,“ ozvala se matně Tarsis a předala Damazidovi krále, kterému tím rozebrala dřímotu.

„Je nedůstojné spoléhat na ženské čáry,“ rozhořčil se Foke, „odrážejme Šišky krátkými výpady!“

„Já vám pomůžu!“ vpadl Ayren, opřený o zábradlí psancových paží. „Já jsem bojovník jako vy!“

„Prcneš a všici popadaj, mrně,“ odfrkl Damazid.

Král zrudl. Zaťal pěsti a pronesl břitce a studeně, jako švihne vojevůdcův meč: „Budu válčit!“

„Nemůžeme se bít. Jestli Mocný přijde o půl oddílu, stále si zachová přesilu,“ Njál přerušil mlčení; trudné úvahy a špatně strávená zvěřina mu působily bolení hlavy. „My nesmíme ztratit nikoho.“

Hadačka si rozpustila vlasy a rozechvěle se přebírala sbírkou dřívek a kamínků jako kuličkami růžence. „Jeďte… a odveďte Lyka!“

Bez valné naděje vyrazili dál. V pošmourném dopoledni zmatněla sklíčka jezírek, vysoký bylinný podrost plihl jako liščí srst v lijavci.

„Dyž vyváznem, sežeru svý ucho,“ vzdychl zrzek. „Gazelku zatim zblajzne ten přerostlej chlupatec.“

Fokeho hrozba číhající na Tarsis nedojala. „Třeba se s ní spokojí a nechá nás,“ zatěšil se.

„Kdo ví! Oba jsou dost zvláštní tvorové,“ ušklíbl se Sagitto a rozhodl: „Radši ověř, jak Orel postupuje: mívá na každém pírku čtyřicet úskoků.“

„A já mám za poslední dva dny v křídlech stovky mil. Nerozkazuj! Zkusils, jak je únavné létat? Velitel po mně pořád střílí a schází mi strava a za chvíli se ani neodlepím od země!“

„Přivážu tě k šípu a vystřelím do vzduchu,“ nabídl Sagitto bez úsměvu.

„Kdo bije do bubnu, uslyší dunění!“ zasyčel Foke. Hlučně zaplácal křídly, vznesl se. Ale ještě okamžíček se s prohnutými perutěmi opíral o vzdušné podušky, třepl rýdovacími pery a zamířil k nivám.

„Hýřile!“ zaječel Vlk, bystře uhýbaje nevábné ptačí náloži. „Šetři střelivo na Kamenné huby!“

Tarsis semkla víčka a zaklonila šíji. Cítila svoji Moc prostupovat cévami jako horký proud, pomalu, klopýtavě, stále jistěji – až jiskřila silou a rozvířila duhový kruh, jenž dívku obklopoval. Tarsis zvedla paže s rozevřenými dlaněmi, prsty se proměnily v hořící svíce, srdce a mysl splynuly ve šlehající plamen, schopný přetavit podstatu věcí, živlů i bytostí.

V té chvíli otevřela oči: tak nás ze snu probudí cizí kroky pokojem. Girelo frkal a dupal. Mrazivé leknutí přiškvařilo hadačku u země. Zírala do tváře třem válečníkům v kožené zbroji.

Sporý muž s křivým nosem hodil loveckou síť. Spleť konopných provazů klesala k cíli… bělostný zášleh Moci ji přetavil v ohnivá křídla, žířící oka, v černé oharky. Muži s výkřikem vyrazili vpřed, dobývali čepele z pochev. Dívka se vrhla stranou, kutálela se z dosahu útočníků. Zastavilo ji mlází. Zkřížila ruce v gestu obrany.

„Živou!“ řval nosatec. Zbraně zaváhaly. Půl kroku a zvědové mají po starosti s bosorkou: radši zajímat lesního divouse, co se živí lidskými drůbky. Mrkli na sebe, vousáč s tesákem sáhl k opasku pro svazek řemení, chlapík s poďobanými lícemi významně pohnul mečem. Oslepil je nápor sněhové vánice.

Vzduch zhoustl vlnami ledových vloček jako krupková polévka. Poryvy vichru s průzkumníky cloumaly, postrkovaly je svištící bílou nicotou. Chlapi popadali dech, oči je pálily, pod nehty bodal mráz.

Rozjasnilo se, sníh tál na jejich ramenou, povlékal zemi a nízké větve smrků. Zimní bouře zmizela, stejně tak čarodějnice a její kůň. Poďobaný mohutně odplivl a čile se přežehnal ochranným znamením.

„Měli jsme ji hnedky praštit!“ zavrčel ztrpka.

Lyk po vroucné zdravici rýpal do polehlé trávy. Neochvějně předpokládal, že narazí na neopatrnou myš k svačině. Žebra širokého, vyhublého hrudníku se v rytmu supění pohybovala jako tlusté prsty.

„Chystala jsem ohnivý oblak, ale vpadli do toho zvědové. V nouzi jsem je zasáhla čarami – a vyvedla se mi ledová bouře. Vzala mi všechnu sílu, teď už Moc nepřivolám… Hlavu bych si utrhla!“ Tarsis v zoufalství opřela čelo do vraníkovy hřívy.

„Viď, že mě to kouzlo naučíš?“ loudil Ayren.

Njál by dívce nedokázal přiznat, jak se horečně bál o její návrat. „Hlavně, že jsi vyvázla,“ vypravil útěšně.

„Mou Skarf čeká tučnej čas,“ zahučel psanec.

Krkavec usazený na Maníkově sedle naježil záda, zamlel zobákem a přes rameno loupl okem k hadačce:

„Jestli budeme hodně rychle utíkat dopředu, získáme čas vykopat si hroby.“

„Taky se můžem opevnit na příhodné výspě a nechat se Mocným obléhat,“ navrhl Sagitto poťouchle. „Proč nezkusíš nějaké kejkle ty sám?“

„Nejsem šaman, jen tovaryš,“ ohradil se Foke. „Nemám s sebou bubínek a žádné jiné náčiní, ani škodící předměty, a neovládám pomocné duchy…“ Zadumal se; přešlápl a zakrákal: „Otočte se!“

Ptačí muž seděl uprostřed stezky se zkříženýma nohama, v ruce nůž, před sebou dřevěnou krabičku se šedozelenou mazlavou hmotou, sladce vonící. Sledovali ho napjatě, když si prořízl kůži na spáncích. Zaťal rty a vetřel mast do ran.

Po kuželech smrků, mezi prsty borovic převaloval temný vítr klubka smolných mračen, chvílemi z nich vysoukal přízi bílého světla. Poslední lístky bříz cinkaly zlatem, vlhce se leskly na olámaných zubech kořenů. V hájku na kraji slatiny houkavým, ostrým hlasem zakřičel dudek – znamení lesních duchů.

Foke se předklonil, celý zesinalý. Na skráních, nad horním rtem, na předloktí vystoupil hustý pot. Zornice rozšířené jako číše s těžkým vínem mu těkaly. Dech se prohloubil, ruce zapřené o zem bez ustání křečovitě drásaly hlínu. Hlava kývala sem tam, jako by s ní po mladíkových ramenou kutálela neviditelná síla. Oči se otočily, víčka poklesla přes půlměsíce bělem. Silně se rozškytal.

Tělo se mu protahovalo, jako když prstem rozmázneš sazi, krk, nekonečný stvol, stoupal k nebi a hlava s ním. Kosti praštěly, hrozily rozpadnout se na tisíc kousků, lebka lehčí než chmýří bobtnala a nafukovala se jako vemeno stelné velbloudice. Svět se scvrkl na kotlík čaje, třpytil se v tmách. Hemžily se zelenými hvězdami, jež připlouvaly a blížily se. Světélkující duchové, šišatí, nefritově zbarvení, bez paží a s jedinou nohou, vybíhající v ocas.

„Poroučím vám, pomozte!“ zvolá Foke. Přízraky zrychlí let, šklebí ploché tlamy, provázejí ho k nebeské klenbě, vlnivému, zářivému blankytnému jasu… Udeří do ní a osvobodí služebné démony: vztahuje blaženě dlaň, už, už se jí dotkne, už – Pronikavý kvílivý hukot mu protýká sluch.

Stěna z modravého křišťálu se před jeho prsty roztřese a speče, zaklene kolem něj komůrku ze skla. Dusí se, leze po ní jako moucha, buší a kope, vzpírá se dlaněmi, ječí tísní… Ke křišťálovému vězení se přibližují obrovité obličeje podobny oblakům a opět se mlčky vzdalují, po nekonečné měsíce… Bodá tesákem do stěn průzračného zvonu, huláká, pláče. Šílený beznadějí, Foke se rozmáchne, udeří pěstí do skla – ruka jím projde, za ní celý Ptačí muž –

Foke sebou škubal v oválené trávě. Procital, jako by vylézal z močálu. Mozek hořel, žaludek se tlačil na jazyk, oči ho palčivě bolely, vidění se dvojilo. Uvědomil si s nevolí, že má otevřená ústa a koutek vlhký čůrkem slin. Tak by neměl vypadat návrat šamana z výpravy: nezvládl provedení. Klečel u něj Njál, stejně bledý, a strkal mu pohár s vodou. Ptačí muž ho malátně odsunul. „Zdržel jsem vás nadarmo,“ zašeptal vysláble. Cítil, že bloudil vesmírem celé věky.

„Ani bych zatím nenakrmil Medunku,“ vyhrkl král. „Potkal jsi hodně démonů? Byli strašní?“

„Příště budeš lepší,“ přisadila si Tarsis. „Potřebuješ cvik a výbrus.“

„Esli kvůli tobě dolezem na rozcestí pozdějc, zmáčknou nás mezi medvěda a svý kopí,“ prskal zrzek

„O medvědu nevědí, ne? Uhnem stranou a seznámí se s ním Orel.“

„Co když ustoupí obluda,“ namítl opatrně Njál. Mučivý tlak pod čelem mu ubral podnikavosti.

„Zvrznou i čárymáry! Sem si měl radši přerazit haksny, než se připlácnout k vám!“ runcal Damazid. Z tlumoku vylovil zašlé kožené pouzdro s velikou hliněnou lahvicí, v níž žbluňkal hutný obsah. „Chtělas, holka, vohňovej mrak, žejo? Vobětuj ňákou čutoru a pár hader. Ale dál si rachotu vobstarejte sami – do kaše, co kuchtíme, nejsem udělanej.“

Sin Korobi, pozoruje tanec rudého světla v opálu, vedl svůj oddíl mezi blata. Při jejich okraji dřepěl na pahýlu kmene černý pták. Vítr mu cuchal nezdvořile peří a syčel v kostrách mrtvých smrků. Krkavec se musel soustředit: bylo mu pramizerně a smysly dosud trojčily. Zašvidral k blízkému boru… A nadlétl s ohavným zakrákáním, jež dolehlo až k veliteli Gardy, mezi posledními stromy o sto kroků dál.

„Krr! Krrr! Krrr!!“ Kmen od kmene se odráželo chraptivé volání. Bludička v opálu zarazila, kmitala na místě jako posedlý hmyz. Tu přikázal zastavit i Mocný.

„Můj pane,“ hlásil vousáč, jenž právě přisupěl z mokřinaté pláně, „rozdělili se. Žena jede s děckem dál, prokletý pernatec čupí na pařezu a tři rebelové otočili k nám.“

„Hleďme,“ prohodil zlehka Sin Korobi, zvědav, jak se události vydaří. Nebylo, co by mohl tratit. „Vrať se k druhům,“ přikázal zvědu. „Sledujte a sdělujte!“

S tasenými zbraněmi, s luky a kušemi hotovými ke střelbě, trčeli vojáci na pokraji borového hájku. Nad plavou, nepřehlednou kšticí luhu v prstenci temných lesů usnul čas – zatím by osedlal koně.

Pak se připlížil mezi buřiním a zakrslou borovicí blatkou nosatý průzkumník. Na hrubém plášti uvízly nažky z býlí a suchá stébla. „Pane,“ pravil, „zbojníci sestoupili z koní a ukrývají se ve vysoké trávě, plazí se k tvému oddílu.“

„Jsou pouze tři,“ vmísil se gelabhský pobočník. „Proč nepřikážete zvědům, aby je odstranili?“

Mocný se ušklíbl. „Mám váš bystrý návrh uvážit?“ řekl jízlivě.

Je moudré vpadnout na zvěř, která útok čeká a sama vyráží na lovce? Jakou lest a kouzlo zase nachystali? Budou-li vojáci střílet po buřičích nazdařbůh do podrostu, mohou je zabít – Sin Korobi však potřebuje všechny živé, i děvče a klučíka. Jen zrcadlem společných muk, s pomocí jejich hněvu, hoře a beznaděje, přinutí rebely odhalit záhadné poslání, celou podivnou intriku, vížící Rádcův zájem.

„Ovšem,“ dotvrdil pobočník, naplněn sebedůvěrou, „vyšlete tucet mužů v obchvatu, ať se připojí ke stopařům a vzbouřence zneškodní. Dopadnout zbylé dva odbojníky s děckem pak bude hračkou.“

„V tom případě,“ souhlasil blahosklonně Mocný, „svěřuji velení do vašich rukou.“ Přiměl vraníka k úkroku vzad a s pokynem hlavy uvolnil své postavení Chrabrému. „Dbejte, ať je zajistíte v použitelném stavu!“ Poodstoupil až ke skupince čtyř mužů, které vyčlenil z bojového nasazení. Sotva se drželi v sedle, bledí a zubožení strádáním: utrpěli při stíhání vážné rány a smrt je obcházela jako rosomák.

„Něco vás přiučím! Naval sem čutoru – dobře vypálená, tak ji musim šetrně naprasknout, aby pak snázejc křápla. Čumíš, sem ji naťuk zlehýnka jak vajíčko – mým lupičským makadlům sedí fajnová facha! Ty puklinečky voplácej blátem.“

Ostří čepelí a hroty střel blýskaly v šedivém světle, pěší vojíni se drali v široké rojnici mokřadem. Půda tála šlépějemi mužů v bahno, místy se houpala, propadala, zákeřně tajila pod vousisky podrostu rašelinná jezírka a kosti zvetšelých kmenů. Někde v ožloutlé pláni zprohýbané jako dlaň, členité mělkými vyvýšeninami, nenápadnými dolíky a rýhami kalné vody, se plazili buřiči. Schovávají se ve stínu osamělých smrků, pod keřovitými borovicemi, v mlazině jeřábů, za pněm staré břízy?

„Za todle pitivo by sem vyšmelil tři váčky zlatých! Z tý žbrundy, co vostala, se ani nezhulákám. Ale umrlej si chlast nevyšmákne, tak jaký štráchy! Tenhle hadr nepude – blbě by chytal.“

„Tam!“ zaječel nosatý zvěd, po pás ve slehlých peřinách travin. Postřehl rychlý pohyb vedle hnízda olámaných haluzí. Statný ozbrojenec poskočil vpřed, výbojně míře kopím s listem píď širokým. Druhý kopiník a špeh se čvachtavě hrnuli k místu srážky.

„Vocas vonuce strč do čutory, až se namočí, zbytkem cáru tý flanděře ucpi hubu – to je vono! Teďka hadr zavážeš kolem vršku, kus musí vostat volnej. Nechej ho delší, tak. A prd! Kde vemeš voheň?“

Zpoza březových trosek se vynořil pomenší snědý mládenec, dlouhé vlasy obtočené šátkem; ve zkroušeném gestu poddání zvedl ruce nad hlavu. Bylo zřejmé, že není ozbrojen. Gelabh zůstal obezřetně stát a výmluvně trhl kopím – výhružka i povel zajatci. Neviděl však nic podezřelého, v ospalém tichu nivy slyšel chrastot kroků svých druhů, šustící perutě v mdlém povětří, zafrkání koně, znuděného čekáním.

Sin Korobi bezděčně sklouzl zrakem k opálovému prstenu a oči se mu zúžily. Šarlatový bod tančil.

Zadržený buřič ucouvl, obličej zkroutil v pokorném šklebu. Zbrojenci a stopař urputně pokročili vpřed. Zbojník nafoukl líce a vyprskl dávku nachové tekutiny: mířil nízko. Dva útočníky zkropila štiplavě kvasná sprška. V ten mžik upustil krkavec nad nivou ze spárů hořící větev. Jak povětroň padala k zemi do rozptylu drobounkých kapiček a rozžehla sršaté pentle kolem podsaditého Gelabha a zvěda: oblékla je do siného plamene, který než pohasl, vzňal jejich oděvy.

Rebel se přikrčil, a chráně si tvář loktem levice, prořítil se kolem skučících mužů, v pravici čutoru, ucpanou vyčnělým klúckem. Když je míjel, v letu napřáhl paži a zažehl cíp hadru o zvěda pomateně mávajícího rukama. Ohnivý stopař zakopl o snůšku březových větví – tak vzplála hranice. V jejím odlesku zbojník pádil k jezdcům.

Silný kopiník, jehož zasáhla hořlavina, sebou mrskal ve struze a cákal po sobě zelené bahno. Druhý Gelabh, pevně třímaje dřevec, vrazil rebelovi do cesty. Mladík hbitěji než lasička podklouzl útočící zbraň, kotoulem a vydřím obratem unikl za mužova záda, ale zapálenou lahvici nepustil ze sevření. Jako by ho nesla čarovná síla, vyskočil a uháněl dlouhými skoky k borovému háji. Voják se zvrtl, pozvedl kopí, nadhodil je v dlaní a zakláněl se k hodu.

Z prolákliny nalevo od hořícího roští vyrostl ryšavý chlap, bratr Červeného díva. Obřisko točilo nad temenem hrozivou širočinou jak vrbovým prutem. Zakřivená čepel Skarf zajela do hřbetu Gelabha, jenž se rozmáchl k vrhu kopím. Muž chroptl a zvrátil se nazad, z úst vyvřela hustá sytá krev, leskle rudá jako víno. Zrzavý hromburác dusal k vojákům.

Plamenný výbuch nezpozorovali všichni hned v prvé chvíli. Někdo z jezdců v boru vykřikl a sklouzl ze sedla, mnohý z koní se vzepjal a zařičel; nyní se hnuli zbrojenci do jednoho. Mocný mlčel, předal velení. Pobočník zaváhal s rozkazem, vždyť muže hnal na zákeřníka jejich vlastní vztek.

Za kruhem pěšáků se hýbal dlouhý štíhlý stín, jako by plavně a tiše plul kolem travnatých hrbolů, jeřábů a nízkých borovic. Mezi smrky na okraji luhu se zavrtělo cosi temného, záblesk, ohnivé dráče. Nad plání se vznesl zápalný šíp a sestupoval k cíli. Stín člověka se vymrštil, v letu zachytil ratiště střely před opeřeným koncem. Až tehdy si ho všimli muži na chvostu rojnice. Plamenem šípu podpálil vysoký zbojník pruh látky u své láhve a rovněž se tryskem vydal k jezdcům v lesíku.

Někdo z vojáků, brodících se luhem, strhl z ramen kuši, zacílil na vysokého rebela. Od smrků přicestoval nový šíp a Gelabhovi protkl bok. Náraz muže nadzvedl a vsadil do ježaté náruče blatky. Vzápětí skrytý střelec zasáhl ozbrojence, jenž se postavil buřiči se šátkem. Zrzoun se mezitím obořil na dva vojíny, příhodně po ruce, a porazil je mocným švihem sekyry jako telata na jatkách.

Chrabrý zneklidněl. Mladí buřiči, kteří očividně beze zbraní uháněli k jeho stanovišti, nesli hrozbu, snad ohnivé kouzlo: jistě tkvělo v kahanech z čutor. Uvědomil si, že ve zlomku dění pozbyl třetinu úderné čety. Zařval: „Všichni sesedat! Zadržte je!“ Sekl pohledem k chladnému, vyčkávajícímu veliteli Gardy. „Nestřílet!“ doplnil podrážděně.

Temný zbojník kličkou změnil směr a vyhnul se závoře vojáků na nivě. Od lesíku ho uvítala salva šípů, vypuštěných, než dozněl rozkaz. Neměl čas plácnout sebou do mokřiny… Na kůži ho zamrazil svist střel, hrot jedné z nich mu rozškrábl čelo a strhl šátek z hlavy. Mládenec s válečným jekotem provedl půlobrat; napjal síly, mrštil čutorou do hrudi zbrojence, jenž supěl vprostřed mezi stihači. Lahvice zprudka křápla o náprsní štít – vybuchla zlatavým oblakem, proměnila muže v ohnivý vích a rozesela v nejbližším okolí plamennou nákazu.

Rudé a blankytné jazyky se třepetaly na dřevci kopí, ohlodaly plášť, polykaly suknici, ozdobily vlasy svatozáří. Neškodně začudily tukem potřenou košili ze železných ok, zkusily proniknout pod osníř k bavlněné tunice a usínaly na zpustošené pokožce.

Ryšavý obr, jen kousíček opodál, nevídanou šipkou hupl do rašelinného jezírka: křídla mu půjčil poryv horkého vichru, jenž vylétl z láhve. Řev a kletby mužů, co utloukali útočící červené hádky, přebil zrzkův ryk: „Ty vole švidravej –!!“

Snědý rebel omluvně nakrčil plece, rozběhl se k tůni, v níž se ráchal ryšavec. Z boru se s povykem vyvalila vlna čerstvých útočníků.

Teď hrozil nebezpečím vysoký muž s druhou ďáblovou lahvicí. Mladý Gelabh, který se ocital vedle zasaženého, nedbal na pekelné praporce, jež mu začaly ovíjet údy. S taseným mečem, třemi střemhlavými přemety překonal prostor mezi sebou a záškodníkem. Zjevil se před buřičem, podnikl svižný výpad, podoben Pánu ohně Bar Teneovi.

Zbojník se odrazil do vzduchu, nadlétl nad čepel, přetočil se kolem osy a kopl oběma chodidly do hrudi hořícího vojáka, odhodil ho jako snop sena. Plamen z hadrového knotu mlaskl a přichytil se k levému rukávu jeho kazajky. Dopadnuv na nohy, rebel vyslal svou lahvici na suchý trup břízy, kolem níž se hrnulo zuřící gelabhské hejno. Výšleh…

Hořící výpary a planoucí tekutina v těsném kruhu zachvátily vše, co mohlo krmit oheň: strom, nivu, muže v travinách. Koně v boru zběsile ržáli, nespoutáni úvazky cválali lesem v ústrety konejšivému přítmí. Vysoký zbojník klečel na zemi a balil si paži do mokrého mechu.

Tři buřiči se dali na překotný ústup. Kdo vyvázl s popálenou kůží a očazenou zbrojí, koho žár nezranil, komu zdusila plameny mokřina a zášť uhasila bolest, vrhl se za nimi. Zákaz střelby neplatil.

Nad slatí hutněl puch probuzené hnijící vody a spáleného masa. Hledači kličkovali luhem, hnali je zdivočelí válečníci a roj střel. Jejich spojenec ve smrkovém úkrytu odpověděl čtyřmi dobře mířenými šípy. Vzápětí ho vypudila vlna mstitelů – ze smrčí vylétla Tarsis a prchala za svými druhy. Na protějším okraji nivy za hloučkem nízkých borovic začal buřiče krýt smělou střelbou další lučištník.

„Léčka…!“ křikl kdosi z vojáků a na okamžik všichni ustrnuli.

Dívka se v běhu otočila, vytahujíc z toulce střelu s blátivou hrudkou místo hrotu. Napjala luk z rohoviny a vyslala šíp do prsou ramenatého vojáka, který se prodíral nivou v čele stihačů.

Hromová rána, oslnivý záblesk… Gelabha obrůstaly oranžové plameny, košatily a stravovaly šat i tělesné tkáně. Ohniváč potácivě, tvrdošíjně pokračoval v chůzi. Od borovic dorazil dlouhý lovecký šíp a uložil jej do náruče tůňky, voda teskně zasyčela.

Vojáci, zastrašeni krutými čarami, se rozloučili s rebely hejnem šípů. Vraceli se k Mocnému a sbírali raněné i neživé. Njál se vrhl k blatkám, odkud vytáhl Ayrena s jeho výzbrojí. Hledači společně dosupěli k rozcestnímu kameni, poslední hadačka s lukem v pěsti, klopýtajíc o větve schované v podrostu.

„Paní milosti nad námi držela ruce,“ zahuhňal Sagitto. Od čela do vlasů mu zabíhal šrám, pravé obočí slepila krev. „Teď ke koním. Přidejte!“

Zrzek se podivil. „Vopakuj to, ňák ti nerozumím!“

Sagitto vyplázl jazyk, rudý jak naklepaný řízek. „Jako když jsem s lokem malinové šťávy nabral vosu. To ta tvá rákosovice,“ zamumlal. „Má sílu horší než skutečný oheň. Stoupne do hlavy, ani jsem ji nemusil polknout. Ale zase se mi nikdy neutíkalo tak lehce.“

„Já moh bejt voškvařenej! Proč si, ty lemoune, nemrsknul flašku mezi vojáky v lesejku?!“

„Byli tam přece koně a oni ještě nesesedli, ne?“ rozleptanými ústy zašušlal Vlk.

Psanec zahrozil pěstí. „Kvůli tvý outlocitnosti sem zmočenej jak zelenej čochtan!“

„Njále, natřu ti ruku kořalkou,“ ozvala se chraptivě Tarsis, „ať hojí, co neduh způsobilo.“

Písař na znamení díků zakýval zdravou pravicí, nasadil tuhý úsměv. Puchýře na kůži neznamenaly nic proti třeskuté bolesti hlavy, tak mocné, že trýzeň přesáhla samu sebe.

„Oni jsou na tom hůř,“ podotkl Ayren smutně.

„Oni by tě nelitovali,“ zakrákal Foke, „a nás teprve ne, kdybychom se dali chytit.“ Hlučně zamával křídly a odlétl pro nejnovější zprávy.

„Takový boj se mi nelíbí!“ namítl zarputile král.

„Jináč to nezmutýruješ, dyž leze tlustý do tenkejch,“ bafl zrzek. „Gazelko, co ten hnusnej sajrajt?“

„Alchymie,“ sdělila stručně Tarsis. „Váhala bych sloučeninu použít, nebát se o našeho pána. Proč jsi nezůstal schovaný, jak jsme se dohodli?“

„A co bych dělal sám, kdyby vás zabili?“ vyjel chlapec. „Říkal jsem vám, že jsem taky bojovník!“

Uznali námitku a pohotovou královu pomoc: jemu i sobě odpustili kázání. Vedli koně za uzdy a ustupovali řídkým březovým hájem. Přecházel v močál s ohníčky jeřabin, kostlivými stromy a rašelinnými jezírky jak mělkými otisky obřích tlap. Nad černým pásem jehličnanů se zvedal temně modrý val náhorních plošin, z jejichž temene vlály šediny mračen.

„Tím směrem leží Měděný řetěz,“ vypravil ze sebe Njál. „Půjdeme-li k jihovýchodu, zítra ho mineme.“

„Vítězství!“ Foke, pochechtávaje se, přistál v rozsoše břízy a pečlivě složil perutě jednu přes druhou. „Gelabhský šašek lezl před velitelem Gardy po břiše a kňučel. Mají mrtvého zvěda a čtyři Šišky a ten, jak ho vzal sekyrou Ušatec, je v posledním tažení, a několik lidí je zle postřelených, hodně má spáleniny a Sin Korobi je léčí obklady z čaje a lojovou mastí. Hádám, že ještě někdo zajde – ahíí!“ Nadšeně poskakoval po bílém pni.

„Kvůli raněným se v lese utábořili,“ pokračoval se zanícením, „a velitel pošle pár chlapů s nemocnými do nejbližší osady. Uvažoval, jestli dál potáhne za námi, když postaví sotva dvacet bojeschopných mužů včetně tří stopařů, a že se na nás nevyplatí zaútočit, pokud by nezískal řádnou přesilu.“

Njál a Sagitto na sebe pohlédli. Nikdo si doposud netroufl vyslovit, co věděli až příliš dobře: ať se snažili koně jakkoliv šetřit, věčně prchat nevydrží. Brzy – či o vlas později, dojdou síly zvířatům i lidem. Kdyby se Sin Korobi vzdal stíhání…!

„Chlap z Vysočiny leze z teplé stopy?“ pochyboval Vlk, dosud patlaje slova. „Otočí leda pro posily. S jestřábím strážcem nás má v hrsti.“

„Ale ten vejřez jim nikdož nevodpárá, jasný? Myš zjebala kocoura!“ Psanec v rozjaření plácl Tarsis do zad. Sesunula se mu beze slova k nohám.

Hledači vyděšeně zírali na psance.

„Ty ses zbláznil!“ vyjel Njál a vrhl se k Tarsis. „Cos jí udělal?“

Lyk s kňučením olizoval dívce obličej, šťouchal do ní dlouhým čumákem stále zběsileji, jak se jeho úsilí míjelo účinkem. Ayren ztuhl ve sloup, pěti přitištěné k ústům.

„Já nic!“ ohradil se zrzek. „Eště sem se škrábnul,“ rozvinul dlaň plnou krve – a zařval.

Divoce odstrčil Lyka i Njála. Zvedl si hadačku na kolena, shrnul závoj rozpuštěných vlasů a stáhl jí plášť z plece. Železný trn šípu trčel jako dráp příšery, jeho hrot se zasekl do pravé lopatky. Prosáklé sukno kazajky a tunika povolily, když se Tarsis snažila střelu vytrhnout. Okraje rány zmodraly dočerna, pleť kolem zrudla a nabíhala otokem.

„Pusť,“ sykla Tarsis a posadila se. „Pochop, utíkali jsme, nebyl čas.“

„Kecy! Zasloužíš pár pohlavků za hloupý vostejchání,“ řekl ponuře Damazid. „Vlku, dones kleště a trochu je votři. Njále, kam uklízí Gazelka lékárničku… Eště můj výběrovej chlast – do řiti, vostane mi tak na čuchnutí!“

Sejmul Tarsis opatrně plášť. Sotva chytil za levý rukáv kazajky, dívka sebou odmítavě trhla. Pokusila se vstát. Zrzkova pracka ji s ohledem, byť důrazně, složila zpět do trávy.

„Jako v rodině,“ klidnil ji psanec. „Sem tady místo tvý mámy. Bobku, poď mi pomoct!“ vyzval chlapce. „Žádný strachy, spolu ji uzdravíme.“

Král vážně přikývl. Pohled na krev mu stále obracel žaludek, a tahle navíc patřila Tarsis. Bolelo to palčivěji, než kdyby byl zraněn sám. Ale po všem, co prožil, se cítil dospělý, silný, rozhodný; zdálo se mu, že jeho přispění je pro hadačku nejvýš důležité.

Zrzek se otočil: „Padejte, vopičáci! Koukejte se postarat vo bydlení a dříví na votop.“

Zaraženě vycouvali. Njál byl bledý a hryzl si rty. Foke vzlétl s pohrdlivým skřekem, a unaven na převtělování, dosedl Sagittovi na rameno. „Z toho se dostane,“ prohodil Vlk, nepřipouštěje si obavy. „Je tvrdá… jako moje matka!“

Venku za oknem vozu se škobrtavě kolébala mdlá krajina Rudých polí, připláclé vrchy, lučiny šedivé a teskné jak závoj plaček, sirnaté nebe se závaly mračen. Er Torsik sáhl po oblíbeném spisu o vesmírném řádu, zas jej odložil a s povzdechem sklesl nazpět do tlustých podušek. Složil bílé ruce na čerň sobolího přehozu: pohubly, bez péče dívek lazebnic pozbyly nehty perleťový lesk a pleť hebkost. Tak nepříjemně a namáhavě Rádce dosud necestoval.

Cítil podivný, šimravý tlak jako tehdy před Hlubinou půlnocí. Jako by jej kdosi tahal za konečky nervů, do mozku mu bušilo vzdálené volání – nárazem blesku pochopil. Sangval…! Pečlivě zatáhl záclony, jako by se chystal zdřímnout.

Jízdní posel, jenž cválal smutečním krajem k severozápadu, minul malý průvod skleslých dvořanů a umdlených vojáků. Mlčky, ve zraku podivnou tíži, ohlíželi se k vozu s okny krytými závěsem. Vyrozuměl, že potkává pohřební doprovod…

V.
Na kameni sedím, do kamení hledím

„Mrzí mě to, miláčkové,“ prohlásila Kétai, „ale možná přijde vzácná návštěva.“ Copy stočené do uzlu a sukni vykasanou, zametala podlahu z hlíny. Zděšení pavouci prchali do temných koutů. Erin, do hloubi duše uražená zničením známých útulných a milovaných vůní, vzdorně zmizela na zápraží.

Vědma hluboce litovala, že neovládá zaklínadla k usnadnění úklidu. Léta k ní nezašel zákazník, pro kterého by stálo za to kazit obraz ježibabí chýše. Pro Chirmena Mähu – pro Sangvala! – potřebovala hrát moudrou, vznešenou kouzelnici. Kdyby jen spořádala to dopuštění dřív!

A dostala se k práci? Hned po ránu přiběhl někdo pro svědíkové kapky na zanícené oči, žena ze čtvrti Medového Jezevce loudila zaříkání na zlou tchýni, Erin odtáhla škrabku na kůže, hlavní magický nástroj a odznak žen Kétaina cechu, šamanek a zaklínaček – a zahrabala ji někam pod hromadu roští k otopu.

Místo léků pro nadmutou kozu bych měla pátrat po vládě nad prostorem a časem, jak sníval zamlada Sangval a Rádce touží dodnes, říkala si, vytírajíc z rohu síně fretčí výmětky. Zdržela bych běh hodin a úklid v pohodlí stihla! Pročpak jsem přestala bádat nad Smaragdovou Deskou?

Uhradí mi Nefritový Trůn daně? Lastura Dvojího nezaplatí čočku, proso, drůbky pro Erin. Chlap si medituje, šťourá v tajných vědách: najde útulek v chrámu či u velmože, vždycky je místo, kde mudrci podstrčí misku rýže. Chudá ženská bez rodiny, co nevydělá, nemá! Kétai cákla hadrem do škopku špinavé vody a vztyčila se. Studuj si Přesýpání Perel, až za tři měďáky zastavíš krvetok a za dvě vejce prodáš amulet proti morákovi!

Zrak zastřený úvahami a rozcuchanými vlasy kráčela ke dveřím, v jedné ruce splašky, ve druhé Erininu nejoblíbenější hračku, užužlaného velblouda sešitého z kusu houně, aby trucující fretku zlákala zpět. Ovšem svůj jediný, sváteční šál jí v pelíšku nenechá – Leknutí Kétai vrazilo herdu do zad.

Po strmém břehu, houštím pelyňku a vratiče, přicházel muž v dlouhém plášti. Pošetilá naděje!

Vědma hbitě zastrčila škopík za závěs ve vchodu, velbloudka odložila na polici a přibouchla dveře. Promyšlenými hmaty se uváděla do přijatelně lidské podoby, ušlechtilou Matku kouzel vzdala. Někdo důrazně bušil na zvetšelé veřeje. Sangval by se neobjevil tak neomaleně… „Sečkej, kdo přicházíš!“ zaječela, vytřepávajíc ze šálu fretčí chlupy, „dokončuji elixír Pěti moudrostí!“

Muž na zápraží bohatýrsky vyvřískl.

Otevřela dveře proudu nadávek; šly od plic. Před chatkou poskakoval po jedné kučeravý mladík, Chirmenův sloužící. Obouruč objímal druhou nohu ve škorni z měkké rudé kozinky, zakončené špicí se střapcem.

„To bylo tvé zvíře?“ obořil se na vědmu. „Ten běsík mi zničil botu a prokousl palec!“

„Ó, zřejmě jsi urazil strážného ducha mého domu,“ obrátila Kétai. „Sama ho uklidním úlitbou, ale ty nyní vstup a usedni.“ S náznakem úklony podstrčila hostu jedinou stoličku. Závěs při vchodu se zavlnil.

Sluha se nedůvěřivě rozhlédl, začichal a svraštil obočí. Kulhavé sedátko se pod ním zhouplo, zamával rukama a přidržel se stolu.

„Přináším vzkaz od svého jasného pána,“ přednášel mladý muž. „Opatři červenou rýži, do deseti dnů.“

Kétai zrudla rozhořčením. Hamižný bouchoř z Dah Džairozu po ní nechce kouzla či věštby, on si poručí nejmizernější jed! Koho asi hodlá odstranit pokrmem z rýžových zrn, v nichž odpočívají zárodky plísně?

Ochutnavač zradu neodhalí, neupozorní na ni lžička z křišťálu a bezoárový kámen, spolehliví strážci před otravou. Strava ve vnitřnostech pracuje a bobtná, než jednou obrátíš přesýpací hodiny, rudá vlákna prorůstají žaludkem, rozrušují tkáně, kalí krev zplodinami. Kdo dá na jistotu, pozve oběť do svých komnat na přátelské posezení: visí-li člověk nohama vzhůru, červené rýže se mu zbavit nepodaří. Na závěr neškodí drobná úprava zevnějšku. Ani zkušený ohledávač mrtvých nezjistí nic podezřelého!

„Pro takový účel nabídnu tvému pánovi vhodnější prostředek,“ zkusila vyklouznout Kétai. Proč se vždycky vyplní, čeho se bojím? stěžovala si v duchu. Kam se podějí příjemné předzvěsti?

Hezká mladíkova tvář vyjádřila neústupný odpor. „Nemíníš splnit příkaz mého pána?“ protáhl, jako by mu mezi prsty projely prameny důtek. U dveří cosi křáplo, sluha se podrážděně otočil.

„Kočka, žádný špeh,“ kmitla nuceným úsměvem. Kdyby aspoň nezbeda Erin zalezla do ústraní! „Pouze navrhuji jinou cestu. Červená rýže totiž…“

Služebník vybuchl pohoršením. „Dokonce velký Mág Gon-Oobi, znáš ho přece! – jak to, že ne? – neváhal přispět knížeti Chirmenovi!“

Kétai si chystala chytrou vytáčku, vtom uviděla sluhovi za zády cupitat pružný váleček z hnědé srsti. Erin vlekla ohavný hadr ze škopku, nechávajíc za sebou mokrou stopu. Vědma naprázdno polkla: ostuda!

Nevlídné odpoledne se podobalo mrzutému večeru. Tržištěm bloumalo pár nerozhodných Mellijců s hubenou tobolkou, mnohý trhovec zavíral stánek, žebráci z okraje bazaru se už stahovali do svých nocovišť na smetných haldách. Ještě hudrovali a spílali sešlému dědovi, který se pokusil vmísit do jejich řad, prosit o almužnu. Drzost, když nepřísluší do cechu a nesložil vstupní poplatky! Namleli mu po zásluze, vyváleli ho ve shnilých košťálech, a kdyby jeho ochočená vrána nepoletovala vysoko a čile, že nešla srazit kamenem, mohla z ní být večeře na přívažek.

Staroch s vránou se choulil u dveří opuštěného krámku, bosé nohy balil do oškubaného lemu své děravé kutny, vytřepával z vousů prach, vybíral z vlasů cibulové slupky, kousíčky zkažených jablek a zelí. Černý pták si nad ním hověl na stříšce obchůdku a škodolibě pokrákával.

„Úctyhodné místo pro velekněze Paní milosti, velebného Svatého Otce, o jehož přízeň se ucházel sám král Nabatu!“ zašeptal větrný vír z koutu tržiště, s náručí slámy a zvadlého listí obtančil poběhlíka v roztrhaném šedém hábitu. Na střechu krámku, náhle prázdnou, ulehl chomáček peří.

Pobuda zvedl vrásčitou tvář, špinavé skvrny na ní splývaly s modřinami. „Člověk se stále učí něco nového,“ děl poklidně. „I peklo si učiní zajímavým, bude-li je zkoumat.“

Větrný vír zplihl a spekl se v čeření vzduchu. „Pouhý předpoklad neznalého literáta,“ hladce ševelil průzračný stín. „Jsem jist, že brzy opravíš názor… Proto jsi mne ale nevolal. Víš, že tvoji vyslanci zítra pod Vlajkou padnou do rukou mého důmyslného velitele Gardy. Vzdáváš se!“

Sangval si protáhl paže, spojil prsty, složil ruce mezi kolena. „Zebe trochu,“ vysvětlil a opřel se rameny o krámská prkna. „Proč vyhlašovat prohru, je-li očividná a poražený neočekává milost?“

„Mám snad plýtvat soucitem na tvou tvrdošíjnou pýchu?“ zasmál se Stín. „Zasloužíš být rozmetán na prach. Tvůj vlastní plamen vzpoury tě spálí!“

„Už dohasíná,“ opáčil tulák jízlivě. „Škoda, že kdy vzplál! Jsi-li chladný, můžeš ostatní využít, vést jako loutky, něco jim předstírat.“

„K jejich dobru,“ doplnil sladce Er Torsik. „Bránils mi: vybral sis příliš nebezpečné poslání! Bláhový vešel do bažin nesmyslu!“

„Nikdo nekoná nic plně přesvědčen, že dělá hloupost, ani pomatenec ne,“ usmál se Sangval. „Alespoň cípem srdce věříme ve smysl své volby. Kdo smí v kolotání světa soudit a hodnotit své i cizí jednání? Jako by poměřoval nekonečno! Není nahoře či dole, vpravo a vlevo – všechno se přece hýbe a mění, i dráhy hvězd…“

Erin pustila kořist mladíkovi u nohou a tence zapískla. Nepovšimnuta, odměřila si vzdálenost k hravému útoku. Pohupovala se od hlavy k ocásku, natáhla krk, obešla dvě lidské zadní tlapy, vonící tukovanou koží. Host se jí nelíbil, zneklidňoval její paní. Loupeži hadru se nezasmála ani nehubovala! Erin ji chce zabavit a host se právě hodí. Po fretčím soudu spadá do podřadné čeledi, určené k zemitému škádlení. Vyrazila bojovný vřeštivý skřek, rafla zvesela, spíš náznakem: tenkou kozinku a pokožku pod ní prošila docela mírně.

Hoch vylétl ze sesle, jež se poroučela s vymknutou trnoží; předvedl tanec hadru namotaného na podpatky a podlahy, co kamsi uniká. V tom zmatku Erin vyskočila, drápla mladíka do kolena a bublajíc, hupkala kolem se zvednutým hřbetem, i pozadu. Bíle růžovou tlamičku bez výrazu, smála se dvěma černými perlami v temné masce, radovala se celým huňatým tělíčkem.

Kétai se mohla zalykat smíchy, vzteky, studem. Ale trčela uprostřed chýše ztuhlá jako socha z ledu, zmizel hartusící služebník, pro tu chvíli se někam vytratila Erin. Kdyby se právě bořil vesmír, soudný den by pro Kétai pozbyl váhy.

Mysl napjatou jak plachty ve vichru, duši obnaženou do živého, snažila se polapit naléhavé poselství neznatelné jako vzpomínka na vůni, šepot hudby zaváté tisícem let. Vdechovala každou částečkou své bytosti stíny obrazů, luštila v posedlém soustředění význam, pojmy, znalosti… Bojujíc s žalem palčivým k ochromení, poslušně překládala vzkaz z řeči bez jazyka, starší než svět; paměť snu, tušení doteku –

Fretka se v dobré pohodě složila do uzlíku, kotrmelec, rozplácla se na hřbet a kousala si bříško.

Rozzuřený mladý muž se zvedal z podlahy a křičel: „Až zpravím svého pána…!“

Jako když pustí kámen do půlnoční tůně, řekla Kétai: „Synáčku, tvůj kníže mi už není k ničemu –“

„Opravím poslední proslov odsouzence,“ utrousil shovívavě Stín. Dozněl pobudův hlas, zmatnělý a poškrábaný, ale nesporně mladý. Směšné, napadlo Er Torsika, žádné škobrtavé kňourání vetchých dědků, vede ohnivou disputaci, jako by si ctihodný velekněz jen hrál na maškaru staroby, na blázna v zapadlém cípu tržiště, který samomluvou přivolává útrpné pohledy náhodných kolemjdoucích.

„Kdo usiluje stát se nejvyšším soudcem, mistrem a hybatelem věcí, musí nalézt pevný bod, podle nějž porovná měnlivé jsoucno. Ty a tobě podobní se pachtíte kvůli smetí, opomíjíte cíle veliké a významné. Bránil jsi mi, avšak záměr se naplní – celý vesmír zaštítím otcovskou, všemocnou ochranou!“

„Komu prospěje tvé opatrovnictví?“ zeptal se chladně Sangval. „Právo řídit život podle svých představ a tužeb je nejhlubším zájmem člověka.“

Čirý stín se zavlnil úsměškem Moudrého. „Abych utvářel své dny, jak si přeji, musím se vymanit z lidské pyramidy: netkvět v základně, ba ani na vrcholu. Mnozí věří, že drží-li zbraně, znalosti, majetek, moc – jsou svobodní. Ale až tehdy, když pochopíš, že smíš vykonat cokoliv, pro co se rozhodneš, jsi skutečně volný; můžeš létat, zemi u nohou, a užívat vědění k pravému prospěchu…“

„Hromadit svobodu na úkor jiných?“ protáhl tulák.

„Je pro toho, kdo s ní umí zacházet,“ odtušil Er Torsik. „Jen svobodný muž si bude vážit svobody – otrok sní o tom, jak sám bude majetníkem otroků.“

„Tvé poznání kulhá. Nepochybuji, že ses nikdy nedal připravit ani o zrnko své volnosti, nikým a pro nikoho,“ prohodil Sangval štiplavě.

„Nemusím být hlemýžděm, abych věděl, jak žije,“ odsekl Rádce. „Lidská stáda nezajímá volnost, nýbrž sytý žaludek a naplnění času – jako příroda, ani člověk nesnáší prázdnotu. Zaměstnej ho, a nebude se ptát. Uspokoj jeho pudy, a odmítne tvůj obtížný, nepohodlný dar nezávislosti.“

„Ne, že by nedokázali být svobodní – ty chceš udržet jejich vazbu,“ pronesl poběhlík, jako by soudce předložil obvinění.

„Zástup jim zaručí blahobyt,“ hbitě opáčil Moudrý. „Pro chod říší je zapotřebí harmonie věcí! Co by si počal pastýř, kdyby každá ovce bečela po svobodě? Bez ohrady zmrzne, pojde hlady, vlci ji roztrhají!“

„Pastýř přijde o rouno, mléko a její maso. Jestli je tohle pořádek dění, slove nespravedlnost,“ žebrák vstal, opřel se dlaněmi o zárubeň dveří, „a já budu volat po bezvládí a odříkání – všem rovným dílem, právo, vzduch a břímě každému!“

„Nebudeš,“ uťal ostře Er Torsik. „Dost blouznění, poděkovali by se ti! Jsi zločinec nejškodnější! Kdo vybočuje, přestoupí míry, ten trhá síť zákonů pro sobeckou vidinu volnosti! Narušuje a ničí stavbu lidského království, rozplétá vlákna souvislostí, odhaluje, co má zůstat skryto! Tak se ztrácejí meze světa a vzniká ničivý chaos.“

„Nikdo si nebude dělat, co je mu po chuti, kromě Moudrého,“ ušklíbl se Sangval. „Naše přesvědčení nás oba poráží.“

„Tebe hůř…,“ zavál výhružně Stín.

„Prohrávám a nelituji, že jsem vedl válku,“ řekl tulák prostě. „Je-li svoboda zdáním, budu snít dál.“

„Vždycky ses živil přeludy, veleknězi pošetilého božstva! Pojídači snů, tvůj pokrm chutná hořce… Okusíš sladké víno skutečnosti?“

„Někdo nazývá pružnost zradou,“ usoudil tulák. Průsvitný stín ztemněl, jako by v něm kmital modrý plamen. Pobuda zavrávoral, zdálo se, že s ním cloumají a rdousí ho neviditelné ruce. V záchvatu kašle se zachytil opěrného sloupku, střecha krámu se zachvěla.

„Umíš lidem odejmout vnitřní sílu,“ řekl Sangval. Hlas se mu vrátil slabý jak pomačkaný pergamen. „Mně ale ne, už není, co bys mi dokázal zničit. Vidíš mou bídu, mít hmotné tělo, ucítíš, jak páchnu, žiji a spím s Věčnou kletbou – čeho se mám bát?“

„Pro každého se najde ledacos k vyděšení,“ nadhodil jemně Rádce. „Snad nedoufáš v popravu na náměstí! Trpěl bys pár hodin, zatím co by tě hlupáci litovali, a odplynul bys v koloběhu duší. Nikoliv; slibuji ti zmizení tak dokonalé, že po tobě nezbude památka, ani tvé jméno se nezachová!“

Žebrák pokrčil rameny. „Kolik je těch, které nezasypal běh času? Je nadbytek mrtvých a příliv všedních starostí.“

„Budou na tebe plivat a vymetou tě ze vzpomínek. Nikdo se nedozví, proč jsi zápasil!“ burácel Stín.

„Ten osud stihl mnohé,“ připomněl tulák. Znovu se napřímil; připadalo mu, že ho nohy přestávají nést.

„Na tebe zapomene i světlo nebeských těles! Tvůj čas bude dělit jen zákmit strážcovy louče, v tvé propastné temnotě oslepivý jak výbuch sluncí. Chtěl jsi prostoupit Křišťálovou stěnou? Tvůj prostor tě sevře v dlani z kamene, tiché a mrazivé jako hrob. Vyvaruji se chyb! Příliš krátký řetěz by uspíšil únik mysli do šílenství, okovy příliš těsné by tě usmrtily snětí; ale já ti s potěšením dopřeji dlouhý průzkum pekla. Náš život plní drobnůstky, jež oceníme při jejich ztrátě – nahradí je trýzeň.

Nestrádá duše a tělo bez denního jasu? Nehty nohou zarůstají: příroda zastoupí kata. Pouta stravují tkáň, zchromí pohyb i myšlenky… V ledovém vlhku, na loži z vlastního odpadu, všechny tkáně se rozkládají a křičí utrpením. Tvůj učený mozek rozdrtí skřipec samoty. Kašel rozřeže plíce, srdce naplní jehly, opuchnou údy, moč se změní v krev. Smrt ozdobená rolničkami bude tančit v koutě kobky…“

Pobuda mlčel; šedý v obličeji, stál vedle krámku a ruce se mu třásly.

Rádce vyčkal, a pokračoval: „Nepožádáš mne o laskavost čisté, rychlé záhuby v pomalém plameni? Za osm dní se vrátím do Mellia.“

Sangval neobrátil pohled k Moudrému – díval se k zaprášenému zákoutí tržiště, kde se popelilo hejno hladových holubů, odstrkovali se, vrkali, přelézali si záda a vášnivě se dvořili netýkavým samičkám. Na okamžik Er Torsikovi připadalo, že se v očích jeho bývalého protivníka mihl úsměv.

„Neusnadnil jsem úkol sobě ani svým bojovníkům,“ řekl tulák unaveně. „Nevím tedy, proč ho ulehčovat tobě.“ Schoulil se k patě krámu, připomínaje kupici tlejícího listí, a položil čelo na kolena.

Er Torsik neměl důvod dále otálet. Vznesl se v poryvu větru od Inai, zavířil nad střechami Města. Spor se zbídačelým, vzpurným veleknězem ho vyčerpal, rozhořčil a připravil o čas. Zavrhl proto příležitost ke sběru novinek ve Vládcově paláci. Stín musí vstoupit do své hmotné schránky dřív, než před setměním Rádcův průvod dorazí k branám další pevnůstky na páteři Měděného řetězu.

Vrána čekala v předpokoji nicoty. Jakmile zmizel čarodějův přízrak, přítomnost, jež neměla vědět o té její, nepříjemný tlak cizí magické síly, mžikem se vrátila černá služebnice Půlnocí ke svému pověření.

Pobuda seděl mezi odpadky, hlavu zakloněnou a ušpiněnou tvář vlhkou bezhlesým pláčem, pěsti zaťaté, jako by kohosi zběsile povzbuzoval. Vrána střelhbitě propátrala svým vnitřním zrakem muže, nad nímž bděla dnem a nocí. Nebránil se… Prosmýčila šat a tělo, dvojmo obrátila i nejmenší zákoutí mysli, protřepala srdce a duši. Nenašla nic podezřelého, o čem by měla zpravit Zrcadlo, myšlenku ani představu. Ve vědomí svého svěřence objevila jen vidinu šesti lidských postaviček na pláni močálů.

Toho podvečera byli nuceni obejít se bez Tarsis. Postarali se svorně o koně a o suchý oděv pro Ayrena. Zbudovali dva stany, jeden větší z plátěných dílců a březové kůry. Do druhého, spíš chýšky z houní a chvojí, uložili Tarsis. Na ohniště uvnitř Vlk položil plochou k sobě dvě borová polena, z jedné strany otesaná, mezi ně vsunul klín a do otvoru na sypal žhavé uhlíky. Žár postupoval podél žlábku mezi poleny: vydrží hořet až přes noc.

Tomu, jímž lomcuje zimnice horečky, je teplo a světlo dvojnásob milé, stejně jako Lykova hřejivá, uklidňující společnost. Hadačka odplouvala s proudem bolesti, kterému je lépe se poddat, dokud nepomine, než marně vzdorovat. Vznášela se šedým prostorem mimo skutečnost… nebyla mrtvá a nemusela žít.

Nadhodilo ji dupání, jako by dovnitř vpochodoval oddíl dubových mužů. „Nepotřebuješ víc přikrejt?“ zatroubil Damazid. Hlučně proklínaje provlhlé dříví, porýpal se v ohništi a rušně odkráčel.

Zašustila houně vchodu. „Tarsis,“ Ayren lehce postrčil hadačku prstem, „budu číst, aby ti bylo veseleji, ano?“ Nečekal na odpověď. Usadil se co nejblíže k ohníčku a drmolil o Kilahu Sjednotiteli.

Slova jí unikala… vracela se tma, když do chýšky vpadl Sagitto. „Nerad tě ruším, Gazelko, ale za nic nemůžeme najít bylinkové koření do polévky.“

„Pytel s potřebami k vaření, ten s černou tkanicí, krabička vpravo uprostřed,“ zašeptala a schoulila se do snění. A vlídná mlha se roztrhla –

„Tarsis,“ ozval se rozpačitě Njál, „napadlo mne, že máš asi žízeň. Damazid vzkazuje, jestli by ti neprospěla trocha vývaru.“

Zamumlala díky, aniž otevřela oči.

„Tarsis, ty neposloucháš,“ vytkl pohoršeně Ayren. Přerušilo jej Lykovo zaštěknutí a znovu Sagitto.

„Pane, nevíš, kde zůstaly uložené ty druhé botky? Gazelko, odpusť, ztratily se královy náhradní…“

„Dole v kožené truhlici na šaty,“ sdělila mu.

„Moc mě to mrzí,“ omlouval se nešťastně, než zase zmizel. „Bojím se, že se přijdem tu a tam přeptat.“

Malý král se zarazil; znělo to, jako když ze skály vyráží drobný a zvonivý pramen… Třeba tím jitřila doutnající bolest, Tarsis se smála.

Noc patřila démonům. V nejtrýznivějším z horečných snů odhrnul stanový závěs kníže Sichar, dívčin dávný pán, s úhlednou černou bradkou, v zlatotkaném hávu. Vytříbeným hlasem protivným jako škrábání na sklo poručil: „Dejte ji k žernovům!“, otočil se, ladně vešel, pronesl tutéž větu, vracel se v nekončící smyčce… Toužila rozemlít ho na prach; pozbyla síly vládnout vidinám, vzbudit se z děsivé můry –

Ve vlhkém a větrném jitru se obloha podobala mramorové podlaze, z níž kdosi neobratně stíral krvavé tratoliště. Tarsis, pravou paži znehybněnou obvazem kolem šíje a hrudníku, opustila spací pytel oděná prozatím do přikrývky. U ohniště, kde se Njál staral o snídani – do čaje vsypal šedivou hrst poslední mouky promísenou smítky – svařila a spolykala mámivý odvar, jenž otupí bolest a dívce pak usnadní jízdu. Sama se navlékla do kazajky, na houští zcuchaných vlasů vzala hřeben; tehdy jí vyhrkly slzy.

Damazid s Fokem chystali koně, Ayren v záhadné hře rázoval kolem tábořiště, Njál, který se zdržel s jídlem, do sebe spěšné házel chladnoucí řídkou kaši. Vlk s pokrmem zápasil a po každém soustu sbíral odvahu k dalšímu: hadaččiny nesnáze mu neunikly.

„Možná přinutíš k dílu prsty a zápěstí,“ vytkl jí Sagitto, „ale paži hned tak nezvedneš. Svěř se do mé péče! U nás v horách češou synci svá děvčata,“ spustil, zatímco hbitě a jemně uvolňoval zmatek dlouhých kadeří. „Vdané ženě každé ráno splétá copy její muž. Tváře jí barví mastí ze šípků a jezevčího tuku, aby něžnou pleť neofouklo syrové povětří.“

Njál zaťal rty nad moučnou bryndou. Dívčiny pletence by upravil stejně dvorně a s úhledným výsledkem, přestože ho popálená levička nechutně bolela. Rozhořčil se na sebe pro nedostatek pohotové smělosti, jež Vlkovi nescházela, na rozdíl od jiných ctností. Na jazyku ho pálil štiplavý výrok o původu Sagittova kadeřnického umění.

Ayren ho naléhavě popadl za loket: „Njále, vysvětli mi, proč, když člověk jde, kývá rukama?“

Písař zahanbeně udusil jedovaté myšlenky. Opominul krále a ohlásil s důrazem: „Učešu tě zítra, Tarsis. Já… myslím, že se budeme střídat.“

Podle Fokeho zpráv se medvěd kdesi zapomněl a Sin Korobi dosud tábořil v borovém háji. Hledači vyjížděli s lehkou myslí.

Koně vychutnávali samotu a svobodu horských luk pod Měděným řetězem, pokrytých jinovatkou. Lišáček, Batchú nebo Maruk vyrazil kupředu, ostatní přijímali výzvu k cválání, až na Girela. Vraník, jenž se vždy pyšnil lehkým krokem, se vznášel jako bájný oř unášející princeznu, snad hlídal každé dechnutí své paní. Ve volné krajině se koně jakoby protahovali, získávali prostor… Na strmější stezce se s funěním shromáždili do spořádaného houfu.

Bachraté mraky měřily nebe trhanými krůčky, občas vyběhlo křehké mžikavé slunce a pokoušelo se ohřát ostré povětří. Plující bílý svit rozjasnil zelenavá údolí, vyřízl z mlh černé hradisko nad královskou silnicí, otřel dým z perleťových vrcholků na obzoru. Na zvlněných pastvinách se jako milníky zvedaly osamělé usedlosti, nízké zídky obehnaly dlouhé domy budované z neopracovaných kamenů.

Hledači obešli širokým obloukem nečetná horská sídla, tři přípřežní stanice i obě tvrze, kolem nichž je vedla pouť. Postupovali svižně, bez zastávek, a doufali, že jsou nenápadní. Foke, který vytrvale zajišťoval ostrahu, ohlásil, že Sin Korobi se zbytkem svého oddílu kluše po vyježděné stezce ústící na Měděný řetěz pod Vlajkou, bližší a větší z tvrzí.

„Jde doplnit síly do pevnosti,“ odhadoval Sagitto. „Než tam dorazí a sebere muže do počtu, padne noc. Tady v pláních vydupem slušný předstih!“

Byli tak unavení, že té naději chtěli věřit. Ulevilo se jim, když se koncem odpoledne hranatá věž Vlajky začala zasouvat za obliny svahů. Hledači zdolávali členité stráně podél Měděného řetězu, šedivé stíny jejich karavany se vlekly nakoso vedle nich jako neochotný doprovod.

„Hej!“ zavřískl nad nimi Ptačí muž, kolébaje se na rozepjatých perutích. „Stranou na strážní věži z klád právě zapálili kouřové znamení.“

„Áá – k čertu!“ pochopil Vlk. „Zase nás dostal!“

„Možná zpráva nesouvisí s námi,“ namítl Njál.

Sagitto k němu obrátil zachmuřenou tvář. „Když jsi na výpravě, nevěř na zdání a náhody. Šustlo v křoví – tak je to cizí bojovník, a ne myš. Kam chceš odtud utíkat? Orel nám hlídá záda a někoho nastrčil napřed: ví běs, jak to svedl. Vezme nás do kleští!“

„Pak musíme přes silnici,“ rozhodl Njál.

„Do bahnisk…?!“ zaskřípěl zuby Damazid. „Jo v pohodě! – páč se tam stejnak nedostanem!“ Máchl levičkou k jihovýchodnímu návrší.

V pampeliškovém světle klesajícího slunce se proti Hledačům vynořila řada jezdců; zbroj a čepele zlatě blýskaly stěží o dvě stě kroků dál.

Na koruně strážní věže fučelo. Posel si přitáhl plášť těsněji k bradě… „Jestli nemáš smlouvu s Horgighem,“ zahučel, „jak tu přečkáš službu?“

Voják pověřený hlídkou se zasmál. „Zmrzle. Jsi na tom líp? Nahánět po horách a lesích ďábla Sin Korobiho podle věštby nějakého potrhlého dědka!“ Nahnul se přes břevna hrazení a plivl dolů.

Strážní věž se vypínala vedle starého skladiště, o něž se vojáci dělili s pišťuchami. Zvířátka podobná okatým, chlupatým míčkům bez ohledu na společnost lidí ukládala suchou trávu na zimu do všech dutin domku, v němž vojáci přechovávali zásoby vyšmelené od usedlíků. Sloužit v téhle oblasti Měděného Řetězu bylo k ukousání! Dlouhé nudné hlídky si muži z Vlajky zpestřovali nimravou údržbou zevnějšku, házením šipek a drbáním pásků, a když měli volno, kuchtili lahůdky na ohništi ve skladu. Lovili přitom chomáče pišťušího sena z misek a hrnců.

„Můj pán Ban Tajrak kázal: uprostřed odpoledne, pod Vlajkou,“ zamručel posel. „Chí, on je podvečer.“

„Mě při západu slunce vystřídají,“ těšil se strážce. „Uvařím nám čaj s medem a… Heá – támhle!“

Nad úvalem téměř půl míle vzdáleným vyskočila rudá hvězda, druhá a třetí. Zápalné šípy propluly šerým severním obzorem a vrhly se zpět k zemi. Označily polohu Sin Korobiho oddílu, daly znamení k útoku vojínům z Vlajky, čekajícím mezi pahorky.

Posel si zamnul prostydlé dlaně. Začalo jej hřát vidění splněného úkolu. Strážný vylovil křesadlo a v železném koši, trčícím z plošiny na dlouhém šikmém bidle, zapálil listí a rašelinu.

„Bozi s tebou, dík za pomoc!“ zakřikl posel, čiperně slézaje z vrcholu věže.

Hustý kouř obtočil věž, voják se rozkašlal. Zdola se k němu přidal poslův křik. „Dávej pozor, žebřík je sešlý!“ zaječel strážný a jukl do spodních pater.

„Je tu medvěd!“ skučel přidušeně posel.

Strážný se vyklonil nad přístupovou šachtu: vespod se hýbala obrovitá černá hmota, temně mručela a funěla. Žebřík se rozklepal, jak posel o překot šplhal zpátky. Mohutná šelma pod věží se odkolébala ke dveřím stavení. Zafrkala, zvedla se na zadní, natáhla krk a výmluvně zakroužila čumákem.

„Ten chlupatý démon cítí tučný pišťuchy a naše jídlo,“ šeptl zlomeně strážný.

„Medvědi jsou strašně zvědaví!“ mínil potichu posel, jehož domovem byla divočina severu. „Podle zbarvení kožichu se přitoulal od nás z lesů, ale takovou obludu jsem ještě neviděl! Hej, můj kůň –!“

Bělouš uvázaný u stavení řičel a vyskakoval všemi čtyřmi do vzduchu. Huňatý vetřelec jej opomíjel, měl jiné zájmy. Strčil čenichem do dveří, zaskřípěly a odhalily ráj. Sarbin už téměř zapomněl útulnost obydlí a vůni lidské stravy. Procpal se dovnitř. Oči mu rudě zářily odlesky plamínků v ohništi, vzrušením a dychtivostí. Slastné pachy se hrnuly ze všech koutů, syté, pestřené citlivými smysly zvířete, k neodolání vábné medvědímu hladu a člověčímu stesku.

Napřímený, narážeje vztyčenými slechy do trámů, otáčel se kolem své osy v oblacích blaženosti. Cosi ho ťuklo do čenichu; otevřel tlamu jako koš na chléb a drobným pohybem hlavy, na jediné chrustnutí, pohltil loket dlouhou uzenici. Venku zadusaly podkovy, poslův bělouš se konečně utrhl a s táhlým řehtáním vyrazil do pláně, prosté medvědů.

To všechno přece Sarbin znal! Zvedl ruku k opálce s ořechy a nestvůrná obří tlapa smetla nádobu i její obsah. Přivoněl k otevřenému pytli s prosnou moukou, ze širokých vlhkých nozder vyrazil větrný vír, který šelmě bíle napudroval obličej. Potácel se síňkou jako opilý, stěna černého skla mu obemykala mozek.

Spát, vyspat se z hoře a nejistoty… Tvor umaštěný lojem, který zhltal, ulepený medem z rozbité misky, ověšený smotky suché trávy, padl na pryčnu pokrytou houní. Prkna zapraštěla, složila se k zemi. Divoce zoufale se zkoušel směstnat na lůžko, přikrýt se, ulehnout – Propukl v mocný řev touhy a beznaděje, jako by duněly a ryčely hlubiny skal.

Mužům na strážní věži mrzla krev. Temná nestvůra, strakatě kropenatá, s pěnou tryskající z pysků, se vydrala ze stavení a pádila k šedým pahorkům.

„Spižírnu obnovíte,“ řekl posel skleslému strážci, „ale běda, kde teď já budu honit velitele Gardy!“

Jezdci v dračích přílbách se pohnuli vpřed.

„Střílejte!“ psanec obrátil Jantara a pobídl ho do trysku. „Krejte ústup!“ Plavák vztyčil hlavu. Pohodil jí, natáhl krk, vyrazil jako střela z kuše.

Hlasité třesknutí… „Zatraceně! Praskla mi tětiva,“ křikl Sagitto. Vztekle švihl ochromenou zbraní.

Njál propadl zmatku. Ayrena nesměli ohrozit, Foke měl křídla, Tarsisina lučištnická zdatnost se nedala využít. Každý okamžik prodlevy přiblížil útočníky… Hledači se dali na neuspořádaný útěk. Vojáci roztáhli řad a muži na koncích přidali, aby uzavřeli smyčku.

„Hovada! Vy vořeši! Že já vás tehdá nemrsk do Nuthemu!“ řádil Damazid. „Packalové zasraný – vo všecko kvůli vašemu poslání přídu!“

Natřásán jízdou, hmátl do objemné osobní torby pro zlatou karafu z Hlubiny půlnocí. Rozpřáhl se bohatýrsky a vrhl po stíhačích předmětem, který zazářil v šikmých paprscích jako odštěpek slunce. Spořádané hejno vojáků zakolísalo – a rozpadlo se.

„Chytejte, mrchy tlamatý!“ řval zrzek a prsk, poslal jezdcům nefritové těžítko. Někdo zabrzdil koně a sjel k zemi, zanořil se do žluté trávy. Vzápětí mu přes záda přepadl druhý voják – chvilička pátravého hemžení, vítězné jíknutí, a oba jezdci si začali navzájem sápat kořist jako myši sousto. O kus dál se rval hlouček o vzácnou karafu.

„Pukněte!“ přál jim Damazid. „Zadavte se, dranti!“ Švihem nadhodil filigránovou dózu posázenou perlami. Váza z rudého laku vykládaná drahými kovy krátce zaplachtila, usadila se na drnu. Párátko, ušní lopatička a pilníček ze stříbra se zatřpytily a ukryly se v býlí před lačnými pátrači. Svícen ze záhnědy, vypracovaný do tenkých, průsvitných závitů – psanec se vyklonil v sedle a opatrně předmět upustil do trávy. Ještě… Poslední cennost. Zrzkovy prsty ucukly od veverčích kožek, halících pohár. Ten nedá, kdyby měl chcípat!

Náskok Hledačů výrazně stoupl; pronásledovalo je burácení velitele z Vlajky a hlahol vojáků, tvrdě soupeřících o klenoty. Na severním obzoru vyskočily postavičky ozbrojenců na koních, sypaly se ze svahu jako písek hnaný větrem. Čelnímu z nich vlál nad helmicí rudý chochol Mocného.

Zahoukala lovecká trubka, a zas, v tónině jiného návěští. Hledači pobízeli vysílená zvířata do cvalu. Koně prolamovali prostor, dlouhé hřívy šlehaly jako pěna příboje, štíhlé nohy se odrážely od planoucího světla západu, dech houstl v ohnivé obláčky.

Njál se ohlédl: Tarsis a král se houževnatě drželi v sedle. Medunka, ve zlatém přísvitu podobná oživlému šperku, pádila zlehka, malá lesklá kopyta čeřila vzduch. Trochu bokem uháněl Maruk; bez pána si vybíral vlastní dráhu. Na konec houfu propadli soumaři s nákladem, byť ztenčeným spotřebou. Mrtvá hmota unaví víc než zátěž těžší, ale živá a součinná. Jen podsaditý strakoš Batchú, tvrdý silák se širokou hrudí, se zarputile probíjel do čela skupiny.

Před uprchlíky vyhrbil hřbet horský svah. Předklonili se ke koňské šíji a chytili se hřívy. Stáli ve třmenech, nadlehčujíce zvířatům váhu. Vyhoupli se na hřeben návrší, pod kopyty zaduněly kamenné desky Měděného řetězu. Stezka, jež se odpojila z královské silnice, běžela plání k obzoru bodlinatému mrtvými stromy, k bráně rašelinišť a močálů.

VI.
Trní nad údolím

Ve středu povlovné stráně Hledači zastavili a obrátili se; vítr je pošťuchoval šedivým bičem. Vyčerpaná zvířata hrčivě supěla, třásla se, mokrou srst do ježata slepenou žlutavým, nakysle čpícím potem. Lyk se složil, těžce oddechoval a jazyk mu klimbal pod bradou.

Po karmínovém obzoru k nim plavali pádící koně, ocasy vlály souběžně s předělem nebe a země. Náhle se řetěz jezdců svinul v sevřenou pěst a znehybněl.

„Sin Korobi štval koně víc než my, když nás chtěl zaskočit,“ najisto prohlásil Vlk. „K dalšímu honu nesebere síly.“

„My také,“ podotkl věcně Njál.

„Orel pro dnešek,“ upřesnil Sagitto.

Oddíl zavířil jako smítka v říčním proudu, protáhl se do vlnivé čáry a klusal protějším úbočím na západ.

„Přespí v tvrzi, brzy ráno doplní mužstvo, vymění nejutahanější koně, a než bys utřel nos, máme ho v závěsu,“ dokončil Sagitto.

„Ne… Zvolnil a jede dál za námi,“ vydechl Njál. Zaclonil dlaní oči, napjatě sledoval ozbrojence.

„Připojilo se k němu deset vojáků,“ ohlásil Foke, navrátiv se z výšek. Styděl se trochu pro výhodu křídel a také, že soustředěn na Mocného přehlédl číhající zbrojence za Vlajkou. „Nemusí pro posilu.“

„Budeme pokračovat až do tmy a ráno zas od začátku,“ shrnul Vlk. „Gazelko, vydržíš ještě chvíli?“

„Neumírám,“ hlesla Tarsis a pobídla Girela.

Zrzkův Jantar se klopýtavě rozběhl. Psanec ho poplácal po šíji: „No co, z nejhorší mrvy sme frnkli! Ale mý pokládky sou v řiti,“ zalkal. Ayren vedle něj se natáhl a soustrastně mu pohladil loket.

„Měls házet peníze,“ mínil Sagitto, zatímco Lišáček statečně přešel v klus. „Ty klenoty stály za víc měšců, než kolik nám zbývá zrnek ovsa.“

„Bláho, vo kousky se víc porvou: k takový pohádce si křapík v životě nečuchne! Taky by se v Melliu hůř udávaly – lidi se vyptávaj. Von šmuk nemá cenu zlata a drahokamení, ale co za něj překupník vysolí – saď se, že by mě vočísnul. Ať, ďobnu si eště hezčí!“

Vzduch temněl a stydl. Chodníček napříč suššími místy slatě lemoval zástup černých pahýlů se zkroucenými dráty větví. Opar chladu a noci pohlcoval stříbřité křehké pně jako prastaré kostry a neduživé smrky, zmrzačené válkou s vichry.

„Sundejte mě –,“ řekla Tarsis bezbarvě.

Nečekali, až ji z vraníkova hřbetu složí mdloba. Hladoví, drkotající zuby, Hledači se k sobě tiskli pod klenbou nouzového stanu. V neklidném spánku vnímali vítr, jak buší do jejich útulku, hvízdá a lomozí…

Kníže Chirmen Mähu zamyšleně otáčel prsteny na svých buclatých prstech vonících mastí z bazalky a rozmarýnu, než měkkým, ale rozhodným pohybem uchopil křišťálovou dámu na šachovnici a zneškodnil výbojného pěšce z hnědého jantaru.

„Můj kouzelník Fryl potvrzuje, že ta čarodějnice je jen špinavá nicka. Bude lépe se jí zbavit,“ usoudil. „K ohrožení už stačí, že se ke mně dostala.“

Mladý sluha rychle sepjal dlaně a sklonil se až ke koberci. „Můj pane, slituj se! Nadbíhá mi děvče z okolí, něco prořeklo… Zbytek jsou čáry.“

„Měl bys být ve svých pletkách opatrnější. Věř, že bych nerad postrádal tvou společnost,“ řekl chladně Chirmen Mähu. Smělým útokem vyřadil střelce. „Nacházím se v nesnadném postavení! Ta žena může skrytě sloužit záměrům mých nepřátel. Neposkytnu jim záminku: předáš pokyn pro Vítězného Ban Tajraka.“

„Vstávejte!“ Tarsis zdravou levicí třásla Njálovým ramenem. „Už se dní, zaspali jsme. Náš pán zmizel!“

Se vzdechy a kletbami se vyhrabali ven. Vichřice je uhodila do tváře ledovými vločkami. Vládlo šero, jako by nikdy nemělo vyjít slunce. Zdálo se, že uvízli na ostrově, svět dokola pod nimi se změnil v mrazivé modrošedé mžení. Rozhlíželi se slzícíma očima a ústy ztuhlými zimou volali krále, ale neodpovídal jim.

Medvěd ohromný jako černá skála stál v korytě potoka, voda křišťálovými prstíky hladila čepele strašlivých drápů. Mrazivý vzduch přeplňoval ostrý, dusivý pach šelmy. Netvor přemístil masivní hlavu s plochým obličejem a rudými zornicemi do úrovně Ayrenova pohledu. Otevřel tlamu, v ní žluté špičáky dlouhé na tři královy dlaně, a znovu táhle, zalykavě zařval. Chlapec v tom náporu zakolísal.

„Nemůžu ti pomoci,“ zopakoval důtklivě. „Rozumím ti, ale tohle ještě neumím a moji průvodci taky ne, víš, jinak dovedou spoustu věcí…“ Ayren si olízl rty, jež osychaly, zato dlaně mu zvlhly. Planoucí medvědí oči už nepatřily člověku ani nebyly zrakem svobodného tvora z divočiny. „A Tarsis je nemocná. Nemáme čas, honí nás, pochop! Až se všechno naučím, určitě tě najdu a zbavím tě prokletí Nejmoudřejšího, přísahám na svého hada Kilahu!“

Hrdlo se mu stáhlo sžíravou lítostí, tak jako v Bar Teneově chrámu. Pomaličku couval, zlehka pokládal paty do hustého podrostu. Zavadil o větev a zavrávoral. Spíš uhodl, než postřehl tichý příval obří temné hmoty – řítila se na něj tlapa zvící sedla. Na zrnko času král cítil, že vane s povětřím… Země ho s heknutím plácla do zad, otřásla mu vnitřnostmi.

Povlak tmy roztál, Ayren se posadil mezi keříky klikvy. Nekrvácel, běsnící šelma mu uštědřila bouchanec jako medvíděti. Přízračné, neslyšné kročeje se vzdalovaly rozmáčenou půdou. Králi bylo do pláče. Všechno ho bolelo, duše nejvíc, křivdou a vinou zároveň. Lomcovala s ním zima. Loudal se zpátky k tábořišti; slať už mu nepřipadala svůdně záhadná, hodná prozkoumání jako před nějakou chvílí, když si vyšel zbavit se noční vody a rozhlédnout se po okolí.

Z mlžného příšeří vyrazil Lyk s vrtícím chvostem a přívětivým vítáním. Doprovodil chlapce ke stínům koní a stanu, u kterého se hemžili rozčilení Hledači. Postrádali vlídnost a odmítali vysvětlení.

„Prd, že si měl přívěsek – ten by tě z mokřiska nevytáh! Budeš se pořád držet u nás, aby se ti nic nestalo!“ končil Damazid hromadné kázání, nedůstojné dědice Nabatu, tak řízné, že předčilo i vítr špikovaný ledovými jehlicemi. Hledači do něj bezděky spláchli všechnu svou úzkost a trápení.

Ještě kvapněji než jindy strhli stan, nakládali soumary. Král nenápadně sebral vědro a vydal se pro vodu k bystřině: přál si zarputile, aby tam netvor ještě byl. Chlad mu ukusoval prsty a tahal ho za nos. Až zmrznu, budou mě litovat, říkal si trpce Ayren. Došlápl na písečný talíř, zpod klamné vrstvičky vybublala temná rašelinná kaše jako studená, vazká vodničí ruka. Ne! Odejdu… Zabloudím v močále, rozjímal Ayren dál, polykaje vzlyky, a utopím se… Co si bez mne počne Medunka? Musím ji vzít s sebou! Jestli se mi v té slotě rozestůně –

„Sme ti povídali, nechoď sám!“ zaduněl vedle něho zrzek. Popadl krále za paži, Ayren ucukl a vytrhl se. „Koukám,“ prohodil Damazid k jeho odvrácené tváři, „seš ňák morousnej. Škoda – předved bysem ti kouzlo.“

Povyhrnul rukávy, zatahal se za levý a za pravý slech, zatočil nataženými ukazováky do mlýnku. Král klopil hlavu a sledoval zrzkovy kejkle ledva koutkem oka. „Potřebuju širokej lupen – no ták, podej mi ho! Ne moc zvadlej – tendle se šikne!“

Překlopil březový lístek mezi dlaně, zaklepal s ním, něco mu zašeptal. Ayren se pochybovačně zamračil. „Co z toho bude?“ zeptal se rázně.

Psanec mu nastrčil list v pihaté pěsti. „Teďka,“ děl tajemně, „ho naškubni vejpůl –!“ Vztyčil se a slavnostně prohlásil: „Čáry sou hotový!“

„List je pořád stejný,“ prohlásil král s pohrdáním. „Nic nekouzlíš!“

„Ba ne,“ šklíbil se zrzek. „Nemiklikuju s bejlím, ale s tebou – místo naštvanej seš nejčko zvědavej!“

Smích oba přešel, když doběhli k ležení. Hledači na ně čekali v sedlech, přichystáni vyrazit bez prodlení a bez snídaně. Sin Korobi už vytáhl na lov…

Sarbin se válel v mokrém mechu. Hruď mu praskala bolestí – hořel ohněm, který neutiší vláha světa. Je děsivější utrpení než sdílet dvě bytosti jedinou duší, a nepatřit nikam? Je krutější prokletí než vidět dvojím zřením, uvažovat ve dvou myslích, a přece nic patřičně neovládat?

Byly dny, kdy své rozpolcení snášel, hledal a užíval výhody cizorodého spojení. Stačila únava, zákmit lidských starostí… Tehdy se mu zdálo, že břímě odlišnosti a neúplnosti neunese. Očesával včera jablůňku doma na dvoře? Ne, to byly opršelé břízky: jejich kmeny se mu vlní před očima. Sousedé a přátelé ze vsi ho míjejí, zamlklí a podmračení se ukrývají mezi skřetí smrčinou. Co aby na ně s rykem vpadl? Rozsápá je na krmení slepicím!

Proč se tak obořil na malého prince, příčinu svého neštěstí? Snad by stačilo, kdyby dítě přiměl, aby na něj vložilo ruku, a zlé kouzlo zmizí…

Útržky krajkového rubáše se zachytily mezi porosty vřesu, brusinčí ztvrdlého námrazou, plazivých vrb. Z nízkých pahrbků čněly balvany jak stupně na výšiny. Stezku lesklou vlhkem proděravělo tisíce kalužek, při každém dokroku krvácela průzračnými čůrky. Ručeje huhlaly a bzučely rašeliništěm, jejich voda chutnala sladce, chladně a natrpkle. Splétaly ve v síť a sílily v mělkou říčku, jež se nesčetnými hadími smyčkami vplazila do mokřadu.

Živá voda se zkalila v bažinu, černé chlístavé bahno, jámy olejnaté páchnoucí tekutiny se škraloupem odumřelých tkání a tenkou krustou ledu. Vodnatý, pronikavý vítr se převaloval ostřicí a rašeliníkem, jež se třpytily jinovatkou. Myší nebe uvízlo na rákosí a mršinách zakrslých dřevin.

„Za mrazu bychom blata prošli,“ podotkl Sagitto.

„Počkej si do novýho roku!“ zrzek odhodlaně sesedl. „Co vim, bejvá i pod sněhem voda.“

„Často propadne i pes,“ přiznal Sagitto. „My snad prolezem, ale naši koně?“ Za řeči osekával dlouhou větev, aby mohl zkoušet pevnost mechového povrchu.

„Vzadu je Sin Korobi,“ Tarsis vzala levičkou za uzdu Girela a vkročila za Vlkem do třasoviska.

Půda se hýbala, zachvívala, povolovala. Postupovali pomaličku, po řadě, Sagitto první, s ním pes: přes výstrahu nepřestali věřit Lykovým smyslům. Koně frkali strachy. Chtělo to vyhlížet dopředu průchod, vyhýbat se měkkým mísám pomíjivých louží, volit úzké břehy trvalých jezírek zpevněné spletí kořenů, vyhledávat čnějící kameny nebo žulovou zvětralinu, odlišit místa obsazená suchomilným ploníkem od mokřin, v nichž si libuje suchopýr. Rostliny poradily, kam je bezpečnější šlápnout.

Hnědák z Ökdi zapadl zadníma do močálu a zběsile sebou házel, aby se vyprostil. Zachraňovali z rašelinné břečky rance, zvířeti podstrčili pod břicho Vlkovu tyč a Fokeho oštěp. Kůň se přestal zmítat. Třeštil oči, natahoval krk, měkké chřípí se vzdouvalo těžkým dechem. Pomáhali mu vyškrábat se ven, sami se boříce do bažiny. Na pevné zemi padal hnědák slabostí. Vlili mu do tlamy lok zrzkovy kořalky, zbytek rákosovice naředili a podělili se, včetně Ayrena.

Vyčerpaní, prokřehlí a zabahnění skončili mezi chapadly černé husté vody na výšince, porostlé hrbatými borovicemi a voňavým rojovníkem se zelenými kožnatými lístky. Vedeni kručícími žaludky vrhli se Hledači na velké brusinky, klikvu, jež předrží mrazy, ochutnali vlochyni, byť působí třeštění hlavy a závratě. Až si vydechli a zasytili nejhorší hlad, byli schopni přemýšlet.

„Sin Korobi je za námi slabých šest mílí,“ hlásil krkavec Foke. „A vybírá si, kudy pohodlně projít.“

„Teda, nevim, jak vy – ale já krz ty sračky vpředu průlez nevidím,“ nadhodil opatrně psanec.

Njál mlčel, duši mu rdousila Rádcova věštba. Teď už si musel přiznat – není, a nebylo úniku. Jako tělesná muka vnímal bezvýchodné sevření osudu. Zahubí je Mocný… nebo slať.

Sagitto si nasypal do úst poslední hrst klikvy, otřel dlaně o stehna. Pronesl poněkud nezřetelně: „Slatinám se zvěř vyhýbá, i zajíci, ale žijí tu bahňáci – třebas by nám Lyk vystopoval cestu.“

Lyk zakýval chvostem. S napjatými boltci stál na pokraji bahnisek a lapal pachy z povětří.

„Dál už koně nemohou,“ namítl Njál.

Ayren zneklidněl, přitulil se k Medunčině šíji.

Tarsis navrhla: „Ať s nimi Foke močál obejde!“

„Orel se k nim dostane první,“ opáčil Sagitto.

„Přídem vo ně, i dyž je nedá Šiškám pomlátit!“

Neuměli si představit, že by ztratili zvířata, která jim přivykla, rozuměla a poslouchala na zašeptání, lehký dotyk, pohlazení.

Král zafňukal. „Létající míče… Koně by se na nich přenesli přes bažinu jako nic.“

„Leda by byli sami vzdušné lodě,“ plácl Njál zoufalým vtipem.

„Rozdělejte mi oheň,“ povelela Tarsis. Zavřela oči, tvář jí rozjasnil výraz vytržení.

Zrzek málem hledal čelist v rojovníku. „Pročpak?“

„Přepravíme koně slatinou,“ odvětila. „Foke, když létáš, užíváš dvě kouzla, na převtělení a na vznášení: vzduch by si jinak s tvou skutečnou váhou neporadil. Znám lektvar, který ubírá hmotě tíhu… jestli shromáždíme přísady.“

Vlk si sedl do mechu a zakryl tvář rukou. „Milosrdná bohyně,“ zamumlal zpola vážně, „chudáci naši koně a jejich zdravý rozum!“

„Právě,“ připomněla dívka, „Ptačí muž je musí zbavit vnímání a uspat, aby se neplašili. Zavazadla mezi ně zkusíme rozdělit, snad je nezatíží.“

„Bude Medunka jako předtím?“ jistil se král.

„Jak dlouho ti potrvá příprava?“ zeptal se střízlivě Njál. Srovnali si to v duchu: nic šílenějšího je nenapadlo.

Bezděčně zkusila pokrčit rameny a tvář se jí zkřivila bolestí. „Záleží na vaší pomoci. Než bys uvařil dva kotlíky čaje, pokud nedorazí Mocný…“

Vlk se natáhl k zavazadlům pro luk s novou tětivou a slíbil prostě: „Prodloužím ti lhůtu.“ Vstal, vítr mu přehrnul vlasy přes tvář. „Vojáci postupují stezkou od západu; než jsme vlezli do močálu, obešli jsme svah, vrbová houští a balvany. Nakrátko se tam udrží střelec. Určitě,“ připojil mstivě, „se trefím Orlovi do čenichu.“

„Pij synáčku pomaličku, máš maličkou stodoličku!“ ucedil psanec bez nadšení. A podrbal se v zátylí: „Nechystáš vošklivý čáry, holka?“

„Pouhá alchymie,“ opáčila a mrkla na písaře.

Vzala v úvahu, že vězí ve slatině a že většina rostlin i tvorů se vytratila s jesení. Nedosažitelné přísady zaměnila podivuhodnými náhražkami. Objednala masité listy rosnatky a tučnice, modrošedé svinky, bahenní kobylku, tenké rosolovité houbičky zvané čapulka, oblázek s červenými žilkami, oddenek ďáblíku a snítku rojovníku, jež obsahují jed.

Fokeho křídla dostávala zabrat…

Ayren přivlekl brašnu, v níž Tarsis uchovávala tajuplné látky z Hlubiny půlnocí. „Kde jsi se naučila ovládat všemocné prvky?“ vyzvídal.

Pracovat jednou zdravou a jednou napůl ochrnutou rukou, když obě dřevění zimou, je celkem složité. Neodpověděla hned. „U knížete Sichara –“ Jako by zaklapla víko na schránce s něčím ohyzdným.

Vládla víc než znalostmi, byl to dar. Sledovali, jak v tvořivém vytržení odměřuje, přidává, svařuje, luhuje, spařuje, míchá, tře, spojuje lehce a jistě, jako by se ocitala v poklidném ústraní alchymistické dílny, ne v bažinách, kde divoké povětří kývá s laboratorními vážkami, strká do misek a dusí oheň.

„Čas,“ zasykla od ohniště, kde slévala kalný obsah dvou drobných nádobek. Naslouchajíc pokynům mimo svou mysl, přestávala vnímat běh odpoledne.

„Necelé dva kotlíky čaje,“ pohotově odpověděl Ayren. Pyšnil se tím, že hadačce občas přispěl svým názorem.

„Ještě nějakou dobu,“ zamumlala. „Chviličku…“

„Sin Korobi se nejspíš připlácal až k mokřině,“ odhadl Sagitto. „Půjdu mu naproti. Hlídejte krále!“

„Co kdyby ti zase praskla tětiva,“ připomněl štiplavě Njál a vyňal z obalu osiřelý Tarsisin luk.

„Chcípněte rychle!“ popřál jim krkavec. Připravil se změnit podobu, aby mohl uspat koně – a hned zase nazpět do peří… Bude to tvrdé!

Čtyři z nich překonali poušť, od léta se trmáceli na tažení za rebely. Ostatní, co přišli z Bouřného hradu nebo vesnických posádek, už poznali temná kouzla. Desítka mužů odvelených z Vlajky pochopila z kusých povídaček veteránů zakleté výpravy, že zlovolní černokněžní buřiči stíhají vojáky Jasného Vládce nástrahami. Ať se děje cokoli, bouře, draci, strigy, Mocný Sin Korobi přemůže ohrožení a míří za svým úkolem.

Vidouce sílu jeho odhodlání, nevyčítali mu nebezpečí, do nichž je zaváděl. Posedlost posláním se přenášela z vůdce na každého, Gelabhy, kteří neznají strach z lidí, ale z démonů, lovce z Hadích vrchů, povahou opatrné, ne však zbabělce. I umrněný žoldnéřík, poslední v řadě, co odpočítává dny do výplaty, aby ji prohrál v kostkách, třímal neviditelný praporec slavného cíle, opojen smělou neústupností.

Chlapík v omšelém pancíři narovnal plece, vzpřímil se v sedle. Zavětřil, podezíravě přehlédl šerou, nevlídnou krajinu pod těžkými mraky. Jižní obzor pruhoval zlatě růžový přísvit, rákosí se kývalo větrem, jenž roznášel zkažený dech bažiny. Pevniny ubývalo a velitel Gardy přikázal sestoupit z koní.

Vynořil se z vysokého porostu slatě jako přivát čarami: musel se za nimi plížit hodnou chvíli. Zvedl se na zadní, olbřímí tělo medvěda rostlo až k nebi. Tuhli hrůzou… Koně, řičíce děsem, prchali.

Okrouhlé uši se přitiskly k lebce široké jako sud, temné pružné pysky odkryly nažloutlé tesáky, jež hlasitě cvakaly. Hbitě sklesl na všechny čtyři a poskočil několikrát na místě, voda mokřadu cákala v mastných vějířích. Svěsil hlavu, olizoval se a jeho žhoucí, škodolibý pohled muže uhranul, jako had ochromí zrakem kuřátka.

Vzápětí se proměnil v černý vítr. Burácel, vzteky stříkal zpěněné sliny. Tlamu dokořán rozevřenou, útočil na tvory, jež se mu setrvale pletli do cesty. Muži procitli z ohromení, pobíhali a překáželi si ve snaze bránit se, ustoupit, zacílit střelu.

Medvěd se vyřítil na vojína zvedajícího sekyru a jediným úderem tlapy mu urazil hlavu, jako hůl smete klobouk houby. Drápy jako řeznické háky zlehka přejely dalšímu zbrojenci břicho, zpřetrhaly kovové pletivo osníře, vysáply vnitřnosti. To už vojáci natahovali kuše, z luků vyslali šípy. Střely neškodně sklouzly po hustém tuhém kožichu, odrazily se od těla. Propukl zmatek: šelmu jistě vyslala magie rebelů!

Netvor se skrčil, vyrazil dlouhým skokem svižně jako liška při lovu. Strhl k zemi Gelabha, který po něm hodil kopím, zakousl se mu do zátylku. Jako pes krysou tloukl se statným chlapiskem o zem.

Změť lidského a zvířecího křiku přeřízl ostrý hvizd. Mocný skočil před šelmu, smekl z plecí plášť a mrštil jím obludě na hlavu. Medvěd zaryčel, pustil zraněného a vztyčil se. Stahoval tlapami těžkou látku, vrčel, divoce ji cupoval drápy. Než se osvobodil, blýsklo mu pod lokty ostří Sin Korobiho meče. Vedeno nejzazším vypětím sil, zajíždělo do huňatých prsou… Šelma se pohnula rychlostí paprsku.

Čepel ještě probíjela tlustou, tvrdou kůži a medvěd, střepávaje přilnavou lidskou slupku z očí, vrhl svou olbřímí hmotu vpřed. Prudké škubnutí vychýlilo hrot meče šikmo vzhůru, zbraň se svezla a pronikla k ramennímu kloubu. Náraz vylomil zbraň Mocnému z pěsti. Velitel Gardy mrštně odskočil; řítily se na něj dva tisíce liber.

Muži ječeli, nohy vrostlé v půdě – viděli Sin Korobiho s rozmačkaným hrudním košem, s rozervaným hrdlem, svůj vlastní osud – Šipky ze tří kuší hvízdly a minuly medvědí boky.

Tvor se zarazil. Až teď pronikla k jeho mozku řezavá bolest rány. Medvěd by zápasil dál, i umírající sápal nepřátele. Bojovník Sarbin by se nevzdal přesile, ale mít příležitost, ustoupí po vlčím. Velemedvěd dunivě dopadl na polštáře předních pracek, jeho řev ohlušoval. Pozpátku se směroval do slatiny – obrat, a prosvištěl kolem ochromených vojáků jako lavina. Kožešina se na něm natřásala jako trsy rašeliníku nad mokřinou, komíhal celým trupem, poraněnou tlapu nesl skrčenou.

Štípali se do stehen a vytahovali ochranné amulety: byl pryč. Nepodivili se, neboť jednání medvědů není méně nevyzpytatelné a vrtkavé než chování lidí. V Sin Korobiho temné tváři se nepohnuly rysy, pokožku nezvlhčila jediná krůpěj potu. Sehnul se pro meč a chladně přikázal:

„Muže, který byl napaden šelmou, dva z vás dopraví na Vlajku. Sežeňte koně! A ty,“ oslovil průzkumníka s poďobanými lícemi, „veď!“

Vstoupil za zvědem na stezku z hatí. Za suchého podzimu tohoto roku je nakladli osadníci od Měděného řetězu, aby podle příkazu správce obkružovala okraj močálu a spojovala cesty napříč horskými planinami, pro dobro lidí a případné vojenské potřeby.

„Bez přístrojů neočistím lektvar od škodných příměsí,“ litovala Tarsis. „Koním asi bude špatně, zezelená jim jazyk nebo naskáče krupička v uších.“

„Slíbilas,“ vyhrkl Ayren, „že Medunce se nic nestane!“

„Vyrážka nebo průjem, pokud se objeví, jistě zmizí,“ zkusila krále uklidnit hadačka. „Je to lepší než koně opustit v bažinách.“

„Eště, že ses neprořekla před Vlkem,“ škytl Damazid, „Jináč ti ten hokuspokus zarazil!“ Naložil každému ze zvířat mizivou zátěž, díl pohublé výbavy Hledačů, a upevnil ji z nedostatku popruhů svázanými oděvními svršky. Kolem koňských trupů ovinul ochranné pruhy ze všech tkanin, které mohli Hledači obětovat. Přes ně uvazoval lana dostatečně dlouhá, aby do sebe koně nevráželi a neublížili si, až –

„Hé…! Voni se vodlípávaj! Lítaj! Prďolko, kmitej, eště tvou Medunku, ať ji nevodnese vítr!“

Koně, zdřevěněle stojící se skelnými pohledy, se pomalu a důstojně odlepovali z porostu, jako by je uchopily neviditelné ruce. Lyk se rozštěkal, a váhaje mezi pohoršením a zábavným vzrušením, chňapal jim po kopytech. Vůbec ho nevnímali. Ayren u vytržení překotně upevnil poslední uzly…

Koně stoupali a vznášeli se nad močálem, nejhrozivější přízračný mrak, saň o deseti hlavách a deseti tělech. Jako by se utrhla a plula střecha rozlehlého domu, na spodku ježatá výrůsty končetin.

Psanec si hvízdal jako vždycky, když vykonával činnost náročnou a tahající za nervy: pevně třímal konce lan. Sepulgovy játra – že by moh ztratit koně jak ufrnklýho holuba! Tarsis před ním s tyčí ověřovala cestu, těsně v jejích šlépějích se brodil král. Zrzek se snažil držet koně před sebou. Uspaní neuspaní, co kdyby mu na kebuli spadl kobylinec? Hnědák z Öki na konci koňského roje cukal nohama, jak se zbyteček pálenky v krvi potýkal s lektvarem.

„Foke,“ volal nadšený Ayren na krkavce dřepícího pod zákrsky borovic, „oni s tebou soutěží!“

Unavený Ptačí muž naprázdno zamlel zobákem. Rozběhl se po rašelinném koberci s napůl zvednutými křídly, odpíchl od země, rozestřel perutě a sešlapávaje jejich důraznými kmity vzduch do podpůrného polštáře, šikmo stoupal k průzkumném letu. Rád by věděl, jestli Vlk a písař ještě žijí.

Na záchodě v přístěnku scházela očistná houba. Komnata, kterou Ctihodnému Rádci v tvrzi uvolnili, zůstala přes velký koš ohřívadla chladná, ručníky z hrubého plátna škrábaly a natrpkle čpěly venkovským stavením, byť je proložili v truhle mateřídouškou. Mramorovou nádrž s vodou prosycenou citrusovou esencí nahradila káď, nicméně do koupele přidali bezinkový květ, lístky dobromysle, šalvěje a máty, které uklidňují.

Er Torsik se blaženě ponořil do lázně. Vychutnával slastné, mazlivé objetí horké vody, svíravou rozkoš pronikající do hloubi útrob. Oželel vzhledné lazebnice, jež by mu odborně odstranily chloupky a prohnětly svaly ztuhlé za jízdy nemotorným vozem. Zavřel oči a oddal se laskavé dřímotě.

„Nejjasnější pane,“ zdvořilý šepot mu zaduněl v mozku jako hromobití, „chtěl jste se dát na cestu nazítří časně ráno?“

Er Torsik zvedl víčka opuchlá únavou. Uctivě se před ním hrbil velitel tvrze, habán v šupinové zbroji, a pro jistotu zopakoval Rádci obřadný pozdrav s poklekem a pobitím čelem o podlahu z cihel. Moudrý se zamračil pro drzost vyrušení a připomínku svízelí, které je nucen překonávat.

„Můj vznešený pane, žádal jste o výměnu koní vašeho průvodu. Pane, tisíckrát se omlouvám, ale v naší malé pevnosti chováme jen šest ořů, a nejlepšího si vzal před třemi dny jízdní posel z Mellia.“

„Jízdní posel –?“ přerušil muže Er Torsik.

„Nejmoudřejší, svého koně skoro uštval, spěchal, aby byl druhý den u Vlajky. Prý tam měl předat důležitý vzkaz pro Mocného Sin Korobiho.“

Voda v kádi začala Rádce studit. Toho jezdce minul na Měděném řetězu předvčerejší odpoledne, když jeho mysl dlela ve Městě přivolána Sangvalem… Poražený sok zápasí a klade léčky! Jakou zprávu poslali Sin Korobimu k Vlajce? Er Torsika zachvátil neodbytný neklid jak svrbění kůže: jeho Stín se musí bez prodlení rozlétnout do Vládcova paláce!

„Vezmu zavděk zvířaty, která mi nabízíte, Smělý,“ oslovil gelabhského válečníka titulem. „Ať jsou zítra za úsvitu přichystána!“

Čabrali močálem s hrůzou, že co chvíli zapadnou – když hromotluk Damazid na konci lan pocítil, jak je polehoučku sám nadnášen nad povrchem bažiny. Z plna hrdla se rozhýkal. Král a Tarsis přičvachtali, zapřeli se do sítě provazů. Vítr poponášel všechny tři pod strašidelným koňským létadlem. Lyk vyskočil za paní, která jej opouštěla, a se zoufalým kvilem se zapíchl do třasoviska. Psanec se stočil mrštně jako opice, popadl mocnou pravicí psa za kůži na krku a vytáhl ho k sobě. Lyk zaječel a zazmítal se: na takovéhle zacházení už nebyl žádné štěně.

„Všecko přepískneš a zvrtáš, káčo!“ burácel zrzek a směstnával velkého psa pod loket jako stočenou předložku. „Do kerýho pekla kýblujem?!“

Ayren kvičel většinou nadšením, občas ho švihly po nohou větve. Lyk tiše kňučel, uši a chvost mu zbědované ovisly. Tarsis v duchu vroucně prosila Paní milosti, aby síla lektvaru vyprchala nad pevnějším kouskem půdy. Zranění bolelo, až se jí tměl zrak, stěží se udržela v závěsu lan. Utopíme se v bahnech, vyčítala si, horké slzy v očích. Njála a Vlka odpraví velitel Gardy… Pod nohama se jim sunul močál, šeredná, ploská tvář s troskami býlí.

„Tarsis, klesáme!“ vypískl král.

„Pomalu! Drž pořádně, Njále! Každého koně ukotvíme zvlášť. Při bozích, vypadáte příšerně! Chyť se mě kolem krku, Gazelko, tak, opatrně… A ty, můj pane! Vystupovat, panstvo – jsme totiž u konce.“

„Snad na pevný zemi!“ Zrzek s rozkoší zadupal: půda, byť vlhká, porostlá mechem a ostřicí, poslušně držela. „Paráda! Mokřiska máme za prdelí.“

„Taky Sin Korobiho,“ vysvětlil jízlivě Sagitto.

„Okrajem bažiny vedou hatě. V naší mapě scházejí,“ přiznal Njál. Hlas mu kolísal mezi hořkým smíchem a zoufalstvím. „Veliteli Gardy o nich pověděli stopaři… Hnal nás do blat a věděl, že mu stačí počkat si na nás na druhé straně.“

„Nepomohlo by kočkovat se s ním,“ připojil Vlk, „tak jsme uklidili luky a metli po stezce napřed.“

V tom běhu sklouzl na mokrém listí, jež přilnulo ke kládám hatě; kulhaje na čerstvě pohmožděnou nohu, vázal teď lana k příhodně umístěným dřevinám, aby se zvířata při sestupu neporanila. „Máme trošku náskok! Dováděli s medvědem, až se jim rozutíkali koně,“ zubil se. Ještě bude pořádná švanda, než Hledači přijdou o krk, pomyslel si jedovatě.

„Foke porád šmíruje vojáky?“ zavrčel Damazid.

Ale Njál neodpověděl. Pomáhal bezpečně spočinout na zemi Luně, kterou už opustily účinky alchymie, a s chladnou odevzdaností rozjímal, co počít dál.

„Medunka se budí!“ křikl Ayren. „Není jí špatně?“

„Počkáme, koně se vzpamatují,“ řekla Tarsis nepřítomně. Rozhodla se, že rychle připraví jiný lektvar, jenž by Hledače spolehlivě a navždy osvobodil dřív, než uváznou v rukou Sin Korobiho. Myši ve sklopci…

„Ó Mocný!“ volal uondaný zablácený chlapík a klesl na kolena před velitelem Gardy. Stříkance pokrývaly odznak posla, jadeitovou destičku na hrudi. „Mocný, přináším zvěst od Vítězného Ban Tajraka!“ Jeho kůň, původně bílý, kašlal a zvedal zadní nohy.

Sin Korobi obrátil k vyslanci zachmuřenou tvář, stínovanou dotekem bažin a námahou, trvající bez přestávky sto dní. „Jak mohl Vítězný vědět, kde mne hledat?“ zeptal se stroze.

„Nejmocnější, prozradil mu to starý zřec. Můj pán Ban Tajrak zjistil věc tak důležitou, že o ní musíš vědět ihned.“ Posel v pokleku položil ruce na stehna a zpěvavým hlasem přednášel svou zprávu.

„Pevnost Rohu,“ zašeptal Sin Korobi. Sáhl do vraníkova sedlového vaku pro váček s tuctem stříbrných a roztržitým gestem posla propustil. Muž odešel po mostě z hatí, veda bělouše za uzdu, šťasten, že opouští slatiny i obtížné poslání.

„Mocný,“ svárlivě začal pobočník, „postoupíme –“

Obrátil k Chrabrému nevidoucí zrak. Velitel Gardy, strážce bezpečí svého Pána, nechá se vodit na niti, napálit jak mléčné děcko – Ta hanba! Už nepotřeboval rebely, aby rozlouskl záhadné spiknutí. Svíjel se v mukách pokoření a selhání: dal se strhnout osobní záští jak pes, co opustí pána a štve se za kocourem. Rádce věděl o chystaném povstání, on je tajemným Ctihodným, o němž blábolili vyslýchaní buřiči! Pověřil Sin Korobiho úkolem, aby ho odstranil z Města a zabránil mu střežit řád říše. V domnění, že chrání Vládce, Mocný dopustil, aby se rozsemenila zkáza! Pomyšlením na vzbouřence v Rohu mu vřela krev.

„Pane, začíná se šeřit! Musíme dál!“ Chrabrý skoro křičel. Co s povstáním? Úkoly je třeba plnit důkladně a popořádku!

Prsten na ruce Mocného zamžikal, rozpálil se zlobným rudým svitem. V mozku velitele Gardy zafičelo: „Dopadls je? Podej zprávu! Příliš –“

Sin Korobi se provinil před svým svědomím i před tváří Vládce, stihne ho trest. Stěží prokáže zradu, dokud se Moudrý těší Ulb Sinově důvěře… Musí jednat v zájmu svého Pána, jak mu Rádcovy pikle dovolí, bez ohledu na vlastní život, ale s důmyslem. Ten, kdo je mrtvý, nedokáže nic! Vytáhl dýku a jejím hrotem jemně uvolnil kolem opálu drápky zlaté korunky.

„Můj pane,“ hovořil zřetelně v mysli, „cesta je zlá a plná nástrah.“ Sehnul se a prudce uhodil levicí s prstenem o kládu v hati. Duhový kámen opustil své lůžko, poskočil a zmizel v bažině.

„Můj pane, lituji,“ řekl polohlasem Mocný, „spojení je přerušeno.“ Promnul naraženou ruku, otočil se a vykřikl na své muže: „Konec tažení! Obraťte koně, postupujeme zpět k Měděnému řetězu!“

Pobočník vypoulil oči. „Naše rozkazy –,“ hekl.

„Máme nový cíl, Chrabrý,“ prohodil vlídně Sin Korobi. „Udusíme vzpouru… Spěcháme na Temim!“

Sarbin, chrčivě pořvávaje, se přikýval k baňatému pařezu. Něžně očichal útvar podobný chaloupce s mechovou střechou a bleskově ho rozdrtil máchnutím té tlapy, která nebolela. Popošel, zabořil čenich mezi keříky klikvy. Jezdil jím sem a tam jak sběračkou, očesával, vsával a polykal hrsti, misky, vědra sladkých bobulí. Musel se uklidnit, nasytit… Jaké poselství měl doručit? Někam se mu zaběhl ryzák!

VII.
Dech skleněného plaza

Koně krkali, váleli se po mechu, natahovali hlavu i končetiny.

„Dyby se vyblinkali, bylo by jim líp,“ mínil suše zrzek. „Ale to voni hovada neuměj.“ Starostlivě obcházel Jantara, prohlížel bělmo a sliznice, naslouchal ozvěně vnitřností, pihovaté ucho přitištěné k plavé horké kůži.

„Nepomohla by jim vápenatá voda?“ navrhl Njál, co pochytil od koňáků ve Městě: léčili tím koliku.

„Už jim nic nenalévám!“ děsila se hadačka. „A nemáme hašené vápno.“

„S Reshou je nedobře!“ zavolal Vlk. Vraník stál celý vytřeštěný, funěl rozšířenými nozdrami, napínal nohy. V žaludku se mu ozýval náramný rámus, jako by se v peřejích převalovaly železné balvany. Sagitto jej vzal za ohlávku a pomalu prováděl dokola jejich nouzovým tábořištěm.

„Esli mu porád bublá v teřichu, vylíže se,“ rozkládal Damazid. „Ticho – to pukne.“ Ayrenova tvář se zkrabatila. „Hele, Vlk si s nim poradí! Horší, že Luně sem ňák nedotáh uzle – kvůli tý písařový komži, tuze tlustý a hladký. Nevejrejte, přišli sme vo pár hábů a serepetiček a voba kotlíky – čajovej a masovej. Jako co? – Vám by se to taky stalo!“

Jindy by je nenapravitelná pohroma zvedla do divoké hádky. Dnes byla zlým znamením a stvrdila prohru. Kotlíky už nebudou potřeba…

Známý hluk perutí je přiměl vzhlédnout. Krkavec natáhl nohy k přistání, prohnul křídla a krátkými pohyby, zpětným máváním, doskočil na zem.

„Vrací se!“ křičel. „Udělali obrat a jedou zpátky, všichni, všššichnííí –!“ Div nepřepadl zobákem napřed. Popoběhl mezi drny ostřice a hopsal, ladně pozvedal perutě. „Dorazil posel a velitel Gardy rozhodl, že tažení končí!“

Ayrenovi se rozzářily oči. „To jsme vyhráli?“

„Pokud nejde o další léčku,“ rozumoval písař. „Zaslechl jsi, co bylo v té zprávě? Něco se děje.“

„Sin Korobi se vrací do Města,“ opakoval Sagitto, jako by zvěsti nevěřil nebo ho mrzela. „Nevadí… Najdu si Orla v Melliu,“ dodal zasněně. Pokračoval v obchůzce s Reshou, povzbuzoval ho vlídnými slovy i laskáním. Během Cesty vraník zešedivěl, u spánků se prohloubily jamky nemoci či stáří.

„Přechcali sme je! Haíí!“ hulákal Damazid.

Tarsis k němu napřáhla levičku ve výhružném gestu. „Neraduj se!“ zasyčela. „Ztratils kotlíky!“

Na čaj zabavili Fokemu jeho malý hrnec. Vydal ho pod hrozbou násilí, hluboce dotčen, a vyhradil si, že se nádoby nedotkne Tarsis. Důkladná očista hrnku byla Njálovou podmínkou, Sagitto prosadil, aby jej ušetřili provádění žádaného zásahu. Strasti dne Hledače tak zmořily, že se vadili neobvykle krotce.

Sagitto kuchtil s pomocí rozpálených kamenů v jámě vyložené kusem stanové kůže vývar z laních odřezků, zbytku ovsa a bylinných paběrků. Byli hladoví: večeří nepohrdli a Foke porušil zápověď. Kdyby Vlk vařil ještě hůř, kdyby vítr strhl přístřešek, déšť spláchl oheň, nevzrušili by se… a nepotěšilo by je, kdyby jedli u zlatého stolu rajské pokrmy.

Přišla noc, jež nezbaví srdce únavy a sny uhnětené ze stesku. Njál procházel Velkým tržištěm, zřetelně viděl každou podrobnost, měděný tác se vzorem gazel, bíle polévaný džbán z Murgabu, lučiny tkanin, klenotnice koření. Čichal sladké paštičky smažené v oleji a nudle s ostrou černou omáčkou. Slyšel se smlouvat s kupci z říše Tchangů jejich jazykem, jenž za Poslání bezmála zapomněl.

Sangval kráčel s ním: nesli potraviny pro chrám Bohyně, veliký koš obtížený plavými sójovými boby, leskle šedým sezamem, žluťoučkým prosem, a ošatku plnou svěží zeleniny – duté kořeny lotosu, kapustu s listy nádhernými jak tepané misky, slavnostní řeřichu, bohatýrský celer; ve voskovaném plátně drobné rybky, třpytivé jako stříbrné šperky.

Sangval se usmíval temnýma očima, znamení velekněze Kalkanté blýskalo smaragdy a zlatem, předčasně prokvetlé vlasy splétala stuha do uzlu Zasvěcených. Všechno bylo jako dřív… Njála zaplavilo štěstí, vrátil se domů. Hřál se v blaženém, teplém klidu jako v objetí slunečného vánku. Nespouštěl pohled z pevné snědé tváře svého pěstouna, vážné a laskavé.

Ťap… Dnem Sangvalovy ošatky proklouzlo cosi podobného měkkému hmyzu a plesklo do prachu. Spárami v proutí stále rychleji protékala zelenina, změněná rozkladem ve smrdutou řídkou hmotu. Mladík vyděšeně vzhlédl k veleknězi. Sangvalův obličej od lící až k hrdlu tvořily plošky nahé kosti mezi krvavými cáry svalů bez kůže –

Pevnost Rohu vystrkovala k půlnočnímu nebi šest podsaditých, hranatých a ponurých věží, v rozích valů a nad protilehlými branami.

Vojenský tábor, kdysi výspu světovládné říše smetené časem, užil král Asanim Mahob k dobytí Hadích vrchů. Moc Rohu opršela za nekonečných sirých zim, už nebyla zapotřebí. Velitelé nastupovali službu, jako by přijali trest. Domky mimo hradbu zchátraly; za dob slávy v nich žili řemeslníci, rodiny vojáků, děvky a markytáni. Do kaple Oblačného Pána v budově velení a správy protékaly rozbitou střechou deště a smývaly malby bohů. Ještě před třemi měsíci lázně za hlavní bránou obývaly lišky.

Teď byly ubytovny mužstva přecpané branci, na stojanech zbrojnic temně zářily čepele, v kuchyni se kouřilo z kotlů hrachové kaše. Nebeskému hadu ometli pavučiny, jednací komnatu vrchního stratéga ozdobil rudý závěs. Úřadovnou písaře opět poletovaly listiny a na orytý stůl ukápla tuš. Cvičištěm duněly povely. Funící muži blýskali zpocenými svaly, vedli nelítostné souboje s kůly a panáky. Ve stájích ržáli koně neklidem, z dílen voněl oheň, horký kov, čerstvé dřevo, kůže a lak.

Nad shonem v Rohu se vznášel hluk jako hutný opar až dlouho k půlnoci. V tmách hořely louče u vchodů budov, jak žhoucí oči plála světla v oknech poradní síně. Rokovali čtyři kapitáni rebelů a vojevůdce povstání, Ratebun Dračí síla. Čas vřel jak víno, zprudka nalévané do poháru…

Když mlčení noci rušila jen hesla hlídek při střídání, stratég Ratebun prodléval u překladů starých básní. Rozjímaje nad obměnami veršů, ulehl na lůžko se závěsy, zděděné po gelabhském veliteli Rohu.

„Válečnictví duši nenasytí! Tvé převody díla Tchao Čchiena jsou téměř dokonalé,“ chválil hedvábný hlas ze smolné nicoty. „Ale hravost sloky velebící nebeskou něhu chryzantém, které mistr miloval a vlastnoručně šlechtil, jsi nevystihl.“

Ratebun pocítil, jak se mu do široka rozevírají víčka a mrzne tvář. „Kdo je tu –,“ vypravil sevřeně a trochu pošetile, hmataje po kahanu.

„Ctihodný Dobrotivý,“ prohlásil ničí hlas vedle lůžka. Nebylo slyšet kroky, šelest oděvu ani dech.

„To jméno skrývalo našeho vznešeného příznivce,“ zašeptal Dračí síla.

„Chráním vás dosud,“ oznámil neviditelný. „Velká rada ví o Rohu a přípravách vzpoury, velitel Gardy míří k vojskům Ochránců. Rozpusť zbrojný lid a prchni do říše Ujgurů, než udeří hodina zmaru!“

„Jsi vnuknutí seslané bohy, nebo přelud temných kouzel?“ vyhrkl muž v kleci lůžka. „Kde je důkaz?“

„Prozradím ti své pravé jméno jako pečeť důvěry,“ děl stín noci. „Znáš mne jako Rádce Vladaře Ulb Sina, jsem Er Torsik, nazývaný Moudrým.“

„Pane,“ vydechl stratég, „věřím ti.“ Řídké prameny vlasů se mu rozježily vzrušením. Uklonil se, kleče na pokrývkách, ke třem koutům jizby: nebyl si jist, kde se Ctihodný mág přesně nalézá.

„Můžeš všechno pozbýt, a všeho se strpením dosáhnout: učiň podle mého pokynu,“ děl otcovsky Rádce, „zachráníš sebe, i věc Pravdy a Svobody!“ A třebaže se nepohnulo zrnko prachu, nezašeptal vzduch, jako by z komnaty něco odešlo.

Ratebun seděl na lůžku do čtvrté noční hlídky. Pot ho štípal ve vráskách vysokého čela a myslí otřásaly vidiny zmarněných příprav, spálených nadějí, ztracené slávy. Kým bude Dračí síla? Konečně jej poslouchá zástup, jeho ruce utvářejí válku, jako hrnčíř hněte džbán. Nikdy nevystoupil výše!

Jen proto, že jejich vojenská základna je prozrazena, má bez porážky opustit vítězný trůn, zmizet v upachtěném davu? Povstalci jsou odhodláni, hotovi k boji a uspokojivě vyzbrojeni. Než velitel Gardy dorazí po své divné výpravě do Mellia a shromáždí armádu, rebelové dokončí výcvik nováčků a postaví se na účinný odpor, a on, Dračí síla, je povede! Velké, odkloněné uši mu výbojně zrudly. „Můj překlad Tchaa je bez chyb!“ křikl do černého ticha.

Hned ráno pošle do Mellia vzkaz Chirmenovi Mähu. Meziříčí je po nedávné vzpouře střeženo až po kuchyňský nůž na toufu. Kníže však přispěje zlatem na válečné náklady, jeho věhlas přiměje urozené ze sarijských rodů, ať potají vyzbrojí ze svých poddaných pomocný sbor vojska. Až padne Ulb Sin, korunu Nabatu obdrží Chirmen z mocného, vznešeného rodu Toguz a Ratebun se stane Velkým Rádcem…

Proč spílat noci, že je matkou přízraků a příznivkyní šelem? Neskýtá bílý den dost nástrah a hrůz?

Koně, vysílení za poslední dny, vázli v kroku. Tarsis měla horečku a nepohnula pravicí, Njálovi hnisala spálenina. Damazidovi halasně kručelo v žaludku, až se Jantar plašil. Foke spal v sedle. Vlkův pohmožděný nárt promodral a do rána naběhl jako cukrový meloun. Ayren znovu kašlal, Lykovi slzelo zarudlé levé oko.

Pod ocelovým víkem nebe se táhly východní hvozdy. Temně modrozelená smrková mlází, hnědě fialové stíny bříz a osik, údolní lesy zežloutlých modřínů, světle zelené sosny, výš po úbočích a na rozvodí stříbřité limby – všechny byly jen ostrovy mezi spáleništi, močály, pláněmi, skalami, střepy vodních zrcadel.

Na hřeben kopce dobelhal obrovitý černý medvěd, vítr si pohrával s dlouhou srstí na jeho lopatkách. Nehybný, mohutný a osamělý jako útes pokrytý lišejníkem, sledoval mizející hlouček lidí a koní.

Dunění síly projíždí plástvemi horniny, dutinami podzemních slojí, do ledví temnot světa. Bytosti plující v nesmrtelném čase, v prostoru bez tvaru, noci a dne, vyrušeny z mátožného bytí, vnímají burcující chvění hmoty. Jako zemětřesení je z hlubin volá bušení Mocného Slova –

Denní světlo chřadlo s přízračnou rychlostí. Sotva si vyšlo, prohrálo odpoledne půtku s večerem. Dole pod svahy se v jezeře schovala lososová mračna, kopce si přetáhly do čela šedě modrý závoj.

„Vezměme to k jezeru,“ Sagitto jemně pohladil svůj luk. „Střelil bych pár kachen!“

Písař cosi rozmrzele zabrumlal. Cítil se nesvůj. Dnešní sen jako šeredná pachuť v mysli zastřel i lákavou vidinu pečené divočiny.

„Jsou kachny hezké? Jaké mají peří? Chutnají dobře? Můžu ti pomáhat,“ vyzvídal Ayren.

Jak dámy v zelenavé sukni kolem spočívaly hory, pod sněžnými pláštíky svítily jejich vláčné boky rudým a žlutě fialovým šíráním. V límci břehů z ryšavé a smaragdové kožešiny ztichly vody jezera zimním spánkem, oblázky v lemu vln povlekla křišťálová slupka ledu. Po hladině pluly divoké kachny. Vzlétaly s hlučným hubováním, vyplašeny Lykem, jenž pobíhal širokou pláží vroubenou světlými skalisky. Vyrážel do vody, chňapal po ptácích a vracel se na břeh, aby sobě i Hledačům vyznačkoval tábořiště.

Sagitto, místo aby Lyka okřikl, smál se a halekal na plácavě chvátající kachny. „Počkáme, až se zas usadí,“ prohlásil a odsedlával Lišáčka.

Třebaže si nechtěli slabost připustit, s úlevou skládali rance. Njál, který vybaloval stanové tyče, na okamžik nechal díla a protáhl si hřbet.

„Kačeny se vracejí!“ zvolal přidušeně král. Pochichtával se kmitajícím pádlům nožek v čiré vodě.

Njálův potěšený zrak klouzal po sličném jezeru, míruplných vrcholech, hranatém zástupu balvanů. Vlny tepaly do bílého břehu. Svit nebe šedivěl, polykal stíny a hýbal s obrysy skal. Podélný plochý kámen se zdvihl a stoupal v měkkém oblouku, až se rýsoval na vyrudlém šarlatu oblohy.

Písaři odumřel hlas. Pak strašlivě zaječel.

Bledý kus skály střihl vpřed rychleji, než útočí had. Njál se vyhnul v poslední vlas okamžiku. Zpětně vnímal širokou mločí lebku, úhelník tří bulev překrytých průsvitnými víčky. Mocné čelisti, opatřené rohovitým hřebenem jako lištou z ocele, vydaly předlouhý žlutý jazyk, lepkavě lesklý.

Hlava plynule ústila v hadovitý trup, pět loktů v objemu, jenž jako by vyrůstal ze spáry hornin. Šest stop za týlem z těla vylézal pár svalnatých pokřivených panohou, na nichž se plaz vzpínal. Sivě smetanovými, skelně průsvitnými tkáněmi prosvítaly šedavé kosti, výšivka cév, mechovité útroby, jež se chvěly a stoupal z nich mráz.

Tvor udeřil zase, jak beranidlo do bran pevnosti, silou země, provázen tušením ledového vichru a hromového dunění. Njál se prokulil pod nízkým mostem plazova těla, jako brouk proklouzne kuřeti mezi spárky. Čelisti tvora narazily do skály za písařovými zády: rozsypala se podobna hrudce suchého bláta. Njál zůstal uvězněn mezi kamennou stěnou a plazem.

„Do zadní brady!!“ hekl Sagitto. Zapomněl na bolavou nohu a plavmo se vrhl k luku. Foke se otáčel pro oštěp. Zrzek v podřepu štípal suchý smrk na podpal; bezděky pozvedl výhružnou Skarf.

„Prcku, zalez!“ řval na krále.

„Lyku, ke mně!“ křikla Tarsis v téže hrůze. Pes skučel, ustupoval se zježenou srstí. Koně se shlukli v těsný obranný houf, úzkostně řehtali a dupali.

Tvor zakýval přední částí, jako by pátral po Njálovi, který mu zmizel. Do krku obludy uhodil Vlkův šíp, téměř současně čtyři další. Uvázly v tlusté vrstvě slizu, obalu kůže bez šupin. Plazoun zatápal ve směru, jímž svištěly střely. Tenký oblý jazyk švihl k Sagittovi jako pružné lano vržené pastevcem.

Vlk pohotově nastavil velké lučiště a jazyk se navinul na dřevo jako úpon révy, vyškubl zbraň z mladíkovy pěsti. Luk dorazil k čelistem, chrupnutí, propadl se do nitra tlamy. Hrdlem červovitého tvora proběhlo výrazné vlnění. Sagitto ztuhl. Plaz mlaskavě poklapl tlamou, jazyk skládal k palbě.

„Můj oštěp!“ zavřískl Ptačí muž zoufale.

„Haííí!“ Král Ayren Šaanom, rytíř na zlatém oři, vítězně třímal jeho pomalovaný dřevec a vyjížděl proti nestvůře. Hubovali ho, aby se jich držel jako klíště? Tak poslouchá! Ryzka ržála, couvala, pohazovala krkem dozadu, tloukla kopyty; tvrdě ji pobídl patami, naklonil se v sedle a popustil otěž.

„Ha-ííí!!“ A mrštil oštěpem mezi rohovité dásně, v cvalu obraceje Medunku zpět.

Tvor skřípavě zachrčel, zamlel sebou nazad. Z dutiny ploské žabí huby vylétl chuchvalec šlemu. Ryzka klopýtla, jako by jí přes zadní nohy sekl bič, Ayren jí proplachtil nad ušima. Zhroutila se, táhle, bolestně křičíc.

Njál se přemetem vrátil přes oblouk červího obra, odpružil a uštědřil jeho lebeční spodině nejvydatnější kop Suchého boje, jenž kdy zasadil – porazil by velblouda. Plaz znehybněl a vydal zvuk silný a halený zároveň, jako když na konci sklepení mlátíš železnou palicí do plechu.

Ayren klečel na zemi a zvracel. Zvedl se, dlaní otíraje ústa. Vyrazil k Medunce. Pohled se mu rozjížděl a v klusu to s ním pohazovalo ze strany na stranu, divže neupadl.

Tvor plivl podruhé, mířil na Vlka. Sagitto stěží odskočil, oteklá noha mu poklesla. Svalil se vedle dýmající jedové skvrny. Spalovala trávu a prožírala se do půdy dravostí plamene. „Bozi!“ Psanec, jenž se právě rozběhl k výpadu, sebou plácl na břicho a přežehnal se ochranným znamením.

„Oheň na oheň –!“ zaječela Tarsis, napřahujíc dlaň levice. Vzduch kolem plaza protkl rudý, žhoucí oblak. Sestoupil níž a podrost vzplál kruhem, žár se hrnul k hadí obludě. Njál zaklel; střemhlav se přehoupl z dvojího obklíčení, kutálel se mezi bodláčím.

Čoud a plameny povadly. Plazivý tvor zmizel.

„Nechtělo nás to zabíjet,“ řekla hadačka roztřeseně. Připadalo jí, že do kouzla vydala poslední ždibec ztrápeného srdce. Žasla, jak čáry vůbec dokázala. „Přišli jsme jako vetřelci.“

„Hlavně, že to vypadlo!“ vypleskl zrzek s úlevou. „Sem měl chyndu jak diamant, duch by neprolez.“

Ayren se krčil na zemi vedle Medunky, její hlavu položenu na klíně. Hledačům se ulevilo, až na odřený nos vypadal nepoškozeně. Zbělelá tvář se proměnila v křeči zděšení.

„Pomozte jí…,“ zasípal přiskříplým hláskem. „Prosím vás… honem jí pomozte, ošetřete ji!“

Ryzka pozvedla šíji, už nesténala. Obrátila k nim oči zestárlé trýzní a němě, vyrovnaně je vyzvala: propusťte mne z bolesti. Z pravé holeně jí stoupal lehký plavohnědý kouř, cítili hořký, štiplavý pach spáleného masa a kostí. Mezi ostruhou a hlezenním kloubem se táhl zuhelnatělý klacek s ožloutlým provazcem šlach. Dole po spěnce a nahoře nad patní hrbol se rozlézal temný stín jedu, pomalu a neúprosně stravoval tkáň.

„Já ne,“ namítl rychle Sagitto. „Foke…?“

Ptačí muž vlažně pokrčil rameny.

„Srabi,“ frkl Damazid. Přistoupil k ryzce, pokynul králi: „Malej, uhni.“

„Pomůžeš jí?“ ubezpečoval se chlapec.

„Tak, aby se netrápila,“ zafučel. „Z tohodle hnoje ji nevyklepe ani Lasturovej Pán zdraví.“

Ayren otevřel ústa. Zornice se mu rozšířily do černých propastí. Pomaličku vstával; důrazným pohybem odstrčil Tarsis, která se mu chystala položit dlaň na rameno.

Zrzek se sklonil, konejšivě poplácal Medunku po čele. Vzápětí mezi ryzčiny uši dopadla naplocho čepel Skarf. Damazidův nůž s měkkým skřípěním otevřel krční tepny. Krev šplíchala do rudého jezírka, Medunčina kopyta škubavě dusala nad zemí. Klisnička v milosrdném nevědomí pádila vstříc smrti.

Ayren prudce oddechoval, rychle mrkal a ve stoje maličko kolísal, jako by se mu točila hlava, ale nespouštěl z Medunky pohled. Přál si nejsilněji v životě, aby se dění vrátilo, aby se udál zázrak, aby se ryzka zvedla, zařehtala, pohodila hřívou… stejně pevně věděl, že se to nemůže stát. Každé zrnko času, v němž ho nenávratně opouštěla, králi rozsáplo duši jako úder žhavým hákem.

Upřeně se díval Medunce do tváře –

Je pryč, uvědomil si náhle: ani se mu nepodařilo zachytit, který okamžik zmizela. Pohlcovala ho děsivá pustina. „Můžete za to,“ řekl zvučně Hledačům.

„Nic jinačího se nedalo…,“ ohradil se psanec.

Ayren se vrhl k ryzce a přitiskl se k její šíji.

„Zavinili jste to! Proč jste mě vzali z mé Hlubiny! – Byl jsem tam šťastný a Medunka by žila! – Nic by se jí nestalo – to jste udělali vy, ať umřete! – Ať se propadnete!“ Křičel na ně řezavým hlasem, rovným a šedým, jako by sekal povětří silnou větví ožehlou hořem. Srdce v nich stydla – tak naříká dospělý muž, posedlý smrtelným zoufalstvím.

„Nenávidím vás! Zabili jste mi Medunku! Slizáci! Ať – ať –,“ králi začal docházet dech i slova. „– Vyp-vypadněte – a…  ch-chcípněte! – Medunko…!! Zůstaň – se mnou – Medunko –!“ Objímal stále ryzčin krk. Výkřiky přešly v přerývané štkaní, hluboké, až se báli, že chlapce ten žal zadusí.

„Dost,“ zasupěl Damazid. Než mu zabránili, popadl krále levičkou. Zatřásl s ním a pleskl ho po tvářích hřbetem pravice. Ayren vytřeštil oči, zalapal po vzduchu a zhroutil se psanci do náručí. „Štěně počuraný,“ ucedil zrzek: potlapkával krále po zádech a vydával bručivé kolébačky, ujištění, která sami dobře znali. Všecko přebolí, nejhorší líp zaspat –

Chlapec upadl do dřímoty, neklidné a horečné. Tarsis jej ohledala, není-li zraněn. Ačkoliv neobjevila zjevný důvod, Ayrenův tep běžel mělkým, kostrbatým a divokým chvatem jako stružka po lijavci. Usoudila, že králi ublížil náraz při pádu, a přiložila mu na spánky chladivý obklad prosycený výtažkem z bylin, které léčí tělo i duši. Ještě než opustili břehy jezera, obložili zlatou klisničku klestím a zapálili pohřební hranici. Dlouho planula houstnoucím šerem.

Ráno se Ayrenovi neulevilo, ani se neprobral ze spánku, jenž se měnil v mrákoty těžké nemoci. Králova kůže pálila na dotek, a z temnot, v nichž bloudila mysl, křičel po Medunce.

„Miláčkové moji, pro panáka, co nestál za psí lejno, jsem zmatkařila strachem a hyzdila vám domov!“ děla Kétai kajícně. Nastavila pavouku dlaň, aby si nastoupil, šetrně ho vynesla ze dna džberu, kde bezmocný pobíhal. Drapla ucho nádoby: ať člověka tíží žalost sebevíc, pro vodu se dojít musí!

Nohatí spolubydlící jí však nečinili výtky a Erin měla své zájmy. Před chvílí ještě spala v záhybech Kétaina šálu, neviditelná a téměř nehmatná, jen kousíček oblé teplé hmoty. Jemně se pohnula, vystrčila játrový nosík. Nejprve vklouzla pod hranici dřeva u vchodu, kam si ukládala hračky. Ořechová skořepina, spona do vlasů, hadrový velbloud, lžíce, nic z pokladu se neztratilo, ani škrabka na kůže. Erin načala další den příjemných dobrodružství.

„Paní milosti!“ Miska s jogurtem zela prázdnotou, přemístěna z police pod stůl vedle závěje sušené plavuně z kornoutu uchystaného choré sousedce. Na lavici se svíjel plátěný sáček; Kétai rázně hmátla mezi sušené švestky a vyzvedla Erin jako límec z kožešiny, i se soustem v tlamičce.

„Vyhodím tě na mráz!“ procedila temně. „Nezdobo! Já nebudu jíst chlupaté křížaly!“

Fretka, jako těsto převalována, hnětena a přetáčena laskajícíma rukama své paní, pružná a vláčná, zdánlivě postrádající kosti, pustila kořist a měkce přilnula do Kétainy náruče. Vědma přitiskla tvář ke kožíšku sladkohořké vůně. Jako teplo stoupá z krbu, sálala z něj láskyplná důvěra, objímala ženinu duši a vtahovala ji do téže bezelstné, pokojné něhy.

„Půjdeš z domu, škodičko!“ Kétai pustila fretku na zem. Rozdmýchala uhlíky ohniště, přiložila tlustou otýpku chrastí, až k okraji naplnila kotlík vodou a postavila jej na špalek u ohně.

Erin popoběhla a klokotavě zabublala, přála si hrát. „Kdepak – a vrať mi šál, budu mít cestu!“

„Taky bych řek,“ mínil rachotný hlas za jejími zády. Dupot kroků… Fretka přízračně zmizela.

Vědmě utrhla srdce studená ruka. Třeba by vítal milosrdné odpočinutí a novou příležitost v koloběhu duší, člověka může děsit způsob, jakým se k ní vydá. Mimoto Kétai musí splnit Sangvalův odkaz – jak by předala, co ukrývá v mysli? Chudinka Erin…

„Ani hnout! Votoč se!“ zadrnčel protichůdný povel. Kétai pochopila: pomaličku učinila obrat, paže spuštěné. Pohlédla do širokého obličeje pod čapkou ze soboliny. Zatrnula podruhé, neboť velitel tříčlenné hlídky třímal zrcátko z hematitu. Stříbrný odraz kamene váže sílu kouzel… Chirmen!

„Kétai, řečená Černá liška, z cechu Zaklinačů, jo. Jsi obviněná z běsích čárů, piklů proti říši a pobuřování,“ vypočetl gardista v rudém krunýři s bronzovým hodnostním odznakem Silného.

Já husa, sténala Kétai v duchu, já nána bláznivá! Teď jí protknou jazyk šípatou jehlicí, nástrojem proti zadrženým, kteří by mohli navykládat hodně nepohodlného. Zabrání obhajobě, lstem, čárům. Vědma se už Chirmenovi nepomstí; umře, buďsi, ale z onoho světa se živým pomáhá těžko –

Erin nahoře v trámoví uvažovala, k jakému druhu návštěvníci patří. Zkoumávala pach velikánských, zhusta ukvičených vetřelců ve svém spletitém, prostorném fretčím království, a odhadovala, jsou-li tvory krmicími – nosívali její paní chutné věci –, mazlícími – vzati Erin na milost, směli ji drbat za ušima –, bavícími – jako směšný host s voňavými zadními packami sloužili k drsným hrám, v nichž jim Erin dávala najevo svoji nadřazenost.

Tihle byli cítit kovem, kůží, něčím ošklivě štiplavým. Má je zkusit vylákat k honičce? Nijak se jí nelíbili, navrčení a důležití, a její paní je nevítala radostným mňoukáním jako jiné příchozí. Fretka se prosmýkla k opěrnému sloupu a v mžiku se přesunula do trámoví, aby si cizince v bezpečí prohlédla.

Silný odstoupiv, stále mířil na vědmu destičkou z leštěného kamene. Uvolnil místo dvěma gardistům vybaveným poutací smyčkou a dalším náčiním, potřebným k přepravě zvlášť nebezpečných provinilců. Kétai nevydala hlásku, nehnula ani malíčkem, jako ochromena beznadějí a mocí magického zrcátka – jen mozek jí vřel krkolomnými, zběsilými nápady. Její úzkost stoupala až ke střeše.

Znepokojena děním tam dole, Erin popoběhla uzounkým visutým chodníčkem. Nebylo její chybou, že vědma užívala trámy coby odkladovou plochu, po zvyku chudých. Džbán s jitrocelovým sirupem, umístěný mírně nad hranou, zakolísal a zřítil se na Silného. Gelabh odskočil, nablýskanou výstroj ohodily černohnědé cáry nasládle čpící kapaliny hutné jako lívancové těsto, lepivé jako med. Kétai v duchu zavyla nadšením – cákanec sirupu přetáhl třpyt zrcátka.

První z gardistů střelhbitě strhl z plecí luk, nasadil šíp a vystřelil ke stropu. Ozvalo se pufnutí, povětřím zavířil jemňounký žlutý prach z drcených bylin, jenž pronikal z roztrženého pytlíku a dráždivě kousal přítomné do sliznic. Erin, divoce kýchajíc, sjela zpátky na zem, houpavými skoky pelášila do úkrytu hraničky dříví.

Muži, kteří nikoho nezahlédli, řvali v přesvědčení, že chýše ukrývá buď rebela, nebo démona. Silný rukou upatlanou jitrocelovým lektvarem uchopil Kétai za rameno, smýkl s ní o stěnu, až to zadunělo; náraz vyrazil vědmě dech. Druzí dva se rozběhli proti sobě kolem dokola jizby, tasené meče v pěstích. Hrot své zbraně Silný opřel Kétai pod bradu, mrskal žhavými pohledy po chýši a častoval své podřízené břesknými povely v nářečí Säukä.

Gardisté se ze dvou stran blížili ke vchodu a k zásobě topiva vedle něj. Erin pochopila, že cizinci chtějí uloupit ukryté poklady, lžíci, kůrky, hlavně milovaného velbloudka. Do srdce jí vstoupilo bojovné odhodlání a hlasitě zapištěla. Vojíni se vrhli ke zdroji podezřelých zvuků, ten bližší se naklonil… Erin zavřeštěla v ohrožení, vymrštila se jako měděná pružina muži do tváře. Zachytila se drápky, přešplhala po čapce, sklouzla po zádech, odrazila se od hýždí a zajela pod sesli.

Gardista zaječel leknutím a bolestí, jeho druh se otočil, sekl mečem po prchajícím zvířátku. Minul; Kétai vyrazila žalostný výkřik, přidušený ostřím Gelabhovy čepele. Oba chlapíci se jali šelmičku honit, první rozzlobený a podrápaný, druhý rozveselený. Odložil meče a nadbíhali fretce s rozpřáhnutýma rukama. Odkulil se džber, překotila se stolička. Lov rozehřeje duši synům Gilabh-Lhanang!

Silný se rozchechtal. „Kůži mně, maso vám!“ hekal.

Erin ve stoupajícím zděšení a vzteku ostře vnímala strach své paní a hudrovala, utíkajíc ze všech sil. Využívala své úkryty, zkratky a prolézačky, oblíbená hra se změnila v zápas. Krátké nožky vybíraly usilovně zatáčky, hřbet se vlnil jako žíla biče. Chlapi za ní, klopýtali přes kusy pestré Kétainy domácnosti a klouzali na rozťapaném sirupu, kleli a smáli se.

Fretka, rozběsněná na nejvyšší míru, zarazila, tence zasyčela a prohnula se do vysokého oblouku. Lup – mihla se a zaryla jehličky chrupu do kolena muže před sebou. Zařval a sklopil se jak rákos. Erin se zvrtla ještě ve vzduchu, dopadla přetočena vztyčeným ocáskem napřed. Puch olejovité, žluté tekutiny z tchořích žláz naplnil chatrč k prasknutí.

Veliteli hlídky se vychýlily oči z důlků. Kétai těžíc ze mžiku, kdy tlak meče na její hrdlo povolil, posunula dlaň a zaryla prsty do rozkroku Silného, čepel srazila levicí. Odpálila od stěny laním skokem ke kotlíku s vodou, vycákla jej na rozhořelé ohniště. V jizbě vybuchla mlha a pohltila zbytky dýchatelna, v záhybech dýmu kmital zvířený popel.

Vědma, fretku v náručí, vypadla z chýše. Vztáhla levici v magickém znamení a křikla zaklínadlo –

Na břehu Inai mezi pelyňkem a mochnou zbyla holá plocha syré země, zjizvená hnědá hlína v nejasném obdélníkovém obrysu. Od řeky studeně foukalo, mračna si třela břicha o koruny mellijských věží.

Kétai zaškubalo ústy. Vyplašená Erin se stulila do jejího podpaždí. Čarodějka si povzdychla: „Bozi vědí, kde ti tři jsou teď – já tedy ne; a s nimi náš dům… Ďáblíku, jdeme žebrat o nocleh k sousedce!“

Hledači bloumali od ničeho k ničemu a zdálo se, že si nevědí rady s časem kluzkým úzkostí. U přístřešku se odhrnula kožená chlopeň vchodu, Tarsis vyklouzla ven a sehnula se nad ohništěm. Metala dřívka do plamenů pohyby trhavými jako tápání oslepeného.

„Zkusila jsem výtažek z bezinčí, odvar z rašeliníku,“ řekla bezbarvě. „Ani výluh z vrbové kůry nepomohl. Nemám, čím bych našemu pánu vrátila zdraví. Moc mě opustila –“ Padnuvši na tvář, rozvzlykala se.

Hrdla se jim sevřela jako prstence uschlé kůry, ale Foke odpověděl jejich upřeným pohledům.

„Já přece neléčím!“ ohradil se divoce. „Nebyl bych volný, šamanství je břemeno a bolest, létám a kouzla mě drží v síti, a kdybych ještě hojil, docela bych se svázal, nemohl bych bojovat, křídla by mi těžkla!“ Přestal křičet. „A šaman ještě nejsem…“

„Nač tu zůstávat,“ přerušil ticho Vlk. „Nic nevyřešíme.“ Upravil králi lůžko na Reshově hřbetě, tak jako za chlapcovy nemoci v Tayb Sarogynu. Než vyjeli, stačili se kvůli přetrženému postraňku pohádat – nejzběsileji za celou Cestu.

Jejich mlčení pak bylo soumračné jak nízká obloha, kterou si nevraživě prohlíželi, vždyť za dlouhé pouti se naučili bát větru a deště. Po sedmi dnech sledování sice zmizel přízrak jestřába, ale kdo ví, na jak dlouho? Nepovzbudilo je to… Stezka vedla širokým údolím potoka: vysoká suchá tráva kolem křovitých bříz, rezavá voda bažiny. Svahy hustě porostly napůl opadanými modříny, zem stlalo ostružiní a měkký povlak žlutého jehličí. Pod vyplávlým hřbetem starého požářiště trčely z buřiní překlopené sáně, čajový kotlík a síť na nich značily hrob lovce.

„Bysme si ten čajník mohli pučit,“ navrhl psanec. „Na co je zheblýmu?“ Neváhaje, seskočil z Jantara.

„Jedeš!“ křikl Sagitto. „Bude tě strašit duch.“

Damazid odmávl ploutví. „Svíčka hoří, pro jinýho svítí! Musíš to umrlci vobjasnit,“ hrnul se k saním.

Njál se vytrhl z chmur: „Já – zakazuji –“

Ze svahů vylétlo bojechtivé zavýsknutí. Průzračné povětří neslo k Hledačům strnulým v úleku známou, děsivou hudbu: sladěný dusot jízdního oddílu.

„Tryzna za Medunku přitáhla vojáky!“ vyhrkl Foke.

Damazid se ocitl v sedle rychleji, než sestoupil. „Podejte mi pucka!“ zařval. Schňapl si bezvládného Ayrena do náručí. Poháněl plaváka do cvalu a chlapcova hlava mu nadskakovala na lokti, pleť tvarohově bílou pod zátěží černých vrkočů.

Hluk kopyt a volání se blížily jako příval deště. Hledači se ohlédli, aby uviděli obličeje honců, do ruda vyčiněné sluncem a povětřím. Zdálo se, že ty lidi kdosi nahrubo vytesal ze dřeva či složil z tuhé kůže. Ne vojáci, ale dvacítka nasupených, ozbrojených venkovanů, přichystaných ke srážce.

Koně se poctivě snažili uhánět, a jako ve zlém snu zdolávali prostor stále těžkopádněji, v údech olověné závaží. Klopýtali, chrčeli, v hrudi jim praštělo, vázli v běhu. Resha, supící, s vytřeštěnýma očima, zůstával poslední. Zapotácel se, padl.

„Stát!“ Sagitto přitáhl Lišáčkovy otěže a sjel z jeho hřbetu. „Konec, už neutíkám!“

Ve zmatku zastavili také ostatní Hledači. Soumaři zvolnili a vraceli se po stezce. Jejich páni sesedli. Nebylo, proč ještě prchat a bojovat.

VIII.
Zpívající kosti

S nožem v ruce Vlk přibelhal ke schvácenému vraníku a klekl u něj. Položil prsty mezi oblouk Reshovy skráně a hrdlo, vyhmatal bušící tep. Kůň zbrocený potem se třásl, koulel očima, chřípí se zachvívalo v rychlém mělkém dechu. Vlk se rozpřáhl, udeřil hrotem nože do levé strany krčního žlábku v jeho dolní polovině. Z cévy vytryskla krev jako temné zřídlo.

„Hej,“ hulákal někdo mladší z vesničanů, „Jsou to oni, dívejte, šedý pes a ten rusý, vyčouhlý!“

Ozbrojenci sevřeli Hledače v těsném kruhu. Lyk zlověstně vrčel a škubal sebou, třebaže ho Tarsis držela za srst na šíji.

„Pryč s chamradí! Seřežte šupáky!“ doporučovaly si navzájem silné hlasy. Muži na podsaditých huňatých konících se halili do tlustých kabátců z režného sukna, vycpaných peřím. Zbraně v širokých uzlovatých tlapách byly neladně, ale poctivě podomácku zrobené, důkladné a pádné.

„Zabte nás,“ Sagitto k jezdcům ani nevzhlédl a uvolňoval Reshovi popruhy nosítek, „Jenom ne dítě, které beztak umírá. A pokud máte mrť slušnosti v kostech, necháte mě zachránit koně.“

„Nedýchá přerývaně, z tlamy nejde pěna,“ poznamenal muž v kožené kápi. „Neotekly plíce a puštění žilou mu odleví. V koních se vyznáš; nevyváděj pro starou vranku! Přešlo v něm a nebude k ničemu.“

„Von je do kobyl udělanej, bratře,“ spustil zrzek. Domlouvání se většinou vyplatí – spíš, než aby ti nějakej úchyla čutal do hrdýho úsměvu. „Všici čtyry, co sleduješ, sou šuklý, Sepulga muj svědek!“

„Jsou šílení! Ten dlouhán napadl osadu ve Výřím dolu!“ zaječel znovu mladý jezdec. „Strýc Auno tam byl za nemocnou sestrou a všechno viděl! Povídal, že tenhle útočil na lidi po uši ozbrojený a docela nahatý, a ukradl psa!“ Napřáhl v obžalobě ukazovák.

„To byl náš pes,“ ohradil se Njál, na tvářích šarlatové skvrny.

„Jsou lupiči! Vojáci je honili u Měděného řetězu! Strýčkovi o tom vykládali v pojezdní krčmě!“ vřeštěl rozhorlený mladík. „Strýc Auno se dnes ráno vrátil a hned nás varoval před tlupou pobudů! Bozi dali, aby vás lovec Ghord včas zahlédl u Čtyřspálené paseky – málem jste znesvětili hrob Padmeta Siláka!“

Damazid nutkavě zatoužil vyrazit čipernému strýčku Aunovi zuby. „Sme chtěli poctít památku,“ vyhrkl.

Nerudně zamručeli.

Připadal si načisto bez rady a opuštěný: jasně, že se od svých zdeptaných společníků nedočká podpory. Sagitto vůbec nevnímal okolí, soustředěn na péči o Reshu. Podržel ránu na vraníkově krku, zmáčkl, až krvácení ustalo, a vtiskl na ni oblázek, který ztuha upevnil obvazem z cáru pláště. Vstal, napjaté svaly na sanicích mu vyvstávaly jako houžve.

„Vraník by přežil,“ zamumlal, „ale vy naše zvířata stejně porazíte, od léta mají v nohách tisíc mil a je to na nich znát.“

Zrzek se chytil: „Lidičky, kerej lapka vandruje s chromou ženskou a děckem ve smrtelnym tažení!“ Nadzvedl paži, o níž se opíralo královo tělo.

U Sepulgový řiti, ať aspoň vyváznem s nakládačkou! Nejsou votužilý střihouni, jináč nás už sejmuli: nakopou nám zadnice, my pudem, všici budou spokojený. I dyž tydle venkovani bejvaj kruťasi! S mrazením vzpomněl kamaráda, co umíral dva dny přibodnutý vidlemi ke stěně seníku, dokud si majitel nástroje nevzpomněl, že musí přehazovat hnůj.

„Číhněte: vypadáme na tvrdý loupežníky?“

Chlap v kapuci sešpulil rty. „Máte zbraně,“ podotkl věcně. „Ale jak pozoruju, museli jste nejmíň prolézt průsmykem Pěti radostí za sněžné vichřice. Na mou duši nevím, kdo je hůř zřízený, jestli koně, nebo vy.“ Chechtal se dunivě, ostatní se přidali v bujarém veselí. Lyk se zběsile rozštěkal.

Jejich smích odvál závoj obvyklosti a pětice hastrošů spatřila sama sebe: hubení a zpustlí, kornatí blátem, s vlasy splihlými, kůži strádáním očouzenou a svraštělou. Změnili jsme se ve zbědované dědky i bez Tarsisiných jedůvek, napadlo Njála. A ve svém zoufalství a vysílení se ani nezastyděl.

„Taková sebranka je ta nejhorší!“ zavřískl vousáč v huňaté čapce. „Pomlaťme je a basta!“

„Proč na vás měli zálusk Ochránci?“ zeptal se klidně muž s kápí.

Jeho tón přiměl Njála hodit kostkami. „Máme poslání,“ přiznal odevzdaně. „Úkol pro vzpouru Nabatu.“

„Dej nám důkaz!“ vyzval ho muž bez údivu.

Písař se otočil k Ayrenovi ponořeném v mrákotách a z králova záňadří vytáhl bronzový řetízek se znakem Kalkanté; bylo mu, jako by obíral mrtvého. Vnímal Sagittovo ponuré vyčkávání, Fokeho výtku, psancův vztek, Tarsisinu zemdlenou důvěru. Stál s přívěskem v dlani a strach mu dupal na srdce.

Ozbrojení venkované mlčeli, zato se vydatně dorozumívali pohledy. „Ať si jdou, Rivade,“ protáhl pak postarší jezdec k tomu v kožené kápi.

„Máme s sebou nemocné dítě,“ ozvala se nečekaně Tarsis. „Naše zásoby došly; snad by ho zachránilo, kdybyste nám odprodali zrní, tuk, sůl a med.“

„Opravdu vás vyslal Spolek svobodných?“ Znělo to ostře a naléhavě, jako by Rivad zamířil hrotem kopí.

Njála zarazilo, že slyší o mellijských spiklencích uprostřed divočiny. Důstojně kývl a učinil znamení přísahy Bohyni, tak složité a obřadné, až na stezce mezi hvozdy působilo jako magické zaklínání.

„Pobuďte u nás v Cíněrohu,“ nabídl Rivad nevzrušeně. „Trochu zaplatíte, část odpracujete a něco dostanete jako hosté z vůle Paní Milosti.“

„Budete mít potíže,“ připomněl Sagitto.

„Ani bych nemyslel,“ opáčil Rivad. Odlepil zpoza boltce žmolek hnědé modřínové smoly a začal ji žvýkat. „Posádky z Vlajky nebo Rohu sem radši nepáchnou.“ Sáhl do měšce u pasu pro nový kus pryskyřice a zdvořile ji nabídl Vlkovi jako pečeť smíru. „Abys rozuměl,“ zahuhlal, „tady v Cíněrohu chcípl i pes.“

Přeháněl. Změť štěkotu se nesla přes travnaté háje bříz a povlovné modřínové vrchy, co Vlkovi teskně připomněly Akyr Tas. Koně zrychlili, cítili stáj, soumaři si svobodněji nadhodili náklad. Ale podojil by houfek ovcí, než se vynořil za stěnou vrb křivý mostek přes bahnitou řeku, políčka jak sivý lišej země, ploty, slaměné úly, na pastvinách kostnaté kravky, ryšavé a dlouhorohé.

Osada Cíněroh se přilepila na ostroh pod svahy kostnatých kopců. Z náruče kamenného valu zpevněného kůly a členěného dvěma bránami čouhaly strážní vížky jak lovecké posedy, vypínal se rudě natřený štít malé svatyně. Podezděné roubené domy lemovaly verandy pod širokými střechami na sloupcích. Všechna stavení byla kdysi omalována barevnými hlinkami, jež oprýskaly a vybledly.

Sedmnáctý král Kilahu Asanim Mahob opanoval Hadí vrchy, Bronzovým řetězem spojil cípy říše a dal založit v předhůří Kamenných schodů sídla kovkopů. Karavany soumarů putovaly do nížin Sarije s koši stříbřité rudy. Muži z nové osady pili víno Štědrých polí, ženy nosily hedvábné šátky. Na trůn Nabatu vstoupil Pán Tungul Arok; zapomněl na cínové doly, zaujat válkami na východě a lovy na západě. Cíněroh chudl. Gelabhům zbylo málo k loupení! Správce Rohu, malátného starého muže, ani nenapadlo těžbu obnovit. Lidé si přivydělávali lovem a rolničili. Vstupy slojí zarostly pelyňkem, výdřeva trouchnivěla a ze stropů šachet se drolila suť na kosti několika posledních robotníků, které při vpádu pobili Tamti.

Skromná osada, stín slavnějších dob, po týdnech putování připadla Hledačům jako velké, rušné a skvělé místo. Lyk se ihned porafal s místními hafany, černobíle strakatými a mohutně stavěnými. Jejich urážky měly výmluvnost a šťávu. Souboj v přeštěkávané Lyka rozrušil, až musel odběhnout, huňatou srst zježenou v širokém pruhu od šíje k chvostu, a ulevil si o patu zídky, aniž by přestal temně hudrovat.

Pěšiny mezi obydlími vystýlal chodník z dlouhých polen, střechy kryly šindele a prkna, zatížená kameny. Za příčlemi zábradlí vykukovaly sudy, nůše, polní nářadí jako zástavy poklidného míru. U vazného sloupu zdravil ržáním chundelatý hnědý koník. Pod nohy se pletly děti, selata a pokušení pro Lyka: slepice.

Z domu kupce a krčmáře se vyhrnulo pár mužských. Chrámek božstva hor, tlusťocha s netopýrem, vydal přihrblého starce, načichlého žluklým tukem a obětní smolou, který se opíral o vysokou hůl náčelníka. Vbrzku se seběhli téměř všichni osadníci, dohadovali se v hloučcích, dlouho a důrazně. Hledači zatím zachmuřeně seděli na schodech svatostánku. Není svízelnějšího čekání než na konci cesty…

„Už jsem nedoufala,“ řekla Tarsis před chalupou z borových prken a strčila do dveří, pobitých losí kůží. Uvítalo je zapšklé ovzduší. Na hliněné podlaze stála široká palanda zastlaná pásy březové kůry a rohožemi z rákosí – přepych pro toho, kdo čtvrt roku spává na zemi. Stěny pokrývaly kožešiny, z trámů viselo domácí vybavení, košíky, nádoby z kůry, váčky z kůže mníků. Na ohniště z proutí vymazaného hlínou se dříví stavělo rovně jako stromek, aby dávalo mimo teplo také jas. Strop začudily vrstvy kouře.

„Ghordovi v létě umřela žena,“ vysvětlil Rivad. „On sám teď loví v lesích, vrátí se, až padnou hluboké sněhy. Poslužte si lázní na návsi, jen se hůř vytápí. A v krčmě vás čeká hostina na uvítanou – míváme tu málo záminek k oslavám,“ zazubil se.

Lyk zdeptal všechny soupeře. Obcházel strmým krokem možné přítelkyně, slechy posunuté na vrchol lebky, chvost vznešeně stočený nad zádí, obličej protažený touhou, a zdvořile pokňukával. Hledači zatím skládali rance. K chatě u zadní brány valu se shrnuli lidé, nakukovali dovnitř, ohmatávali výbavu cizinců, překáželi ve vchodu a halasně se vyptávali.

„Má rodinu?“ tahal Njála za rukáv ježatý chasník a kývl k Tarsis. „Má muže? Vezmu ji k sobě!“

„Já jsem –,“ spustil Sagitto.

„Je má nevěsta!“ vpadl Njál na její ochranu. Tentokrát Vlka předstihl.

„– jsem její bratr,“ dokončil kysele Sagitto a potají uštědřil písaři herdu do zad. Njál, vycvičený během putování, odpověděl rýpancem pod Vlkova žebra a vyšel pro zbytek zavazadel.

Před Ghordovou chatrčí stál chumel dívek. Hihňaly se, po očku sledovaly mladého muže od hlavy k patě, dokud je neminul, a pak propukaly v řehot. Njál trpěl a úpěnlivě toužil po prstenu neviditelnosti.

„Na tvůj sladkej čumáček kachničky jen letěj!“ hlásil Damazid písaři u jejich nového domova. Tvrdé zkoušky Poslání nesetřely jemný půvab Njálových lící, neubraly mu na vznosné výšce.

„Spíš na divoké zvěsti strýce Auna,“ štípl Sagitto, který s psancem kulhal opatřit koně.

Njál po vtipálcích vrhl zničujícím pohledem a zapadl do chatrče. Vlk si dal před diváky záležet na pohybech, pružná smělá síla ho držela nad bolestí a vyčerpáním. Zrzek byl vzhledný chlapík v rozkvětu sil, se zdravými zuby a výmluvnýma očima pod hustými brvami: řidší kštice a šrámy ve tváři nevadily. Pozornost žen a štěbot děvčat teď patřily těm dvěma.

„Zírej na ty vopleskaný buchtičky!“ žasl psanec. „Polštářky, jako bys lehnul na měkkej mech.“

Zuřivě se opřel do věchtu a drhl Jantarovo stehno. Myslí mu vířila úzkost o mrňavýho, starost, jak bude dál. Přes únavu až k prasknutí jel ostatek bytosti po svém. Žár píchal v kůži, vnitřní ústroje vřely a nabíhaly, mezi třísly se rojili rudí mravenci. Zrzek se vrtěl, čelo pálilo, ústa a krk vyschly, nohavice se scvrkly a škrtily ho. Až se zvedne od plavákova kopyta, vstane ve dvou.

„Co je v domě, není pro mě,“ prohlásil suše Vlk.

„Vim, zimujem tu, ať nejni zlá krev – ale dycky se najde ničí ženská, nad kerou rod nedrží ruku. Copak tě už nebolely koule? Ta rusalka z hlíny…“ Na vlásek času zachytil Sagittův výraz.

Zrzkově bystré mysli to stačilo. Když Vlka lapli, nepředvídal, že budou Šišky pěkně rozjetý? „Voni tě vobtáhli! Svině kurevský!“ Hořký stud a soucit pronikavý jak ledový liják mu zdusily chtíč. „Hele, nejseš jedinej potrefenej, střihni si! Vostals celej a brzo se voklepeš – teďko si pojedem v lahodách!“

Náčelník, kněz, zaříkávač, sudí, vše v osobě belhavého starce se zarudlými víčky a přísně sevřenými rty, se ujal Ayrenovy léčby. Provázel ho letitý pomocník s tornou bylin a kuřidel. Tarsis vstala od palandy, na niž uložili krále, hluboce se knězi uklonila. Starý muž jí roztržitě požehnal, položiv překřížené dlaně na její hlavu. Sehnul se nad nemocného a mumlal modlitby k Lasturovému pánu.

Hadačka na knězův pokyn Ayrena svlékla. Pod hadry se objevila šedivá kůže, škrábance a modřiny podobné otiskům obřích prstů; čerstvě zhojená jizva po pahýlu větve však mizela jako čarami. Ve strádání minulých týdnů roztála dětská zaoblenost. Odkryla pevnou stavbu kostí, tušení široké hrudi a plecí, útlých kyčlí, dlouhých stehen smělého jezdce. Král ležel na přikrývce bezmocný, křehký, tichý, a nelítostný dotek dospělosti zaháněl jeho chlapectví.

Pomocník zažehl vykuřovací tyčinky, jež naplnily místnost sladkotrpkou vůní. Stařec si nasadil čapku z vydří kůže: trčela z ní pera sojčí, orlí, labutí, krkavčí, jeřábí, houpaly se na ní měděné rolničky. Vysokým třaslavým hlasem zpíval zaříkadla, pohupuje celým trupem. Mával vějířem z jedlových větévek, propletených sušenými sobolími střívky a rudými nitěnými střapci, jako by kohosi zapuzoval a současně stíral z Ayrenova těla pomyslné pavučiny.

„Vidím ducha koně. Moří chlapcovu mysl, bere mu šťávu života,“ oznámil starý kněz. „Omyjeme dítě odvarem z limbové kůry, abychom zapudili zlé síly!“

Přiškobrtaly dvě staruchy s rozměrným hrncem a tlustým plátem z těžkého červeného kmene.

„Snad by bylo lepší ducha tím polenem praštit,“ navrhl rouhač Sagitto.

Njál bezmocně vzdychl. „Jak máme odejít a hodovat, když je náš pán v nebezpečí?“

„Hladovkou mu nepomůžete,“ ozvala se usoužená Tarsis z kouta, odkud bedlivě sledovala knězovu léčbu. „Zůstanu tady a budu o Ayrena pečovat.“

„Přinesem ti dlabanec, holka,“ slíbil zrzek, než ji opustili. Lyk zakňučel v obavě, že mu všecko snědí, a vystřelil nedočkavě s ním. Až ke Ghordově chýši dorazila drsně čpící zvěst o porážce a hodech.

Pod přístřešky na dvoře krčmy se z ohromných kotlů valila mračna dusivě tučné páry. Lyk se rozškytal vzrušením. Ženičky v černém kolem kmitaly s háky na vaření masa, vyhýbaly se omšelým sudům a hromadám kostí, jako by z nich měl Tvůrce seskládat zvířenu světa. Mezi tím vlastnicky přecházela tlustá ryšavá kočka. Z velké síně, jež sloužila společenským událostem Cíněrohu, zněl bujný, uvolněný hlahol.

Hledače pohltilo žluté světlo kahanů, vstřícný halas chlapíků usazených u dlouhého mastného stolu, výpary kabátců z ovčí vlny. Výbojný pach pálenky a pokrmů řezal do hladového břicha. Na bojišti pocintané desky spolu válčily mísy rybí polévky, podnosy s vařeným kozlečím a pečenými vnitřnostmi, konvice čaje silného, až kousal do jazyka, zástup misek a v nich houby nakládané do octového láku, brusinky, sušené ovoce, kvašená zelenina kořeněná bylinami, sýrové placky.

Přes zkušenost, že po půstu jídlo bolí, a úzkost o krále, která tkvěla pod žebry jako zaťatá pěst, ovládla Hledače zdravá lačnost mladých, věčně nedosycených tvorů. Hltali, až jim naskakovaly za ušima boule jako kuňkajícímu žabákovi, do jícnu je braly křeče a pálily sanice. Psanec – ač seděl, převyšoval okolí o hlavu – se málem udusil, když současně polykal a odpovídal na déšť všetečných dotazů. Síní se pletli psi; co odpadlo či odlétlo, lapili s úchvatnou přesností, jemným cvaknutím čelistí a vláčným rozkošnickým mlasknutím. Zvuky praštících kostí a syté funění přerušovaly šarvátky, stručné a důrazné. Lyk, vydatně zásobován svými pány, mírně říhl a důstojně se odkoulel do kouta vytrávit.

Přišly ženy a uchýlily se k menší tabuli v dolní části síně. Změť hlasů nabyla na hustotě a pestrosti, z vln hluku vyčnívaly popěvky, nořily se hranaté žerty, vybuchovala rozhodná provolání. V bouři rozpoutané zábavy přistály mezi pozůstatky hodů džbány s úzkým hrdlem, víno ostružinové a šípkové, pálenka z ptačího zobu, kmínu a pelyňku.

„To máme pít?“ šeptl Njál, nedůvěřivě šilhaje na obsah hrubé hliněné číše před sebou. Nápoj klouzavě hustý a kalně žlutý jako bylinný čaj připomněl Tarsisin dryák, jímž odpudila Rádcovy nestvůry.

„Leda abys neurazil, jináč ne! Po půl džbánku si uženeš vejbuch střev a ráno lebzu jako řemdih. Já bejval zvyknutej koštovat jinačí truňky… Ale po týdle pálenici vypadaj křečkovi zuby!“

Doušky si žádaly zhluboka nabrat dech a bleskově zajíst čímkoliv v dosahu ruky. Njál se bezděky zadíval nad sponu svého opasku: do žaludku se mu propaloval otvor. Až otevře ústa, vyšlehne z nich dračí plamen… Z rozevlátých výkřiků porozuměl, že pitka teprve začíná. Sevřen vroucí společností, opatrně přiložil pohár ke rtům. Kdosi ho přátelsky plácl do zad – chvíli písař kašlal, slzel a lapal vzduch. Když opět nabyl zraku, shledal, že další lok nepřežije a že Sagitto, Foke i Lyk nenápadně opustili hodovní síň. Hostů ubývalo, muži a ženy se ruku v ruce vytráceli ven do tmy žíhané blesky a hřměním.

„Vypař se,“ zasykl psanec. „Kalupem domů k prckovi! Vobětuju se a kreju ústup, jináč si nás přestanou vážit, jasný?“ Za pochvalného jekotu horalů do sebe obrátil široký pohár, ani nezrudl a nezamžil se mu pohled. Přitáhl si mísu zlatavých škvarků, nacpal si jich celou hrst do pusy a pozvedl čerstvě naplněnou číši jako bojovník meč za útoku. Njál couval ze dveří, svět vířil a houpal se mu před očima.

Na dvoře se míhaly pochodně: neřádila tu bouře, ale rozpálený dav. Z jeho středu hučely píšťaly, dudy, údery bubnu a pronikavé výskání tančících. Zástup se chytal té syrové hudby, hýkal a dupal do taktu, mladíci s dívkami na ramenou se otáčeli a poskakovali, bílá pleť stehen a plecí svítila přítmím.

Příšerný hluk nutil Njála k ústupu. Dotápal k plotu a opřel se o něj. Drtila ho samota a stravovala trpkost, břemeno trapného lopocení. Byl potrhlý ztracenec, cizinec jiného vesmíru, jazyka a mysli…

Ucítil na paži tišivý dotek. Vysoká starší žena, světlé copy stažené šátkem, řekla s klidnou vlídností: „To přebolí –“ Otevřela branku a vyšla do noci.

Tyrkysové nebe, šedá tráva stepi se vlnila Njálovi u nohou, vítr jak přátelský pes olízl tvář vlahým dechem. Poklekl a zabořil prsty do vlhké hlíny, až uvízly v pevné, odporující půdě, jež hořce voněla.

Kdesi mimo něj i Sangvala padlo rozhodnutí a on poslouchá nehlasnou výzvu naléhavější než život. Pajdavý, bláznivý poutník se opře o jistotu údělu a každý okamžik bolesti se promění v jiskru. Není důležité, jestli Hledači uspějí, už tím, že se vydali na strastiplnou pouť, naplnili skrytý úkol.

Gelabhové, Er Torsik, Nabat, Ayren, smrt Hledačů – na ničem z toho v Poslání doopravdy nezáleží. Jako by člověk kácel jedli, jež padá do sněhu, a někde úplně jinde, zrozený jeho úsilím v jiném prostoru, v jiném čase, vzplanul v krbu oheň…

„Přinesl jsem ti výslužku, Gazelko. Zlobí tě rána? Střídám tě,“ vychrlil Sagitto, sotva vpadl do Ghordovy chatrče. A skřípl se mu hlas: „Ayren –?“

Tarsis se změnila ve vlastní bílý přízrak, bdící nad královským katafalkem. Lyk jí ležel u nohou, čumák přes natažené tlapky. Jeho rozmarné, syté rozpoložení rychle vyprchalo: teď smutnil. Mátožný dým z vykuřovadel stál v husté vrstvě pod krovy jako pohřební nebesa.

Hadačka potřásla hlavou. „Opouští nás… Putovali jsme zbytečně.“ Žalm za mrtvé – krále, i Hledače.

„Neléčím!!“ Foke udeřil pěstí do zárubně dveří.

Od zápraží zadunělo káravě: „Nezboř ten chlívek!“

Lyk vyskočil a jal se Damazidovi pustě spílat, nesnášel puch kořalky. Nicméně psanec se vnesl do jizby rovně, se záviděníhodnou sebejistotou.

„Eště se vrátím, abych těm hřbetům předved, že sem kalej chlap,“ hekl. „Dušičky, dyž něco potřebujete, děte si do putyky! Srágora s rohama prej umí kulový. Ale kousek vejš v horách,“ zrzek se opřel o stůl, až dřevo zaúpělo, „se utáh šaman, ňákej Ujuk – zkrafal chrámovýho dědulu, pořezal se s vesnickejma a teďkon trucuje v poustce. A von čaruje dovopravdy…“

„Rozední se a půjdu pro něj,“ Foke vrhl po ostatních vyzývavé pohledy. „Kdo jiný by mohl jednat s kouzelníkem než zasvěcenec Ptačí sekty?“

Krajíc nebe zaplácal tlustý plát mraků ze zkaženého sýra. Do Fokeho perutí se opřel vítr, táhle houkal a divoce proti němu mával průzračnými křídly. Krkavec se s ním statečně bil jako lodice s rozbouřenými vlnami, až překonal ostrý skalní hřbet, na němž se zachvívaly tanečnice sosen.

Dole mezi skalami zela otevřená ústa jezera, plazila jazyk vodopádu do duhové mlhy. Staleté stromy pod pohyblivými bělostnými závějemi byly drobné jako snítky mechu na strupatých balvanech skalin, mezi jejich spárami dýmaly tenké stužky jak vroucí mléko, které se hospodyni vylije do sněhu. Jen ozvěna hromobití pádících vod vracela hvozdu rozměr. Ptačí muž zahlédl cíl, kopec tvořený třemi hrboly na hřebeni, jenž připomínal tvář obrácenou k nebi.

Krkavec sklopil náběžné hrany křídel, snížil výšku a obletěl horu, jednou, podruhé, nadarmo. Děsil ho návrat s nepořízenou. Dívčiny řezavé výpady, písařův nakrčený nos, Vlkovy špílce, zrzkovo hartusení – smrt krále… Vysílený Foke se spustil na vrcholek limby nad strmým údolím. Div nepřepadl: na protější straně se pod skalní stěnou točil z houští bříz a osik ocásek kouře. Foke vítězně zakrákal. Přeplachtil k druhému břehu, roztáhl rýdovací pera, prohnul křídla a krátkým zpětným máváním přistál v brusinčí.

V lidské podobě došel vodnatým sněhem k nízké chatrči obložené zásobou topiva. Střecha zarostla mechem a trávou. V křepčícím průvodu dům obklopily zvířecí i lidské lebky na tyčích, lehce se kývaly větrem. Některé kryly zčernalé zbytky tkání, chuchvalce slepené srsti či chomáče plstnatých vrkočů, jiné, možná ze sbírky Ujukova předchůdce, potáhla zelená řasa.

Vedle chýše čněl bůh nahrubo vytesaný do kmene břízy. Rozprýskaná hruď modly temněla skvrnami krve či mastnoty. Hlavu koně bez uší rozhlodaly živly, prázdné důlky vymýval déšť. Z temene se křídlily losí parohy, které byly upevněny houžví, ověšeny kožkami a vybledlými stuhami. Oblinu bezkorého pně rušilo vztyčené pohlaví, na němž hodovali červotoči. A dřevěná ústa cenila vsazené kabaří špičáky.

Foke se zašklebil v odpověď, s bezostyšnou důvěrností pozdravil bůžka zaklínadlem. Uškubl z pláště úzký pruh látky, hodil jej modle přes paroží. Vrazil dovnitř zdvořile, ale bez obav z čárů, jimž dokáže čelit. „Buď pozdraven, mocný mezi vědoucími!“ zahlaholil hned na prahu a rozhlédl se po jizbě.

Blána z rybího měchýře v maličkém okně procedila zvenčí pár šedivých paprsků, jež se mísily do zlato růžového svitu čoudícího ohniště. Chýše přetékala kouzelnými pomůckami a jejich hustými výpary. Obřadní masky, chřestítka, magické loutky, svazky sušených bylin a hub, zvířecí spratky, váčky z hadí kůže, pytlíky s drceným trusem a uzenou krví, ještěrčí a ptačí kostřičky visely z trámů i stěn těsněji než šišky na větvích.

Vzadu trůnila na medvědí kožešině další šerá modla, mohutná jako balvan, v pokrývce z měkce vydělané losiny pomalované rudými a žlutými znaky. Střežil ji buben a dvě kouzelnické hole s mumiemi hranostaje a datla. Jako nebesa se nad ní pnulo posvátné roucho pošité drobnými mušlemi, zvířecími drápky a třpytnými rybími šupinami. „Vypadni,“ zahuhlala hlasem z těžkého sametu. „Chamradi nečaruju!“

„Nepatrný dílek tvé veliké moci,“ nedal se Foke, „zažene Černočerného, Pána chorob…“

Ujuk ho přerušil. Nepozvedl mladou, hezkou a macatou tvář s orlím nosem, zato sklopil krásné, vychytralé oči, temné jako půlnoční obloha. Jeho dlouhé černé vlasy zdobilo soví peří a kostěné korály, půlměsíce stříbrných náušnic mu vytáhly lalůčky k hladkým sanicím. „Nejednám se ženskými!“

„Nejsem žena!“ odsekl Foke drsně. Natáhl krk, aby vynikl jemný ohryzek.

„… ani s odstávčaty,“ připojil šaman. „Utři si sopel a zmiz.“

Foke zaťal pěsti. „Jsem Ptačí muž kmene Alarů, válečník a zasvěcenec Mughů a šaman jako ty, až projdu zkouškou. Nedbám, že se sváříš s lidmi z Cíněrohu, a přehlédnu, jak se mnou jednáš, protože dítě ovládl zlý duch a drží jej v horečkách –“

„Nikomu nemíním pomáhat,“ předeslal suše Ujuk.

„Nechceme léčbu zadarmo,“ vysvětlil Foke, „a ten chlapec zemře, jestli ho ty nezachráníš.“

„Zahyne-li muž, je to ztráta pro jeho rod a ves. Sluší se zachovat jeho památku mohylou a písní,“ děl šaman zvysoka. „Když zajde dítě nebo žena, nestojí za hrob ani vzpomínku, jako když uhyne pes či kůň.“

„Kůň že si nezaslouží paměť?!“ vyjel Foke.

Ujuk hlasitě zeširoka zívl, odhaliv silné bílé stoličky. „Havran zaskuhral, lišák zakvičel – ucho mudrce spí,“ pravil. „Mám tě vynést, nebo půjdeš po svých?“

Foke naježen zůstal stát. Šaman se zvedl z podlahy; tak by se do pohybu dával nízký chlumek. Sunul se k Ptačímu muži valivým, kolébavým krokem, jaký působí přeobjemná stehna a břišní převis. Vyrovnal se výškou Damazidovi – psanec byl udělaný chlapík, ale Ujuk připomínal horu ztuhlého sádla, jež nakysle čpělo přes tučnou kůži.

„Tedy po zlém,“ sykl Foke, oči zúžil v ostří dýk.

Vyrazil proti šamanovi, jako by mřenka útočila na sumce. Pěstní výpad neškodně pleskl o bochany Ujukova trupu. Šaman mu oplatil čilým zápasnickým chvatem. Fokemu se zdálo, že se na něj sesypala blátivá hora. Napjal svaly, aby se vymkl ze sevření, mrskal sebou – Lepkavé, měkké, nelítostné tlapy mu zezadu obrostly hrdlo, zručně škrtily.

Před zrakem houstla tma, pod týlem cítil vzdutý polštář šamanovy hrudi. Foke drapl Ujukovy ukazováky a s vervou zapáčil. Chruplo to, stisk mírně povolil. Foke se vzepřel o pružný podklad, pevně zaklesl prsty za šamanovy ruce, vyhodil nohama do výšky a odrazil se od stěny chýše, užívaje horních končetin svého soka coby opěrných držadel v pádu. Ujuk, vychýlen z chabé rovnováhy, uklouzl na zem.

Foke se vysmekl drtivým prstům, poskočil hbitě výš po houpavé žíněnce Ujukova břicha a mocně udeřil temenem dolů. Šaman, zasažen do nosu, bublavě vyjekl a chňapl vetřelci po krku, aby ho v obratu zavalil pod sebou. Vzmach Ujukových paží přibrzdily hroudy těla, rozteklé do stran. Foke se přetočil jako had a praštil čelem šamana mezi oči. Křápnutí provázel chrčivý sten, ohromné tělo se zavlnilo a ztuhlo.

Foke si dřepl na šamanově žaludku a povzdychl. Nepotěšilo ho, že unikl rozmačkání; kéž by raději Ujuka vůbec nenašel! Slezl ze šamana a opřel se mu do zad, aby jej převrátil na bok. Až si sedl a zatlačil oběma chodidly, povedlo se mu uložit tlusťocha do polohy, v níž se nemohl udusit, než chlapec hrstmi sněhu zastavil krev z rozbitého nosu.

Foke zběsile štrachal v harampádí chýše, zapíchl si do levé dlaně okouní páteř, ukazovák pravičky roztrhl o háček udice, ale objevil klubko řemenů. Vzdor šrámům zajistil s ohleduplnou úctou šamanovu neútočnost. Důmyslně opatřil pouta magickými uzly, které omezily zajatcovu vládu nad kouzly.

Studený obklad vbrzku přivedl Ujuka k vědomí. Zamžikal, škubl pouty a pomalým, přelévavým pohybem se překlopil naznak. Jeho výraz výmluvně sliboval hrůzná muka, jimiž pykají drzouni.

Foke si olízl suché rty. „Nedal jsi mi volbu. Dlužím ti daň krve a smírný obřad, až sestoupíme dolů, abys vyhojil dítě, pro které jsem tě vyrušil z rozjímání.“ Nadechl se a vyřkl s důrazem: „Vstávej, pane duchů!“

V šamanových očích vzplálo pomstychtivé peklo: Ptačího muže stáhl, prošpikoval divokým česnekem a rožnil za živa s pepřovou polevou.

Foke uvážil délku své zbraně a výši tukové vrstvy nad Ujukovými vnitřnostmi. Poranění od rybí kosti palčivě bolelo, proto vytáhl tesák pravicí a vmáčkl ostří mezi záhyby tlustého hrdla. „Půjdeme!“ opakoval naléhavě.

Šaman se smál, břicho se mu houpalo jak oceán vroucí kaše. Foke vyšel z chatrče a pohlédl na šedobílou kožešinu hvozdů, černé skvrny skal. Srdce mu ustrnulo. „Nebudu nic promýšlet, jinak by mě zachvátilo zoufalství a musel bych se vzdát předem –“

Netroufal si odletět pro posily. Ujuk by přivolal lesní duchy, aby ho uvolnili, a pak by na vetřelce sám přichystal nástražné čáry.

Foke v křečovitém spěchu sestrojil smyk ze dvou jeleních kůží, houně, březové kulatiny, části řemení a starého sobího postroje. Nouzový dopravní prostředek vnesl do síně: pustil se do podstrkávání, přetahování, soukání a převalování, až značně udýchaný umístil nebezpečnou kořist na ploše smyku a zabalil ji pečlivě do losí pokrývky. Šaman se nebránil. Vycenil řezáky obarvené na rudo a tetelil se drobným hihňáním jako polévkový rosol.

Ptačí muž upevnil ke smyku Ujukův bubínek, magické hole a torbu zdobenou zvířecími zuby. Zaťal čelisti, navlékl se do popruhů postroje. Podkluzovala mu chodidla, než uvedl smyk do pohybu. Na prahu zadrhl poprvé. Uvolňoval břemeno, svaly ztěžklé vědomím, co všechno jej očekává. „Pane,“ oslovil procítěně Ujuka, dřepě u jeho hlavy, „bozi tě obdařili darem kouzel, máš proto závazek je užívat…“

Šamanova víčka se zúžila do ďábelsky veselé štěrbiny. Měl převahu moci a nenahraditelnosti. Jako každého, kdo vládne výlučností svého postavení, Ujuka neomezovala ochota naslouchat ani zodpovědnost uvážit jiný názor, a už vůbec nebyl nikomu nic povinen – i bohům, natož lidem.

„Poruč duchům hvozdu, ať nás chrání,“ ucedil Foke. „Teď sešplháme do údolí, a jestli se zřítíme do rokle nebo uvázneme na skalinách, nebudu litovat sebe ani tebe! – Jen dítě, které jsi líný léčit!“ Vztekle zacloumal popruhy a začal postupovat březovým hájem.

Šaman pod pokrývkou ovinutou provazy spal. Foke, fučící jak dýchavičný kůň, vystrkal smyk přes hrb návrší. Plaval v potu, zrak se mlžil, nohy se mu třásly jako novorozenému jehněti. Zatlačil ještě trochu, šlachy mu přitom skřípěly, a přeběhl k přednici smyku, aby se zas navlékl do popruhů. Nemotorný dopravní prostředek se svezl po příkré stezce, šťouchl do Ptačího muže, strhl ho sněhové břečky a vlekl s sebou až ke kupce roští propleteného ostružiním, ve kterém Fokeho uvěznil.

Paže měkly, bolelo i kýchnout. Foke cítil všechny své modřiny a odřenou kůži, vnímal jen na dlaň půdy před sebou, zato každý kamínek a jehličku. Přelézal koryto potoka, aby posunul smyk, jenž se nad břehy táhl jako most; sklouzl po dně pokrytém zelenavým ledem a narazil si kostrč o vyčnělý kámen.

Šaman se probudil, pokřikoval posměšky a jízlivé připomínky. Foke, po lýtka v mrazivé divoké vodě, vzpíral rameny smyk s tučnou zátěží a namáhal se zároveň postrčit břemeno o kousek dopředu. Buď byla váha nad jeho síly, nebo smyk uvázl v hustých travinách, ale nešlo to ani o vlas. Ptačí muž se po břiše vyškrábal z dolíku, upravit cestu pro smyk a zkusmo zatáhl, jen trochu, aby Ujuk nežbluňkl do vln.

Smyk držel jako přibitý. Začal padat ledový déšť s řídkým sněhem a Foke, zpola oslepen, se skutálel nazpět do proudu. Škubal a páčil – smyk se nehnul. Fokemu se z očí vyřinuly slzy zoufalství a vzteku. Cloumal vzdorující plošinou a nahlas vzlykal.

IX.
Vlčí mor

Z dračí tlamy šlehá vějíř krůpějí, na slunci se třpytí tisícem barev. Zlatá růže svítí z černých vlasů přísné, jemné paní. Na rudých dlaždicích studených jako mlha skáče míček z pestrého peří, duní kopyta… Tmí se bouřkou, muž se šedými copánky rozžehne voňavé svíce u sošky Oblačného hada, mléčně průsvitným nefritem prochází dech žlutého plamene. Loutka z rysí kožešiny a hedvábí se nakloní zvídavě nad svícen – odívá ji pláštík ohně. Ayren křičí, pevně svírá huňáčka a běží chodbou, plameny vlají jako stuha, žár a hrůza…

Zahubím ho svou neschopností, proklínala se Tarsis. Kdybych nebyla tak unavená! Odpočala bych si, nabrala síly, vrátila mu zdraví – není kdy! Kéž bych usnula místo svého pána…

„Dokud má horečku a blouzní, zbývá naděje,“ řekla hořce. „Až ztichne, zprůsvitní, začne odplouvat…“

Písař zaťal pěsti. Byl o málo starší než Ayren, když otce opatroval na úmrtním loži. Bezbřehé zoufalství těch hodin ožilo jako rozjitřená rána.

V koutě chýše řízně chrápal Damazid po včerejší pitce, v níž hrdě obstál. Sagitto vzhlédl od řezby do špalíku vyzrálého vrbového dřeva:

„Dohadují se nějak dlouho!“

„Připozdívá se,“ vydechla hadačka. Tíhu úzkosti, tu nejtrýznivější mezi bolestmi, už nedokáže unést, v příští okamžik celá rozpadne na tisíce střípků jak váza, kterou roztříštili.

„Vypravím se Fokemu naproti,“ navrhl Njál.

„Můžete se minout,“ namítl Sagitto. „Bratříčku, hlídej našeho pána! Vezmu Lyka a Damazida.“

Postavil se nad zrzka, s rozmyslem spustil čůrek vody ze džbánu za plstnatý boltec, čouhající z houně. „Zlatý uši, poplach!“ křikl povzbudivě.

Na holém dně svých sil ustal Foke s bezvýsledným hmožděním. Ještě v pláči náhle pochopil… „Kouzlíš!“ vyjel vztekle na Ujuka. „Smyk jsi přilepil k zemi!“

Šaman odpověděl úsměvem, jaký dív věnuje šašliku z lidských jater.

Ptačí muž si dřepl na mokrý lem potoka. Nejprostší řešení, smyk i s obsahem zkropit močí, by Ujuka nenapravitelně pohanilo a rozběsnilo. Vyhrabal tedy zpod smyku hrstku hlíny a stébel; rozsypal ji po obšírném šamanově trupu, pronášeje v duchu křížové protizaklínadlo. Vůbec si nebyl jist, zda zabere. Se zaťatými zuby přehlížel nářek ublížené kostrče, sešplhal do potoka a třikrát nabral do dlaní vodu, jíž přehodil živý balík.

Jen z napětí kolem Ujukových úst pochopil, že uspěl. S novou odvahou se opřel do smyku – plošina zapraštěla, poskočila, klouzla po vlnách trav. Foke bojovně čekal další útok šamanových čar, doufal, že se rozpoutá zápas magií. Tlusťoch stiskl víčka a nápadně zazíval. Pohrdá mnou a mým uměním! uvědomil si Ptačí muž. A hněv a pýcha se staly holemi, o které se zplna opřel.

Škrábal se kostrbatým chodníčkem zapřáhnut do postrojů smyku, krok za krokem, v zaťatém, zběsilém vytržení. Zdolával stezku píď po pídi, dýchal stále obtížněji, už nemohl ani polykat, lapal po vzduchu, jako by plival kousíčky plic. Nohy se mu seskládaly jako hadr a tělo na ně. Svaly se bolestí trhaly na cáry. Viděl barevná světla, kruhy rozostřené v zářivých odstínech, vířící mžitkové růže –

Bylo mu strašně zima. Nedokázal sebrat vůli, aby opustil lůžko a vyšel ze stanu do vánice ke stádu, jež hyne v závějích. Jeho matka volala do kvílení vichru: „Pospěš, přivolej jaro!“ Zatřepal houní, pršely z ní rudé tulipány, růžové květy tamaryšků, černé větve, bodlák a slanobýl –

Tak strašně zima… Pohnul se a otevřel oči. Nebe na západě připomínalo bok lososa, rozsápaného medvědími drápy. Foke prospal čas bezmála ke stlučení vaku másla. Drobně pršelo, vlhko mu sahalo na kůži. Fokemu se rozjektaly zuby. Opřel se o dlaně a zkusil se zvednout – každá částka jeho těla i ducha zavyla nesouhlasem. Hrůza vstát, děs zůstat.

„Chcípneš, všiváku!“ zavěštil hluboký, sametový hlas radostně. „Z tvých zubů si udělám chřestítka.“

Nad Ujukem seděl divný pták, nesova neluňák, širokými perutěmi chránil šamanův obličej. Tlouštík si tiše a zvesela prozpěvoval slova jako klubka hádků. Prvou chvíli v Ptačím muži hrklo, že se osvobodil.

„Tvoje pernatá potvora nebude létat,“ zasípěl Foke, vytahuje se na kolena a hmataje po mokrém zabláceném postroji. „Má špatný tvar křídel.“

Zneklidňovalo ho k šílenství, že ho Ujuk ušetřil. Mohl využít mdlob svého únosce a magickou mocí jej zahubit, přivolat na něho blesk či lesní démony. Hraje si se mnou, zkouší mě –! Vztekle trhl popruhy, až smyk popojel po kluzké stezce.

„Nepotřebuji ji ve vzduchu, ale na zemi, aby zadržela déšť,“ chechtal se šaman na pohyblivém lůžku. „Jestli lpíš na tom, co je dáno, proč chceš léčit dítě, kterému je určeno zemřít?“

Foke po něm blýskl vzteklým pohledem. V boji je všecko zřejmé a jasné, ale svět lidí i říše duchů, skryté předivo vztahů a jevů, jež si vzájemně odporují, jsou záhadou, zmatkem, až píchá v hlavě…

Šramot, šustot tlapek a vyštěknutí: na stezku se vyřítil Lyk. Otřel zbahněné packy Fokemu o hruď, omyl mu tvář horkým jazykem a důkladně očichal Ujuka dřív, než mu stihl Ptačí muž zabránit. Zadusaly kroky, jako by se lesem prodíral splašený býk. Nesova neluňák důstojně odlétl, vzdor přírodním zákonům.

„Taky jsi mohl přijít dřív!“ podmračeně vytkl Foke upachtěnému psanci.

Noc se opírala o stěny Ghordovy chatrče jak temný, obrovský a zákeřný tvor. Tarsis seděla u hlav králova lůžka. Ayren byl tichý a nehybný, až se co chvíli ujišťovala, že ještě dýchá. Vyloučena z jednání mužů mlčky a s nucenou trpělivostí sledovala nesmyslný spor. Vlekl se bez konce, od okamžiku, kdy Hledači přitáhli šamana. S omluvami, hlavy pokryté na znamení pokorného obdivu, vyprostili Ujuka z pout a usadili ho na čestné místo pod domácí oltářík. Pro pořádek přirazili petlici na dveřích a Foke s Njálem zajistili zvenčí celý dům zaklínadly, která by bránila nežádoucímu vměšování nezemských sil.

Zaryté námitky Ptačího muže, pokud neklímal únavou, Vlkovy výbušné, jízlivé připomínky, střízlivé právnické výklady písaře, zrzkovo podrážděné dunění se odrážely od Ujukovy lesklé kůže jak déšť od plátů syrového sádla. Lyk ležel pod stolem a na tlusťocha nevraživě, přidušeně vrčel.

„Sleduj, už sem utahanej, kluk je na úhyn,“ vyložil posléze Damazid, zalitý potem náročného rokování stejně jako jeho tučný protivník. „Brali sme tě s ouctou, ale dyž nehejbneš prdelí, má Skarf si příde na svý v ten ráz, a na tvý čáry seru. Dvě tři šlupky, změníš podobu i mínění!“ Třískl širokou čepelí o stůl, štěpy dřeva odlétly. Břit sekyry a psancův zrak žhnuly jedinou smrtonosnou jiskrou, s níž se uzavře vesmír do věčné tmy.

Šaman, těžce uražen, stáhl husté obočí. „Nebudu uzdravovat!“ štěkl a dodal hbitě, aby zadržel zrzkovu pěst, pozvedající topor Skarf: „Ale půjčím svoji moc jednomu z vás, aby dítě vyhojil on.“

Hledači si vyměnili pohledy.

„To berem,“ souhlasil psanec za všechny. V úlevě dodal: „Hádám, že budeš chtít ňáký mergle.“

„Mince jsou nečisté,“ zasykl Ujuk. „Kazí kouzla. Zaplaťte jinak.“

Upadli do rozpaků, vždyť cennosti z Hlubiny si odnesl jen psanec, jenž je obětoval vojákům u Měděného řetězu. Zrzkova duše krvácela ukrutným zápasem.

Ve svém tlumoku tajil poslední, jedinečný poklad, pohár z Bar Teneova chrámu… Lítostivě zašvidral k propadlému Ayrenovu obličeji.

„Ée,“ zahuhlal neurčitě, „sme chudý lidi!“

Tarsis beze slova přistoupila ke stolu. Vyňala ze záňadří ošoupaný kožený váček, vedle Skarf z něj vysypala svůj jediný šperk a talisman, láskyplnou památku, kterou jí v Bílém Peří věnovali Njál s Vlkem – čelenku ze stříbrných řetízků s ametysty.

Šaman se zakabonil, vyšpulil rty, nicméně shrábl ozdobu bochanem pěsti.

„Dále požaduji cenu krve,“ procedil sveřepě.

„Složím ji,“ vydechl odhodlaný Foke.

„Palec,“ předhodil pomstychtivě tučný muž.

„Malík,“ namítl Foke. „Tvůj nos příliš nekrvácel.“

„Palec,“ trval na svém Ujuk.

„Z levé ruky,“ opřel se Foke. Oči se mu zúžily.

„Vládce duchů,“ vmísil se důvtipný Njál, „ušetři jeho pravici! Jak bude bojovník třímat jílec zbraně, s jakými obtížemi natáhne tětivu?“

„Z pravé,“ zašklebil se ďábelsky tlusťoch.

Foke poděkoval osudu za záludnou rybí kost a svůj zvyk nosit tesák neurčitě zavěšený na krku.

„Jsi ke mně tvrdý, muži kouzel,“ řekl žalostným tónem. „Ať je po tvém, prst z pravičky, ale malík.“

„Pane démonů, ó spravedlivý, slev z nároku!“ přidal se naléhavě Vlk. „V palci se shromažďují schopnosti muže, jeho odnětím trestají poražené, křivopřísežníky a ty, kdo nesplnili úkol. Uznej sám, že tohle není jeho případ!“

Šaman vyhrnul horní ret a odhalil červené řezáky.

„Malík, až k dlani,“ prohlásil s potěšením.

Dívka zatím věcně chystala léčebné pomůcky. Proštipcem, dvěma drobnými pružnými rameny z mědi, odstraní z rány úlomky kostí. Voda s octem zastaví únik tělesných šťáv. Pevným plátnem Tarsis na tuho obváže ránu, až překryje obnaženou tkáň zbytky pokožky a okraje sešije žíní.

Foke pomalounku svlékl halenu. Svalstvo oplakávalo každičký pohyb. Prozpěvuje zaklínání, čtyřikrát obešel hliněné ohniště; několik kamenů je obklopovalo jako užitné podstavce. Klekl k nejploššímu z nich a položil na něj pravici, malík a palec odtažené do šíře. Neobratně nabral hrst popela, posypal jím hřbet pravé ruky. Šedivá smítka chvějivě slétávala z pleti do povětří. Duchové čekali, šaman blahosklonně přihlížel. Njál odvrátil zrak.

Ptačí muž vytáhl tesák z pochvy a rázně udeřil.

„Ještě visí na kůži,“ vytkl mu zaujatě Ujuk.

„Kámen je nerovný,“ děl Foke silným hlasem a švihl ostřím podruhé.

Sebral po hmatu malík ze země, kam spadl, a sebejistě ho nabídl směrem k šamanovi. Nemohl uťatý prst šamanovi podat přímo, vidění se mu rozplývalo jako kruhy na vodě. Tlusťoch po obětině chňapl, obalil ji chomáčem konopí a vsoukal do kapsáře: vyuzený malík se stane magickou pomůckou.

Ptačí muž byl tak vyčerpaný, rozbolavěný a polámaný, že jeho stav otupil i trýzeň čerstvé rány. Vzpřímil se a s písní hrdě kroužil kolem ohniště, krvácející pravičku natáhl nad plameny, jež nerudně syčely. Občas se přešlápl.

„Omluva je přijata,“ pravil šaman vlídně. „Mohu teď vybrat toho, komu svěřím svoji sílu.“

Zatím co Tarsis ošetřovala Fokeho, zkoumal Hledače jednoho po druhém utkvělým zrakem, neprůhledným jako střep lávy. Každý ucítil, že do nitra jeho mysli prostupuje chladný, vtíravý závan, bezostyšně osahává všechny sny, myšlenky a touhy, jež kdy měli od zrození až do této hodiny. A Hledačům se udělalo zle, jako by stáli vyhládlí celý den na úzkém vichrném útesu.

Ujuk napřáhl kypící tlapu a bez výstrahy píchl ukazovákem do Vlkovy hrudi: „Jsi řeka při prameni, divoká – nedám ti nic.“ Foke vyjekl, když mu šaman škubl za zprůsvitnělý boltec: „Jsi řeka v zimě, jalová – nezasloužíš nic.“ Zaškaredil se na zrzka: „Jsi řeka při ústí, zkalená – nedostaneš nic.“ Ledabyle ukázal k dívce a prohodil: „Jsi řeka v létě, vyprahlá – neuneseš nic.“ Přisunul se k Njálovi, strčil mu před tvář rozevřené vlhké dlaně: „Jsi střední tok, mírný jako žena a silný jako muž – tebe vybavím svým darem. Očisti se!“

Njálovi poskočil ohryzek, hrdlo se mu stáhlo. To řešení nečekal. Magii se učil prostřednictvím spisů, meditací, alchymie, tajemství slov a čísel, spořádaného, učeného poznání. Ujukovo čarování mu připadalo příliš syrové, divoké a odpudivé, jako by měl vyjít z úpravné komnaty do šerého pralesa nástrah.

Tarsis se dotkla jeho ramene: „Čtyři živly,“ zašeptala. „Projdi posvátným ohněm, vodou, kadidlem a popelem. Omyj si tělo, duši, mysl, ducha – potom ti předá dar léčit.“

„Jedls dneska?“ vybafl na písaře Ujuk.

Njál v rozpacích zamrkal. Ráno se mu po oslavě houpal žaludek, až k poledni zhltl misku kyselého mléka; dál už mu na stravu nepřišlo pomyšlení.

„Pak se nemusíš postit, ušetříme čas.“ Ujuk se velitelsky obrátil k ostatním: „Kouzelné hole nebudu potřebovat, ale podejte mi bubínek a tornu. Jaké byliny máte s sebou? Ukažte! A ty si pospěš!“

Obecní lázní bloudil jas Vlkovy louče, v nevelké prostoře se dech srážel v páru. Kamennou podlahu povlékal žlutošedý sliz, na stropě se držela plíseň. Skvrny a stíny shlížely na Njála jako stařec s kopím, křídlená liška, rybokůň. Sagitto roztopil pod objemným měděným kotlem a založil v širokém kruhu na dlaždicích oheň, do něhož vhodil bobule jalovčí. Písař odhodlaně stáhl šaty, chrup mu cvakal spíš rozčilením. Vstoupil do prázdného středu ohnivého hnízda a ocitl se v kleštích mezi žárem a chladem.

„Doufám, že haluznu nepodpálím,“ podotkl Sagitto. Přiložil do plamenů, aby hořely bez jisker, stejnoměrně a nízko. Přes jejich prstenec podal Njálovi s účastným pohledem baňatý hrnek plný vřelého pelyňkového čaje: podobné obřady znal důvěrně z Vysočiny. Chuť nápoje, hořká jako hodina před úsvitem, Vlka ve vzpomínce tížila na jazyku. Každý, kdo se chtěl poradit s duchy, poprosit je o ochranu, o přispění v lásce i plodnosti, posílit své schopnosti k úspěšnému lovu či boji, podstoupil posvátnou očistu.

„Snad se sluší pronášet vhodná vyzývání,“ pronesl Njál ponuře. „Ale žádná případná zaříkadla neznám.“ Zvedl levou paži a foukal si na živé maso po nedávné spálenině, zjitřené sálajícím horkem.

Sagitto mávl rukou. „Paní osudů nedbá na slova!“

Popel vetřený do Njálovy zpocené kůže, prokrvené březovými věchty, vystřídala ohřátá voda a pak ledová sprcha z vědra. Sagitto pokryl uhlíky ohniště čerstvými jedlovými větvemi, až se lázeň naplnila vonícím kouřem, louč zapraskala a uhasla. Vyklouzl ven, pozvednuv obě ruce zaťaté v pěst s pozdviženými malíky – přání zdaru.

Písař osaměl. Vlhká umolousaná komora nebyla pravým místem rozjímání, ve zdech lázně nesídlily vznešené a čisté přírodní mocnosti, jaké by za méně uspěchaných okolností bylo žádoucí vyhledat. Prostor vsákl otisky lidí, jejich šepoty, vidiny, oběti, neřesti, žaly, potěchy, jako kalný tok, v němž se třpytí křišťálová zrnka úlevy; Njál čerpal z proudu bytí oporu. Seděl se zkříženýma nohama, vdechuje na čtyři doby a na sedm vydechuje, odpoutával síly duše a přivolával sny, které povzbudí duchovní bytost, dodají rozvahu mysli a statečnost srdci…

V Ghordově domě svítilo ohniště a žhavé uhlíky v mosazném vykuřovadle. Njálovi se zdálo, že se tma z koutů sápe po Ayrenově lůžku. Hledači tiše vyčkávali, stáli u stěn chýše. Písařovy rozbouřené smysly postřehly nehlasný dech, perlový lesk zřítelnic, ozvěnu myšlenek. Šaman těžce funěl.

„Thungit, Bůh Blízkosti, nám dopřává věčnou obnovu. Tělo a mysl ošetří spánek, smrt zbaví nečistot duši a ducha. Brali jste dítě špatnými místy, plnými zlých sil! Jeho duše je jako kořeny pýru a smrt by mu byla lázní… Thungit to ví! Přišel Černočerný Pán nemoci – odvede dítě s sebou. Ale můžeš jej obelstít, a Thungit ti pak chlapce vrátí… na chvíli.“ Popadl Njála za krk, přitáhl ho ke stolu.

„Přivolal jsem ducha Hada, aby nalezl zdroj nemoci. Duch Datla odstraní horečku, duch Vlaštovky dostihne nemocnou mysl a přivede ji zpět. Duchu Žlutého Koně, který mámí chlapce, jsem přikázal dítě opustit… To všechno nestačí, teď se snaž ty!“

„Jsi přichystán, synu,“ mumlal polohlasně, „ale nejsi připraven. Když je přímá cesta příliš dlouhá, zapřáhni rychlé spřežení!“ Přistrčil písaři misku s temnou kaší. „Nasyť se pokrmem duchů!“

Ze směsi páchlo kysele octem, nasládle houbami, štiplavě listy zázvoru. Njál, poslušně překonávaje nedůvěru, spolkl prvou lžíci. Kaše chutnala odporně, na zvracení, jako výplach z Fokeho pahýlu, píchala do jazyku; jedl, mermomocí potlačoval nevolnost. Zmocnil se ho prudký třas, všechny tkáně se kroutily naruby, citlivé i na dotek vzduchu. Do očí se mu nutkavě draly slzy. Uvědomil si, že Ujuk těsně před něj přisunul vykuřovadlo, na uhlíky vysypal směs drobounkých zrnek svlačce, semen blínu a harmelu. Pálila se, hlučně praskala a vydávala ostrý zápach.

„Polykej dech duchů!“ syčel šaman. Příšeří chýše šumělo tisíci perutí.

Njál sebou trhl, ucítil na obličeji dotek měkkých Ujukových tlap. Obr mu vtíral do pleti zemitě čpící olej, ke spánkům připlácl teplý obklad ze spařených bylin. Upevnil ho šátkem, do uzlu se připletl pramen Njálových vlasů, ale písař se nedokázal pohnout, pravěká, beztvará hrůza s ním cloumala v náporech černého vichru. Temnota půlnocí mu spálila zrak, chvěl se jako jepice, zuby zaťaté, přerývaně supěl. Na čele naběhla Njálovi žíla: krev škubavě hopsala v cévách. Srdce zkamenělo a řítilo se do propasti, každým tepem se odráželo od příkrých stěn.

Vnímal ze dna hlubiny ozvěnu Ujukova povelu: „Dejte pozor, ať neupadne –“, dotek něžných rukou, které ho podpíraly, hladily, šťouchnutí studeného čenichu, útěšná slůvka smetl šamanův bubínek – Dusot válečníků, klapot stáda, tleskání vln, bzučivá píseň kroužila, klesala, třpytila se a zanikala. Zachytil se nápěvu jako pavouk vlákna, jako oblak větru, soustředil všechnu vůli, aby plynul s ním –

Vyvstala proti němu, bílá dívčí tvář s tyrkysovými rty, havraní vlasy splývaly po ramenou jako pruh hladké, svítivě lesklé látky. Upírala na něj oči z roztaveného zlata, zpívala jasmínovým hlasem: „Já jsem Brána stínové řeky, Kalkanté, Matka můr – vidíš mé škvírou dveří, v okamžik poznání zkameníš.“ Rozpřáhla paže jako štíhlá volavčí křídla, prostoupila jej a stal se dcerou Bohyně, vítězný v pokoře, zbaven děsů.

„Otevři se! Otevři se!!“ dupal buben v jeho lebce.

Kolovalo v něm teplo, jako by se vyhříval na výsluní, volný a pokojný. Cítil svěžest, jež povznáší, mír vytržení, vlídnou, pevnou moc.

Sklonil se ke králi, položil obě dlaně na dětská žebra, hubená a křehká jako hrudník kotěte. Pod prsty téměř nezachytil bušení života. V soucitu úpěnlivém jako touha se dobýval do Ayrenovy mysli, volal ho jménem, snažil se přelévat síly do jeho těla. Tížilo to, svíralo Njálovy vnitřnosti, sápalo je nelidskou, smrtelnou, příšernou bolestí…

Ayren tichounce vzdychl, pohnul se, nosem mu zaškubalo, pootočil hlavu a přeložil si paži přes oči. Bezvědomí střídal hluboký, hojivý spánek. Okenice se rozlétla a cosi černějšího než noc, žíhaného ohněm, blesklo z jizby ven.

„Těpic!“ Zrzek se drbal na bradě. Dýchavičný jas ohniště odhaloval pole po bitvě: krále ponořeného do snu, Tarsis zdrcenou vypětím, vzlykající v kontě, spícího Fokeho, jehož rázem udolala překonaná námaha, Sagitta, který s křečovitým úšklebkem kulhal k Njálovi, v ochrnutí zhroucenému vedle lůžka. Lyk rozrušeně pobíhal po světnici. Damazid osobně měl všeho až po zobák – nejni žádnej železnej pipík!

Buben s kostěnými ověsky zmlkl. Ujuk odložil posvátný nástroj, napřáhl k psanci ukazovák: „Opatři mi občerstvení! A odnes mě do mé chatrče…!“

Damazid se krmil plackami s tvarohem v obdivuhodném ohňostroji zvuků, které během jídla dokázal vydat: hekání, chrochtání, krkání, mlaskání, vrzání.

Kdysi tím krále pohoršoval; dnes byl chlapec rád, že ho slyší. „Nech mi kousek,“ zatíkal z pokrývek, „mám hlad… a žízeň.“ Málem se zeptal na Medunku – bolest vzpomínky jím projela jako blesk, jako mráz, až semkl víčka.

Zrzek vykulil oči, otevřel pusu v rámu vousů posetých drobky a zařval: „Všici sem, prcek se probral!“

Ptačí muž, jenž dřímal u ohniště, jen zasténal. Udřený po včerejšku zvládal s neskutečným úsilím bolesti zhmožděného těla a zmrzačené pravičky. Snad mu ztráta malíku neuškodí při hraní na flétnu: to musí co nejdříve ověřit. Jistě však bude vadit v létání… Snažil se svoje zoufalství zaspat, dokud nenabude síly, aby se vyrovnal s neštěstím.

Njál ve spacím pytli u okna byl vzhůru. Snažil se o úsměv, ale zesláblé údy bránily pohybu, oteklé rty řeči. V krku ho pálilo, potil se a měl dojem, že se jeho hlava odráží tam a zpět od podlahy ke stropu.

Zrzek rozlomil placku a větší díl strčil králi.

„Co je s nimi? Kde jsou ostatní?“ vyzvídal podezíravě Ayren plnými ústy. Odchody Hledačů zpravidla nevěstily nic dobrého a stav přítomných napovídal, že se opravdu zase něco přihodilo.

Damazid rozhodil rukama: Tarsis šla natrhat byliny nebo vydyndat je ve vsi, protože zdraví Hledačů stálo za děravý hrnec. Vlkův nárt si držel zbytnělý rozměr, Gazelčina záda se nehojila, Njál a Foke připomínali dvě hromádky sekaného špenátu. V pořádku byli leda on sám a Lyk – ten zas má v Cíněrohu spoustu zástojů –

„Jsem tady!“ zahalekal Sagitto ode dveří. „Chtěl jsem ti opatřit koně. Co bys řekl bělouši, rychlému a nádhernému jako jednorožec?“

Ayren zkrabatil obličej. „Nebyl by jako Medunka.“

„Tenhle by se nehodil?“ zeptal se Vlk. Podal mu drobnou sošku koně, pádícího s rozevlátou hřívou a ohonem, s křehkými spěnkami a jemnými číškami kopyt. Bylo znát, že je to klisnička, krasavice z ušlechtilého chovu. Hebký povrch vrbového dřeva se teple leskl jako nazlátlá třpytivá srst.

Řezbář vkouzlil dřevěné ryzce život, veselí a volnost. Neutíkala ze strachu, ale z radosti, divoké dychtivosti, touhy vnořit se do řeky větru. Dalo se jí svěřovat tajemství a žaly, pádit s ní pláněmi stříbřenými měsícem, popásat ji u zelených jezer. Byla ochotna cestovat do Slunečního království i vést veliké bitvy, a ochraňovala spánek.

„Tak co?“ vyzvídal Sagitto potutelně.

„Je – je skvělá,“ vyhrkl chlapec. „Budu jí říkat Medunka…“ Stiskl ji oběma rukama, jako by se bál, že mu zmizí z dlaní.

Cesta jim připadala jako tíživá kletba. Provázet Nejmoudřejšího Rádce je vskutku ctí, ale každé ráno znovu sedlat koně, ještě rozespalí, nakvap zasycení, rozlámaní putováním vyrážet do sychravého přítmí, bez oddechu se štvát jak jízdní poslíčci… Báli se svého pána ode dne, kdy jim dal spatřit sílu černých kouzel. Mrtvolná nehybnost, do níž Moudrý nepředvídaně a tak často sklouzl, jim naháněla husí kůži, jeho stříbrný pohled, mrazivý, vědoucí, protínající ledví, je děsil ve snech. Porozuměli, že Ctihodný je ve své pravé podobě ghís, vládce démonů.

Dvořanům i otrlým zbrojencům se zdálo, že se sami mění v temné pochopy Erlega, Pána podsvětí s býčí hlavou. Neodvažovali se ani zpomalit či přerušit pouť, když Moudrý Rádce opouštěl skořápku hmoty; jen volali Bar Tenea, aby je chránil, ať se nezneuctí projeveným strachem. Počítali poslední chvíle, které je dělí od hradeb Mellia a bezpečí – stejně tak činil jejich učený, hrůzyplný pán. Necelé tři dny, pouhých osmdesát mílí!

Er Torsik opět vstoupí do Věže mlčení, přivolá bílého démona z hlubin Labyrinu, služebníka Zrcadla. Příliš dlouho už postrádá jeho zasvěcené rady a důvěrné poznatky, zrozené vševědoucnem Půlnocí… Váhal však oprostit duši, vniknout do Zapovězené komnaty v netělesné po době. Bránila mu podivná nejistota, nechuť, tajená hrozba, jako by měl vstoupit nahý do síně skrytých ohňů, do lesa, v němž sídlí plazi.

Až nyní si Rádce uvědomil, že vědění nepostačí k úspěchu. Každý dar se pojí s kletbou: schopnosti, díky jimž polykal čaroděj moudrost věků jako číši lehkého a opojného vína, kalily pronikavý postřeh a pružná rozhodnutí. Er Torsikova duše těžkla plody nenávisti, sebezášti, hněvu. Držel krále, klíč, jenž by mu otevřel přístup ke všem vědomostem vesmíru…! Rádce zbavovala klidu a rozvahy posedlost poznáním, sžíravý chtíč, lačný jako vášeň lovce, neukojitelný jako touha vlastnit, mocnější než žízeň, mučivý jako milostný žár.

Slyšel Sangvalův výsměšný šepot: Jedinou vadou dokonalosti je předzvěst konce, který v sobě chová – „Ne!!!“

Vojáci jedoucí vedle Rádcova vozu sebou s mrazením trhli, koně zařičeli a ustupovali, dvořané žmolili ochranné amulety. Po dlouhé chvíli se někdo odvážil poodhrnout závěsy v okně.

„Duch Nejmoudřejšího nás znovu opustil,“ zvěstoval uctivě. „Všichni pokračujme vpřed, k rozkazu a spokojenosti Ctihodného!“

„Zajisté můžeš krále použít i nyní,“ bílý skřet hovořil suše a bezbarvě, jako by Er Torsik procházel mrtvým luhem na přelomu zimy. „Je pošetilé zničit ho pro drobná poskvrnění, o nichž by měl mág tvé úrovně vědět, že nezasahují pravou podstatu.“

„Zabíjel,“ skřípl Rádce s hořkým důrazem. V podobě černého dravce vzhlížel k magickému zrcadlu a připadal si vzdor úspěšnému vyvolání kouzla neuspokojený, trapně malý, ohrožený, jako by za rámem číhal obří nestvůrný pavouk. Démon, půl lysá veverka, půl vypuzený plod, se kolísal na hadích závěsech.

„Pídil ses po jasné dětské mysli. Její podstatou je nadějeplný, kypivý vesmír, jenž se rozpíná proti nicotě. Pro tvůj účel neznamenají duše a tělo prosté jizev to nejdůležitější.“

„Nemohu provést obřad Přenesení, jeho nevinnost je zmařena,“ přerušil skřeta Er Torsik. „Žádné magické nástroje nevrátí králi nedotčenost!“

„Potřebuje-li čaroděj ke svému úkolu pannu,“ děl bílý démon, bezbarvá slova potírala tušení výsměchu, „nic tuto složku kouzla nenahradí. Tvá substance je naopak zhodnocena. Když řeka zaplaví bahnem břehy, nevzklíčí z kalu ratolesti? Strádání může jako údery rýče hloubit čirý pramen. Ayren zná víc, než věděl v Hlubině. Vnímá víc, než kdy tušil… Očisti hocha posvátným obřadem, ale nezbavuj se ho!“

Er Torsik mlčel. Snažil se proplout příbojem nesnesitelných, palčivých výčitek, jaké si činí ten, kdo něčím zbytečně, ba hloupě zmrhal.

„Oni mi krále kazí!“ vykřikl zoufale. „Každá hodina je pro mne nekonečnou škodou a já nenacházím prostředek, abych jim ho vzal. Uloupili můj pohár! Povstání je prozrazeno… Poraď přece!“

„Už jednou jsi mne prosil, nejbystřejší,“ odvětil démon. „Ani dnes tě neoslyším. Pohleď, a rozestři černé perutě své síly…“

Zrak zrcadla se omžil, klesl do nitra horského hvozdu. Příkrou stezkou stoupala čára bojovníků, divokých, sveřepých a nelítostných, zahalených v pláštěnkách z kožešiny. Hroty jejich oštěpů byly potřeny tukem smíchaným se sazemi, aby neodrážely světlo.

„Muži z Vichrných hor se vydali lovit zimní zásoby,“ prohodil démon téměř zvesela. „Uctívají Sepulgu a přijímají vnuknutí jím seslaná – jeho jménem jim lze doporučit směr útoku. Uvažuj, podle věštby máš krále získat přičiněním jeho únosce. Tvá chvíle tě stále očekává! Ó jasný, Ratebun neposlechl; dám ti spatřit pevnost Rohu. Jsou ale různé způsoby, jak změnit vládu nad říší.“

„Až se zmocním Ayrena, zvítězím, ať povstalci vyhrají, nebo padnou,“ zašeptal Rádce s pochopením. „Syn krále Tungula, jehož opatrovníky se stanou důvěryhodní náčelníci Gilabh-Lhanang, bude pro říši vhodným nástupcem Vladaře Ulb Sina, zesnulého chorobou srdce… Budiž!“

Ráno se třpytilo jako blankytný drahokam, v němž hořel skrytý nachový plamen. V jitřním slunci zářil nad střechami oranžový kouř, hory kolem Cíněrohu si na mlžné roušky vsadily koruny z rudého zlata. Ayren stál na prahu Ghordovy chýše a připadal si odpočatý. Celý včerejšek zahálel v teplém lůžku, četl, hrál si s Medunkou a snědl spoustu jablíček v medu. Dychtil po nových zážitcích a sršel zvídavou odvahou.

Lyk vykukoval za rohem seníku, uši směšně rozhozené do stran, natřásal se a skákal houpavě jako dřevěný koník v naději, že s ním bude Ayren závodit. Když opadla tíseň, mohl se celým srdcem věnovat hrám, které mu Cíněroh nabízel – honit se, přetahovat o klacek, střemhlav s ním pádit a kousat ho, svádět zdejší krásky, rvát se, strašit slípky, válet se na zádech, hrabat nory na pomyslnou kořist.

Ještě se po králi ohlédl a dal se výletním poklusem za dobrodružstvím. Nohy mu vesele plandaly, rozhlížel se a prověřoval, nesl chvost jako postupující vojsko svoji korouhev. Ayren ho následoval, kroky mu vázly: vnikal do pohádkové říše. Pokaždé během putování s Hledači prošel temnou chodbou – a ocitl se v dalším světě, nečekaně odlišném od živých obrazů v magickém zrcadle, od maleb a knih.

Král byl dosud zvyklý na ticho, ale ve vsi panoval úžasný hluk. Přebíjelo se tu tolik hlasů, nespočet zvuků řinčelo, kvičelo, chrochtalo, bouchalo, skřípělo. Spousta nezvyklých věcí! Samá ochočená zvířata. Domečky na včely. Hýbací dřevěné rameno nad studnou. Haldy mokvavé hmoty, ostře a teple páchnoucí. A –

Otočil se a tryskem pádil zpátky do chýše.

„Oni jsou malí…! Menší než já!“ vykřikl. „Taky jsem vypadal tak divně?“ zhrozil se.

„Nikdá si nezblejsk jiný prťata?“ zachechtal se neuctivě Damazid nad skořápkami ořechů, které louskal dvěma prsty. „Neučili tě, že maj lidi mladý?“

„Ale ano,“ král nepřítomně mávl rukou, „jenže, víš, doopravdy všecko vyhlíží jinak.“ Sunul se ven, vstříc hloučku místních dětí.

Krkavec seděl na vazném sloupku, šilhal po svých rozepjatých perutích. „Přijít o palec, bylo by hůř,“ zakrákal, „pozbyl bych sloupovou letku a ztratil obratnost letu, neklouzal bych a špatně sestupoval. Až mě přestane křídlo tolik bolet, zkusím, jak moc mi tohle překáží,“ ťukl zobákem k poslednímu obrysovému peru, odlomenému tak důkladně, že na jeho místě trčel obklopen příškvarem kratičký pahýl dutého brku. „A mám ohnutá rýdovací pera.“

Sagitto jej pozoroval, ruce založené, výraz plný řemeslného zaujetí.

„Za ocas může naražená kostrč,“ mínil. „Stačí, když ti pomačkané peří natřu horkou vodou. Až trny změknou, opatrně je narovnám. Štěstí, že ptáci mají jen jediný prst: ruční letky jinak dopadly docela dobře, a tuhle drobnost srovnáme!“

Zmizel po svém přízračném způsobu, jemuž se učil nepochybně u horských démonů. Vrátil se a vítězně třímal nepatrně pomuchlanou krkavčí letku, kterou uloupil z kouzelnické čepice starého kněze. Za důtklivých připomínek černého dravce nachystal vodovzdorný lep z pryskyřice. Odstřihl prapor vypelichaného pera do vhodné délky, holý brk přiřízl, zahrotil a vyplnil tenkou smrkovou třískou. Pomocí lepidla zapustil náhradní letku do dutého pahýlu; pod místem zlomu jehlou zručně protáhl pevnou jemnou niť, kterou na obou stranách zauzlil.

Foke vrhl na své opravené křídlo zakaboněný pohled. Odvážil se máchnout perutěmi: vzduch syčivě zahvízdal a lehce Ptačího muže nadnesl. Dál to zatím nešlo, dokud se rána nezačne hojit.

„Hm,“ udělal pochybovačně. „Co až se převtělím?“

Sagitto se zazubil. „Sám jsem zvědavý. Vyzkoušej si, ne?“ Už jen docela mírně napadaje na nohu se odloudal do kovárny, aby se zabavil a uhradil prací díl z čestného dluhu Hledačů.

X.
Kde jsou ty hvězdy – na zem popadaly

Cíněrožští naplňovali Ayrena podivem, někteří ho děsili. Vetché scvrklé bytosti s matným zrakem připomínaly spíš zvadlé, namrzlé byliny než jeho pěstouna Arsolnatpu. Zato další se mile podobali obludám z králova domova, třeba žena s bílými boby místo očí, zamáčknutými do temného těsta obličeje. Modrosivý stařec chrčel jako běs, muž s rozkotaným chrupem napadal na zkroucený pařízek nohy.

Nejvíc si Ayren lámal hlavu se svými vrstevníky. Pobíhali Cíněrohem a pastvinami zaujatí propletencem her a povinností, nezávislí, uzavření do svého společenství, jako by tvořili vlastní obec s platnými zákony, rasu odlišnou od národa dospělých. Král je pozoroval s napětím: mnohé z prací i zábav už znal. Pokoušelo ho, aby se k dětem připojil. Ale Medunku jim neukáže, patří výhradně jemu!

Vybral si tlupu, jež pásla na jižní stráni kozy a několik krav. Děti se shlukly do kruhu, kmitaly mimo něj, dovnitř, ven, podle nejasných pravidel. Dvě batolata byla svěřena do péče chůvičky, dívenky s kulatými ruměnými lícemi. Její výsměšné, temné oči stínily řasy jako rákosí nad studánkou. Světlou pleť a ohrnutý nosík zlatil poprašek pih. Pod černými copy se leskly náušnice ze stříbrného drátu.

Děvčátko mělo na hrudi uvázaný měkký balík, zatočený ve vlněném pestrém šálu. Ranec se prohnul, zavrtěl, začal se svíjet a vydávat nyvé kňourání. Holčička vylovila ze závěsu třetí mrně, tak žalostně zakrnělé a podobné hračce huňáčkovi, že král pochyboval, zda jde o budoucího člověka.

„Neřvi, mládě!“ okřikla naducaného tvora, který vyrazil odbojný jekot, když mu nehtem odloupávala přischlé hleny v čeníšku. „Pišťucho, pizizubko, kuvasíku, myšátko, kulíšku!“ pokřikovala a rozesmátá vrážela hadrovému skřítkovi čelem do bříška. Poulil kukadla šedohnědá jak hlína, špulil vlhkou pusu, slintal a výskavě hýkal. Kroutil sebou a komíhal horními úpony, ale při každém chňapnutí minul.

Ayren se otřásl… Udatně pokročil vpřed, nasadil zářivý úsměv a pronesl: „Je moc hezký.“ Natáhl ruku, aby stvoření pohladil. Vyjelo předním chapadlem a pláclo krále přes nos. Vypadal tu chvíli jako Lyk, když si čichl k ježkovi – důstojně uražen.

„Včera se mu skoro povedlo hmátnout na vajíčko,“ zvěstovala pyšně dívenka. Mrňava v jejím náručí vyvřískl a nacpal si pěstičku do pusy.

„Chce jíst nebo spát,“ usoudila zasvěceně pihulka a začala s ním pohazovat. Místo aby se mu udělalo špatně, tvor pískal jak hlodavci na Tayb Sarogynu.

„Mohl bych ti ho pohlídat, a ty by sis šla hrát,“ nabídl jí statečně Ayren v zájmu seznámení.

Děvče se rozhihňalo. „Hééj!“ zaječelo ke skupince dětí. „Je tady jeden a chce ukrást kuvasíka!“

Ayren se vyděsil. Škubl sebou, hotov utéci. Pihulka si jeho pocitů všimla a dřepla na bobek. Škytajíc smíchy do dlaní. Poletující houf se zarazil, děti se obrátily a nahrnuly se k Ayrenovi. Vysoký, hranatý hoch, čupřinu tmavě rusých vlasů staženou řemínkem přes čelo, vyjel podmračeně: „Co jsi vůbec zač, bleško?“

Král uvážil, že mu jeho důstojnost následníka Kilahu nepomůže – nebylo by dvakrát chytré tohle zmiňovat. Postřehl bitý opasek druhého chlapce, opravdický lovecký nůž po jeho boku a bystře dovodil, že natrefil na místního vůdce.

„Já jsem Ayren,“ křikl a zaťal pěsti. „Vůbec se tě nebojím!“

Rusý mládeneček se ušklíbl: „Jsem Imalko,“ pravil sebejistě, „mám úplně největší sílu ze všech a rozbiju ti nos, přilezlíku!“

„Počkejte s tím! Ty, odkud jsi?“ vpadla neuctivě pihulka. „Naši povídali, že jste se potulovali celý rok pustinami.“ A zvědavost dětí pozdržela svár.

Králi se zkroutily prsty u nohou. „Přijeli jsme támhle odtud,“ opsal paží oblouk od západu k severu.

„Z Hadích hvozdů?“ Imalko podezíravě zúžil víčka. „Bydlí v nich plazí lusové, co vysají člověku mozek, divocí mangasové a baby jagy, které mají dračí zuby a tygří drápy – sežrali by vás.“

„Taková strašidla jsme nepotkali,“ třepl Ayren zamítavě rukou. „S démony se dá vyjít, já je znám.“ Stádečko dětí zahučelo nevírou i posměchem. „Ale,“ doplnil rychle, aby nemyslily, že cestu překonal bez nebezpečí, „napadly nás ohromné chlupaté šelmy! Moji… strýcové – občas jsou divní, taky mě hubují, cožpak já jim vyčítám, co dělají špatně? Vždycky si říkám, bída, teď je zabijí! – Ale pokaždé na něco přijdou. Prostě, nestvůry jsme přelstili!“

„Buď jste nešli lesy,“ namítl Imalko bez špetky důvěry, „nebo si vymýšlíš!“

„Obludy na nás poslal, hm, čaroděj, válčíme s ním. Jeho vojáci nás měli lapit, bili jsme se a já na ně střílel,“ vysypal Ayren, už se nedokázal zastavit, „a mluvil jsem se zakletým medvědem. A když strýček stonal, kůže ho pálila jako kámen v ohništi, strašně naříkal, tak jsem donesl lék z Bar Teneova chrámu, kde řádí opravdické příšery, já –“ Zarazil se. Všichni se chechtali.

„Jsi lhář, žabí huba,“ sykl s pohrdáním Imalko. „Zasloužíš nářez.“ Vyrazil do útoku.

Král byl mladší, slabší a drobnější. Zmítal s ním vztek a od Hledačů pochytil spoustu zápasnických hmatů. Damazidovy rady byly vskutku důležité!

Ayren se přikrčil: lokty přitažené k tělu, levou pěst u brady, udeřil nad soupeřův pas zaťatou pravicí tak, aby síla vyšla až z ramene. Imalko sípl, sjel do dřepu, napřáhl dlouhé paže a obemkl Ayrenovy nohy. Než je podtrhl, král se vrhl naznak v pokusu přehodit soka švihem za sebe, ale neutáhl váhu. Svalili se oba, propleteni v klubko. S jekotem a výskáním je obtočil poskakující prstenec dětí.

Král znepokojen zjistil, že tak zblízka nevyužije četné Njálovy skvělé chvaty a na surovější, účinné zásahy nemá vůli, jako by mu cosi v poslední mžik nastavilo skleněnou stěnu. Sápali si po uších, kroutili si ruce, tloukli do sebe, kutáleli se. Diváci kvičeli a nadskakovali přes škubající se a kopající nohy zápasníků.

To Vlk rozrazil živý kruh a odtrhl rváče. Děti se rozutekly, Imalko zůstal výbojně stát. Cizí bojovník si ho nevšímal, jen pokynul králi; a odešli spolu. Ayren měl natržený ret, líc mu nabíhala do fialova.

„Až tě takhle uvidí Tarsis, dostanem od ní oba,“ předvídal Sagitto. „Ale ten druhý dopadl hůř,“ dodal s uspokojením.

Ayren, který vedle něj schlíple kráčel se sklopenou hlavou, rychle vzhlédl. „Ty se nezlobíš?“

„Že ses nedal? Chybil on, na hosta se neútočí.“

„Jsem tu cizí,“ zhodnotil smutně Ayren.

„Nechtěj vědět, kolikrát jsem se kvůli tomu musel jako kluk prát,“ zasmál se Sagitto.

„A prohrál jsi někdy?“ vyzvídal král. Rukávem levice oťupával tlusté rudé kapky ze rtu.

„Nevěř,“ šklíbil se Vlk, „ale když mi nepomohli bratránci, tak dost často – než jsem se oťukal.“

„Vlku! Bídáku, ničemo! Lotře!“

Foke se k nim kolísavě blížil, ovázanou pravici nesl před sebou vztaženou jako lať. Z pruhů plátna se nad hranou dlaně dral toulec nerozvinutého pera, natrvalo vpečený do tkání pahýlu.

Ayren získal za cesty různé dovednosti: sám neviděn sledoval děti, jak do hry vplétají zkomolené útržky jeho zpovědi. Povykovaly, že mají ohnivou horečku a vidí samé medvědy, stíhal je zlý čaroděj a vojáci. Všechno budilo veliký smích.

Nemrzlo, dny byly přívětivé, jasné a zářily jako nevěstiny oči pod mlžným závojem. Ale král je trávil za Ghordovou chýší v seníku, nízké čtvercové boudě z borových klád pod slaměnou stříškou. Něco krmiva zůstalo pro koně Hledačů, suché traviny čarokrásně voněly. Tichá samota, tak podobná Hlubině, rozvála Ayrenovi čas ve svobodu, nekonečnou jako svět.

S Medunkou tu chránili smutnookou vílu před dívy, ještěřími vojáky a strigou s pihami jak borůvky, až si ryzka v šarvátce poranila nohu; uložil sošku pohodlně do sena, aby se brzy uzdravila.

Skřípla dvířka, do šera seníku prolezla pihulka, stříbrné kruhy náušnic se zahoupaly. Třímala košík, z kterého čouhalo borové poleno, ovinuté barevnými hadříky a ověšené šperky z bobulí, pírek a semen.

Ayren pootevřel pusu, vstal. Nebyl si jist, má-li návštěvnici uvítat, když vnikla do jeho útulku.

Děvčátko stáhlo obočí. „Běž pryč!“ osopilo se. „Tuhle schovávačku jsem si našla už dávno!“

Ayren zapřel pěsti do boků. „Teď tu bydlíme my!“

„Budu, kde chci,“ vyhrkla. „Nepatříte sem!“ Vyplázla na krále jazyk. „Ubrekánku, smolko!“

V pestrém rejstříku urážek, jaké užívali Hledači, ten znecťující posunek chyběl. Ayren zadupal zlostí. Pochopil, že děvče nepřehádá. Bolestně překypoval, pukal zuřivou, oslepující bezmocí: jako by se změnil ve vroucí čajník, jako by mu hořela celá hlava –

„Zmiz odtud!“ zaječel a vytrhl děvčátku košík s panenkou. Odpověděla bleskovým políčkem. V příští okamžik ho škubala za vlasy.

V chomáčích poletujícího sena běsnil ostrý boj – pihulka válčila po klučičím, pěstmi; ke všemu kousla Ayrena do ucha. Až oba lapali po dechu, skončili nerozhodné utkání. Děvčátko něžně zvedlo koš s loutkou a vrhlo na krále záštiplný kukuč. Jeden po druhém se vytratili na dvůr… a každý domů.

„Hele, pucek se zasejc porval!“ zahulákal nadšeně Damazid. Králi žhnuly tváře, copy se ježily senem, na nose se vyjímaly čerstvé škrábance. „S kympak?“

Ayren zaváhal. „Taková pihovatá,“ zamručel.

„Ty ses pral s holkou?“ podivil se Vlk.

„Proč ne? Ona zaútočila první,“ ohradil se Ayren.

„Bít se s dívkou není správné,“ děl káravě Njál.

„Tarsis taky bojuje!“ dohadoval se Ayren. „Tamta je skoro silnější než já a vystrčila na mě jazyk!“

„Nepatří se to,“ uťal Foke. Upustil od vysvětlení v duchu drtivého posudku ženských osob. „Jsi vládce, záleží na tvém chování a tom, co si o tobě pomyslí ostatní lidi, a ona není Tarsis.“

„Když to říkáte,“ protáhl zachmuřeně Ayren. Nebyl přesvědčen a zlobilo jej, že se ve světě musí stále jen zápasit nebo se učit jako v Hlubině. Není, s kým by si hrál… Pláč měl na krajíčku. Hadačka bez poznámek omyla králi líce a uši; ale to, že neodstraní břímě jeho trápení, ji samu tížilo dvojnásob.

„Seberem Jantara a pudem spolu na dříví, než se smrkne,“ nabídl zrzek, aby Ayrena rozptýlil. „Naučim tě vybrat dříví na smolnice. Vem popruhy!“

Vypravili se přes pastviny k okraji hvozdu, kde zářily červené lampičky šípků a dřínů, dole v údolí brumlala říčka a nekonečné kopce plynuly v měkkém zlatém světle jako dračí hřbety v chladném vínu.

„Tvé jirchářské dílně se povede! Uctívej svátky bohů půstem, a než promluvíš s ostatními mistry v ulici, vždycky odříkej pozdrav k Paní.“

Rychle do dalšího domu, drze se vnutit s věštbou z dlaně nebo z čajových listů! Někde na Kétai vzali klacek a vyhnali ji s nadávkami ven: pár měďáků, co získala jinde, odměnilo její pokoření. Obejde celé tržiště kvůli nejlevnějším plackám a rybím drobům pro fretku. Hlavně musí obstarat něco z nezbytných pomůcek k provozu hadačského řemesla.

Nezbyla jí ani miska. Útulný domov s pavouky, všechno, co dvacet let s námahou a obětmi shromažďovala, amulety, kouzelné kameny a kosti, byliny, magické návody, živná půda jejího umění – navždy to zmizelo. Nad močály zoufalství ji držel úkol svěřený Sangvalem a fretka, zdroj něžné potěchy a klopotných nesnází. Kétai si netroufala pomyslet, co zatím Erin natropila v jejich přechodném příbytku.

Sousedka méně chudá než ostatní v Hraboší louži, vděčná za léčbu žlučového kamene, ponechala vědmě přístěnek své chýše a postarší houni. Erin zvídavě prošmejdila komůrku od střechy k podlaze, hbitě lezla po stěnách z proplétaného proutí, zvenčí opleskaného jílem. Do každého koutu zasadila místo hraničního kamene něco fretčích výměšků. A pak ve svém novém království hluboce zesmutněla.

Ve stísněném holém prostoru našla málo míst, vhodných na střídání pelíšků – fretka je bytost neposedná i v odpočinku. Scházely předměty, s nimiž by si hrála nebo je značila pachem roztoužené výzvy. Postrádala velbloudka, oblíbenou škrabku na kůže a novinky k prozkoumání. Nůž s ulomeným hrotem, starý hrnec, vědro a roští na otop brzy pozbyly zajímavosti. Zmizelo jídlo, třebaže vonělo odvedle. Paní poštěkávala steskem a hněvem a stále ji opouštěla. Přinášela sice tu a tam podivnosti, ale zavěšovala je ke stropu – Erin na zlost.

Rozhlédla by se po zábavě venku… maličké okno trčelo vysoko, a když k němu vyšplhala, zjistila, že otvor křižují šikmo zapřené větve. Pod nízkými dvířky či nad jejich okrajem by se neprovlékla ani myš. Erin přemítala, celá zkroucená se drbala zpomaleně zadní tlapkou za uchem. Zkusí to ještě u stropu!

Večer vstoupil do Mellia na rudém, větrném plášti, předzvěsti zimy. Drobná baculatá žena si přitáhla vlněný šátek, hodila minci sešlému žebráku v koutě tržiště. Pobuda s vránou na rameni si milodaru nevšímal, ve zpustošené tváři nepřítomný výraz.

Viděl každé hnutí svých bojovníků, znal jejich myšlenky. Směl je sledovat svým vnitřním zrakem, silou posedlosti a lásky, v bezmoci a vnucené netečnosti. Byl to jediný zákmit štěstí, který mu zůstal, znetvořený a kyselý jako plod pozdních dní. Byla to neustálá muka, nejtrýznivější mezi tresty…

Pozoroval Cíněroh v ruchu pozdního odpoledne – Ghordova chýše hučela sporem nad všedními nelákavými úkony. Za obcí nad úhory obtočenými pláštěm lesů poletovaly vrány, psanec na nouzový vlek skládal další nálož dříví a král se marně pokoušel oběma pažemi zvednout Skarf. Pod clonou stromů na protější stěně údolí mířila k osadě tichá řada zbrojenců…

Sangval v duchu zaúpěl, jako by mu tělem projelo devět čepelí: kéž by je mohl varovat! V ten okamžik dění poskočilo – Jeho zápas byl obrácen naruby jako rukavice. Šuměl černý sníh, dlaně vln nesly meč zářící krví, sloup ohnivého dýmu rašil nad Městem. Podlaha z lesklého mramoru pukla prýštíc bahnem a odhalila hrob vesmíru. Lanko po lanku zatahuje síť souvislostí pro všechny žalostnou past…

Vidění zmizelo. Po dlažbě tržiště povlávalo smetí a cupaly střevíce, dupaly okované škorně, poskakoval zakutálený ořech. Pobuda sklonil hlavu, v hrůze a zmatku si nevšímal okolí. Sangvalova jasnovidnost plynula z předvídavosti, vcítění a bystrého úsudku, nebyla pravým zřením. Zrcadlo Labyrintu mu odkrylo zítřek, protože samo dohlédne ještě dál, až za ohyb řeky dění… Ale zmar, jenž ukazuje, nesmí nastat! On, Sangvalův stín, bude bránit osudu.

Vzepřel se poutům zrcadlového prokletí. Napjal vůli, jak ještě nikdy nedokázal, zběsile, naléhavěji než v utkání s Er Torsikem, až se jeho duch vznesl jak bouřný šíp nad stovkami mil, křičel neslyšným hlasem, ozvěnou zvonů.

„Ty vrány dělaj děsněj kravál,“ hučel Damazid a celý zpocený ovíjel houžev kolem slohy tlustých větví. „Prcku, podej roubík, ať tu votep stáhnu!“

Ošíval se, jako by ho píchal jehlou do zad. „Asi se bude hejbat povětří. Do řiti, de na mě mrazení!“

Přejel dlaní od úst ke špičce nosu; rozhodně, něco nebylo v pořádku!

Seděli vedle sebe u ohniště, dívka s rozevřenou knihou na klíně a mladý muž, kterému v jasu plamenů zářily vlasy bronzem. Vzrušený hovor hned vedle nich je míjel bez povšimnutí. Sagitto a Foke kuchtili hojivou mast, s níž hodlali ošetřit šlachy na nohou jejich umořených koní, a krom děsivě páchnoucích přísad kořenili směs neméně výraznými slovy.

„… budou čekateli milosti až do skonání věků,“ slabikovala Tarsis moudré pojednání. Ač se v duchu dohadovala, proč učení používají tolik slov, aby vyjádřili prosté myšlenky, a skládají věty, v nichž neobjevila smysl, bylo příjemné rozumět znakům písmen. Až v Melliu skončí Poslání a ona přežije –

Co ti zůstane, Tarsis, dcero Gazelina?

Její Moc… Znovu ji cítí, tepe hadačce v tkáních a bodá a pálí, chvějivá a žhoucí, neodbytná, vratká – naplnění, odměna i kletba. Dívka touží rozhrnout clonu a rozpoznat pohyb lodi v mlze, získat jistotu, kde číhá útes, jaké peřeje Hledače pohltí.

Naslouchat Moci unavuje. Jak lze rozlišit pravé zření od neklidu srdce, úzkost z neodvratného zla od výstrahy? Někde krouží ohrožení – Kéž by chápala lépe!

„Tohle jsi přečetla špatně,“ přerušil ji Njál, jinak hrdý na učenlivou žačku. „Nesoustředíš se.“

Lapl po dechu…

Náhle se dusil bolestí hlavy, drtivou, až vnímal, jak skřípou kosti lebky, před očima se tmělo rudým výbuchem. Padal věčností stravujících plamenů –

„Njále?!“ Za něžný soucit v jejích očích by vyměnil říši, kdyby ji měl. „Přinesu ti ledový obklad.“

„Už to bude lepší,“ zamumlal, stočený jako ulita, svíraje čelo dlaněmi. „Ztrácí se to…“

Mluvili na něj, či podle doširoka otevřených úst a zkřivených obličejů vojáci řvali. Sangval je neslyšel. V mozku mu řinčely válečné rohy na strážních věžích, vítaly Ctihodného Rádce po návratu z dlouhé správní cesty. Gardisté s tulákem lomcovali, tak hafan třepe se zajícem, táhli ho, rvali za vlasy a vousy. Bezděčně sebou svíjel, zmítal se jako had, ale bolest se ho ještě nedotýkala.

Kletba živoucí nicoty za hrob, jíž Sangval propadl, a krypta Rádcovy kobky byly méně děsivé než konečné poznání. Hledači neuniknou nástraze, ukryté dlaněmi jiných léček… Cokoliv učiníme, jízlivý osud nás předstihuje, zavádí poutníka do nitra svých stezek; až vysíleni zápasem v bludišti pohlédneme do tváře nestvůrné budoucnosti.

Kétai strnula: Sangval… vítr odnášel sivou spraš zvěsti, krůpěje myšlenek, pach nočního deště, měnlivé otisky vzpomínek pod závěsem mračen, popel březového listí. Vytratilo se to, jako mizí památka všech tvorů.

„Ten potřeštěný náfuka, přemoudřelý osel!“ řekla polohlasem, slzy se jí řinuly po tváři. „Dobře tak všem pomatencům, praštěným kbelíkem spasení!“

Plakala bezhlesně, spěchajíc tržištěm. Lidé do ní vráželi, otáčeli se; rázovala hranatou mužskou chůzí, v ústech měla sůl a černou propast v duši.

Damazid postřehl, jak hejno vran na protějším svahu zavířilo, zakroužilo a znovu kleslo do pustých větví. Hlučně se poškrábal za uchem; dál se nic nehýbalo, občas zakřikl některý z ptáků. Jen zima se zvedala z údolí šerým zastřeným dechem. Něco v lese mířilo k Cíněrohu, čekalo, přikrádalo se…

„Zatraceně!“ ulevil si zrzek. „Mít takhle Njálovy voči, Fokeho křídla nebo Sagittův čuch – heleď, šmudlíku,“ kývl králi, „na každej pád by se měli vybudit lidi!“

„To vyřídím!“ vykřikl nadšeně Ayren. Než mu stihl psanec zabránit, vystřelil jako ještěrka. S kejklířskou zručností se zachytil Jantarova postroje a vyšplhal do sedla. Na třmeny sice nedosáhl, ale lýtky stiskl plavákovy boky a povolil otěž: „Heí! Utíkej!“

Jantar se dal poslušně do cvalu, jen se ohlížel, aby si ověřil, že svého malého jezdce neztrácí.

„Do prdele, stůj!“ zařval psanec a vyrazil za ním. „Musej se připravit na řachandu, slyšíš!“

V běhu mu podjely nohy na mazlavém jílu a Damazid se neodvratně zřítil pozadu do největší a nejbahnitější kaluže. Ayren se rozřehtal, div nespadl z Jantarova hřbetu.

„U Sepulgovy řiti, ať sou ve střehu a nachystaj si kudly!“ hulákal zrzek a hrabal se z bláta, které se ho snažilo nepustit.

„Spolehni se,“ křičel král zpátky a slzel smíchy. Ještě neviděl něco tak zábavného. Mohutný Damazid sebou mrskal v louži jak sumec.

Psanec se vyškrábal na nohy. Odletovala z něj žlutá hlína a ledové vlhko mu pronikalo až na kůži. Funěl rozčilením: otočil se dolů… Nemýlil se. Blížilo se to – Zrzek si uplivl. Zkusil část bláta otřít do trávy, sebral Skarf a se zaťatými zuby vyklusal v Jantarových stopách.

Rychle se smrákalo, v chladnoucím šedém světle planuly před vesnicí vatry. Kolem ohňů se rojily a pokřikovaly děti, vždycky se některé rozeběhlo a skokem přeneslo přes ohniště. Prolétlo vlnivou, průzračnou zástěnou plamenů, provázeno pochvalným či posměšným vřískotem, podle toho, jestli bezpečně dopadlo na mokvavou zemi, nebo vystříkl ohňostroj jisker z rozkopnutých uhlíků.

Ayren zastavil plaváka, uchvácen čarovným obřadem. Sklouzl z Jantarova hřbetu. Alespoň chviličku mít pocit, že se vmísil mezi společnost!

„Vypadni, přilezlíku,“ řekl tvrdě Imalko.

„Troufni si mě vyhodit!“ naježil se Ayren. Jestli couvne, navždycky ztratí sebeúctu. „Já chci taky přes oheň.“

„Skočím výš než ty a líp. Jsi dřevo, nic neumíš.“ Hoch vysunul bradu, přehnul levici se zaťatou pěstí. Odstoupil od vatry, aby uvolnil Ayrenovi místo. „Vlítneš tam jak slíva,“ zaculil se.

Pihulka přiložila náruč klacků, plameny je slízly s dychtivým hukotem a vyskočily do výše… králi se zdálo, že až k temnící obloze. Dal si delší rozběh. Sivá tráva mu ubíhala pod nohama, sloup zlatorudého příboje se řítil blíž, odraz –

Semkl víčka. Do tváře ho uhodil žár. Křik, praskot a oheň. Padal, ruce mu sjely po něčem oblém a živém, teplém a žahavém. V ústech a očích měl navátý popel, z kabátku se kouřilo, v nohavicích zely propálené dírky. Děti kolem ztichly. Proskočil, ale zvlášť skvěle se nepředvedl.

Imalko pohrdlivě ohrnul rty. „Teď ti něco ukážu,“ prohlásil pyšně.

Ayren zamžikal. Rozmazaně viděl Imalka, vznášel se jak netopýr čirou korunou plamenů. Král přes clonu hoře vnímal obdivný výskot. Sežehlé dlaně ho bolely. Byl sám, ztracený, vysmívaný mezi všemi… Imalko na něj udělal dlouhý nos; sebral větev, aby ji přistrčil na ohniště. Vzplála mu v rukou. Zavřískl a praštil s ní o zem.

„Tohle zas umím já!“ křikl Ayren. Místo zadostiučinění se mu leknutím zatmělo před očima. „Počkejte!“ zapípal zděšeně. „Já se nechci prát, já vám musím říct, abyste utekli…“ Vybuchli řehotem.

A třeskl výkřik, pronikavý, výstražný, zoufalý skřek muže, jenž ztrácí život v nečekaném útoku.

Jako požár vyšlehlo z osady poplašené volání, nářek, hlomoz zápasu. Z příšeří vyrazili válečníci v pláštěnkách z kůží šelem, skučeli drsnými hlasy, třpyt ohně klouzal po ostří jejich sekyr.

Hejno dětí se rozstříklo do překotného plačtivého úprku. Král ztuhl děsem: zahlédl Imalka, jenž tasil nůž a vrhl se vstříc útočníkům. Bojovník v rysí kápi jej odhodil jedním úderem sekyry jak vzteklého psíka, čepel zbraně mžikem vyhnětla z hlavy zborcenou kostlivčí tvář. Chlapcovo tělo se hroutilo, zalito rudým stínem, mezi náruč ohniště.

Král zaječel a rozběhl se k Imalkovi, mezi divoké válečníky, neboť zabíjeli jeho vinou…

Obrovským skokem se nad plameny přehoupl ryčící ryšavý medvěd. Valil se drtivě a nezadržitelně, jako balvan smetal a odrážel protivníky. Schňapl Ayrena v podpaždí a dusal vzhůru k osadě, následován Jantarem, který řičel a v běhu vyhazoval.

Hořce vzlykající Ayren zabořil tvář do psancova ramene. Jako ve snu vnímal změť postav, kličkovaly, prchaly, bojovaly. Vesmír se proměnil v kolotající peřeje bolesti a zmatku.

„Teďka po svejch,“ uťal stroze Damazid a postavil Ayrena na zem.

Drápali se potmě do svahu nad Cíněrohem, jen něco víc než polovina vesničanů, ale k Ayrenově bezmezné úlevě všichni Hledači. Provázely je dvě kozy, žlutý psí výrostek, Lyk a koně Hledačů, kteří unikli zabíjení dík Sagittově pohotovosti a umístění Ghordovy chýše při horní bráně. Prodírali se hustým porostem přes Zmijí sedlo, když uprchlíky dohonili poslední zachránění z osady, mezi nimi Rivad a pihovaté děvčátko. Nad ostrohem stoupal narudle zlatý svit požáru… Ayren by nejraději umřel taky.

„Japak žes nic nevyřídil?“ vyjel zrzek. „Vobjasni mi to!!“ Rozzuřen použil tón, při němž se jeho zbojníkům podlamovala kolena. Oslábla i Ayrenovi.

„Já nevím…,“ vybrebtl nešťastně. Pátral po záštitě u ostatních. Njál ostře pronesl:

„Za dobrovolný úkol, pane, zodpovídáš dvojnásob.“

„Provést tohle někdo z mých bratranců,“ přisadil si nemilosrdně Vlk, „schytá pořádně na zadek.“

„Trest nic neřeší,“ namítla s trpkostí dívka. „Těm z Cíněrohu nepomůže.“

„U nás se děti nebijí,“ poznamenal Foke.

„Je to na tobě znát,“ štípla Tarsis. „Chlapce neuhodíte, ženskou ano.“

„Žena a kůň poslouchají jenom na bič,“ vrátil jí Foke zarputile.

„Zrovinka si dáme pohov na vejprasky a škorpení,“ zasupěl podrážděně zrzek. „Pohnojil sem průser, dyž sem ho nechal vodejet!“

„Sagitto,“ zašeptal Ayren a zatahal mládence za lem kazajky. „Sagitto, víš… prosím tě…“

Vlk se otočil. Spíš než z rysů překrytých hustým šerem, poznal z úpěnlivého hlasu odhodlání i strach. Pomine prvý hněv a lítost zchromí trestající ruku, zvlášť je-li odplata očekávána – ale Sagitto dosud nezapomněl na vlastní klukovské hříchy a pokání.

„Líp pár dostat, než když s tebou nemluví ani dvířka v plotě,“ souhlasil z prožitku. „Smažeme to hned,“ řekl smířlivě a rozhodl se převzít břímě rozhřešení. Vykasal rukávy, odepjal řemen.

Stezičkou napříč valy z trnitých křovin rychle dostihli ostatní; Ayrenova tvář se pod nánosem špíny rozmazané slzami uklidnila. S posledními silami se uprchlíci vysoukali na plošinu před sterým dolem. Chvatně budovali na jejím okraji nouzový zátaras z kamení a vyvrácených stromků. Ze štol, kde voda prýštila úzkými ručeji ve spárách skály, přivlekli trámy vetché výdřevy. Někdo rozdělal oheň, v jehož odlesku zahlédli na protějším svahu vysoké, hubené postavy, tiché a lačné jako démoni smrti.

„Nepustěj nás vocaď,“ ponuře zavěštil Damazid.

„Jsou na lovu,“ usoudil Foke. „Nevypadají, že by dali kořisti milost.“

„Skvrnatý lid,“ vysvětlil Rivad. „Barbaři z Vichrných hor, krutější než rosomák na sklonku zimy. Potřebují nosiče kořisti a živé zásoby.“

Tváře Cíněrožských zešedly strachem. Njál slýchal už v Melliu povídačky mrazivě odporné, jež se řadily k tlachům o ghúlech a ohnivých babiznách.

Kmeny z hor severu pojídají své zesnulé, zestárlé rodáky zardousí a pozřou. Nepřátele nezabíjejí, ale snaží se je polapit, aby je obětovali Sepulgovi. Pokud nemohou Pána temnot uctít krmí z těla zajatců, vyberou obřadní dar ze svých žen a dětí. Co z masa nespotřebuje Vládce Hlubin a jeho kněží, to snědí sami. Vichrné hory byly tvrdé jako zem, která nikdy neroztává, a nežili v nich, ale bez konce strádali.

„Těžko sem proniknou,“ odhadl Sagitto.

„Jenže my se nedostaneme ven!“ vykřikla Tarsis. „Nechávají tu hlídky. Uvázli jsme, bratříčci. Ve vsi nám zůstaly skoro všechny zásoby.“

„A Medunka?“ Ayren zesinal, třásl se pod houní, do které ho Tarsis zabalila. „Kde je moje Medunka?“

„– mezi věcmi, co jsme stačili vzít s sebou,“ uklidnila jej rychle. „Ráno ji vyprostím z ranců.“

„Udělej to brzy,“ ubezpečoval se a zuby mu jektaly. „Je jí samotné smutno, víš?“

„Dala jsem našemu pánu lektvar na hluboký spánek,“ hlásila pak hadačka, „ale až se probudí…“

„Chceš říci, že jsme tu sošku zapomněli?“ ověřil si Njál potichu.

„Neumím uhodnout, kde leží,“ vzdychla „Jinak by pro ni mohl Foke zaletět.“

„Našel bych ji bez tvé rady,“ odsekl Ptačí muž, „ale teprve včera jsem zkoušel křídla, a jde to zle.“

„V horší sračce se nedá bejt!“ uplivl si zrzek.

Přes hrůzu, smutek a hoře uprchlíky z Cíněrohu jednoho po druhém utišil sen. Místa jejich odpočinku v ponurém přísvitu ohně připomínala rovy, rozeseté po hradisku. Několik osadníků se odvážilo nalézt si útulek v ústí důlní chodby. Posléze bděla stráž u hradby, stařec, kterému se obtížně přivolávala dřímota i za klidné noci, nezdolný Damazid a Njál, jenž čekal, až všichni usnou.

„Než Skvrnatci někoho snědí,“ poznamenal staroch věcně, přihodiv na oheň, „přibijí ho za lokty a paže mu natřou žíravým louhem. Až kůže změkne a svraská, stáhnou ji zaživa i s nehty a vyrobí si z ní toulec na šípy.“

Njálův žaludek zachránilo, že zůstal nalačno.

Damazid odjakživa míval v oblibě krvavé historky; teď mu pomáhaly nemyslet na to, co bude s prckem, až zjistí ztrátu Medunky. „Zaslech sem,“ zajímal se, „co ti šikulové prováděj chycenejm s bulvama!“

Písař se modlil k Bohyni, aby mluvkové co nejdřív zalehli. Čas ho tísnil jak vypůjčené střevíce…

„Hej, tady ne! Vyčurat se musíš támhle u šachty!“ hromoval polohlasem strážce u zátarasu.

„Tobě opravdu nic neunikne, Rivade,“ přišeptl Njál, rozmrzelý, že neunikl nepozorován. „Neřekli ti, že se mám pokusit o průzkum?“

„Vyzkoumáš leda, jak ti rozpárají teřich,“ věštil muž v kápi. „Jeden dřepí tam u břízy a dalších osm nocuje v dřínovém hloží před úvozem. Vědí bozi, kde číhají další! Jen se pohnout ven, honí nás celá tlupa jak vlci stádo!“

V temnotemné tůni mezi svahy, v šelestivém tichu mrazivé noci Njál vycítil přítomnost bdících nebezpečných tvorů. „Bude to moje břicho,“ mínil a sjel přes hrazení tiše a hbitě jako lasička.

Rivad se nemýlil, ale Njál dokázal horaly obejít. Veden tušením válečných souvislostí zarazil až na místě, kde Zmijí sedlo vplývalo do plání nad vsí. Připadalo mu, že povětřím k němu vane otisk trpkého, nakyslého pachu. Zaslechl nepatrné zašustění, zašilhal dozadu – Plazil se za ním Lyk, snaživě a zdatně. Sagitto si dal záležet, když téhle bojové dovednosti učil krále a psa. Lyk sklopil slechy a ohrnul pysky, zrak upřený k patě plešatého návrší o dvanáct kroků dál. Hrudí mu otřásalo neslyšné dunění.

Před trnkovým houštím hlídkoval bojovník, stín černé modly pod třpytem hvězd. Zvolna se otáčel, v rukou krátký luk s nasazeným šípem. Pes a muž se tiskli do suchého podrostu, plížili se coul po coulu širokou oklikou proti větru, pomalu, jako kane med. Pokud se pohnou nešikovněji nebo se obrátí proudění vzduchu, upoutají Skvrnatcovu pozornost… Pro ten případ se písař šnečími stahy svalů vyvlékl z pláště a ponechal ho strážci jako klamnou pachovou stopu: na první okamžik postačí.

Plynuly věky – než proklouzli. „Zmiz,“ řekl Njál přísně Lykovi, sotva zaujali důstojnější polohu. Šedý pes seděl, uši vzpřímené, díval se mu do očí a usmíval se. Miloval vzrušené výpravy. „Tak ano,“ připustil mladý muž, „podělíme se o strach.“ Blížili se k osadě a úzkost mizela jako v opojení.

Horní vrata valu byla zavřená, vyvrácená křídla dolní brány zela dokořán, ale vstup střežili dva horalé. Některé domy ještě planuly a vrhaly zlaté světlo na hradbu. V tichém úseku ponořeném do tmy Njál i s Lykem přelezli zeď. Noční vzduch spolykalo hořící dřevo a zuhelnatělé maso, spařená kůže, krev, smrt a šťavnatý pokrm – vůně zabíjačky a puch bitvy. Cíněroh se změnil ve zpola ohlodanou srnu, u jejíž mršiny se usadila dravčí smečka.

Njál odhadoval, že Skvrnatců vpadlo do vsi šest desítek. Většinou se shromáždili uprostřed návsi a zažehli veliké ohně, nad nimiž se otáčely pečínky, jen některé zvířecí. Zásoby ovocného vína a pálenky přilévali za bujného veselí do plamenů; smích sílil, kdykoliv někdo neuskočil dost čile. Nepopíjeli, zato mnozí vsávali do chřípí tmavý prášek z váčku, který koloval s posvátnou úctou od muže k muži.

Ozval se řev, zněl jako nářek člověka, kterému protínají hrdlo – to Skvrnatí zpívali. Vytleskávali nápěv a tančili kolem vater, drželi se navzájem za předloktí. V kruhu rozjařených bojovníků, donekonečna opakujících: „Omjahé, omhajalá!“ se točil muž s hlavou zavinutou šátkem, k temeni měl uvázány kozí rohy. Doširoka napřaženými pažemi poslepu lapal vřeštící spoluhráče. Zábava až do rána…

Njál provázen Lykem se přesouval co nejopatrněji mezi chýšemi. Měl průpravu ve skrývání už z mellijských tajných schůzek, jenom netušil, kdy na koho z bloumajících Skvrnatců narazí. Spoléhal na Lyka a drzé štěstí. Několikrát se předvídavě zastavil v pravý čas, aby unikl prozrazení a stihl dotekem ztišit Lykovy projevy nepřátelství. Ulevilo se mu, když se ocitl na zápraží Ghordova domku.

Pes zdušeně zavrčel, srst šíje se zježila. Njál setrvačností nezbrzdil pohyb, jímž otvíral dveře a vpadal dovnitř – vstříc dvěma horalům a mžiku překvapení. Vyrazili o vlas později: s pružnou ohebností zasáhla hrana Njálovy paty ohryzek prvního z nich. Písař v nádechu uvolnil napětí, otáčeje se, stahuje k cíli veškerou výbušnou sílu těla, syčivě vydechl a druhého muže udeřil levicí, středními klouby ukazováku a prostředníku mezi oči.

Lyk nehybné Skvrnatce důkladně očichal, celý napjatý odporem. Jejich oděv z kůží prosytil kouř a rozklad. Obličeje měli plné temných skvrn vpichů, jež vytvářely složité, přízračné obrazce. Njál zatím v horečném spěchu prohledával chatrč, už tak zpřeházenou až běda.

XI.
Soutěska zmijí

Njál prosmýčil všechny kouty, kde by Ayren mohl Medunku ustájit. Zmocňovala se ho nepříčetná beznaděj – a vzpomněl si na seník: „Lyku, hledej!“

Sledoval psa, jak s funěním strká dlouhý čenich do voňavých travin, sám bez valné víry proštrachával seno. Vyhrál Lyk, hřál se ve své pýše a Njálových pochvalách. Písaře poučily Sagittovy výklady o umění války; vysvlékl zpod kazajky spodní tuniku, zavinul sošku do jejího středu. Přes Lykovy námitky mu uvázal balíček kolem krku, učinil na rukávech důkladný uzel. „Dáš pozor a vrátíš se k Tarsis! Panička! Pospěš si, utíkej!“

Trvalo, než psa přesvědčil. Váhavě, ohlížeje se po Njálovi, vyklusal na dvorek, přeskočil skácený plot, ztratil se v noci. Mladý muž ho za chvilku následoval. Dosáhl ohrady vedlejšího stavení, když se před Ghordovou chýší objevil Skvrnatec. Zavolal na ty, kteří podle jeho mínění prodlévali uvnitř. Počkal, a vykřikl znovu, naléhavěji. Nájezdníci se nemínili v chatrči usídlit, navštívili ji, aby odnesli vhodnou kořist. Horal se ostražitě nahrbil, couvl, teď spustí poplach…

Písař se bleskem rozhodl, vrhl svým štítem. Mířil přesně, jen přešlápl na kraj zledovělé louže, slupka námrazy slaboulince zapraštěla. Horský válečník se střelhbitě otočil a zachytil štít v letu. Njál viděl přes clonu světlé noci, jak se mu v úsměvu zaleskly zuby. Horal švihl zbraní zpět, aby útočníka zneškodnil. Njál, stejně obratný, strhl štít zpět do svého držení. Bojovník zakřičel orlím hlasem: okolí se nečekaně rychle zahemžilo ozbrojenými muži.

Njál sevřel štít pevněji, tasil svůj tesák, který uměl zasazovat dobré rány. Neváhal ho použít. Nebyla – nemohla být větší hrůza, než stát se slavnostním darem Sepulgovi. V touze oddálit odpudivý osud bodal a kopal a bušil štítem. Slyšel sám sebe, jak ječí Sagittův válečný pokřik.

Horalé bojovali mlčky, zornice jim svítily bíle jako dravým šelmám. Njál ztratil štít, tesák, naději, ale zápasil a zabíjel dál Suchým bojem, úpěnlivě doufal, že mu oplatí stejnou mincí, hned… okamžitě. Ocitl se na ledové zemi, slizké vlhkem, v něž chodidla bojujících rozdupala jinovatku. Úhozy dřevců, pěstí, pat, a bolest –

Tarsis šťouchl studený čenich do tváře. Otevřela oči. Stál nad ní Lyk, radostně se zubil a švihal chvostem. Na krku mu visel raneček. Látku toho malého zavazadla od léta právala a zašívala. Její výkřik vzbudil ostatní Hledače.

„Šš,“ hučel tlumeně Damazid, „vyplašíš prcka.“

„Kde je Njál?“ řekla chraptivě.

„Myslím, že leží tady…,“ zamumlal rozespale Sagitto. „Bozi –! Vsaďte se, že šel pro Medunku!“

„Njálova tunika,“ zašeptala a rozvázala uzel na Lykově šíji. Z látky vypadla lesklá soška koně.

„A co má bejt?“ zafuněl ztěžka psanec. „Mladej najisto doleze před rozbřeskem zpátky. Nerušte mi hajanou fňukáním, nebo koušu!“ Schoval se i s nosem a starostmi pod kryt pláště.

Vysoko na černém nebi hopkal mezi šmouhami mračen měsíc, bílý střep v duhovém plášti. Nad sebou podivně zřetelně a jasně viděl Njál nehybné obličeje lidí z hor. Někam ho vlekli, hlavou narážel o polínka chodníku. Ústa mu zaplňovala slaná vlahá tekutina a zubům ubylo jistoty, s níž dřív tkvěly v dásních. Njálovo temeno nadskočilo o práh chatrče, drclo na udusanou zem. Začouzené trámoví mladíka chviličku provázelo a zastavilo, když jej pustili.

Jeden Skvrnatý se vyšvihl do krovů: písaři sešněrovali zápěstí silným provazem a vytáhli ho za ruce na trám. Njál byl vysoký a chýše nízká – směšně se kymácel, jak nohy mimovolně lapaly po nejmenší opoře stěží dlaň nad krutým závažím země. Uvolnil svaly, aby omezil trýznivé napětí, jež pálilo až v bocích. Nezabránil rezavému sevření pout a brnění v rukou, věřil však, že je dokáže snášet.

Horalé odcházeli beze spěchu. Hovořili spolu polohlasně, někdo se zasmál, jako by zavolal dravý pták. Zastavili se. K Njálovi doléhal šramot, pak buchnutí… Tiché kroky se vrátily, provázeny mělkými nárazy.

Bojovník, jenž k němu přistoupil, měl tvář tvrdou a zašlou jako pravěké skály. Oslovil Njála jazykem Skvrnatců, podobným úderům drsného štěrku. Zeširoka se na písaře usmál a ukázal dvě zašpičatělá dřívka, spojená dlouhými řemeny s objemným klátem z čerstvě poražené borovice. Horal Njála obešel, kutálel těžký špalek před sebou a dřevo vonělo smolou.

Ti u dveří mlčeli. Njál cítil pohledy ostré jako břit nože, který páral jeho kazajku od pasu k šíji. Pod rozpolcené sukno sáhl na tělo studený vzduch.

Muž účelnými, strohými pohyby vedl mezi Njálovou levou lopatkou a páteří šikmý hluboký zářez, další o coul a půl níž. Nožem ten pruh kůže a masa zespodu oddělil, až vzniklo tlusté oko. Držel je ukazovákem otevřené, dokud levicí neprostrkal skrz otvor dřívko s řemenem. Stejně naložil s pravou půlí zad. Řemeny přikrátil smyčkami a rudě zbrocené prsty otřel zajatci o nohavice.

Nehlasně opustili chýši. Njál, opilý bolestí, osaměl se svým stínem, jenž plamen malého ohniště vrhal na stěnu z klád. V tichu praskalo hořící klestí, krev šustivě kapala a šířila sladkavě čpavý pach omšelého železa.

Dýchal s obtížemi. Zápěstí žvýkaly dračí čelisti, v předloktí houstl horký, škubavý, bodající přetlak. Pažemi stékal žhoucí drát, prožíral ramena, vrážel břitký hrot mezi lopatky a k bedrům. Křeče drtily žebra, trhaly svalstvo nohou. Pomalý oheň mu svlékal kůži ze zad a zuby naražené za předchozího bití se proměnily v žeravé uhlíky.

Jestli nepřinese Lyk sošku… šlehlo rudým šerem. Kdyby se uvolnil uzel… Lyk mohl zatrhnout o větev; jistě honil zajíce… Narazil na hlídku… Njál se rozkřičel v drtivém náporu zoufalství.

Pocítil ledový dotek po straně hrdla – a stud. Okamžitě zmlkl. Stál u něj mladík jeho věku, v pěsti oštěp. Bojovník, který měl za úkol zajatce střežit, byl zahalen do pláštěnky z vlčí kožešiny, kápi zhotovenou z lebky zdobily vztyčené slechy.

Skvrnatec sledoval Njála s pozorným, soustředěným výrazem. Položil mu znovu prochladlé prsty na krční tepnu, sjel k ramennímu kloubu a zkoumavě ho stiskl, až se zajatci zalily oční důlky štiplavým potem – a zmeškal pokus strážce kopnout. Mladý horal poodstoupil. Pohledem ověřil Njálova pouta, na oheň přihodil dvě tlusté větve a vyklouzl do bílé noci.

Lidé v hradišti zaslechli volání vlků: vytrhlo je z neklidné dřímoty, z těžkých, úzkostných snů. Lyk táhle skučel. Vyskočil a zmateně pobíhal plošinou.

„To nejsou moji bratři,“ zašeptal Sagitto. „Vlčí zpěv začíná nízko, prudce se zvyšuje a zvolna klesá – takhle se ozývají lidská hrdla.“ Vstal, zaskolil jako vlk a noc mu odpověděla vytím mnohých hlasů.

Blížily se, provázely je temné, dunivé údery. Pod stoupajícím měsícem se z křovin vynořily louče, zlatily trupy stromů, míhaly se na balvanech. Vysocí muži, kteří provázeli ohňonoše, se v třpytivém jasu zdáli mocní a zlověstní, válečníci Pána temnot. Měli tváře pomalované lakově lesklou černí a do vlasů si zapletli prstní kůstky, vlhce čerstvé.

Tloukli ratišti a jílci zbraní do svých štítů, vyli a volali pokřikem zabíjení. Ze smečky bojovníků vystoupil muž v kůži horského levharta. Zdobila ho čelenka z obličeje lebky, rudě natřeného a otočeného vzhůru, zuby horní čelisti čněly jako bílá pírka. Hruď mu ovíjel řetěz boltců: v některých zůstaly náušnice. Lidé z Vichrných hor ztichli, za valem hradiska mlčeli uprchlíci. Nahé větve se kývaly v dlaních studeného větru.

Muž s rudou čelenkou stál nehybně, třímal tesák a malý kulatý štít. Poznali ty zbraně a vykřikli by srdceryvně, kdyby jejich úděs nebyl tak velký.

Vůdce horalů tleskl Njálovým tesákem o štít, úder za úderem vyzývavě protínaly noc. Usmíval se, čekal. Tarsis položila šíp na tětivu, vzdor zraněné paži zkusila napnout luk – a sklonila hlavu, žadoníc Bohyni o slitování. Sagitto odpásal meč i nůž.

„Co zas střečkuješ, trhlíku! Kam se hrneš?“

Zrzek se vymrštil překvapivě hbitě. V okamžiku, kdy se Sagitto chystal přehoupnout přes hrazení, mu jednoduše podrazil nohy a na zemi ho přidržel.

„Pusť mě, zatraceně, pusť!“ Sagitto se kroutil jak úhoř, proti lamželezu Damazidovi by ovšem musel nasadit skutečně bezohlednou obranu. „Chci jim za Njála nabídnout výkupné,“ řekl vyčerpaně.

„Jakýpak asi…? Sebe, co?“ bafl vztekle psanec.

Vlk jen zavřel oči; zrzek ho znechuceně pustil.

„Ucho praštěný!“ ulevil si. „Skončili byste jeden vedle druhýho se zpřeráženejma haksnama a napíchnutý řití na trnitou větev – bráchové. Zaživa by vám vyháčkovali střeva jak zajícům…“

„On se pro mě taky vydal do Bouřného hradu,“ prohlásil Sagitto zarputile a posadil se, hlínu ve vlasech. „Nenechám ho tam!“

„Zbrklino, to přeci nikdo z nás… a hele!“

Muž z Vichrných hor přestal bubnovat. Obrátil se k břízce, dva kroky za sebou, do kmene zabodl tesák a na jílec zavěsil štít. Ukázal na východní obzor, vztyčil palec levice a dlaní pravičky jej překlopil k zemi. Noc vsákla vůdce i bojovníky třímající louče a štíty, jejichž leskle bílý potah z lidské pokožky pokrývaly znaky boje a smrti.

„Ráno ho přivedou, nebo spíš donesou a budou vymáhat, abychom se vzdali,“ odhadl Foke ponuře.

„Pokusil bych se o něco hned,“ rozumoval smutně Vlk, bradu opřenou o zaťaté pěsti. „Jenže naše výzbroj stojí za psí štěk. Těch, kteří mohou bojovat, i s námi neseberem ani třicet. Přidejme Lyka, pár staříků, kluky a ženy, co by aspoň metaly kameny a tloukly klacky – ale Skvrnatcům nestačíme.“

„Co tvý čáry, Gazelko?“ pátral zrzek.

„Není snadné najít příhodná kouzla,“ zoufala si. Za veliké únavy a strázní duše mizel její dar zření, léčby, ovládání hmoty, jako ponorná řeka skrytá na čas v temnotách. „Raději Njála osvoboďme tady pod hradiskem, kde jsou pomoc a záchrana nablízku… Když nic jiného, vyhrajeme všem rychlou smrt.“

Plameny ohniště se svíjely a klesaly, pohlcovány nicotou. Slídivá zornička měsíce mžikala střešním otvorem, lidský stín se chvěl a rozplýval v tůni stěny. Njál bloudil pouští nekonečna uzavřen v lastuře bolesti trýznivější, než by působil jazyk smolnice. Snažil se odpoutávat mysl, vyčerpání jej obestřelo kalným polovědomím – muka se vracela vždy silnější. Při křečovitých stazích svalů, při každém drobném pohybu se borový klát v závěsu dlouhých řemenů rozkomíhal jako nestvůrné kyvadlo, napínal kůži, dřívka rozrývala maso.

Oheň zasípal žířícími oharky a zeslábl. Mátožné světlo měsíčního srpku odhalilo přelud, jenž byl bytostí, černý ptačí odraz s rozestřenými křídly… V lampách zlatých očí žhnula vláda vědění. Stín promluvil jemně a vytříbeně, tak jako na Tayb Sarogyn:

„Zcela jsi zpustl, Njále, synu Bilisův! Odcizil ses víře Bezprostřední Blízkosti, vraždíš pro svůj sobecký zájem, místo aby ses dal dobrovolně zahubit ve prospěch bližních… Zapíráš své vychování, jsi podílníkem loupeží a podvodů! Ve své pobloudilosti jsi ochranné kouzlo přenechal Ayrenovi, a já tě tedy mohu zabít, milý Njále.

Tvůj bystrý rozum jistě chápe, proč tak neučiním. Ošidil bych tě o pozoruhodné zkušenosti, které rozšíří tvou představu utrpení. Rád prozradím, že vlastním zrakem, než ti ho odejmou, uzříš chvějící se nitro svého těla, i duše. Žel, nesmím tě nechat odejít, aniž byl vyrovnán náš dluh!“

Těžko hovořit ve vznešeném odstupu, když vztažené paže tisknou bradu k hrudi, jež nemůže vydýchnout, a zprahlá ústa lapají vzduch v krátkých doušcích, když od nártů trčících píď nad podlahou až k dlaním pobíhá křeč a kroutí s tělem, kterému ze zad visí šedesát liber dřeva.

Mladý muž přerývaně, leč důstojně zasípal: „Pokud vím, není dluhů mezi Njálem, Bilisovým synem, a Er Torsikem, rádcem Vladaře. Za ochranu krále nás přece štědře odměňuješ. Až ti vyúčtujeme své služby, rádi přeplatek vrátíme s úroky.“

Lampy očí zazářily silněji. „Nepochybuji, Bilisův synu: vím, že se vyznáš v právu! Pak oceníš smlouvu, kterou ti nabídnu. Já tě osvobodím, ty vydáš Ayrena a vrátíš mi uloupený majetek. Není to špatná výměna, když uvážíš, co by znamenalo ji odmítnout.“

„Uvažuji,“ opáčil Njál, „co by znamenalo ten obchod přijmout.“

„Pohnul bys mne k velkorysosti,“ pravil Stín. „Na přívažek ušetřím někoho, kdo za této hodiny uvázl v mé moci. Njále, jeho život, na kterém tobě záleží, pro mne neznamená víc než mol, uvadající list, plamen svíčky – mohu jej zhasit stejně snadno jak tohle ohniště!

Chceš slyšet, koho jsem polapil, Njále? Netoužíš jej zachránit? Stačí vyslovit jediné slůvko souhlasu a budeš volný, ty i ten, který je ti drahý – a má moc se po právu scelí. Tvůj souhlas, Njále!“

Mladý muž zavřel v horečné úvaze oči. Tarsis, nebo Sagitto? Snad Foke, Damazid… Který z nich? Co se přihodilo? Odsoudí teď sebe – koho dalšího?

„Lákavý návrh,“ špitl slabě, jak popadal dech. „Uvítal bych jej, nebýt dvou vzpomínek.“

Žluté ohníčky zablikly, jako by přes ně přejela neviditelná víčka. „Jakýchpak, Bilisův synu?“ pravil hlas v lehounkém výsměchu.

„Příchod do Hlubiny půlnocí, odchod ze Smrtného doupěte,“ odvětil Njál s námahou. „Díky paměti se poděkuji tobě. Kdokoliv je v tvé moci, nevolil by jinak, to vím.“

Dopřál si zákmit hrdosti, že dokázal odmítnutí vyslovit. Sevřelo mu hrdlo hůř, než provazy drtily jeho ruce. Zkoušel na nic nemyslet, aby ho nezachvátila smršť pochyb a výčitek.

Zdálo se, jako by máchla dvě obrovská křídla v mrazivém závanu.

„Zmýlil ses, písaři, když jsi hovořil o dluzích! Troufáte si mne vyzývat a urážet, připravovat mne o mé poklady a ničit mi dílo. Pokutu poznáš sám podle své volby, ty i ten druhý – vy všichni…!!“

Njál zapadl do zledovatělé kalné tůně.

Měsíc jukal do chýše dýmným otvorem. Ticho, zima, tma. Přízrak zmizel ve snách.

Mladému muži se zvolna vracely smysly a s nimi palčivé myšlenky: Jednoho z nás jsem obětoval a zahubil… Nebo mne chtěl jen vyděsit.

Žádná hrozba nebyla strašlivější než nejistota.

Vzhlédl vzhůru k do temna naběhlým rukám a kličce lana, výsměšně trčící pod trámem tři couly nad nimi. Škubl sebou, aby se pootočil ke stěně, doutnavý žár a tah v ramenou a zádech vybuchly v klubka ohně. Klát uhodil Njála do kotníků.

Špalek musí pryč, uvědomil si. Jestli najdu dost vůle: přišli by, kdyby mě zaslechli… Přiměl se zklidnit a soustředit. Nadechl se, dřevěnícíma rukama obemkl provaz – Ještě ne. Ne…

Někdo z nich –

Stiskl čelisti. Pokrčil nohy a veškerou silou a prudkostí, jíž byl schopen, jako by se snažil prorazit kamennou zeď, kopl na klát oběma chodidly současně. Zapraštění v trámu nad ním se slilo s vlhce trhavým zvukem.

Bylo to jako nehmotný úder do mozku, hustá, suchá červená mlha, která jej obalila. V dalším okamžiku zasáhla bolest. Provaz se rozkmital. O Njála se pokusil nápor dávení, slzy a mdloby.

Tohle vyšlo, opakoval si tak dlouho, dokud se trochu nesebral. Skutečně uspěl; aniž by noční ticho utrpělo šrám, ležel klát na zemi i s jedním dřívkem úchytu, druhý řemen se ukázal slabší než Njálova kůže. Písaře mrazilo až v morku kostí. Cítil, jak pod ranami zatuhuje krev.

Znovu sevřel rukama provaz. Pokusil se prohnout v zádech, tahem břišních svalů zvednout nohy a přehodit je na trám, ale jindy snadný cvik teď nezvládl. Rozhoupal se a zachytil se stěny špičkami chodidel. Vzpíraje se o nohy šplhal kládu po kládě a současně ručkoval po provaze, až se ocitl nahoře, téměř vodorovně natažený pod trámem.

Úkol, jenž ho čekal, si netroufal svěřit chrupu, za nedávných událostí vyvedenému z rovnováhy. Pravou dlaň vecpal pod provaz, který obtáčel trám, druhou rukou rozvazoval jednoduchou smyčku, trčící vlevo. Odřeným, oteklým prstům scházely pohyblivost a cit, vazba je změnila v trýznivě brnící válečky z vosku, které se mrtvě ohýbaly a prolamovaly. Snažil se uzel vysunovat špičkou pravice, aby levičce usnadnil práci. Lano kolem trámu se měnilo v nůž, zakusovalo se do ruky, skřípalo o kosti.

Potom ho opustily síly, sjel zpátky a náraz mu bezmála vykloubil paže.

Když se vzpamatoval, zkusil to podruhé. Vyčerpané a rozbolavěné svaly odmítly poslouchat. Uprostřed stěny mu noha sklouzla po hladkém povrchu klády – Pád byl ještě horší, nečekanější a prudší.

Neslyšně, zběsile proklínal. Zrak mu plaval v mlze a srdce po všem hmoždění divoce tlouklo. Odkrvené ruce už začnou odumírat, unavené šlachy se brzy podvolí tíži těla a ramenní klouby se samy rozestoupí. Zbude odhodlané čekání, dokud si pro něj lidé z Vichrných hor nepřijdou jako pro kus masa zavěšený na krámku tržiště.

Vydrápal se k trámu, střežil si každý pohyb. V trpělivém zoufalství se lopotil s uzlem, vypomáhal si volnými konečky prstů pravice – smyčka povolila. Njál sebou mrskl, lano zkřížené jediným převázáním se rozjelo…

Písař žuchl na udusanou hlínu podlahy, zápěstí svázaná, otřesený dopadem a přestálým vypětím.

Nedokázal vstát ani zvednout paže, ramena a šíje ztuhly. V údech rejdily tisíce jehel, bolest se uhnízdila v kříži a v důlku pod žebry, jako tlustý ohnivý červ se prokutávala ranami na zádech a kolem zápěstí. Stále nemohl dodýchnout.

Vrzly kožené závěsy, dveře se rozlétly.

V jejich hranatém otvoru projasněném měsíční nocí stanul Njálův strážce. Hrot oštěpu a vlčí uši kápě bodaly do stříbrné oblohy. Cíp času, kdy Skvrnatcovy oči uvykaly přítmí uvnitř, využil písař na přesun čtvernožky do rohu chýše.

Mladý horal se znepokojeně rozhlédl a vyrazil zdušený, chraptivý výkřik. Neotočil se však, aby přivolal pomoc. Vkročil dovnitř, nahrbený a větřící krvavou stopu, šelma připravená k výpadu.

Kdyby zjistili, že jsem za jeho hlídky utekl, visí tu místo mne, řekl si pochmurně Njál. Raději by mě uklidil sám.

Strážce se plížil středem chýše, zornice se mu v přítmí třpytily. Bděle se rozhlížel, naslouchal, oštěp pozdvižený k zásahu. K Njálovi mu zbývalo několik kroků. Napřímil se, rozjasnil tvář – objevil v koutě skrčeného zajatce; spoutané ruce opřené o kolena bezmocně čněly do prostoru.

Mladík se zasmál. Prohodil cosi, neznělo to hrozebně, a oštěp otočil ratištěm dopředu. Rozpřáhl se jím na písařovu hlavu, aby jej omráčil. Dřevec mu vylétl z pěsti odražen vzmachem Njálových paží, jeho kotníky zprudka podtrhla zajatcova noha.

Skvrnatec ztratil rovnováhu a plácl sebou na zem. Bleskově se odkulil stranou. Chtěl povstat, Njál se na něj vrhl a udeřil mu pěstmi po spánku. Minul: strážce byl rychlejší a tvrdý úhoz odhodil Njála ke stěně. Horal vyskočil pružně jako kočka. Tasil nůž a přiblížil se k zajatci, vesele přitom hovořil. Njál pochopil, že se mu vysmívá – naděje zmizela.

Jeho pohled se náhle stočil ze strážce do černých stínů za horalovými zády, tělo se napjalo vítězným očekáváním. Pozvedl hlavu, zakřikl: „Teď!“

Horal se zvrtl nazad. Njálův kopanec mu podsekl podkolení a mladík upadl podruhé. Přes jeho hlavu přejela obruč spoutaných rukou, předloktí pravice se zakleslo pod hlídačovu čelist, loket zapáčil vzhůru. Větev praskne hlasitěji než Skvrnatcův zlomený vaz.

Zpustl jsem, stal ze mne zabíječ, pomyslil si Njál s hořkostí. Cítil se tak zničený na těle i na duchu, že se složil vedle mrtvého strážce – nehýbat se, necítit jako on… chvilku, jen chvilinku…

S námahou, ztěžka burcuje jiskry vůle, Njál se posadil a zdvihl horalův nůž. Bylo těžké ovládnout běložluté prsty, které se s nářkem vracely k životu. Sykal a spílal si, když osvobozoval svá zápěstí, zfialovělá, trýznivě horká, rozdrásaná až na kost. Zastrčil nůž za opasek a hodil přes sebe strážcovu pláštěnku. Opíraje se o jeho oštěp, vytápal z chýše. Stáhl kápi víc do čela a napodobil houpavou chůzi horalů, třebaže mu nohy změkly ve dvě stočené vlněné přikrývky.

Venku bylo studené bílé ticho, měsíc zářil. Přituhlo. Njál se otřásal i přes vlčí kožešinu. Palčivé zuby mrazu se zařízly do otevřených ran na zápěstích, ruce chromly bolestí. Njála sužovala nesnesitelná, děsivá žízeň, jako by vyprahly samy vnitřnosti. Záda mu zmrtvěla, přesto se toporně schýlil, sebral ojíněný oblázek a vložil ho do úst. Chlad a zdání vláhy písaře trochu osvěžily.

Klopýtal kolem chýší poničených nájezdem –

A náhle klečel, dlaně opřené o studenou zemi. Žaludek se svíjel křečemi, na rtech ho pálila žluč. Nedojdu, uvědomil si. Neseberu síly… Zvedl tvář – a pohlédl do rudých očních důlků. Na kůlech plotu trčely hlavy lidí a zvířat, které už horalé pobili, obrané od všech masitějších částí.

Osudem ctnostného kněze se staly záludné převleky a loupeže: musím zase ukrást koně, pokud tu vůbec nějaký zbyl, rozhodl se Njál.

Připlazil se k dolní bráně, u níž v ohradě vězelo pár koz, houfeček ovcí, poslední dvě kravky, koník. Provazy u klád hrazení držely zvířata hrůzou zbavená smyslů. Nad osadou ležel pach krve, vnitřností, ohně, známí lidé zmizeli… Huňatý plavák bez ohlávky sebou škubal a frkal, kroutil krkem v touze hnát se kamkoliv, pryč odtud.

Válečníky u bran osady upozornilo volání živého masa uschovaného v ohradě, vzrušené, ale ne vyděšené pokřikování. Oba strážci se vydali za ním, a jak hlas dobytčat slábl, dali se do běhu.

Klády hradící vstup se válely v blátě a zvířata v houfu prchala k opuštěné bráně, ven, vzhůru úbočím nad vesnicí. Hlídači vydali poplašný jekot, svolali všechny muže kmene.

„Odehnal čtyřnohou potravu. Zabil Rjoriho, vzal koně. Pomáhají mu duchové, chrání ho silné kouzlo. Jeho srdce nám dá velikou moc!“

Tiší a rychlí jako svorka vlků vyrazili bojovníci a pádili nocí, štíhlé sekerky a oštěpy v pěstích. Letěli plavnými skoky v černém povětří, rozbíhali se a nadhánějíce kořist, domlouvali se houkáním.

Njál se stěží držel plavákovi na hřbetě, zatínal ruce do tmavé hřívy. Úpěnlivě se snažil vyrovnávat nadhozy koníkova cválajícího trupu, ušetřit otřesů zpustošené svaly a páteř – jenže ztratily pružnost a odmítly si pomáhat, k pláči rozbolavělé. Krátkonohý plavák se pohyboval tmou těžkopádně, ale statečně a jistě, bez váhání překonával překážky. Musil by se vznášet jako nebeský hřebec Dul-dul, aby unikl před horaly, hbitějšími než dobrý kůň.

Písař se ohlédl. Stíny smečky jej dotahovaly, skřeky zaznívaly odevšad, stále blíž. Jezdce a koně pohltily stěny Zmijího sedla. Kroky nezvučné jako tepot netopýřích křídel hopsaly uprchlíku vstříc po strmém křovinatém svahu. Na stezce úzké jako střívko plavák navzdory pobízení zpomalil do hrkavého klusu: Njála poléval pot, bolest z něj vyrážela steny. Nad korunami stromů průzračnělo nebe… Dole v temnotách zablikala ryšavá hvězda ohně. Plavák klopýtal a kokrhavě dýchal.

Měli předstih kratší než medvědí ocas. Kůň přisupěl k mělké roklině pod hradiskem. Ze šera vyskočil hřmotný bojovník, rozpažené ruce třímaly kopí. Plavák zařičel zděšením. Přitáhl nohy k břichu a vznesl se nad lidskou zábranu, spěnkovými klouby narazil o mužovu hruď. Njál se div nezřítil za horalem. Plavák dopadal na kopyta, těžce sbíraje rovnováhu, a písař se celou vahou zaklonil, aby mu pomohl. Koník přešlápl, zakolísal a běžel pěšinkou hrbatou kameny dál mezi trnové houští.

Z hradiska mlčícího pod šedivou pokrývkou úsvitu vyjelo zaječení, jako vzlétne osamělý pták. Sprška střel zasykla z protější stráně. Plavák se vzepjal, Njál zprudka vylétl ze hřbetu a udeřil o zem, tvář seškvařenou trýzní. Kůň přepadal na bok, svalil se přes záda, ze škubající kůže trupu čněly šípy. Písař spočíval na mazlavém jílu stezky, čirý žár mu spaloval kosti. Sotva loket před jeho zrakem se ve spleti kořenů potřísněných mrtvou srstí rozkládal ježek. Vřískot a pokřik Skvrnatců – Njál zavřel oči. Už na ničem nezáleželo.

„Zase si hraješ na válčení!“ pohoršil se temný, hrdelní hlas, pevné ruce ho zvedaly do vztyku. Njál vyjekl. „Polož se mi na rameno, honem!“ Vlk si přetáhl jeho paži kolem šíje, podepřel ho a vlekl stezkou vzhůru. V protisměru se drali hulákající vesničané ozbrojení holemi a hrubými oštěpy, ve žlebu se zuřivě bojovalo. Písař se nedokázal, ani nemusel obrátit: i tak rozeznal Damazidův řev.

„Donesl… Lyk… Medunku?“ zasténal Njál. Hradba o třicet kroků výš se mu zdála nedozírně vzdálená. K zátarasům se nahrnuli s nářkem a povykem ti, kdo nebyli schopni zápasit, starci, ženy, děcka.

„Dobrý nápad a šikovný posel,“ kývl Sagitto. Spíš písaře nesl, než vedl. Zoufalý záchranný výpad, v němž byli obléhaní předem odsouzeni ustoupit, nebo podlehnout, mohl skončit každou chvílí. Vlk spěchal, ale nepřestal tlachat, aby mu Njál neomdlel.

„Máš způsoby, takhle se zvést, z kazajky ti leze kůže, z kůže kosti!“ Vypadalo to, že zlý obr utrhl písaři ruce v zápěstí a zčernalé roztřepené pahýly pak nepořádně přimáčkl zpátky k sobě.

Njál ucítil dívčí dlaně, objaly ho po druhém boku a šetrně, s odhodláním nadnášely jeho vrávorající, téměř nevidomou tělesnou schránku.

„Ještě kousek! Tarsis, podrž ho! Hupky přes ohradu a jsme doma! Uveleb se tady, Njále, podíváme se. Tys musel vyvádět! Zbyla nám kostivalová mast na modřiny? Pomoz mi s kazajkou, opatrně, přischla! Njále, zasáhli tě – – Uj. Lahůdka pro tebe, Gazelko. Pán se nám prochází po světě s ozdobami.“

Hadačka se kousla do rtu, pohlížejíc na cáry tkání ztvrdlé krví a úchyt s kusem řemene, které zůstaly vězet zaseknuty pod Njálovou kůží.

„Proštěpec jsem ztratila ve vsi s jiným náčiním, ale můj nůž je dost ostrý, aby posloužil,“ usoudila zkřehlým hlasem. „Vydrž, bratříčku, trochu to zabolí.“

Njála rozrážela horká zima. „Víc už nemůže,“ pravil upřímně. „Bojím se, že se králi Ayrenovi jeho rytíři nevracejí zvlášť vítězně.“

„Hlavně že vůbec dolezou,“ mínil Vlk uvážlivě. „Ti z Vichrných hor si tě považovali jako dobrého bojovníka,“ pohodil na dlani nasáklým dřívkem, které Tarsis vydobyla z Njálových zad. „Tuhý chlap, ještě tvrdší zkouška, aby ho zlomili a převzali sílu jeho duše. Tohle je něco na způsob vyznamenání: neschováš si to na památku?“

„Jsem skromný, rád bych se bez té pocty obešel,“ zamumlal Njál a rozkašlal se. Znova se mu dělalo slabo od žaludku. Zhluboka vydechl. „Nikdo z nás neschází…? Ne? Navštívil mne Er Torsik v ptačím převleku a vyhrožoval mi, že někoho z vás zahubí…“

„On straší moc rád,“ podotkl Sagitto procítěně. „To mu sedí, vydávat se za mátohu. Zatím jen pouštěl hrůzu, tak na sedm, devět dní – pak nás dostanou Skvrnatci, doopravdy a všechny. Co trochu horkého čaje z ostružinového listí? Hádám, bratříčku, že ti po tom všem přijde vhod,“ zašklíbil se.

Tarsis odvíjela Njálovi trup úsporným obvazem a obkládala mladíka každým kusem tkaniny, jenž mohla po ležení zabavit. Šarvátka uhasínala, Cíněrožští kvapem ustupovali za hradbu, mezi nimi zrzek a Foke, kteří nádavkem ke svým zbraním třímali zachráněný Njálův tesák a štít. Pokřik válečníků z Vichrných hor se zvolna bořil do ranní mlhy.

„Lezou zpátky k doupatům,“ hekl Damazid. Hlučně sebou hodil k podpěře skalní stěny. „Nalejte mi čaj – těch chlupatejch sráčů se vopravdicky nezbavíme. Už nad ránem se začli stěhovat nad protější svah. Mrchy si vohlídaj, abysme jim neuklouzli! Půl misky akorát, Gazelko, vody pro tolika lidů nejni habaděj a dříví co nevidět dojde – nový nahonit nepude.“

„Bez jídla se dá vydržet v pohodě patnáct dní i víc,“ vyhlásil Foke s rozmyslem, „a potom by je obléhání třeba přestalo bavit.“

„Každý snáší hlad jinak,“ namítl Vlk. „Přituhlo a nebude čím topit, to sebere další síly. Všichni tady za valem přestanou být spolehliví obránci, dřív nebo pozděj i my. Až Skvrnatci zaútočí, neprokážem dost zdatnosti. A oni si vyčíhají správnou chvíli, nebudou čekat, až se jim vyběháme ze sádla.“

„Porazíme zvířata, co sou tady,“ navrhl Damazid.

Ticho kolem něj ztvrdlo. Pohlédl na Hledače a pokrčil rameny. „Vesničani todle řešení prosaděj, nemalujte si, že svý koně uchráníme. Pro druhý sou pouhý hovádka. Lidi maj přednost.“

„Napřed budete muset zabít mě!“ zasyčel Sagitto. Vyskočil, v ruce tasený nůž; žlutý plamen očí, tváře propadlé pod útesy lícních kostí, proměnil se v hrozícího vlka z divokých zimních hvozdů.

„Lidský maso je taky jedlý,“ odtušil psanec věcně a zasmušile, „pro ty dole najisto chutnější, jináč tu nevobejdujou. Vono by i mezi náma mohlo k tomudle dojít, na šetrnější způsob, ale takovej kůň vydrží na dlouho – všech devět určitě dýl, než horský rabijáti vydržej číhat. Já mám svýho Jantara tuze rád – eště radši vostanu vcelku a živej.“

„Nedám je,“ prohlásil Sagitto vztekle, „kdybych měl umřít taky! Platí pro ně stejný nárok na život, stokrát nám ho zachránili! – Dlužíme jim za něj… Jak ty vraždy vysvětlíte Ayrenovi?“

Njál se cítil tak vyčerpaný, že nevydržel vsedě, víčka se mu lepila. S tichým zaúpěním se složil na bok, ale žádná z poloh, v nichž se obvykle odpočívá, mu nepřipadala přijatelná. Páteř se ocitla v zoufalém nepořádku, do zad a do čelistí bušil pekelný kameník. O ruce narážely vlny horké páry, pravidelné, trýznivé a neustávající. Spor bolel víc… Obětovat Lunu mladého muže děsilo, jenže za tu cenu by spasil Poslání.

„Kdyby nám někdo jiný přispěl…,“ řekl pomalu, „kdyby na horaly zaútočil…“

„Gazelka ňákou pomoc vykejklí?! Slezeš z hradby a pudeš shánět do pustý divočiny zabijáky, jo? Kde koho splašíš? Esli sousední hnízda vostaly celý, drnohryzové ti sem nepolezou chcípat! U Sepulgy, jeden větší janek než druhej!“

Foke se ošil. Nevyčítal si Njálův stav – každý odpovídá sám za sebe, a jeho bolela nezhojená rána, přes náhradu letky stěží držel ve vzduchu rovnováhu. Musel na létání víc myslet, nutkalo ho to, aby mával pravou perutí rychleji, a při změnách směru a otočkách byl zoufale neobratný. Ovšem až zeslábne půstem, už se ani nepřevtělí…

„Hledal jsem cesty, prameny a šamana,“ uvedl hrdě Ptačí muž, „najdu posily.“ Luskl prsty zrzkovi před nosem: „Hladovce pět dní udržíš, pokud na ně budeš řvát jak na nás, když se hádáme, a šesté ráno Marukovi vyřiďte, že se oba setkáme v podsvětí.“

„Přej si, aby tě při tom pátrání nevyslídil Er Torsik,“ uryl zatrpkle Vlk. „Vypadá to, že není zrovna zdravé vzdalovat se od přívěsku.“

„Rádce jsme potkali všichni kromě Ušatce,“ otočil Ptačí muž, „a vyvázli jsme, a vím o věcech, kterých bych se mohl bát víc, třeba toho, že umřu v téhle kamenné posadě.“ Opustil je klopýtavým letem.

V posadě… Njálovi šlehl mozkem náraz vánice. Jestli horalé všechny vesničany v Cíněrohu nepobili a ponechali zajatce tak jako dobytčata v ohradě – a on se vypravil pro dřevěnou hračku!

Erin se vyškrábala k trámům pod střechou, kde ledabylý stavitel komory zanechal puklinu, a pustila se do krajů tenké zdi z proutí a vyschlé hlíny. Zuby žvýkaly pruty, drápy širokých hrabavých tlapek udatně trhaly, rozrývaly, až uvolnily prostor pro hlavu: za ní hladce proleze celé zvíře. Přistání ve skoku do hloubky nabídla stříška kurníku.

Poutavě to tam vonělo. Slámou nastlanou pod hřady se fretce pěkně prolézalo a válelo, vzduchem plula zvířená pírka, dala se honit jako živá. Směšní ptáci hudrovali, natřásali se a kvákali, natahovali krky, hřebínky jim nabíhaly.

Erin ze zvídavosti kousla do žluté tuhé nohy ovinuté kolem bidla: byla přirostlá ke slípce, která vylétla s nepříčetným jekotem. Kurník pukal vřavou. Kohout usoudil, že vetřelce vypudí. Zaútočil spáry, zobanem i pádnými křídly, hopsal, klofal a bojovně vřískal. Erin prskala a syčela, zježená jako hřeblo. Kroutila se, vyrážela na kohouta, škrábala a sekala zuby. Nebýt fretčí mrštnosti, stržila by od velkého pernatce nejeden krvavý šrám.

Střet pohasl v oboustranný ústup. Erin došla k přesvědčení, že ji péřové hroudy neohrozí. Už věděla, jak na ně, a nazítří se vrátila kypíc převahou. Kohout znejistělý nepříjemnými dojmy se vrtěl na hřadu, mhoural a dotčeně klokotal. Fretka dováděla ve stelivu a poštívala zpovykanou drůbež. Nevalná zábava, v poušti zážitků lepší než nic!

XII.
Kam putujete, bratři?

Na rozcestí Půlnocí hnízdí naše sny v bezhraničných tmách, volají a přeletují jako bělaví rackové.

Svítalo. Než se bojovník z rodu Větrohlava stal Vladařem Havur-Gilabh, spával tvrdě celičkou noc pod stanem z kůže nebo z hvězd. Ať měl den přinést cokoliv, očekával jej neochvějný a svěží jako statný býček. V Melliu dřímá lehce jako starý kůň, ruší ho šepot přítmí, záhyb podušky, uzly starostí. Jeho ledví mu odpírá syna z první ženy paní Bellijaz i ze všech konkubín. Je sám. Kam se v třpytném paláci poděli pokrevní druzi válečných výprav?

Ulb Sina netěší spravovat území členité jako dědovo záplatované sedlo, prolezlé hmyzem pochlebovačů a pletichářů. Stýská se mu po rušných časech, zpěvu zbraní, opojení bitev… Bozi mu udělili obtížný úkol vlády a on jej přijal v hrdosti a touze vést. Vydobyl svému národu sytou říši, aby naplnil hladová břicha z kypících mís. A země podobná lačné, zákeřné ženštině pohlcuje šťávu jeho mužů, aniž by tušili, že vysává jejich sílu, vstřebává jejich ducha.

Cožpak kdy dříve válečník Gilabh-Lhanang splétal léčky proti bratru, klamal svého náčelníka a zápasil lží? Bojovníci poráželi uloupené krávy na drahých kobercích z kořisti, brokátová roucha podestřeli stelným ovcím, zlaté mince roztepali na ozdoby ohlávek – teď však sbírají lesklý kov do truhlic, honosí se přepychovým šatem, ctí Onyzeje, kupčí s úřady, šidí, tloustnou jak sysli a pijí.

V den, kdy svým mečem odpravil krále Tungula a korunního prince, uvěřil, že po dlouhé strastné pouti dosáhl všeho. V okamžik dobytí Nabatu se neřestná země zmocnila jeho samého: třikrát zhřešil.

Zženštile pozvedl nádherný plášť nad kaluží krve – co může být skvělejšího nad rudé znamení boje?

Pýchou urazil Pána ohně! Omámen vítězstvím překročil mrtvého – z podsvětí přivolal démony noci.

Hloupě přenechal kralevice Rádci, neboť měl dítě po právu odevzdat kněžím Bar Tenea, aby ho zasvětili službě Ohni. Ani trůn, ani zbraně neochrání Ulb Sina před kletbou trestu…

Kéž se Nabat bouří! Válečníci Gilabh-Lhanang opustí hedvábné ložnice, okusí chuť rudé krve. Spálí paláce, tržiště a lživé peníze; vrátí se do stepí k vratkému dostatku, očistnému větru, svobodnému obzoru –

Kétai chtěla vstát z lože ze slámy a staré ovčí kůže, ubohého, ale tak sladkého tomu, koho trápí únava a hoře… Vidění ji přeneslo do ruchu Velkého tržiště: z vraníka sklouzne útlá dívka v šatu knížecí souložnice, upře na čarodějku oči z temných ametystů. Kétai cítí zpytavý, pronikající pohled členky svého cechu, měkčí a zároveň opovážlivější, ale stejně neprůhledný a zvídavý jako ten, jímž jí vědma oplácí, Kétai pokyne cizince, vykročí k ní. Do cesty jim vstoupí skřetí stín. Dívčiny zornice náhle povléká fialová mázdra, rysy tuhnou a mění se. Čarodějku ochromí bezmoc – Výkřik, mladá žena se otáčí k někomu z chodců, ne tváří, ale celým tělem, toporným pohybem slepce…

Kétai se uzavřela do tmy svého nitra, rozvažovala o smyslu věštby, o strachu příštích dní. Chirmen a trpaslický mág… Na jejím obličeji přistály čtyři velice drápaté studené nožky. Fretčí chrup tahal za jemnou pokožku víček, jako by vědmu píchaly teninké špendlíky.

„Erin!“ řekla s přísnou něhou čarodějka.

Než stihla zvednout ruku a chňapnout po pružném tělíčku, fretka zajela pod výstřih Kétainy tuniky. Obřad, jímž vítala svěží den a svou paní, dokazujíc oběma přízeň a dobrou náladu, provázela vědma málo důstojným halasem. Tlapky škrábou po holé kůži, Erin ji olizuje v podkolení a mezi prsty, chladný nosík a břitké drápky se hrabou do pupíku a do podpaždí.

„Skřetice, už dost!“ Je přetěžké opouštět horoucí společnici, důvěrnou blízkost, teplé zátiší, jediné v nekonečném vesmíru. „Tvaroh došel, nadrobím ti placku. Neošklíbej se! Dnes vyvěštím měďáky navíc a seženu baziliščí játra i hromový kámen.“

Fretka soustředěně hledala pohodlnou polohu. Skončila naznak v esovitém zakřivení a loupla po Kétai okem. Paní ví, že za rozbřesku je Erin nejhladovější, připravená k čiperné zábavě, a přece ji nechá samotnou bez hraček, s nezajímavým pokrmem.

„Černá liško!“ Postarší ženička na dvorku tahala vědmu za loket. „Něco mi plaší slepice, dočista se vyběhají z posledních letošních vajec a ztratí peří! Není tvoje fretka…“

„Zavírám ji!“ vyhrkla s přesvědčením. „Nachystám tvým slípkám ochranné zaříkání, sestřenko.“

Chirmen Mähu začínal pracovat vždy před východem slunce. Přinesl oběť Oblačnému hadu, pojedl postní krmi z prosa, v jasu vonné svíce rozložil spisy, účty, naléhavé listiny, i tajné poselství doručené od Ratebuna Dračí síly.

Kníže Meziříčí dlouze uvažoval, mhouře sličné oči, mnul si růžovou oblou dvojbradu. Podle žádosti vojevůdce rebelů má shromáždit v Sariji ozbrojence, ochudit dědičný poklad válečnými výlohami, ohrozit své beztak vratké postavení… Platil by za vzpouru Meziříčí hrdlem, nezískat vděk a přízeň nejednoho z náčelníků Gilabh-Lhanang! Mnohý vznešený Ochránce pomýšlel na změnu panovníka a Sin Korobi pobýval mimo Město; jen díky tomu se mohl Chirmen zdržovat v Melliu a vést složitá jednání o novém řádu věcí.

Je-li povstání vyzrazeno, nebude účelnější utéci se pod záštitu Vládce? Zadrží Sin Korobi útok buřičů? Pokud by však rebelové přesto zvítězili, nabídnou korunu Nabatu pouze velmoži domu Toguz! Škoda, že zanechal v Dah Džairozu svého mága, trpaslíka Fryla: postrádá jeho bystrý úsudek.

V pavilonu na konci zahrady, jenž se prostírá pod hradbou sídla Toguz, kupí se knihy mezi alchymistickými přístroji. Sušené byliny a drť vzácných nerostů sprašují archy pokryté složitými výpočty, nad astrologickými pomůckami a lahvicemi dryáků se v průvanu kývají zavěšené mumie zárodků, jako by u stropu tančil zástup temných nestvůrných skřítků. Hlas, tichý a ostrý zároveň, pozdraví knížete.

Z nízké sesle v podobě černé želvy vstává drobný, křehký hoch. Vyzáblé jemné ruce neodloží svazek, tenké prsty zakládají rozečtené stránky. Matně hnědé kadeře – vroubí vzhlednou tvář s pletí znavenou a starou jako zvadlý list, z níž hledí pravěké oči, jejich bledými hlubinami žhne oheň tisíců zápalných obětí. Fryl Včelí hlava…

„Ty jediný, můj pane, máš právo rozsévat život a smrt. Tvá síla bude záruku Nabatu! Tvá rozhodnutí se stanou jeho dechem, tvá vůle jeho krví –“

Nevaroval snad Fryl svého pána před Vladařovým Rádcem, nevěštil, že se obojetně zapletl do vzpoury? Váháš-li, co počít, nenápadně se přikrč, nebo si vyžádej slyšení u Moudrého!

„Vyrazíme!“ křikl Sin Korobi, podržel otěž svého hřebce. Přes zlé nástrahy tažení vraníka neopustil, vedl jej neosedlaného s sebou a střídal unavené oře. Ze svého oddílu ponechal deset nejtvrdších mužů, pro každého z vojáků pak dva dobré koně – za jízdy jedno zvíře z páru odpočívá bez zátěže, do chvíle výměny. Tak, aniž ztráceli čas, znásobenou rychlostí překonali Červená pole a cíp Sarijské nížiny. Zítra vstoupí do pevnosti Temim.

Spokojeně plácl po kýtě soumara, jenž nesl chroptící, škubající se balík. Stačili zabočit k Rohu, před hradbami drze ulovit jazyka, jednoho z nižších velitelů. Velitel Gardy dotvrdí své pokyny k válečné výpravě živým důkazem! Osobně mu ze zálohy smáčkl hrdlo a o něco později několika osvědčenými postupy navrátil zajatci hlas i paměť.

Řetěz jezdců krájel plavou a šedohnědou pláň zachumlanou do mokré mlhy, v níž se zjevovaly poustevnické stromy a křoviny očesané bílými vichry. Vzdor ponurému jitru plála Sin Korobimu krev, oči zářily smělým veselím – v mysli mu jako vědra na čerpadlovém kole obíhaly podoby velitelů, které všechny znal z dob Tungula Aroka.

„Samozřejmě že táhnou co nejrychleji proti nám! Nestihneme jim vzdorovat.“ Nejnižší věkem i postavou, hubený, čilý a rázný, černé vlasy sestříhané k lebce, prokvétající krátký porost lící – Mogunro Palcát, velitel střelců; bystrý, zatrpklý, bezvýhradně oddaný.

To nevlídné ráno svolal Ratebun mimořádnou poradu velení v pevnosti Rohu. Kapitáni seděli v zákrytu pohlceni vážností jednání, založené paže, zapřeni ve vysokých křeslech. Zvěst o prozrazeném povstání se šířila jako plamen či mor. Mnohé muže přivolala na pomoc povstalcům, někteří naopak zběhli domů. Drtivá většina branců nikdy nesloužila ve vojsku…

„První čekejme zástup Ochránců pod velením Sin Korobiho. Orel shromáždí hotovost tak do patnácti dní, nejspíš ji stáhne z Temimu.“ Zástupce vrchního velitele ošlehaný tisíci soubojů, poslední z králových družiníků z Akyr Tasu: Heratar Tisícník z klanu Rysů, nápaditý stratég, důkladný a pomalý. „Zesílíme opevnění, jestli rozhodneš, veliteli.“ Promluvil, až ho vybídli. Statný lysý chlap s temnou bradkou, široký opasek přes úzké boky členil trup ve vydutě přepadávající pupek a naditý klín nohavic – Dokčen Krvetřas, kapitán pěšáků; málo samostatný, tahoun a vzteklík.

„Máme se nechat pochytat jako kuřata v košíku? O to jim půjde, zadržet nás za hradbami, než dorazí hlavní vojsko!“ Bujarý tmavě plavý vous skrýval povislé růžové tváře, pod světlýma očima naběhly váčky. Habán s vysedlým břichem: Koylys Rudé pole, velitel jízdy, zkušený a tvrdý, prudina, vrtkavec.

„Což nechat v Rohu menší posádku,“ nadhodil Heratar. „Ostatní se tiše stáhnou do hor a po skrytých stezkách udeří na Temim.“

Vůdce rebelů ho přerušil prudkým pohybem dlaně, s velebným důrazem vstal, přejel pohledem kapitány: „Nebudeme se uchylovat k pochybným úskokům! Spěch nepřátel nám prospěje, rozdělí jejich síly. Ať by se objevil Sin Korobi nebo jiný z velitelů, neseberou zatím víc než polovinu naší moci! My však můžeme počítat s podporou sarijských rodů. Až udeří čas, vytrhneme Ochráncům vstříc a smeteme je!“

Ratebun Dračí síla… Kdo chce, co nemůže dosáhnout, dosáhne, co nechtěl.

Cíněrožští uvykli skromnosti, znali očistné půsty a občas jim bušila na okna tuhá nouze. Po čtyři pokolení však nezažili hlad bez špetky jídla.

V pevné naději, že Ptačí muž přivede záchranu, dělili obsah skrovných ranečků, jež stihli někteří pobalit za úprku z vesnice, a omilostnili zvířata. Lyk se žlutým vyžletem vnikli do šachet, lovili v temnotách jejich záhadné obyvatele. Muži, kteří vylamovali důlní výdřevu na otop, zaslechli bojovný štěkot; sami se báli bludiště chodeb, duchů mrtvých a drolivé skály. Tarsis se odvážila vypravit za psy, vyčinila jim, až klopili uši, vyhnala je a přinesla si v uzlíku lidské kosti.

Potrhané svalstvo způsobilo Njálovi horečku. Sténal v mrákotném polospánku, když mu přišla Tarsis převázat rány. Písaři jedinému nevadil nedostatek jídla, nepolkl by sousto, i kdyby ho nebolely zuby. Kolem zápěstí mokvaly rudé a žlutavé strupy, tlusté červenohnědé škraloupy na zádech se zvedaly ze vzdutých rozpálených tkání jako sopky, ronící mléčně bílý hnis. Hadačka omyla zranění, zasypala je rozdrcenými uhlíky ze spálených kostí – práškem, který odnímá z těla škodlivé jedy, a přiložila těsně uvázané teplé obklady.

„Co se stalo Njálovi?!“ ozvalo se vyděšeně. „Kam se poděl Foke?“ Ayren, ještě rozehřátý a pomačkaný spánkem, držel v podpaždí Medunku. „Kde je Damazid? A co mi dáš k snídani? Oni pořád hlídají venku?“

Tarsis bezmocně pokrčila rameny. K otázkám nenašla přijatelné odpovědi ani pro sebe.

„Neříkáte mi pravdu. Mám právo vědět, co se doopravdy děje. Jsem král,“ postěžoval si smutně Ayren a přidřepl vedle.

„Skvrnatí neodcházejí dobrovolně,“ vmísil se Vlk. „Utáhni si řemen! Něco olízneme až večer, na zítřek už skoro nic nezbývá. Damazid rube dřevo ve slojích. Njál se vypravil na průzkum a moc dobře nedopadl.“

„Uspím ho!“ rozhodla náhle dívka. „Scházejí léky i obvazy, není, čím Njálovi ulevit. Zbytkem své Moci přikážu jeho mysli, aby hluboce odpočívala, a duchu, aby podnítil hojení těla.“

„Tohle uměl elixír z Bar Teneova chrámu, viď!“

„Léčbu spánkem jsem ještě nezkoušela a magický lektvar by uzdravoval účinněji,“ přiznala králi Tarsis. „Ale v nevědomí Njál snáz překoná trápení a naše strázně mu neublíží…“ Nedořekla: neucítí smrt, až přijdou Skvrnatci vraždit.

Ayren poposedával na kusu důlní stojiny, vrtěl se vzrušením, oždiboval si kolena: „Fokeho nezabili?“

„Letěl najít pomoc,“ vzdychla Tarsis. Kdyby se Ptačí muž snažil vypátrat hvězdu v píscích Lasuk Ešamu, mohl by uspět spíš.

Ayren se zkusil na kládě houpat. „On někoho přivede!“ potvrdil s bezednou, průzračnou vírou dětí v samozřejmost vlídných zázraků.

Plameny svící v poradní síni mellijského paláce se choulily průvanem vzrušených hlasů. Patnáct členů Velké rady, Er Torsik a sám Vladař právě vyslechli obsah spěšného listu, jenž poslal velitel Gardy.

Ban Tajrak třímal svitek jako palcát za bitvy:

„Mocný žádá, aby za dvanáct dní bylo přichystáno vojsko v počtu pěti tisíc mužů při Dobytčím brodu, čtyřicet mil proti proudu od křižovatky Měděného řetězu a Sarije,“ zopakoval. „Ke slávě Ok Hagžara, Metače oštěpů, mohu uvolnit z jednotek, které chrání Město, dvanáct setnin, ne víc, dokud se neobjeví oddíly z Východu. Správce Středu předává velení nad dvěma tisíci vojáků z citadely Vudžíd.“

„Posily ze Štědrých polí dorazily,“ děl Ctihodný Har Utyban, Pán kopí, vrchní velitel vojsk. „Nahradí úbytek posádky ve Vudžídu. Satubské sbory dostihnou Mellios za dvanáct dní. Nebudou nasazeny proti rebelům z Rohu, ale poslouží zde jako klacek a koště, jimiž se uklízí smetí a dodává pokora.

Nač plašit stádo pro pár prašivých vlků! Kdybych vyslal celou armádu, ubije vzbouřence koňskými lejny. Schází jim zkušenost, výcvik, odvaha, ochrana Pána ohně! Vrchovatě postačí zbrojenci z Vudžídu a Mellia, počtem dvaatřicet setnin. Armádní úředníci připravují zásoby a patřičné vybavení až po náhradní hřebíky a lak na kola válečných vozů. Nejjasnější, vytáhneme za čtyři dny.“

Ulb Sin v oděvu ze zlatého brokátu, jenž se podobal skvělé zbroji, uvážlivě kývl těžkou lebkou.

„Nepohrdej malým – může vyrůst –, nepohrdej málem – může se rozmnožit! Dbejte, aby vojsko postupovalo k brodům zčerstva, byť je lhůta Mocného krátká a nelze ji splnit. Trestná výprava proti buřičům není hodna slávy Har Utybana – udržení pořádku přísluší veliteli Gardy, ať tedy odstraní povstalce on. Vedením jednotek Středu pověřuji Vítězného Ban Tajraka, odměnou za jeho bdělost.“

A Vladař pokračoval: „Mé srdce těší tvůj návrat, Moudrý Er Torsiku. Zasáhni proti vzbouřencům kouzly, odhal magickým zřením jejich záměry, posiluj čarami naše vojska – tak, jako dříve!“

Rádce pobledl a pohubl náročnou správní cestou. Vstal, hlavu schýlenou, sepjal dlaně a špičky prstů v pokoře přitiskl k čelu. „Nejzářivější, vedl jsem tvé kroky po mnoho let z vůle Bar Tenea. Pán ohně se mi zjevil na horských pláních, přikázal, abych rozjímal, postil se a do hodiny Slunovratu neužil nadzemské síly. Vznešený, zárukou vítězství bude Sin Korobi: nenajdeš nad něj schopnějšího.“

Náhlé ticho zasyčelo síní. Gelabhům z Velké rady se obličeje stáhly podrážděním, Ban Tajrak zaškubal kníry. Har Utyban, statný bělovlasý muž, povzneseně mlčel a v očích mu šlehala bouře. Ulb Sin svraštil bohatýrské černé obočí, huňaté jako housenky bource. On jediný nepohrdal velitelem Gardy, ač nepocházel ze synů Gilabh-Lhanang, a důvěřoval mu. Nepoznával však Rádce, vševládného mága, k jehož drtivé síle choval úctu. Moudrý jej opouští?

Er Torsik zpod víček sledoval uražené Ochránce i Vládcův nepokoj. Hra, kterou jim právě podstrčil, hojila Rádcovo zmrzačené sebevědomí sužované hořkými ranami. Opřel se o pýchu, vůli potřít odpůrce, o naději bez výhrad. Vrátil se k radě Zrcadla a k příslibu věštby: nebylo jiného východiska… Dosáhne cíle, nebo zahyne.

Už třetí den mrzlo. Scházel oděv, houně, nádoby. Tu hrst jídla přenechali uprchlíci z Cíněrohu svým obráncům. Kopytníci okusovali dřevo na otop. Psi stočení do klubka klímali u hradby; od chvíle, kdy jeden z osadníků podotkl, že je škoda nechat zvířata zbůhdarma hubnout, vyhýbali se lidem na deset kroků. Jiní reptali kvůli vodě, s níž se úzkostlivě šetřilo – napájet koně jim přišlo jako bohapusté plýtvání.

Vbrzku objevili Skvrnatí skalisko, z jehož skrytu stříleli na plošinu, aniž by je zasáhly odvetné šípy. Uprchlíci se horko těžko naučili před střelami chránit. I tak jich několik zemřelo, přibývala zranění. Jeden z mužů zkusil v noci uniknout, leč oblehatelé ho zajali a rozsápali postupně, po kusech, které se žerty metali do hrazení.

Hlad dotíral dravě jako černá šelma, hůř než mráz a barbaři. Pocit bolestivého prázdna a sžíravé lačnosti jsi mohl proměnit silou vůle v teplo, které se šířilo kolem pasu a dál tělem, ale potom ses cítil ještě hladovější a docela vyčerpaný. Rezavý, palčivý tlak těžkl v kámen, postupně umrtvil i žaludek. Zbyla ti slabost, jako by ses stal dřívkem ve vlnách, studený pot, závrať nevolnosti – tma mrákot.

Damazid a Sagitto dostali před dvěma dny příděl určený bojovníkům a podstrčili ho Ayrenovi: úlomek placky menší než dlaň a misku rozvařené směsi shromážděné ze všech uzlíků. Král hltal vlažný, řídký a mdlý pokrm, jako by pojídal vlastní život; až se mu hlava točila. Sedlinu na dně nádobky přepustil Lykovy, ale vzácnou placku si schoval.

Střep těsta se v prstech zahříval, slabě voněl a drobečky se sladce rozplynuly na jazyku. Ayren sbíral odhodlání… Kolem kupek dříví a kamení, jež chránily před šípy Skvrnatých, dokličkoval k místu, kde přebývala pihulka. Schoulená do klubka si objímala kolena pažemi, její panenka ležela poblíž jako utopenec na pobřeží.

„Něco jsem ti přinesl,“ spustil Ayren a napřáhl k děvčeti pěst s pochoutkou. Slyšel urputný tleskot svého srdce. „Kde máš to, é, mrně?“

Dívenka neurčitě trhla ramenem. „Kuvasík je pryč. Oni tam zůstali.“ Hlas se jí ztenčil. Vyskočila a ze vší síly jej uhodila přes ruku, placka vylétla do vzduchu a rozbila se o zem. „Zmiz!“ zasyčela bez křiku, dospěle a zle. Odstrčila krále prudkým šťouchancem do hrudi a utekla k šachtě.

Placku sklidili psi, Ayren se dovlekl ke skalnímu výklenku a učinil jej svým útočištěm pro příští čas. Seděl s Medunkou zakutaný do houně, věděl, že mu ještě nikdy nebyla taková zima, přestal ji však vnímat, necítil úzkost, netoužil jíst. Kdesi uvnitř v něm křičela bolest, nesnesitelně, úporně, děsivě.

Hledači nezapomínali na svého malého pána, i když jim zabralo dost práce čelit nevypočitatelným útokům horalů, rychlým jak zkusmý výpad dravé ryby. Stejně náročně si mezi uprchlíky, kteří začínali být podráždění, hašteřiví a plačtiví, zajišťovali plytké životní nezbytnosti – včetně vody pro svá zvířata. Tarsis pečovala o Njála, omámeného magickým spánkem. Sami, jakmile mohli, šetřili síly v polobdělém klímání.

Ayren od nich však nic nechtěl, nic nepotřeboval, mlčel a pokud odpovídal, hovořil cize a úsečně.

Je tu šero, hrozný puch a pořád někdo kašle. Ona – vždyť toho zakrslíka musela všude vláčet, slintal, vřískal jak bazilišci! Nejde to zaspat…

Medunko, vrať mě do Hlubiny k sadu s vodotryskem, který cinkal! Arsolnatpa nikdy nekřičel a vždycky byl u mne. Odleť se mnou! Medunko, výš! Modrá tma – neboj se, už jsme venku. Nebe září jak čerstvý pomeranč, pod ním louka s ametystovou trávou měkčí než koberce v Hlubině, duhovou řekou skákají třpytivé ryby, smějí se, zpívají –

„Sedm bran pekla, sedm krvavých kopí, sedm srdcí v kotli, sedm zlých plamenů! Odleť, démone!“ ječel šaman a třásl chrastítky z jeleních zubů. Vesničané pištěli, přisedali na bobek a zakrývali si hlavu.

Škoda, že pták nemůže uplivnout! Další osada, kde krkavce vyháněli zaklínáním jako vyslance podsvětí. Lidé v zarostlých končinách byli divní. Rozhodně nikdo z nich nevypadal, že by byl ochoten sebrat zbraň a vypravit se na lidožravé barbary.

Ptačí muž se prudkými kmity perutí, bočním letem, odsunul v povětří o kousek dál, zachytil se větru a opsal výkrut po levém křídle. Pískle by to zvládlo líp; než stačil dosáhnout bývalé obratnosti, končil se silami. Bloudil už třetí den a za tu dobu zhltl čtyři mrňavé sýrové homolky, co je ukradl v úplně nanicovaté vísce. Pádloval nad lesem stále namáhavěji a nemotorně jako kachna.

Mezi pospávajícími stromy pochodovali ozbrojenci.

Foke sjel do první limbové koruny jako kámen do vody. Táhli k němu, čtyřicet padesát pěších, pár se jich hrbilo v sedlech podsaditých horských koní. S jistým znechucením postřehl mezi bojovníky několik žen. Všichni nesli důkladné rance, dlouhé luky, oštěpy, sekery užívané na kácení kmenů. Ptačí muž se odplácal na nejnižší větev a zakřičel:

„Hej, kampak máte namířeno, lidé?“

Někdo zavřeštěl: „Znamení zmaru!“ – a, jak Foke očekával, o zlomkrk sypal zaříkání. Hubený, ošlehaný muž jedoucí v čele oddílu vzhlédl. Měl oči jako rány vyseknuté nožem a nezdálo se, že je překvapen.

„Jdeme umírat, černý brachu,“ odpověděl a udeřil mečem o štít.

Krkavec se otřepal: válečné gesto mu připomnělo Skvrnaté. „Řekněte, že jdete pobíjet nepřátele,“ zakrákal, „znělo by to líp vašim srdcím i nohám.“

„Staráš se o lidské záležitosti?“ ucedil muž. „Posílají tě bohové, nebo pekelný Labyrint?“

„Jsem šaman sekty Mughů a pocházím z planiny Kišep, kde si válečníci zdobí uzdy kůží z hlav poražených,“ ohlásil Foke zarytě. „Řídit se tím, mám ověšený celý postroj. Statečný netouží po vysokém věku, ale zbabělec zahyne na hmyzí píchnutí.“

„Nás popíchají gelabhské šípy,“ zasmál se někdo jízlivě. „Spěcháme na pomoc Rohu.“

Foke scvakl zoban. „Proč?“ zeptal se důmyslně.

„Vypuklo povstání, největší za všechny ty roky,“ ozřejmil hubený vůdce. „Smeteme Kamenné huby! Jejich vojsko je mocnější než Hadí horstvo, mnoho našich odejde do podsvětí. V pevnosti budou potřebovat každou pěst, každé ostří!“

„Jestli vám v duši schází lhostejnost a strach, přijmete poslání,“ osmělil se Ptačí muž. A hovořil o Skvrnatcích a starém dole.

„Leda blázen by pro pár ztracenců oslabil síly určené k významným věcem!“ namítl bledý jezdec.

„Pomůžete těm, kteří putují se zvláštním úkolem povstalců,“ vypálil Foke. „Uděláte pro zdar vzpoury víc, než kdybyste porazili tisíc kopí.“

„Slepec se dušuje: viděl jsem to na vlastní oči,“ zbrázděná tvář se zkřivila úsměškem.

„Klamu jen Kamenné huby,“ sykl Foke. „Tvrdím…“

„– Sepulgovou přísahou?“ zdůraznil vůdce.

Foke vyrazil příšerný skřek, ale zřetelně souhlasný. Snesl se plácavě do houští a zanedlouho vyšel po rozechvělých lidských nohou. Vzbouřenci zatím ve zvídavém očekávání obejdovali u stezky. Chlap, jehož dravčí nos a těžká brada čněly jak dva výstupky ve skále, třetí pak tvořil mocný ohryzek, pohotově rozdělal oheň. Do střapatých plamenů vložil širokou čepel nože.

Unavené srdce se Fokemu zhouplo jak vahadlo studny. Usedl vzpřímeně se zkříženýma nohama, prsty rukou propletl a přitiskl k tělu ve výši žaludku tak vyschlého, že rušil jeho meditaci.

„Hej, lidi, všichni sem! Tibbare, dej povel!“

Želízko zbraně vsávalo sílu ohně, až se proměnilo purpurovou hvězdu. Sukovitá pěst sáhla –

Strach pije lačně vláhu tkání, chystá smrt.

„Ještě se modlím k Paní Sajat Kun,“ namítl Ptačí muž vyprahlými rty a zamhouřil oči. Vesnice jiskří slavnostními barvami a veselím, sousedé zpívají a podupávají v tanci. Svátek Oblohy světí jednou za dvanáct let: na každém ohništi něco voní. Jeho matka peče dýňové koláčky, připravuje ořechovou pastu, kuličky z mouky, cukru, pistácií, pepře a skořice, šťavnaté kousky mandlového těsta, vařeného v loji se šafránem. Ústa plní lahodné chuti… „Začněte,“ vyhrkl Foke.

Tibbar, vůdce rebelů, obrátil chladný řezavý zrak na muže s jestřábím nosem a kývl. Chlapík sevřel pravicí střenku rozpáleného nože. Lidé z oddílu se nahemžili do kruhu, ti zadní se tlačili dopředu a dychtivé natahovali krky.

„Při knize osudů a meči Podsvětního soudce, při Sepulgově černé tlamě, tvá slova nezalhala,“ pronesl Tibbar obřadně a bojovník u ohně, mhouře husté brvy, vztáhl sršící čepel k Fokemu.

„Na duši přísahám,“ zamumlal Ptačí muž. Naklonil se, vystrčil jazyk, co nejvíc mohl, výheň se mu opřela do lící; jemně to syčelo, olizoval žhavý kov. Ne příliš rychle… ne příliš pomalu… Horce železitá pachuť. Vrstvička slin se rozplývala v obal z páry. Kdyby chlap s nožem cukl, je zle –

Foke vyskočil, plazil jazyk jako udýchaný Lyk a otáčel se kolem, aby nikomu z povykujícího houfu neuniklo, že úspěšně složil zkoušku pravdy.

Tibbar pokrčil rameny. „Bohové rozhodli,“ mínil bez nadšení. „Veď nás, kam je potřeba.“

Jestřábí muž plácl Fokeho do zad. „Zajíme a zapijem spojenectví, dokud je z čeho a máme ještě krky – holým čelistem už nebude chutnat!“ Stále třímaje nůž, zalovil levicí v tlumoku a vytáhl vypasenou, černou, vyzývavě lesklou uzenku. Přeťata ve dví horkým kovem, zaprskala a vydala ostrý pach divokého česneku a kmínu. „Ber si, bratře, je kozí, takovou’s ještě neokusil!“ Bez výstrahy jednu polovici vecpal Ptačímu muži mezi zuby.

Foke by dal přednost planoucímu ostří. Tvář se mu zrůznila hrůzou a odporem – na zlomek chvíle. Kdyby se oháněl zápovědí, pohřbí sotva zrozenou důvěru. Žvýkal střepy a písek, v duši palčivé zoufalství. Stojí mu Hledači za takové ohrožení? Nebýt Maruka! Uhryzl druhé sousto a plnými ústy zahuhňal:

„Na hostině bohů nepodávají skvělejší pokrm, ale já nejedl kolik dní a musím se sytit pomalu.“

Démoni česnekové uzenice neradi, proto v ohni pátravých pohledů předvedl další ukázkové kousnutí a polykání, zbytek lahůdky strčil do kapsáře. Zdálo se mu, že jeho krev nasákla kozinou až do poslední kapky. Kéž se brzy nadejde vhodná chvilka, aby se očistil, zevnitř i vně, nebo pozbude dar letu!

Smrákalo se, národ z Hraboší louže zalézal do pelechů, halas z bludiště uliček přidusil šedivý opar.

„Černá liško, moje slepice chřadnou!“

Vědma uchozená a umluvená po náročném dni zastavila vprostřed dvorku. Neslíbila nějaké zaklínadlo?

„Dělá to tvoje prašivá fretka, Sepulgova bestie!“ vybuchla sousedka. „Buď půjde ona, nebo vy obě!“

„Erin spinká v pelíšku,“ rozhořčila se Kétai. „Ať tvé zuby rozhlodá Vředonosný Pán chorob – utrháš mi, aby ses mne zbavila, bojíš se Ochránců!“

Ženička zapřela ruce o pas: „Kvůli tobě, Liško, a té smradlavé mrše mě obcházejí můry! Nepovolí mi měchýř žalem, když vyklidíš komoru!“ Výbojně stočila lokty vpřed: „A houni hezky vrať!“

Kétai se dusila chuchvalcem třaskavých slov. Odpověděla tedy břitkým a výstižným gestem, jaké v rozpálení mysli užívají žebravé tulačky, třepla sukní a odkráčela do kůlny.

Erin se jí pištíc a vrkajíc radostí vyšplhala do náručí. Růžový čenich zajížděl vědmě do vlasů, palec objaly tlapky horké přerušeným spánkem.

„Potvůrko,“ řekla něžně Kétai, „nebyla ti beze mne dlouhá chvíle?“

Prsty probírající jemnou srst vyhmátly smítka – na fretčí kůži se v kurníku přesídlili maličcí, bílí červí čmelíci. „Bozi, co teď?“ Pustila Erin a zabořila tvář do dlaní. „Vykoupu tě v odvaru z dubové kůry, jen si prskej,“ oznámila pak. „Sbalím nás, a domácí žádné omlouvání!“

Zasyčelo to šedým, studeným povětřím večera jak útočící dravec. Rivad zaječel a natáhl se na zem. Začal se plazit k úkrytu, prostřelené stehno vlekl za sebou jako balík bolesti, zanechávaje lesklou nachovou stezičku. Lyk se výhružně rozštěkal, přetahoval do vytí s přízračnou ozvěnou.

„Vo fous, a vlez mu do střev kamennej host,“ kývl Damazid. „Ty smrďoši šahaj na luk, akorát dyž maj jistou trefu.“

Sagitto zaskřípěl zuby. Neměl možnost ukrytému střelci zásah vrátit. „Vypravím se na ně!“

„Sejmeš štyry nebo pět, vostatní si tě podaj kopytama. Rozpálený třísky zapíchaný do jater si nevokusil, co? Lahoda, a chcípáš dobrý tři dni!“

Tarsis rychle zkřížila prsty levice. „Nepřivolej neštěstí, Zlatý uši,“ zakřikla ho, vytahujíc z ranečku smotek obvazů. „Zdálo se mi, že vidím vaše hlavy kutálet se stezkou do rokle.“

„Ta moje kousala Skvrnatce do lýtek a podrážela jim nohy,“ zasmál se Sagitto. Shrábl dívce pod prsty svinuté hadříky, přikrčil se a po zaječím proklouzl k Rivadovu přechodnému útočišti.

Tarsisin pohled se stočil k Njálovi pohrouženému Mocí v hluboké bezvědomí, ke králi, který se téměř nehýbal a mluvil jen s Medunkou. „Paní, slituj se, vrať mi můj dar!“ vydechla zoufale.

V šeru klel od plic Rivad, vystavený Vlkově drsné péči. „Psí chvíst,“ prskal. „Vadneme… Nedal jsem si pozor. Nejvyšší čas nasadit dvojité hlídky!“

Teskný chlad a němá pustota hvozdu na sklonku jeseně – Ayren se ztratil. Byl sám, obklopen spícími stromy a mrtvým listím, do něhož za chvíli ulehne; a krále zasype sníh, jako by pohřbil uschlý mech.

„Arsolnatpo!“ zavřískl v děsu.

Mezi porostem se vynořila nejasná postava, blížila se zvolna, jako by se nechtěla hýbat. Kápě pláště objímala místo obličeje šerý ovál bez rysů… Nemohu jej přivolat, uvědomil si Ayren a srdce mu potuhlo, nevybavím si už, jak vypadal.

Pronikavý výkřik přiměl krále k bdění: Sagittova válečná výzva. Včera mě odvedli z Hlubiny… Zběsilý psí štěkot, krvelačné vrčení v boji. Kolem není step a není ráno jako tehdy – Je zima, nechci se vzbudit!

Temnotou se míhaly stíny ještě černější, hbité jak lasičky, nocí rašil křik, nářek, údery, křapot zbraní, steny a tlumené zlověstné zvuky, spletené do klubka hrůzy. Pach krve a smrti. Polojas plamenů blikal jak blesky za bouře. Vytrhl tvář zrůzněnou děsem a odhodil ji do tmy nebytí. Ruka vztažená v obraně a dopadající pěst s nožem, pohyby načrtnuté svitem a rozťaté nicotou. Ve škytání neduživého ohně táhli dva dívové s bíle pruhovanými lícemi ženské nohy a s nimi tělo, jež se sloupávalo ze sukně. Jsem v pekle, pochopil král. Odhodil houni.

Blízko Ayrena se ke skále tiskla Tarsis, v levici písařův tesák. Sagitta zatlačili vedle ní, bil se ve zběsilosti, jež se vyrovnala lovecké vášni Skvrnatců. Damazid řval jako býk, ostří švihající Skarf obtáčel vzdušný vír. Njál ležel skrčený pod vrstvou hadrů, sinalý, nehybný; horalé odvlékali živé.

Pihulka… Ayren zaťal nehty do dlaní. Ústa se mu sama otevřela a vyrazil z nich jekot jako proud krve, úpěnlivě křičel a nemohl přestat.

V rozbouřené tůni hradiska zajiskřila zlatá koule. Zapraštěla a protáhla se, vykvétala plameny, jež rostly a košatěly, lidé uskakovali, zbraně jim klesaly v rukou. „Běž, běž!“ zajíkal se Ayren. Chuchvalec ohně se dal na pochod, sršící a jasný jako slunce.

Skvrnatí se skřeky hrůzy opouštěli zajaté i zabité, ustupovali přes hradbu, klopýtali a zakrývali si tvář. Plamenný keř je sledoval, tak ohař hledá zvěř, obracel se a lačně mával zlatými chapadly. Přehoupl se přes hrazení, valil se za prchajícími a vnášel polední žár od skalisek po krystalky jíní.

Obležení osaměli podobni stromům v sadu, přes něž se přehnala povodeň. Až v další chvíli začali vnímat ticho, protrhané sténáním a chropotem zraněných. Kdosi v tmách vyrážel vysoký, žalostný kvil, jako by bědoval hřbitovní přízrak.

„Doprdele, ten fígl se ti poved, holka!“ zařval nadšeně Damazid.

„Já ne,“ zašeptala Tarsis. „Náš pán.“

„Medunka,“ zadrmolil Ayren. Zuby mu cvakaly. „Medunka mi pomohla…“

„Zázračníček!“ zajásal Rivad. „Nepochlubili jste se, že s sebou máte dítě, co kouzlí!“

XIII.
Stezka bílá jako dým

Noční vítr nesl hradiskem zvěst o dítěti s čarovnou mocí jako příslib naděje a lidé pookřáli. Ayren se utěšil přesvědčením, že z části odčinil vinu a že magický oheň nikomu doopravdy neublížil: ve vzpomínkách jej strašili hořící vojáci ze slatiny.

„Ať budem zdrhat, nebo tu zkejsnem, mladej by se měl probrat z hajan,“ staral se zrzek.

„Zranění se hojí, jenže… nedokážu Njála probudit,“ přiznala hadačka nešťastně. „Myslím, že jeho duše je unavená a váhá s návratem.“

„Ženská!“ skřehotalo z mlhy. „Písařovu duši zdržují duchové nízkého řádu, neomalení –“

„Z hrdinného prince máme zakletou Krásku, a kdo ji vysvobodí?“ vpadl Sagitto.

„– jako jistý Vlk,“ krákal Foke. „Jak to, že v údolí po Skvrnatcích nezbyla ani veš?!“

„Než se tě dočkali, zkameněli, ne? Kdes lajdal?“

Krkavec dřepěl na hradbě, křídla mu zkrušeně visela jako cáry starého pláště. „Táhne za mnou na čtyřicet válečníků,“ pípl potichu.

Osada se vyprázdnila, horalé ověšeni kořistí hnali zbylé stádečko zvířat a zajatců vzhůru po úbočích k severozápadu. Lidé v hradisku se s váháním rozhodli sestoupit do svých rozbitých domovů, když dorazili Tibbarovi rebelové.

„Pomozte! Získáte si zásluhu před tváří Paní.“ Rivad se opřel o berlu z březové haluze a spustil k nim proslov. „Nežebráme o jídlo, nějaké zbytky už vysmýčíme. Ale sami nemáme sílu dostihnout a rozdrtit Skvrnatce. Vedou s sebou naše příbuzné a naše dobytčata, odnášejí náš majetek i těla našich mrtvých…“

„Bude to oběť nebesům a dobrý skutek,“ ušklíbl se Tibbar. „Musíme vyrazit co nejdřív, jen si trochu vydechneme. Skvrnaté zdržuje kořist. Kudy jim můžeme nadejít? A kolik z vás je schopných bojovat?“

„Já vás povedu za lupiči!“ nadlétl Foke.

„Pudem s váma, až nám ten černej prdlík vzkřísí kámoše!“ mávl Damazid prackou k Njálovi.

Vlkovi kmitlo myslí, že zarostlý, sešlý chlap, jehož rozcuchaná rusá hlava spočívá v Tarsisině klínu, musí být někdo jiný než ztepilý mladý učenec uhlazených mravů, který ho v Melliu zachránil.

„Čekal čtyři dny, chvíli ještě vydrží!“ zareptal Ptačí muž, ale odklidil se do ústí sloje převtělit.

„Jste dlouho na cestě?“ ptal se zdvořile Sagitto, aby zaplnil čas. „Foke vykládal o povstalcích v Rohu. Nehonil si jazyk? Vážně?“

„Poslední dva úplňky Svobodní sbírali vojsko,“ odpověděl Tibbar. „Uvažovali jsme, že se přidáme, a posílali jsme jim zásoby. Před čtyřmi dny se rozběhla zpráva, že jde do tuhého, potřebují každou zdravou ruku. Musíme k nim.“

„Žádný div, že volají o pomoc,“ ušklíbl se Sagitto. „Když víte vy, kde mají ústřední tábor, co nevidět je tam bez ohlášky navštíví Gelabhové.“

„Jen ať to zkusí! V pevnosti už shromáždili celou armádu!“ vmísil se muž s hranatou bradou.

„Kdo vede povstalecké vojsko?“ vyzvídal Sagitto se zájmem zasvěcence.

„Velitelé trůnu Kilahu, kteří čelili gelabhským mečům,“ odvětil hrdě bradatec. „Nejvyšším je nejpřednější z nich, stratég Ratebun Dračí síla.“

„Hňup,“ ucedil Vlk se zoufalým zklamáním. „Bozi, proč svěřujete moc blbcům?!“

„Prý stojí při nás sám Moudrý Rádce,“ zdůraznil Tibbar. „Bohyně osvítila jeho srdce! Pomáhal vzpouře a zachránil Mellios, varoval Rohu…“

„Hora se přejinačí, člověk ne,“ zavrčel Damazid a přehodil niť hovoru: „Pernatej se ňák zaseknul.“

„Vlku!“

Mléčný úsvit, jenž stíral pavučinu tmy, vydal žalostnou lidskou postavu: klopýtal k nim Foke. Z ramenních kloubů mu trčelo na píď paží, na nichž se látka haleny nořila do tkání, pleť obrůstala změtí krátkých brk, kosti a svalstvo křehly a zužovaly se, přecházejíce v krkavčí perutě.

„Nesvedu se převtělit,“ sípal. „Zeslábl jsem…“

„Mohl ses napráskat mýma uzenkama, bylo by ti teď líp,“ mínil rebel s dravčím nosem, který včera držel rozpálený nůž. „Odpočiň si, třeba se to spraví samo. Zato tenhle chasník…“ Klekl k Njálovi, napřáhl ukazováky a palce: zručnými hmaty zkušeného léčitele tlačil a mačkal místa na písařových spáncích, kolem klíčních kostí a na plecích.

„Deš na věc bez cirátů,“ ocenil zrzek. „S takovym se dobře válčí.“

„Přidejte se k oddílu,“ nadhodil věcně Tibbar.

„Vede nás poslání,“ namítla Tarsis, napjatě sledující bojovníkův zákrok. O podobném způsobu léčby slyšela. Jestli přežijí, má se co učit.

Njál, přivoláván k bytí, zasténal a tváří mu zaškubalo. Ruce, které hnětly jeho ramena jako tuhé těsto, vyplašily ukrytou bolest.

„Rány na zádech?“ bručel muž. „Natírejte je balzámem z medu a mateří kašičky, mám ho v torbě pro příhodu, až se srazíme s Tamtěmi – bez díků! Třeba hned padnu,“ utrousil. „Tak, stačí. K polednímu se probere načisto.“

Vstal, z kupky svých věcí sebral oštěp a sekeru, krabičku z březové kůry, kterou hodil Tarsis, a vmísil se do houfce ozbrojenců. Lidé se už shromáždili buď k návratu do Cíněrohu, nebo k záchranné výpravě.

Zrzek si podrbal nos. „Dem s nima, Vlku?“

Sagitto k němu beze spěchu obrátil zrak.

Ženy rebelů se připojily k první skupině, mezi nimi děvče, jemuž zpod kápě vyklouzly prameny vlasů z lučního medu. Zvlhly potem a mlhou, přilnuly jí k okrouhlé tváři se širokými jemnými ústy, půvabně vykrojenými jako list jasmínu. Sešikmělé kaštanové oči zchladly hořem: tak se v hlubině rokle skrývá sníh. Vysoké lícní kosti hyzdily nedávné škrábance, jaké si v osadách Západu truchlící zasazují trnem na znamení velikého zármutku.

Dívka byla ozbrojena tesákem a tlumok na štíhlých, pevně sklenutých ramenou si nezadal s ranci výstroje ostatních rebelů. Stála, ještě mezi svými společníky, a přece stranou, věčný cizinec uprostřed občiny, v kletbě osamělosti, s níž se Vlk naučil žít.

„Mělo by tu pár bojovníků zůstat, pro jistotu,“ ledabyle poznamenal Sagitto. „Někdo z vašich lidí,“ kývl k Tibbarovi. „Z nás dvou, Zlatý uši, třeba já,“ nabídl blahovolně. „Vydry mě často nechávaly střežit svou ves. A kde je náš – kde je Ayren?“

Král pátral mezi vesničany po pihovatém děvčátku. Vnímal jejich zvědavé, obdivné pohledy; bylo to jako obklad na stud a úzkost, cítit se prospěšný.

Pihulka mu sama vykročila vstříc. „Myslíš, že se ze všeho, co vyvedeš, vykroutíš jen tak!“ Ukázala zaťatou pěst. „Jsi křivák a blátivec! Přeju ti, aby ti pořádně nabančili!“ A plivla mu na bradu.

Měl chuť ji uhodit, křičet, že se mýlí, vysvětlovat, škemrat, aby mu odpustila – Muž z Bar Teneova chrámu. Medvědí obluda. Medunka… Žádné pokání nevykoupí vinu a nečinnost! Díval se na pihulčina útlá, vzpřímená záda – i ta mu připadala nasupená a zarputilá –, ztrácela se ve vysláblém stádu pozůstalých Cíněrožských. Uvidí ji tak za každé z bezesných nocí, v každou soumračnou hodinu…

„Jören, dojdi pro vodu!“ ječel poloprázdnou vesnicí svraskalý ženský hlas. Mluvčí přehlušoval čísi pláč, někdo vedle rachotil ve zpustošeném domě a vyhazoval s proklínáním trosky a odpadky po horalech.

Sagitto seděl na příčném trámu Ghordovy střechy a pokládal novou drnovou krytinu. Pozvedl hlavu…

Na dolním konci osady se rozlétla branka v plotu. Ke studni na návsi vyšla dívka s medovými vrkoči, zapletenými bílorudou stuhou. Převlékla si oděv žen z Cíněrohu, dlouhou košili přepásanou vyšívanou zástěrou, a dřeváky. Mezi šíjí a ohnutými zápěstími pozvednutých paží nesla přehozenou tyč vahadla, na kterou zavěsila dvě vysoká vědra.

Když míjela Ghordův domek, jeho prudce zabouchnuté dveře se ještě maličko zachvívaly.

„Vyvádíš jako můj bratr Joah,“ ucedil zamračený Foke. Osaměl v chatě, neboť Njál se vskutku probudil a podpírán Tarsis a králem se odpotácel do lázně, přes vpád Skvrnatců kupodivu zachované.

Ptačí muž se uhnízdil jakžtakž pohodlně na lůžku, perutě složené na břiše. Pohoršovalo jej nesmírně, jak se Vlk cachtá ve vědru, jen v bederní zástěrce bezhlavě pobíhá chýší, shání dřívko na čištění zubů, jak plení rozježené balíky pracně posbírané výbavy, loví ovinky méně použité a proděravělé, s kletbami zakopává o skromné vybavení jizby… ze zavrženíhodných pohnutek. Lyk tichounce zalezl pod pryčnu: pro jistotu zmizel ze světa.

Sagitto nakonec oblékl Njálovu lehce ušmouranou letní tuniku, u níž zahrnul dlouhé rukávy, a zaječí kazajku po někom z vesničanů, když předtím z kožešiny odrolil zaschlou krev. Zběsile rychle a důkladně projel hřebenem vlasy, zkrášlil je několika bleskově spletenými copánky a šňůrou Fokeho skleněných perel.

„Korále ti na mrouskání nepůjčím!“ štěkl majitel.

„Hamoune!“ Vlk nemínil ozdobu vracet.

Foke odfrkl a zhnuseně odvrátil tvář. Rád by se otočil na bok ke stěně, ovšem křídla mu strašlivě vadila v pohybech, ani podrbat se nemohl. Sagitto vystřelil z chatrče… zvolnil do nenápadné chůze s předlouhými kroky, které hltají vzdálenost.

Stihl to. Dívka právě přelévala okov do druhého vědra, až se naplnilo k okraji.

„Vodu jsi načerpala, o zbytek se postarám,“ nabídl Sagitto. Popadl konopná ucha nádob a přehodil je přes prohnuté konce vahadla.

„Nehodí se, aby bojovník nosil vědra,“ namítla.

„Nehodí se pro hezkou dcerku vláčet se s břemenem, když se nabízejí ochotné ruce,“ mínil Vlk. Sklonil se a obratně si naložil vahadlo na plece.

„Nejsem hezká,“ vzdychla Jören.

„Hezký je ten, kdo se v dobrém dotkne tvého srdce,“ prohlásil a zachytil dívčin zrak svým. „Ale ty jsi krásná jako jarní svítání.“

„Já že jsem se ti dotkla srdce?“ podivila se a neodvrátila sametové oči.

„Není to snadné, protože ho obvykle tvrdě bráním,“ objasnil Vlk, „Jenže tys to dokázala.“

„Je-li pevnost často dobývána,“ opáčila, zatímco se blížili k chýším, „pak chrání nebezpečné území.“

„Vstup do jejích bran a zaštítí tě před každým zlem, věř mi! Jsem Sagitto, ve starém nářečí Vysočiny Ten, který zastraší nepřátele.“

„Mečem, nebo jazykem?“ neodpustila si.

„Obojí držím nabroušené a vždycky udeřím přímo,“ zasmál se. „Srnečko, jsi hojivá jak horské byliny, ale schází ti vláha pro duši, a moje rány rosí slzami. Můžeme uzdravit jeden druhého, Jören.“

„Opustili mne bez jídla,“ požaloval Foke králi, který se vrátil z lázně. „Koho můžu prosit o stravu, když si ji sám nepřipravím? Jsou tu jen ženské, dva cizí chlapi, Njálovi je zle a Vlk připálí i vodu.“

„Já jsem mužský?“ zeptal se krátce Ayren.

Foke povytáhl krk a vrhl na chlapce pronikavý pohled. „Dá se to tak říci,“ děl posléze. „Skoro.“

„Uvařím ti kaši,“ vyhrkl nadšeně Ayren. „Viděl jsem Tarsis mockrát, jak ji chystá!“

Vtrhl do předsíně k sudu s vodou, jejíž hladinu pokrývala ledová tříšť, a do přístěnku, kde stál pytlík šedivé mouky. Jakmile zaštrachal s hrnci a naběračkou, přihnal se Lyk, aby důstojně odklusal, zjistiv, že večeře ještě není hotová. Foke zavřel oči. Miloval spánek a pestré sny měly rády jeho –

„Foke… Foke, co mám dělat? Opařil jsem se, ale Lyk za to nemůže, čekal hladový za mnou, nevěděl, že se s hrncem otočím. A kaše, ochutnej –“

Ptačí muž vylétl z dřímoty jako blesk.

Jören pohlížela Sagittovi do očí a mlčela. Vlk se v duchu ošíval, napjatější než před bitvou.

„Naši chlapci nemluví jako ty,“ ozvala se. „Kdyby žili moji rodiče a bratr při výpravě nezahynul…“

Smekl vahadlo z ramen, voda ve vědrech zatančila. Objal dlaněmi její tvář, sjel zlehka palci po dívčím hrdle ke kličkovému důlku a usmál se: „Teď jsem tady já, ne?“

Vesnicí švihla vichřice šíleného zavřeštění… Fokeho hlas. Sagitto sebou škubl, o překot uháněl k chýši Hledačů. Vrazil dovnitř –

V jizbě sebou kroutil Ayren a třepal pravičkou rudou jak pivoňka, levicí třímal měchačku, na níž se rozvaloval bobanec režné hmoty. Z postele přečnívala menší část krkavce, rýdovací pera a temné spáry, jež se zběsile zatínaly do vzduchu. Ležel naznak a bušil křídly do pokrývek, ale nemohl vstát: tížila ho vyděšená lidská hlava, nasedající na křehkou ptačí páteř coby obludný přívěsek.

„Pomoc! Pomoc!!“ ječel Foke jako samo zoufalství vesmíru – a ztichl. Sagitto se nehorázně chechtal.

„Uříznu ti lebku,“ navrhl Vlk, když se trochu uklidnil, „nebo tě přesunu a podepřu poduškou. Musíš počkat, až se tvé převtělovací čáry umoudří, a to spraví leda odpočinek a vydatná strava. Pozoruju, že tě náš pán zásobuje. Nezbyla vám troška?“

„Kdybys uměl vařit a nemámil se jak beran v říji,“ vyjel vztekle Ptačí muž, více otřesen nevypočitatelnými přeměnami než svým žalostným stavem, „nemusel se náš pán poranit. Jsem zvědav, pitomečku, jestli mu místo chlámání pomůžeš!“

Sagitto s hlubokým procítěním, které by určitě nevěnoval ani své, natož Fokeho useknuté ruce, obhlédl Ayrenovy opařené prsty a polil mu je ledovou vodou. Král se snažil udržet statečnou tvář. Když dorazila Jören, hrdinství ho už opouštělo, úměrně vzmáhající se bolesti. Vlk a Foke se o přítrž přeli, jaký prostředek užít k ošetření: sádlo, ovčí lejno, bílek, žloutek, tvaroh, dubové tříslo nebo –

„Nic z toho tu nenajdete, ani sléz nebo trnkovou klej,“ řekla Jören útrpným tónem, jakým ženy stíhají mužskou neschopnost. „Vím o rychlém léku pro syna vašeho knížete; hádejte se v pohodě dál, hlavně ten nosatý s břitkými zbraněmi.“ Vyběhla ze dveří.

„Zaslechla, že je náš pán… Moc ti to mluvilo!“ zavrčel Foke. „Ženská nás rozdrbe po vsi a přijdou oplétačky!“ prorokoval nevraživě.

„Tys rozvázal zobák!“ odsekl Sagitto. „Kazíš mi dostaveníčko!“

Než to rozřešili, byla zpátky s klůckem nasyceným šťávou z řípy, jímž ovázala Ayrenovi spáleninu. Královy opatrovníky vymazala z pozornosti. Opustila je beze slova, zatímco na sebe syčeli šeptem: „To je tvoje vina!“ – dokud je nepřerušil kručící žaludek a vůně teplého pokrmu.

„Co říkáte mému vaření?“ zeptal se naléhavě král.

Vlk uznale pokývl s plnými ústy a dopravil další sousto Fokemu. Ptačí muž jen zamrkal, neodvažoval se víc pohnout. Nebyli vybíraví a uměli ocenit snahu. Ayrenovi se povedla docela právoplatná kaše, třebaže poněkud hustá, s pachutí po ječné mouce a špikovaná žmolky. Dokonce nezapomněl osolit.

„To se divím,“ usoudil zachmuřeně Ayren. „Protože mě nechutná vůbec.“

Do zakleté komnatky doléhal hukot půlnoční Inai. Černá skládanka Města svítila sty zlatých bludiček a horečkou napětí. Jak závoj ji přikrýval kouř ohnišť, pach odpadních kalů a říčního bahna.

„Chybuješ ve své hře,“ šuměl bílý démon, oči se mu třpytily jako smaragdy královského žezla. „Odňal jsi mne Pánu Labyrintu, ale i s mou podporou a jistotou Horgighovy věštby tvé úsilí kulhá. Povstání je ohroženo, pohár a krále drží oni.“

Čarovná zornice zrcadla se vrátila v čase, plula soumračným lesem nad mrtvými bojovníky v pláštích z kůží i v hrubých kabátcích, nad zpustlou vsí plnou lidí, kteří pobíhali, přenášeli předměty jak mravenci před deštěm, dohadovali se a počítali zbraně.

„Ó naopak, právě vyhrávám,“ pousmál se Er Torsik. „Nemusím sebrat soupeři kameny, stačí, když pod nimi otočím hrací desku. Pošetile jsem ničil své protivníky a neúčinně plýtval silou! Prostě je spotřebuji ke svému užitku: odstraní se sami. Ať mi tedy opatrují krále do chvíle věštby… a vlastní krví prosadí vzpouru – Jaká je dnes krásná noc!“

Klusali úzkou stezkou po lesním hřebenu, Sagitto vpředu, Njál kousek za ním, mezi mechem vysokým do půli lýtek a tesknými urousanými sosnami. Bor zvolna ustoupil vrbině a zakrslým břízám nad shluky kamení. V řece pod svahy spalo zrůžovělé ranní nebe. Lyk se pletl kolem, funěl v podrostu jako divočák a vyrážel na cestu, cválaje s větví v tlamě.

„Stačilo, bratříčku,“ odfoukl Vlk a zastavil se. „Nesnaž se ze samé horlivosti znovu zmrzačit.“

„Mám jen den, abych se rozhýbal,“ zaúpěl písař, tvář zkroucenou bolestí a námahou. „Zítra odcházíme k povstalcům a má záda ještě dřevění.“

Sagitto sekal dlouhým klackem po kmenech, cvičil výpady, záludy, střehy, odvety a kryty. Útok zvysoka na hlavu – létavice –, kryt mečem vztyčeným jako svíčka, šikmý úder na tělo – drak –, kryt kose otočenou zbraní – haluz –, výpady zachycené hrubím, čepelí u jílce, a tenčím – ostřím při hrotu, rovně vedený sek – hladina –, zásah zdola na boky – tygr –, spodní kryt – strom. Není uměním bodnout, ale zabíjet břitem.

„My dva se přidáme ke vzpouře, ale naučil jsem tě dost, aby to stačilo i pro válku?“ vybuchl nakonec. „Nezdá se mi, že se Hledači rozdělí! Ohrozíme našeho pána, když ho opustíme.“

„Zaštítí jej ostatní a přívěsek. I mně na našem pánu záleží, naším úkolem však není hlídat krále, nýbrž odstranit Rádce,“ připomněl Njál. „Musíme s rebely do Mellia! Kdo kromě Sangvala zná pravdu o Moudrém, kdo mu nebude věřit? Jestli zmámí lidi, oni sami, žádné nestvůry, mu donesou Ayrena na zlaté míse. Krále neochráníme a ze všech se stanou poslušní sluhové Er Torsika.“

„Tuze na tom nezáleží,“ podotkl Sagitto, „ale co spasí před Rádcovou mocí nás, když čarovný znak Bohyně zůstane Ayrenovi?“

„Přízeň Paní!“ zavolal Njál zpola vážně, sebral šišku a napálil ji Vlkovi mezi lopatky. Po nočním střetnutí se Stínem, kdy Rádce nedostál planým hrozbám, písař si přál věřit, že Moudrý zeslábl a nebezpečí pomíjí.

„Vy ode mne odejdete?“ pípl Ayren zadrhle.

Njálovi bylo úzko, jako by se malá Ghordova chata ještě scvrkla. Mohl prohlásit: Jsme tví rytíři, máme povinnost vést zápas o tvoji věc a právo! Nebo: Vrátíme se… Ale byly by to nečisté pravdy.

„Vystoupíš na trůn králů Nabatu,“ odpověděl písař. „Naše poslání znamená dovést svého Pána k jeho poslání, jímž je vládnout. V umění vést zemi tě musí vzdělávat jiní, protože naše znalosti na moudrost vladaře nepostačí.“

Královy oči se zalily. „Nebudete se mnou…“

„Kdepak,“ usmál se Sagitto. „Shromáždíš kolem sebe mocné, urozené a učené. My k nim nepatříme, a v té spoustě dvořanů bychom se ztráceli. Ale až by se ti stýskalo – zavolej nás a objevíme se u toho, kdo pro Hledače zůstane navždycky víc než jenom Pán a král.“

„Půjdete do války,“ popotáhl Ayren, „co bude se mnou a s Medunkou? Nechci zůstat sám.“

„Vypadnem spolu vocaď z Cíněrohu,“ mručel Damazid. „Zimu je dycky těžký přečkat a užírat z holýho hrnce jim nebudem. Naše udřený kobyly vodvedu k vovčákovi, co sem ním kdysi krad dobytek. Má kolibu krapet vejš, Kamenný schody se tam máčej vo divokou Inai. Dobrej macek, řeže měšce, nežity a pytlíky. V koních se vyzná jako sám Tumnaj a poctivě je vohlídá.“

„Voni,“ hodil zrzek palcem k Njálovi a Vlkovi, „si k Rohu pučej strakáče a Drzouna, sou míň vochozený. A my se zašijem do Hořící Vody – spolehlivá ďoura! Prcku, bude to žravý! Až se vyčábřej zmatky, kluci pro nás dojdou. Pech, že Foke zasejc vyhlíží na člověka – předvádět ho, byly by prachy.“

„Kuen-sapek pokládáš za bezpečný úkryt, Zlatý uši? Je příliš rušné,“ děsila se hadačka.

„Sepulgovo sídlo?“ svraštil Njál obočí. „Rádce –“

Ozvalo se zabušení na dveře, rázné, až všemi škublo, jako by Er Torsik přicházel pro krále.

Do jizby vstoupila Jören s majestátem královského posla, bez upejpání a hihňání vesnických děvčat: „Zvou vás na večerní slavnost rozloučení! S našimi muži odejde i několik z Cíněrohu. Ale mě posílají k tetce do Slučího Luhu, tři dny odtud.“

„Placatá zem u soutoku Inai a Sarije, samý bahna a mokrý lesejky,“ kývl palicí Damazid.

„Není tak chudá, aby nenabídla přístřeší čtyřem poutníkům,“ namítla. „Bratránek na podzim onemocněl. Prostydl v lijáku a zchroml, dům je bez hospodáře a pomocné ruce budou do jara vítané.“

Damazid protáhl obličej: Kuen-sapek mu seděl líp než zapadlá ves. Fokeho odpuzovala představa nejméně tří ženštin, se kterými bude nucen přezimovat. Král byl zklamán, vesnici už znal a tušil, že město tají větší zábavu. Tarsis znavena Cestou, tíží zlého snu, jenž neustává, vítala i klamný odpočinek. Ostýchala se – hlas Moci šeptal, že Hledači s sebou táhnou morovou nákazu neštěstí.

Jören postřehla jejich rozpaky: „Nikomu jsem o vás nevykládala. Možná, že domov ve Slučinách není hodný knížecího syna, jestli však unikáte a skrýváte se, pak je to dobré místo. Nenabízím je urozenci a jeho průvodu, ale dítěti bez otce a bludným cizincům, i vašemu psu, pokud nedáví slípky.“

Tehdy se zastyděli. Poklonili se na znamení díků a Tarsis dívku objala a políbila, uzavírajíc pokrevní pouto. Když však Jören odcházela, vyhnula se zrakem Sagittovi a Vlk stočil kosý pohled do kouta.

Krčma vyhořela za vpádu; lidé snesli na náves hranici dříví a kolem rozložili špalky a klády místo sedátek. Skromné jídlo, ať bylo určeno k pohoštění, nebo jako zásoby bojovníkům, chystali na menších ohništích opodál. Na přípravách slavnosti, jež měla uctít mrtvé, poděkovat bohům za vysvobození a přát zdar válečnému tažení, kmital každý, i Hledači. Když slunce zrzavé jak psancovy pačesy kleslo na západní kopce a všechno důležité se zdálo být hotovo, zjistili poutníci, že zmizel Vlk.

Než se začali starat, ozval se divoký, bojový pokřik Akyr Tasu.

Hrdými kroky přitančil Lišáček, nablýskaná srst zářila roztavenou mosazí, bílá hříva vztyčené šíje vlála do nápěvu podkov. Sagitto se vznášel na ryzákově hřbetu, u pasu Šibala v nové pochvě, prošité měděnými dráty. Z bronzu vytepal náprsní štít s vlčí hlavou. Vlasy vyčesal do válečnického žíhonu, do copů provlékl kostěné korály. Na záda si zavěsil luk a pestře pomalovaný toulec, oštěp odcizený Fokemu vítězně třímal levicí.

Naposledy projížděl Lišáčka a v jazyce Vysočiny zpíval píseň, s níž se muži ubírají na výpravy smrti. Zdálo se, jako by tak nečinil na odiv lidem, ale světil obřad k nelítostnému Pánu zabíjení. Najednou obrátil koně a odklusal kolem ohromeného zástupu. Tarsis, jako by ji postrčil, pootočila tvář – a zahlédla Jören, dusící smích do dlaní.

Tetelivý plamen ohniště se protáhl a zase skrčil zimou. Před chýší mellijského hrobníka visela mlha na šedých stélách rovů. Zem těžce, chladně dýchala rozkladem, vlhkem a spánkem beze dna. V louži kalných mračen se chvílemi zatřpytil úplněk jako střep sinavého skla.

Půlprdel, nadlehčuje přichromlou nohu, vstal z kupky hadrů, na nichž sídlil, pokud nekopal hroby nebo nešmelil s cechy lupičů a zlodějů. Přihodil polínko na ohniště, zaváhal, a přidal ještě jedno, aby se jeho host cítil dobře. Pěkná ženská, milá jak chleba s medem! Nosí se jako mladice, štíhlý nohy pod sukněma, a zadek svádí k plácnutí.

Hrobník se zasnil: sám není společník k zahození. Pořádné břicho dělá chlapa, pár grošů zahospodařil. Až na pravý sedací sval, kdysi při loupeži přeťatý motykou rozzuřeného hospodáře, mu nic zásadního nechybí, naopak! Ani její fretka by mu nevadila, u něj v chatrči se celkem ztratí. Jen to čarování! Ledva se smrkne, trčí mezi hroby, není s ní řeč a fretčí potvora zatím lozí po hrnkách s jídlem.

Ačkoliv Erin chyběla přítomnost paní, u Půlprdele v chalupě se jí líbilo. Spousta zajímavých hraček, potravy tolik, aby její bříško bylo spokojené. Nikdo ji nehuboval, když si sousto ukryla a ono prošpinilo pokrývku nebo po něm hrobník uklouzl. Neláteřil, když dováděla v popelu a chodila si ukusovat z uzeného ani když zkoušela, jak se rozbíjejí vajíčka. Vykutálí je na kraj police, postrčí čenichem… Zábavně padala, krásně křápla a rozstříknuta vydala sladký žloutek.

Ovšem hrobník ji nedrbe jako Kétai a po jeho mastných kalhotách se špatné leze, kloužou jí drápky. Jakmile Půlprdel otevřel dveře, aby vycákal před zápraží svou tělesnou vodu, proklouzla ven s dychtivou zvídavostí. Všechno teď prosmýčí, probádá, označkuje – nádhera! Spousta práce!

Kétai v pohřebišti vyzývala duchy trávy, hmyzu a kostí. Někde mezi rovy ukryl Sangval na počátku Poslání zlatou lahvičku v magické schráně. Nastávala půlnoc úplňku, okamžik, kdy lze prorazit kouzelnou vazbu. Vědma kolem sebe vyznačila kruh práškem z vratiče a totenu, do ohně z trusu bílé jalovice přihodila hromový kámen, dračí oko, baziliščí játra – klíč k šeré mezisvětní říši.

Z mazlavé půdy rašilo pět větviček, křehký stvol předloktí a druhá paže oblepená světélkující havětí. Drn nadhodila lebka s tenkou parukou smolného příškvaru, zaplanula bílá záře očích důlků. Zmizelo to, mezi stébly trav se svíjeli blikající červi, třísnili je růžovým slizem.

„Co chceš, ženo?“ mrazila bytost, socha skloubená z cárů mlh. Jemný jas červího slizu jí procházel jako slunce zimním oparem, sama však vydávala temnotu jako černý pach. Lidská tvář se přelévala rozmanitostí podob, vzhledů, výrazů s míháním vln a stíny mraků letícími po šedých pahorcích.

Kétai se zvedl žaludek a točila hlava. I obludné zrůdy alespoň mají jediné vzezření. „Lahvičku, co střežíš,“ pronesla statečně, „moje dědictví.“

„Tvá síla nestačí, aby otevřela Kostěnou bránu Schodiště!“ dýchlo stvoření. „Nic ti nebude propůjčeno, z rozkazu Pána Labyrintu!“

Lehounký šramot, na vrcholu náhrobní stély se objevil podelší, pružný a živý váleček. Přelézal po hraně, zadeček a ocásek se kývaly dopředu. Překulil se kotrmelcem přes čenich nazad. Měkce, ale vydatně žuchl dolů.

„Do obřadu nesmí vejít jiný tvor!“ fičel duch. „Nepatří sem a zapáchá!“

„Moje fretka tu nevadí,“ namítla Kétai. „Vlastně bys ji neměl cítit!“

Bytost se rozechvěla jako pavučina ve větru, hladinou obličeje kmitaly nestvůrně masky. Erin přiťapala k ní, očichala svítící červy, kýchla a jala se zkoumat průsvitné stvoření. Občas Kétainou chýší proplouvali neviditelní duchové, fretka je sledovala se zběžným zájmem, hlavu zakloněnou k hřbetu. Jako ostatní zvířata vnímala, co bývá lidem skryto. A nepamatovala, že by ji něco doopravdy vyděsilo, kromě zaběhlé krávy, velikánské, hlučné a nechutně čpící, která namátkou navštívila jejich dům.

„Odnes si ji!“ zahoukala bytost. „Dívá se na mě!“

„Jen se seznamuje,“ tišila ducha Kétai. „Možná si tě očurá,“ slíbila.

„Ona se mne dotýká!“ hvízdlo stvoření. „Nebesa!“

„Lahvičku,“ nadhodila hbitě vědma. „Zmizíme obě.“

„Je horká, chlupatá – a ono se to hárá!“ syčelo zjevení. „Fííí –“ Jeho závojnatý dřík se začínal rozcházet jako pod závany vichru.

Do mastné zeminy dopadl oblý, matně třpytný předmět. Kétai po něm chňapla, dbajíc, aby nepřešlápla kruh, ometla přichycené červy a šupla nádobku do kapsáře. Ještě rychlejším hmatem si podala Erin, mírně rozladěnou z přerušené zábavy. Mlžný lem bytosti smetl červí lucerničky – Tma.

Vědma hodnou chvíli vyčkávala, pracně udržujíc neklidnou fretku v náručí, a jala se tápat nocí k majáčku hrobníkova domu. Vyvázla lehce!

„Kde seš celou dobu?“ Hlas jako rybí jícha, mlaskot trepek: Půlprdel. „Stejskalo se mi,“ mručel. Než stihla uskočit, nepouštějíc Erin z objetí, obtulily ji rozvášněné paže. Tlačily s ní k blízkému náhrobku, vlhká ústa zatápala, přirazila vědmě ke rtům a vecpala jí tlustý jazyk až ke stoličkám.

Kétai mžikem scvakla čelisti, dupla tvrdě opatkem na hrobníkův nárt. Chruplo to. Půlprdel svižně povolil a chytil se za pusu.

„Velice lituji,“ pravila Kétai s roztomilým úsměvem, vybraně zdvořile, „bylo to u tebe hezké – ale obávám se, že se budu zase stěhovat.“

Noc si oblékla šaty z perel a šedočerné kožešiny. Z kotlů zmizela poslední sousta. Lyk a žluté psisko svorně nyli, čumáky toužebně namířené k památce líbezných vůní. Hranice uprostřed návsi šířila rudý žár, hořící dřevo sténalo, vzdychalo a krvácelo zlatými jiskrami.

Oheň obepínal kruh tanečníků; rozbíhali se a sbíhali, dupali v souvislé řadě, držíce se překříženými pažemi, točili se zavěšeni v párech. V davu, jenž přihlížel, houkal a tleskal, objevili Hledači Jören. Našla si místo na kládě nedaleko vatry a upírala oči do nitra plamenů, ale všimla si poutníků a zamávala na ně přes prostranství.

Hledači se zamlkle drželi spolu, bez Ayrena, kterého uložili do teplých houní v Ghordově chýši. Báli se uvažovat, co na ně teď číhá.

„Nepřidáš se k zábavě, bratříčku?“ nadhodil Njál. „Alespoň ty se můžeš cítit jako doma v Akyr Tasu.“

Vlk se ušklíbl. Pohybem hlavy sesunul kštici z čela, sklouzl po něm prstem ve významném gestu. Až na tři šrámy z Cesty byla pleť čistá, beze stop tetování. Njál v zahanbení skousl rty: pochopil.

„Někdy je málem horší znamení nemít než naopak,“ pronesl Sagitto vyrovnaně. „Hádám, že žádného z nás pěti nedržely kořeny, co by stály za řeč. Proto jsme vyvolení. Foke ti poví, jak se vybírají k posvátným obětem berani, co se pasou mimo stádo.“

„Vovečkám vevnitř se do zimy nechce a na marast nejsou votužilý,“ zabručel psanec. „Vsadim fousy, že dyž ste se domákli, co je na vás ušitý, ani vám nepřišlo proti tomu záhulu hemzat.“

„Proč?“ zeptal se Njál a Sagitto jen pokývl:

„Na něco se umřít musí,“ řekl suše.

„Jsme lidé bez klíčů,“ usmála se hořce Tarsis. „Kdo nás postrádá?“

„Má matka,“ sykl Foke. „Ale já mám černá křídla.“

Dosud zmořený přestálými útrapami, opustil společnost prvý, po něm Tarsis, aby dobalila zavazadla. Sagitto jako obvykle neslyšně vymizel. Damazid se připojil k poctě nápojům, které Skvrnatci nestihli zmrhat. Zbyl jen písař a marně hledal útěchu v kouzlu slavnostního veselí, slupce nad žalem a číhající smrtí.

Postřehl, že naproti za vatrou na lavici z klády sedí kus od sebe Vlk a dívka s medovými copy. Tiché pouto mezi nimi volalo hlasitěji než rachot bubnů.

Syté dunění a ostrý pískot flétny rozevlály stuhu tanečníků, muži a ženy se proplétali v řadách, vířili a spojili se v chorovodu. Njál natáhl krk, aby za ně viděl: mezera mezi dvojicí na kládě se výrazně zúžila. Přes vlnění živé zástěny Njál sledoval Jören, jež cosi v nářku vykládala, provázejíc věty prudkými gesty. Nijak ho nepřekvapilo, když Sagitto obemkl její rozechvělé dlaně pravičkou a něžně, jako by tišil dítě, přejel levicí po dívčině tváři.

V rytmu pomalejším a napjatém údery bubnů se přesunul had tanečníků. Sotva Njála míjel poslední, zahlédl písař v pohybujícím se svitu plamenů, jak Sagitto schýlil čelo k Jorenině šíji. Vlkův obličej zahalila měkká záclona světlých vlasů, jejich paže oba navzájem objímaly jako štíty. Veselé klubko hopsajících lidí se s výskáním odvíjelo zpět. Njál se zvídavým odstupem čekal, až mu uvolní zorné pole. Jen škubl rty: lavice byla prázdná.

„Njále, lidé se takhle namlouvají často?“

Ayren stál vede něj a krčil nosík nesouhlasem.

„Máš spát,“ řekl Njál příkřeji, než bylo vhodné, „… můj pane. Zrána odjíždíme.“

„V tomhle rámusu já neusnu,“ opřel se vzdorovitě. „Neodpověděl jsi mi, a to není slušné, zvlášť ke králi,“ Ayren založil ruce a vysunul bradu.

Njál nakvašen spustil: „Až vyrosteš –“

„Větší budu už brzy,“ vpadl chlapec. „Malý jsem byl loni, a stejně jsem se díval do knížek nahoře na policích, když Arsolnatpa odpočíval – on nespal, Njále, ztuhl a oči měl obrácené ke stropu – a ty knížky o tom, víš, nelíbily se mi…“

„Kdy budeš veliký, můj pane?“ přerušil ho Njál rozhodně. Hlavu mu blesklo nepříjemné podezření.

„Arsolnatpa říkal, že o zimním slunovratu mi bude deset roků a uspořádá se oslava. Platí to ještě?“

„Bozi –“ Hoří nám pod zadnicí koudel, pomyslel si trpce Njál. Do lhůty Kouzla přenesení mysli zbývalo dvaadvacet dní.

„Když mi slíbíš, že bude opravdová hostina, dostanu chalvu a koně stejného jako Medunka, vrátím se do postele,“ vyjednával Ayren diplomaticky.

„Jsi král, máš právo vědět vše,“ přiznal písař. „Ano, dostaneš ty dárky. Celý Nabat bude tvůj – pokud nezvítězí Rádce. Dobrou noc, můj pane.“

Vstal; srdce se mu propadalo tesknými slojemi. Vydal se mezi chýše, pátral po Tarsis. Bloudil marně a nevěděl, nepřeje-li si ji najít raději až za malou chvíli… či se má pro ten odklad trápit.

XIV.
Spánek mečů

Cíněrožský ostroh plynul stříbrným oparem noci jak bájná loď se vzdutou plachtou měsíce. Pod šerými oblaky svítila na hřebenech hor sněhová pole.

„Netušila jsem, že jsi náměsíčný, bratříčku. Už dvakrát jsi přešel kolem jako ve snách.“ Hadačka se opírala o stěnu pustého domu.

Njál se nadechl, aby promluvil. Neposedné vlasy, jež od léta rychle dorůstaly, mu sjely do tváře. Setřepl je zuřivým pohybem a pravil upjatě: „Odjíždíme do války, Sagitto a já.“

„To mi neušlo,“ podotkla mírně, „jen se nemohu připojit k vám.“

„Chtěl jsem se zeptat,“ vypravil, „koho z nás dvou bys zvolila; snad jsi postřehla –“

„Nejsem slepá,“ odpálila, „ale slepota ranila vás dva, když se škorpíte kvůli toulavé škaredce.“

„Mně vůbec nezáleží na tvém vzhledu,“ spustil.

V dívčiných očích blýsklo. „Umíš skládat skutečně dvorné poklony.“

„Já tě miluji, Tarsis,“ vyhrkl zoufalý Njál.

„To nikdy neříkej!“ zašeptala. „Ta slova bývají almužnou z laciného kovu, šidítkem za prázdné sliby a nesplněné závazky.“

„Nemohu nic slibovat,“ namítl nešťastně. „Ani nevím, jestli mi osud dopřeje znovu tě spatřit.“

Viděla ho, sličného, jako by ho zrodila nebeská víla, a tak sklíčeného; hrdlo jí sevřela hořká něha.

„Njále, jak bych se mohla rozhodnout a podívat se pak do očí tomu, který by se vrátil sám?“

Mladý muž sebral odhodlání: „Slib mi alespoň, že náš spor rozřešíš v Melliu. A jestli si vybereš mého bratra, nebudu vám zazlívat.“

„Trváš-li na odpovědi,“ řekla, „smiř se s tím, že si nevezmu ani tebe, ani Vlka, ani nikoho jiného.“

„Proč?“ zeptal se tiše.

„Jsem prokletá,“ křečovitě semkla víčka. „Ty, kterých se dotkne má sudba, postihne žal. Zklamu toho, kdo mi věří, nosím soužení lidem, které mám ráda. Naliji do poháru víno – ztrpkne. Nebyl bys se mnou šťastný, Njále.“

Položil ruce na její ramena, políbil ji na čelo a řekl s klidnou jistotou: „To mi vůbec nevadí.“

Viděl v jejích očích touhu jak bludičku uprostřed mlh… Dívčiny rty byly chladné, něžně hebké, obestřené kouzlem čarovného sadu, a mladý muž v něm zabloudil. Zmámil jej dotek sametové pleti, dychtivý žár ho prostoupil řekou plamenů. Mělký důlek mezi Njálovou klíční kostí a šíjí se proměnil v útěšné údolí, stvořené, aby do něj Tarsis položila tvář. Přál si utišit její obavy a pravil přesvědčeně: „Lidé se přece nemohou brát kvůli štěstí. Byla by hloupost, vázat se na něco tak sporného, nejistého a pomíjivého. Neštěstí je v životě mnohem víc. Lidé by měli být spolu, aby je lépe zmáhali ve dvou, stáli při sobě a chránili jeden druhého. A kdyby jim na světě nezbývalo nic, ani pohárek vody, řekli by si navzájem: Mám tebe…“

Zarazil se zmaten, neboť cítil, že Tarsis pláče.

Jejich objetí povolilo, jako když ulehne vítr. Zakryla si obličej pláštěm, zmizela v chatrči. Dveře zabouchly. Njál osiřel mezi nočním nebem, bílým mrazem a samotou, a jinovatkou na zkřehlé trávě.

Ayren se převaloval pod houní. Nevezmou ho s sebou do bitev, ale zavřou ho mezi husy a cizí lidi! Vůbec nechápou, že ho potřebují. Umí střílet, vyzná se v alchymii, hřebelcuje koně. Jeho přívěsek je všechny chrání…

Zamračil se a vyklouzl z lůžka. Bosá chodidla ho zábla. Rozfoukal oheň a z připravených ranců vytáhl sekyrku. Když sňal z krku znamení Bohyně, zamžikalo na krále žlutým pohledem. Umístil bronzové srpky vedle ohniště, rozmáchl se a ťal ze všech sil.

Kov zazvonil v zážehu modrých jisker. Rozpadl se na dva téměř totožné úlomky s blyštivými hranami, na větší části zůstalo očko s řetízkem. Ayren doufal, že přívěsek nepozbyl Moc, jen se v něm rozdělila – teď si neověří, kolik účinku mu zůstalo. Musí to stačit! Alespoň mu nebudou vyčítat, že neposlechl; znak přece má. A zmrzačený půlměsíc pečlivě zastrčil do Njálova tlumoku.

Stříbrné nebe se prodíralo skulinami jehlanovité střechy seníku. Nevelký prostor z přitesaných klád, na nichž se třpytily šupinky jíní, se podobal loži pod závěsy, kajutě korábu, útulnému doupěti. Vzduch rozkmitaný ozvěnou pohybů nesl jablečný a moučný pach nahých těl, štiplavou vůni suchých travin, ostrý chlad.

„Je mi zima,“ vzdychla Jören.

„Vzal jsem nejměkčí přikrývky z našich zásob,“ namítl Sagitto. „A já sám tě dost nezahřívám?“

Pootočila hlavu na hladké podušce jeho plecí a vytkla mu: „Máš strašně tvrdé rameno.“

„Ukovali mne ze železa horští duchové,“ vysvětlil a zlehka ji políbil na hrdlo, sestupoval ústy k něžné prohlubince na hrudní kosti. Nadzdvihl se, hrdý na jakost démonského díla. Vzkříšená jistota v něm sílila s teplým tepotem dívčina srdce na jeho kůži, s jejím hlubokým, přerývaným dechem. V přílivu vděčnosti toužil Jören zahrnout slastí.

„To jsem si už ověřila,“ kývla s úsměvem, opětujíc laskání. „Šprýmaři běsové tě obdařili neklidnou krví a lehkýma nohama. Obojí přivolává nástrahy a mě zebe má samota a stesk. Slib mi, že se vrátíš…“

Shrnul vlasy z tváře, osvobodil pramen Jöruniných vrkočů, jenž uvázl mezi jeho rty. „Takové záruky se neskládají snadno,“ opatrně namítl. Bacil sebou nazpět do sena: vzpomněl na jiné přísahy. Onkyz z klanu Losů… Lia. Remiré. Tarsis… Nebyl si jist, pokud by zlomyslný osud vylosoval dvě dívky současně, jak by pak dostál každé z nich. Postřehl, že Jören ztuhla a odtáhla se.

„Jsi krásná jako stříbrné květy nebe,“ spustil horlivě, hlodán výčitkami. Položil ruku na její pas. „Máš v očích letní slunce, srnečko. Najde se lepší muž než psanec, kterého stíhá nevůle bohů.“

„Nechci být pro tebe další nepřízní!“ přerušila ho. Zvedla se do kleku a složila sevřené pěsti na kolena: „Cítím pod prsty tvé jizvy, ale neptám se. A neprosím. Vydej se za svým cílem, a já si odnesu radost jediné noci – leda by nás Tylljat obdařila.“

Zatajil dech. Třebaže stahem svalů zadržel výtrysk semene, rozhodovala vůle bohů; podobně bez jejich přízně nešlo početí přivolat. V Akyr Tasit byly děti vítány celou občinou, vyjma dob hladomoru. Závazek silnější nad ostatní… Škoda ho odmítnout.

„Pokud se to opravdu stane…,“ vypravil a posadil se, „… zůstal bych s tebou.“

„Nemusíš,“ pravila s odstupem. Bílá pleť se odrážela tmou jako šperk na sobolím plášti, závojem světlých vlasů klouzal stříbrný třpyt noci. Dívka si rychle přitáhla svou košili a oblékla se. Úsvit nesl sníh na mrazivých křídlech obnovy a studeně zavál mezi rozeschlé stěny seníku. Až se rozední, napadlo Vlka, ztratí Jören na vždycky.

Zdálo se mu, že nemůže být blaženější krása než cítit její tělo v náručí. Byla mu v tu chvíli drahá jako žíznícímu prvý doušek vody, jako poutníku znavenému blouděním stinný háj. Aby ji ochránil, svedl by zápas s pekelným vojskem a zaútočil na nebesa.

„Sebelehčím nohám se putuje snáz, když vědí, kam smějí zamířit,“ opáčil duchapřítomně. „Kdyby se dělo cokoliv, přijdu jen pro tebe samu, srnečko.“ Tak v upřímném zanícení zhřešil dalším slibem.

„Počkám na tebe sedm novoluní,“ usmířila se.

„Neodcházej,“ čile zachytil její dlaň. „Na tu dlouhou dobu mi necháváš málo vzpomínek pro útěchu!“

Rozmlouvali pak do rozednění, doteky, nikoliv slovy, jež bývají mýlivá a zbytná. Paní Tylljat nepřeje pošetilým hovorkům…

To ráno slunce dohořelo. Vychladlé ohniště nebes sypalo vločky bílého popela a ženy plakaly, neboť voda ve stopách je zlé znamení. Rozlily za odcházejícími číšku mléka, aby jim přivolaly zdar. Cíněrožští si měnili šípy s rodáky, kteří se přidali k rebelům: zlomené ratiště nebo zrezivělý hrot věstí smrt vzdáleného majitele.

Hledači své loučení zkrátili.

„Krk se neseká na desetkrát,“ vrčel Damazid. Jeho skupina vyrazila první, na jihovýchod k soutoku řek. Jezdci a pěší bojovníci mířili k jihozápadu, oba Hledači na konci průvodu. Vlk se otočil, řídkým závěsem sněhu pokynul na rozloučenou. Njál sebou trhl, zahlédl na Sagittově ruce čerstvou krev… Vlkovo široké kostnaté zápěstí ovíjel rudý náramek z bobulí plazivého skalníku. Písař se zakabonil a mlčel.

„Hrozně se škaredíš, bratře,“ napomenul ho Vlk. „Rozladíš oblohu a určitě přivoláš bouřku. Tu ozdobu mám pro štěstí a na památku. Byla smutná a moc milá, utěšil jsem ji a bylo nám spolu dobře – co je na tom zlého? Nekříží se cesty hor, ale lidí.“

Njál potřásl hlavou, obočí svraštěné, v očích šedé mračno; neodpověděl.

„Tarsis o tom vykládat nemusíš. Stejně hádám, že si vybere tebe,“ zkusil ještě Sagitto s nemalým sebezapřením. Zarputilé ticho jej tížilo nad překypující břemeno závazků a palčivých tužeb.

„Nevybere,“ pronesl Njál ještě zahořkleji. „Tvrdí, že přináší neštěstí, a nechce si nikoho brát.“

Opět ztichl. Teď se tvářili pochmurně oba.

„Neměli jsme ji nechávat samotnou,“ usoudil Sagitto mrazivým tónem.

„Ne,“ suše uryl Njál. Sníh se spouštěl z nebe jak šedý závoj, pokrýval zem i naděje. Ozýval se jen dusot kopyt, chřestění výzbroje, šustění vloček, které oblékaly černé kamení. A písař nade všechno záviděl Sagittovi něžný náramek ze skalníku.

Závějemi i cestami rozmoklými v mrazivou břečku dobrovolníci horečně postupovali vstříc Rohu, boji, svobodě Nabatu… Po téměř třech dnech, klopýtajíce a zkřehlí, vstoupili do tábora rebelů.

Mnozí z venkovanů dosud nespatřili mocnou pevnost a tolik lidí pohromadě. Lekal je zmatek, ruch, hlučné povely. Nevítali je písní a plácáním po ramenou, ale protáhli je mlýnkem přijímacího řízení podle armádních pravidel a tři z mužů nesmlouvavě odmítli. Nepřidělili jim výzbroj, zato jejich zbraně odebrali pro ústřední zbrojnici, kromě nožů, jež jsou nezbytným nástrojem.

Nalili příchozím horkou polévku a dopřáli jim odpočinek u ohřívadel. Pak nové vojáky drsně vyhnali na oplocené prostranství ve středu pevnosti, určené k výcviku. Když klusali se čtyřicetiliberní zátěží podruhé dokola hrazení, Njál si všiml u branky statného muže na sklonku středních let.

Obličej vyhnětený do hnědého křemene vroubilo houští bradky a hřeben přeraženého nosu se táhl mezi širokými lícními kostmi. Prokvetlé černé vlasy stažené v týle do žíhonu ustoupily nad holinu čela, opálená kůže se leskla. Hustá, lomená obočí stínila jako převislý břeh tůně temných bdělých očí. Nevšednost toho chlapíka nepůsobila řetízková zbroj se znakem kapitána, nýbrž průzračný plášť tvrdé a bystré síly.

Nějakou dobu si prohlížel vyjukané nováčky. Poté vysunul beranidlo brady; aniž by dál pohnul jediným svalem v tváři, do jeho výrazu pronikl přídech neokázalého, ale naprostého znechucení. Otočil se a zmizel, jako štika zajede do vody.

„Co to bylo?“ zeptal se Njál potichu.

Sagitto se zazubil. „Starý Mecháč Tisícník – on ještě žije! Heratar, od nás z Akyr Tasu, Rysí klan. Válčíval po boku mého Mistra… Umí, dědoušek! Než padl král Tungul, velel Gardě. Ale tady má hodnost jen pobočníka vrchního velitele. Vzbouřencům poroučí hňup Ratebun, počkej, až ho uvidíš, pukneš!“

„Držte klapačky, zmetci!“ křikl řezavě někdo z desátníků.

Njál, zvyklý kázni z chrámové školy, okamžitě poslechl; také proto, že jej poprvé ovanuly pochyby, jestli připojení k rebelům byl dost rozumný nápad.

Heratar si přisunul špičkou boty stoličku a dopadl na ni, kožené popruhy sedadla zapraštěly. Kdyby se neovládal, vrčí a kouše! Netrápila ho vyhlídka bitev. Nevadilo mu chabé vybavení jeho komnaty i pracovny zároveň, dokonce ani mizerné pivo z přídělů, byť štědřejších než pro mužstvo, a skutečnost, že dřevěná láhev na stole už je zase prázdná. Žáhu mu bouřily palčivější nesnáze.

Setník Lostun znal svého mnohaletého nadřízeného a spolubojovníka dokonale. Usoudil, že mu Heratarovy hluboce soumračné myšlenky, čitelné v nepatrném svraštění brv a lehce přečnívající dolní čelisti, nebrání podat poněkud neúřední hlášení.

„Branci tě nenadchli, co!“ zaduněl velitel. Také on vládl přehledem o Lostunových úvahách. „Ratebun je nažene na Šišky pometlem.“

„Dračí síla rozhodne sám, pane,“ troufl si setník. „Uvidíme, co se z červíků po pár bitkách vykuklí, pokud jim dá Mergut Torgas příležitost. Jde o dva z těch nových – čahoun s rusou kšticí a nosáč, co vypadal jako vlk, když se směje. Budou s nimi svízele,“ prorokoval ponuře. „Hned jsem si všiml, že mají šrámy na zápěstích.“

„Nepřijímáme zločince,“ řekl chladně Heratar.

„Vylezlo z nich, že si je podrželi Ochránci,“ připustil Lostun, „jenže kdo jim to potvrdí? Jinak podle tváře a postavy působili vhodně. Horší bylo, když jsem chtěl znát jejich povolání, a bránili se odložit oděv, jak přísluší nováčkům.“

Kapitán pokývl. Předpisy měly zamezit, aby se choří a neschopní vetřeli do královského vojska.

„Habán je stydlavý jak nevěsta. Písařil.“

„Vyřadit,“ sekl Heratar.

„Štírek býval lovec jelenů a kovář: pro vojáka nejlepší doporučení. Nelže, své řemeslo má ještě zapsané na rukou. Ovšem zdráhal se vysvléknout z pádného důvodu – ukázalo se, že patří veliteli Gardy.“

Tisícník pozvedl obočí. „Uprchlý otrok?“

„Tak, pane. Je znát, že s ním Mocný zacházel pesky. Ale zjistil jsem, že se vyptává na různé velitele, na postavení oddílů, výzbroj a zásoby…“

„Sin Korobi nezhloupl, aby poslal své podepsané zboží slídit pro Kamenné huby, a k tomu tak neomaleně,“ mínil Heratar. „Ledaže by někoho kryl; vyplatí se čekat a sledovat. Na skřipec je čas!“

„Pane, obvykle označujeme nové brance vojenským znamením hned po odvodu. Tihle dva se vzpěčovali, že proč by měla stará říšská nařízení platit, když jsme vlastně všichni rebelové proti vládě. Prý se budou chtít mnozí po válce vrátit domů, ale kdybychom prohráli, Ochránci zbylé vzbouřence podle armádního tetování na ruce lépe pochytají.“

„Počítají s porážkou?“ šlehl stroze kapitán. „Zběhnou? Zradí? Vyhoď je!“

„Uvažoval jsem o tom, můj pane,“ souhlasil setník, „dokud jsem si neprohlédl jejich zranění.“

„Bojovali?“ zeptal se nevzrušeně Heratar.

„Pane, ty jizvy skládají zamotanou zkazku! Černý hubeňour svou první ránu ulovil ještě jako dítě v nějaké bitvě. Patříval mezi klučíky, co podělkují u koní, udržují zbraně, učí se armádnímu řádu. Když se přivalili Tamti, uvázl v zajetí a skončil u Sin Korobiho. Moc se nedivím, že Mocného prudil do běla! Brzy se mu povedlo vyklouznout a schovat se v lesní osadě, hádám, pane, na Akyr Tas. Pustil se do zbojničení a před půl rokem ho Šišky málem ubily.

Vsadím žold, co nám Ratebun dluží, že ho z jíchy tahal písař. Ten má na rukou zápasnické otlaky, a když jsem oťukával, jak vládne čepelí, užil v zápalu Suché chvaty. Zkrátka, dlouhán patřil k tajnému spolku Bohyně a bral z Mellia do zaječích kvůli buřičství. Od léta nasbírali většinu svých šrámů – nejspíš spolu přepadali posádky Bronzového řetězu. Hezounek z Mellia nedávno zakopl a vojáci si s ním pohráli. Ale nesedí mi, že by se proto nosáč nabídl za špehýře.

Vyzkoušel jsem důkladně oba, abych si ověřil, že válčit umějí. Stačí jim krátká průprava. Otrok byl příliš mladý, když sloužíval při vojsku, a značku vojáka nemá. Poručil jsem, ať ji těm dvěma nedávají, dokud se neosvědčí. Vyhlášky ten postup dovolují.“

Heratar chvilku přemítal, ústa a bradu složeny v dlani levice.

„Tušíš dobře, přinesou obtíže,“ usoudil, „ale nechat je teď odejít by bylo nebezpečné, a hloupé odstranit je bez rozvahy, zvlášť jsou-li schopní bojovníci. Zostři dozor, uvidíme.“

„Pane,“ ozval se Lostun, „nevadí, že jsme zařadili do vojska nevolníka velitele Gardy?“

Heratar se zašklebil. „Synek má bystrý postřeh: jsme povstalci. Nastává nevhodná doba na rovnání majetkových sporů! Možná, až přežijeme.“

Hledači míjeli zátopová jezera nížin s ostrovy porostlými huňatými limbami. Sníh tál do matlavého bláta, v němž vázly nohy. Lišáček a Luna mrskali ohony, nozdry měli napjaté a rozšířené. Znepokojila je nepřítomnost jejich jezdců i druhů ze stáda, Batchů a Drzouna. Cítili další rozloučení…

Krajem potáhnou vojska Gelabhů: oř znamená bojovníka, povstalce – smrt. Nejen proto je bude Damazid muset ukrýt. Koně trápily neduhy kopyt, zhubli, na kyčlích a spáncích se jim objevily propadliny. Už si nehráli při odpočinku, pozbyli všetečné zvídavosti zdravých zvířat, při čištění stáli s ušima povislýma a s přivřenými víčky.

Foke polohlasem odříkával modlitbu k Pánu koní Tumnajovi. Jak vydrží bez Maníka, a v cizí osadě? Připadal si stonavý a zesláblý, nedařilo se mu ani převtělit. Soužila ho úzkost, že kvůli uzence pozbyl daru křídel. Král jel vedle Jören, jež cestovala na Vlkově ryzáku, ale nepovídal si. Trápil se pro bílé závěje, se kterými neměl čas si hrát, pro ztracenou vidinu Sepulgova města, pro hořkosti života, které nedokážeme zvrátit.

Jen Damazid neztratil výřečnost a přehled. „Kluci byli ňáký schlíplí! Z válečný vejpravy najisto ne – Gazelko, že si vybereš ňákýho třetího…?“

Skousla rty. Až po chvilce zašeptala: „Nikoho.“

„Picnu se! To kvůlivá –“ Zarazil. Pokud si dívka Sagittova úletu nevšimla, nerad by ho vybrebtal.

„Jsem šťastná, že je Vlk zase v pořádku,“ opáčila klidně. „Přeji své sestře Jören všechnu přízeň Paní jako dík. Až si Vlk jednou do své chýše přivede ženu, nikdy ji neopustí. Bude o ni pečovat, i kdyby churavěla, zestárla a zošklivěla, vždycky ji bude nosit v srdci… a pokaždé na chvíli zmizí.“

Zrzek se podrbal na chmýřnatém týle. „Ženská, co přišla vo žárlivou žílu?“ broukl nevěřícně. „A takle ten druhej – proč by ne von?“

Usmála se, oči se jí třpytily jako rosa: „Své štěstí jsem v horách vyměnila za kouzelný nůž.“

Učitelé vštípili Njálovi, jak zápolit beze zloby, vítězit bez krutosti, prohrávat bez potupy. V Rohu se ukázalo být všechno odlišné, jako je jiný zelený kopec v dálce, až k němu doputujeme, jinou chuť má vyhlédnuté jablko, když se do něj zakousneme, a vytoužené objetí, jestliže ho dosáhneme. Avšak mnohé z pouček, které novicům vtloukali mistři Suchého zápasu, se hodily i pro válku: měkké ovládá tvrdé – rozhoduj rozvážně, jednej rychle – nemrhej časem – vysvětlování je k ničemu, uč se bojem.

Písař nabyl přesvědčení, že se tu nemluví, jen řve a huláká na plné plíce. Po zdrcujícím přijetí se čerstvé přírůstky takřka nehnuly ze cvičiště. Věci, které na ně přitom dozorčí desátníci křičeli, slabší duše dovedly k slzám, nemluvě o lískovkách na nešiky a vzpurné. Pokud v brancích zbýval ždibek sil, nasadili je na pomocné práce. Njál se cítil být zrnem v tlouku. Ne pokaždé se vynaložená námaha zúročí: ale znalost Suchého boje a nároky Poslání, které ho vytvrdily jako kůži na štítu, mladému muži usnadnily překonat nápor výcviku. Leckdo z nováčků se od rána do západu slunce zhroutil, a nejednou.

Tuhý výcvik Njálovi vadil méně než ovzduší napětí a zmatku. Muži se sápali po postavení v hejnu jako hmyz lezoucí bezohledně jeden druhému přes záda. Písař se vyčleňoval z davu, samotář nápadný sličnou tváří a pozůstatky zjemnělých způsobů učence. Během Cesty pozměnili Hledači Njálův vztah k soukromí, k majetku v osobním vlastnictví a k menšímu ublížení na těle. Takto vyškolen, časté výboje branců zvládal obratně ohleduplným jednáním či břitkou jízlivostí, v nejhorším chvaty Suchého boje.

Přesto by ho dovednost v řeči a zápase neochránila před příkořím, nebýt Vlka. Nechtěl přítele zatahovat do nesnází, ale Sagitto se do jeho sporů vřítil sám, věrný v pomoci a dychtivý rvačky jako zápasový pes. Bijec, šprýmař, bavič, při půtkách vyhrál přízeň diváků, ničíval své odpůrce veřejným zesměšněním. Rys, který písař pominul ve dnech putování, zvýraznily drsné okolnosti: Sagitta obestíralo bojovné, drzé sebevědomí vůdce smečky, jež slabší varovalo, silné popouzelo k pasovačce.

Ve šňůře svárů si navzájem kryli záda, před okázale pevným řádem vojska však nebylo ochrany. Budit se, usínat, jíst, hýbat se na příkaz trub – svéhlavý Vlk se do tísnivé sítě zákazů a povelů nevpravil, zato klouzal jejími oky. „Njále, pár lstí na přežití jsem občíhl za Mistrových dob,“ uchechtl se. „Má zlatá drzosti, stůj při mně!“

Hned druhý den si ochočili kuchaře, pro vojsko důležitější osobu než stratég. Njálova hedvábná zdvořilost a Vlkovy tvrdé žerty vynesly přídavek, plát hovězího stvořeného ze starého lana, natolik odolávalo žvýkání. Nožem členili sousta a celá je polykali, alespoň tak neřešili záhadu jejich chuti. Strava, jíž byl nedostatek, překonala Tarsisiny nouzové pokrmy. Vlažné hnědé pomyje a šedivá, mastně zrnitá kaše postrádaly úctu k člověku a k jídlu.

V noci písař špatně usínal, i když byl zmořený, až mu tělo svíraly křeče. Nováčky uskladnili do jediné volné prostory, rozlehlé komory v nadsklepí dílen, kde okna nahradily větrací šachty. Umatlanou ledovou zem plnila změť šatstva, houní, výstroje, důvěrných drobností, přesto uspořádaná podle zákonitosti úlů a lidských tábořišť. Velká místnost byla přecpaná chlapy, jejichž duše i těla vzdouvaly stesky, touhy a špatné jídlo. Po půlnoci jich pár uspořádalo halasný hon na hmyz, další chrápal, jiný hlučně vstával před úsvitem. Šerý prostor praskal řečmi, hádkami, řezavými zvuky a smrádky.

Njál si uvědomil, že jakmile se stal vojákem osvobození, vecpán jako rozinka do lidského pilafu v kotlíku války, pozbyl volnost. Měsíce, kdy putoval stepí a hvozdy za Posláním, byl svobodný a částí své mysli spokojený. Cítil se nezávislý, když je stíhal Sin Korobi, i v obklíčení Skvrnatců, dokonce, když visel na provaze s řemeny v zádech… Hra s osudem záležela jen na něm samém, spočívala, třeba vymezená Njálovým úkolem, na jeho rozhodnutí a jeho schopnostech.

Teď pochopil, v čem, na rozdíl od občiny barbarů, spočívá zákon řízené země. Může jít, a dokáže-li to, pobít celou armádu Šišek na krvavou nádivku – ale někde někdo, koho nezná a v životě neuvidí, za něj vydá rozsudek, že prohrál. Kdosi mimo bude během zápasu měnit podmínky, kejklit s výhodami a krást výhry, a jemu ani nezůstane příležitost vyřídit si s pachatelem účet.

Písař byl obeznámen se silou úředních listin, státních prohlášení a výnosů, s mocí úředníků, se záludností práva, jež ho připravilo o dědictví a vzalo mu sestru. V boji s démonem Správného Uspořádání Věcí, ozbrojeným perem a pečetí, jsou meč a víra neužitečné jako dětské hračky…

Unavení, skleslí koně čvachtali brodem. Huhňavé počasí, říkal si Ayren, Pána nebes Onyzeje bolí zuby! Popelavé, mrzuté pošmourno: bezútěšné mraky se vláčely u země, zkrápěly dotěrným sněhovým deštěm povlovné břehy a pusté písečné kosy. Široká a nevlídná Sarija reptala sinavými vlnami. Poryvy větru ohýbaly řídké lesíčky, rákosí a neduživé vrbiny, do nichž se ukryli vodní ptáci.

Chci do Hlubiny, snil král, z jeho kapuce kanuly ledové krůpěje, čelisti mu jektaly zimou. Bolel ho zadek a vnímal každou nerovnost Lunina sedla, stěží hnědku řídil roztřesenými holeněmi. Sychravé šero houstlo v nekonečný hnědý soumrak nad lysou plání děravou loužemi. Jen místy se držel tenký poprašek sněhu jako skryté světlo země.

Zlatý odlesk z oken stavení se blyštěl na vrásách rozmoklé cesty. A koně, napínajíce každý sval, vzrušenou tvář a ohon daleko natažený, s funěním ubíhali k tušení stáje.

Veteráni Tungulovy armády s tvářemi zmačkanými šrámy dávných bojů usilovali za vrcholící přípravy na válečné tažení nabušit do branců to, co jinak bývá záležitostí výchovy jezdců, lučištníků, těžkooděnců, pěšáků.

Během hrstky dnů si měli noví vojíni osvojit umění pochodovat v útvaru po dlouhé hodiny stálým rychlým krokem se zátěží zásob a výzbroje, utvářet řadu a šik: čtverec pro postup, klín k útoku, kruh při obraně, a bojovat v nich, neopouštět místo, běhat, skákat, šplhat, šermovat, krýt se štítem, vrhat oštěp, bodat kopím, ovládat koně za přesunu i v šarvátce, zacházet s prakem a lukem, udržovat zbroj a výstroj, hloubit příkopy, budovat palisády – a omezit myšlenky a svobodnou vůli.

Průprava neprobíhala pro všechny stejně. Někteří z Tibbarových mládenců ještě poskakovali kolem dřevěných kůlů vysokých jako vzrostlý muž, nuceni do úpadu na pomyslné soky útočit s tlustými dřevěnými holemi a okrouhlými štíty spletenými z proutí nasáklého vodou – obojí nejméně dvojnásob těžké proti obvyklým zbraním. Jiní, mezi nimi Vlk a Njál, pod stejně řízným a nesmlouvavým dozorem do sebe cvičně řezali skutečnými meči v ochranných kožených pouzdrech.

„Honí nás jak nadmuté kozy,“ zafuněl Sagitto, když se mu podařilo dostat se vedle Njála. Pot mu kapal z vlasů. „Hrozně spěchají, přeskakují učební osnovy. Večer ti povím, co se semele!“

Ayrenovi zůstala jen Medunka. Damazid s Lykem hnali koně přezimovat do horské salaše, Sagitto a Njál zmizeli ve válce. Foke první tři dny prospal na peci a sbíral síly, dokud se neproneslo, že se vyzná v léčbě a zaříkávání dobytčat; pak se trousili sedláci a tahali Ptačího muže z vyhřátého hnízda. Tarsis pomáhala s hospodářstvím, snažila se uzdravit Jörunina bratrance – bledý, nemluvný stín v koutě jizby na lůžku obestřeném konopným závěsem.

Král si vystačil. Líbilo se mu šedostříbrné dřevo starého stavení, bělavá jezírka světla na prkenné podlaze, po níž Medunka dobře klusala, matné bučení a pach z chléva za stěnou, holubi kroužící nad rákosovou střechou, vůně horkých lívanců politých medem.

Jörunina teta v červeném, na vysoko uvázaném šátku pohladila bíle polévanou slavnostní mísu, znamením odehnala zlé duchy. Kladla na její lesklý zrnitý povrch sladké pečivo jako svátost. Než pozvala Ayrena k jídlu, poslední lívaneček rozlomila a položila domácím skřítkům do východního kouta jizby.

Slučiny neuzavřela hradba jako lidnatější Cíněroh. Jednotlivé statky obehnaly vysoké ploty z proutí, vjezdy se širokými vraty zaklenuly branky, zdobené řezbami zvířat a ptáků. Zběžně naházené hatě na pěšinách se dusily v rybnících bláta. Mezi nimi se kolébaly výbojné šedobílé husy, jimž se Ayren naučil vyhnout. Objevil ovocný sad s posledními namrzlými jablky, psy ochotné se přátelit a děti, které jen v dlouhých košilích a střevících z rákosu pobíhaly mezi usedlostmi.

Už nebyl zmateným cizincem: okoukl si, kdy má mluvit a co chtějí lidé slyšet, a že je občas lépe držet jazyk za zuby. Ze zoufalství neúspěchů stvořil klamnou masku působivé sebedůvěry. Společenstvo dětí tu bylo nečetné a otevřenější než v Cíněrohu. Brali ho s sebou do lesa na dříví, rybařit k tůním, stavět v bahně vodní přehrady, skákat do slámy ve veliké stodole na konci osady…

Gong ohlásil druhou noční hlídku. Pro Hledače vycvičené Cestou bylo snadné prosmýknout se kolem stráží. Seděli ve výklenku na půdě nad svatyní Nebeského Hada, tušili v beztvaré černi svého útulku, kde je ten druhý a kde je jejich vlastní ruka s dnešní kuchyňskou kořistí, masovým bochánkem, trupelnatým a zapškle čpícím.

„Tohle je asi ze zásob na tažení, aby nám hodně dlouho vydržely,“ usoudil Sagitto s úšklebkem. „Jak se daří tvým zádům? Dostávají zabrat.“

„Zvykají si,“ usmál se kysele Njál; ráno se jeden z řezů znovu otevřel. „Jen kdyby na nás cvičitelé nevřeštěli jako pohůnci velbloudů.“

Vlk ve tmě rozhodil rukama. „Musejí řvát, jinak s touhle sebrankou nic nepořídí! Nepomeleš zrní – nenapečeš chleba, ne? Děda Lostun nás nechává zpracovat pro naše dobro: nováčky nastrkají do prvních řad. Čeká nás válka, žádný nájezd nebo kmenový spor, nestačí vyhrát jednu bitvu! Umět se obratně vyhnout úderu a sám ho odvážně zasadit, to je málo.“ Bylo slyšet, jak uhodil pěstí do trámu.

„Chybí nám čas, aby ze všech mužů v Rohu byli dobří vojáci! Tibbarovi lidé snesou zimu, vedro, prach, stravu jak pro psy; ve srážce vojsk zazmatkují. Viděls Sarijce? Na polích pracují společně, tak dovedou držet s celkem. Nebojí se bít; ale schází jim návyk na zbraň. Z Mellia a východních sídel přišli první, poslouchají a zvládli pravidla šermu; nemají výdrž, v seči je vyděsí zranění a krev! Chlap od horní Inai, co ti dal mast, může rozdávat statečnost, vytrvalost, rozvahu; ale padne brzy, není dost hbitý.“

Njál se velmi opatrně opřel o zeď: „I švábi v Rohu vědí, že zítra vytáhneme z pevnosti a že proti nám vede armádu Sin Korobi osobně. Proto vzdal honičku v bažinách… Prohrajeme?“

V nicotě pod jejich nohama zašustila myš, Sagitto k ní mrštil kůstkou z bochánku. „Prozrazení vzpoury nás zachránilo, ale povstalcům zlomí vaz,“ rozjímal temně. „Orel zná naše velitele, jejich taktiku, možná mnohem víc. Ztratilo se tu pár lidí a nejmíň jeden určitě neutekl domů! Sečteš si, že Sin Korobi má navrch. Záleží na našem stratégovi, ještě můžem vyváznout. Takže Ratebun se rozhodl vyrazit Šiškám vstříc.“

„Zadrží ho Sarija. Nestudoval jsem válečné umění, ale přechod řeky znamená slabý bod, pokud k ní soupeři dospějí ve stejný čas,“ podotkl Njál. „Kdo přebrodí prvý, ocitne se v nevýhodě.“

„Nesmíme se nechat zavřít do trojúhelníku Rudých polí,“ rozjel se Vlk, „jenže se na nás spouštějí vojáci z Bouřného hradu a posádek na Měděném řetězu – mohli stáhnout na pět stovek chlapů. Zdola se hrnou pěšáci uvolnění ze Sarijských plání, nejmíň šest setnin, a spojí se s většinou osazenstva z Temimu – tam Orlovi pustili dobře dva tisíce duší. Další posily pochodují z Mellia.“

Njál uznale kývl. Vlk něco odhadl, většinu vypátral a domyslel: Durbin, Pán kopí, předal synovi nesporné vlohy.

Sagitto vzrušením poposedl jako malý kluk:

„Ratebun spěchá, než se dovalí mellijský sbor. Záleží na tom, aby překročil Sariju, dokud se Sin Korobi nespojí s vojáky ze Západu. Není jich moc, jenže na rozdíl od nás vycvičených. Hodně by Orla posílili. Zas je jich tak málo, že se nás bojí, i když my na ně nemůžeme: buď bychom si tříštili řady, nebo se obrátíme k Orlu ocasem a on nás může zamknout v uzavřeném území. Jasné? Západní roty opatrně postupují, aby se držely tvrzí a hrádků a dorazily k Šiškám v co nejvhodnější dobu, nejlíp nám do zad. Všichni tu hrají o vlásek, ne?“

Luskl prsty: „Když se Ratebun a Sin Korobi servou v polích, ještě nemusíme vyhrát. Předčíme ho počtem víc než o čtvrtinu, ale má lepší vojáky i výzbroj. Ten první střet je pro nás smrtelně důležitý… Heratar chtěl, abychom bočními stezkami zaútočili na poloprázdný Temim, vzbudili v lidech sebedůvěru, vzbouřili celý Nabat a dokázali, že neporazitelné Kamenné huby můžou taky vypadnout ze sedla!

Ratebun vydumal, že rozdrtí Orla u brodu Sarije. Předmostí je choulostivá věc! Sin Korobimu stačí, aby držel a nepustil, dokud nás do zadku nekopnou jednotky z Měděného řetězu. Dračí síla postaví tři předmostí: prostřední, početné a posílené jezdci, prorazí Orlovu závoru nebo ho na chvíli zasekne, než obě menší obejdou Šišky a stisknou –“

„Jestli také Sin Korobi rozdělí vojsko?“ neodpustil si zvídavý Njál.

„Húú!“ udělal Vlk. „Ratebun věří, že aspoň jedno předmostí se uchytí, když máme převahu, ne? Uvážil i léčku, víš přece, jak válčí Gelabhové… Zasypou nepřítele šípy, rozdrtí ho těžkou jízdou, vlákají ho falešným ústupem do pasti. Obě naše křídla by Orlovu hlavní skupinu odřízla od případných záloh. Ale Sin Korobi je z Akyr Tasit.“

Vstal; zapraštělo to, jak se protáhl. Prohodil klidně: „Tři předmostí nejsou moc chytrý nápad. Dej ho dohromady s Orlem a strkáme hlavy pod meč. Zítra to Ratebunovi povím! Požádal jsem o slyšení.“

Njál ani nemrkl. „Tísní se tu čtyřicet pět stovek lidí,“ poznamenal, „a jenom ty se mísíš do záležitostí, po kterých ti nemá nic být…!“

Šátrali hustým přítmím k žebříku a Sagitto prohlásil: „Všichni si myslí totéž, Heratar, Koylys, Mogunro, možná i Dokčen, a drží pusu. Když Ratebuna upozorní obyčejný voják, třeba se zastydí.“

Njál si zhluboka vzdychl. „Bratříčku, máš pravdu – ale než ji budeš někomu sdělovat, podívej se, jak silný klacek drží.“

XV.
Vrány v rákosí

K snídani dostali přesolenou kaši, Vlk proti svému zvyku zarytě mlčel a Njála obzvlášť bolely rány na zádech. Když lovil hojivý balzám zapadlý na dně tlumoku, objevil ve smotku ovinek bronzovou cetku – a jeho výbuch ohromil i otrlé ranaře. Tkanice, jíž si zmrzačený přívěsek zavěsil na šíji, se přetrhla a musel ji navazovat. Přikolébal se desátník, písaře se dvěma dalšími nováčky odvelel k rovnání paliva pro malou posádku, která zůstane v Rohu.

V poledne brány opustí předvoj průzkumníků, za nimi praporečníci, kapitáni, střelci a jízda, pěchota, střežené vozy se zásobami… Sagitto byl nahlášen k vrchnímu stratégovi, takže pomocné robotě unikl. Obejdoval po pevnosti kolotající přípravami, dokud zachmuřený a odhodlaný nevyrazil na velitelství.

Desátník v dozorčí službě povolil Sagittovi vstup do patra k úřadovně vojevůdce, jejíž dveře se vyznačovaly těžkým závěsem a stráží. Vlk odevzdal svůj nůž a byl vpuštěn do předsíně, kde se dlouho nudil ve společnosti stratégova písaře. Dočkal se.

Vojevůdce rebelů, oděn do řetízkového pancíře, se rozvalil v nejlepším křesle, jaké v Rohu měli. Prosvítající temeno kryla lehká domácí čapka z vyšívaného hedvábí. Dračí síla odložil pero a blahovolně složil ruce na desku stolu mezi pečlivě urovnané slohy listin. „Poslouchám,“ děl odměřeně.

„Chtěl jsem ti oznámit, pane,“ řekl Sagitto bez obalu a vynechal předepsané obřadné pozdravení, „že není moudré stavět tři předmostí.“

„Podřízený neposuzuje rozhodnutí velitele,“ uťal stratég. „Kdes přišel k tajným údajům?“

„Tři předmostí budou stát víc lidí než jedno důkladně hájené,“ pokračoval Vlk tvrdohlavě. „Naše vyhlídky se nezvýší, a můžem ztratit všechno.“

„Vidím, že se mi do vojska dostávají pěkná kvítka!“ zasykl Ratebun. Jen vlastní zvědavost a omračující troufalost toho mladíka způsobily, že zatím nepřivolal ostrahu, nedal ho vyhodit a spráskat.

„Není to tvoje vojsko, pane,“ opřel se Vlk přímo, „ale lidé z Nabatu. Jsou otužilí, kdo v životě okusil málo radosti, má taky malý strach ze smrti. Nebojí se bojovat a umřít – jen by rádi přežili. Tu naději máš povinnost jim zaručit… můj pane.“

Výrazné stratégovy uši zrudly jako muchomůrky. „Odvažuješ se mi rozkládat o povinnostech, drzoune, jako bychom spolu pásli ovce?“

„Ty jsi s pastýřskou holí nezacházel, pane,“ nedalo Sagittovi, „vyrostl jsi v mellijském paláci. Koylys je pro tebe omezenec, když nezná tchangské literáty, a Dokčen hlupák, co nikdy nedržel pero –“

„Dost!“ zaryčel Ratebun a uhodil do stolu.

Zadunělo ozvěnou, jak Sagitto klesl na kolena. „Pane, prosím,“ spustil naléhavě, „jen si rozvaž, jestli nepřítel nenajde jiná řešení, než počítáš?“

„Vstaň!“ povelel stroze Dračí síla. „Propouštím tě za předpokladu, že o věci pomlčíš. Dám prošetřit způsob, jímž skrytá sdělení unikla z poradní síně. Vrať se k řadovým bojovníkům, plň příkazy a chraň se pošetilých dohadů!“ Doufal, že protivný rozhovor končí. Ovšem důsledky vyvodí…

„Vojáka vedou rozkazy, bojovníka vůle,“ ušklíbl se Sagitto. „Já jsem bojovník, udělám, co sám uznám za vhodné, a opakuju ti: Yain z hor sloužil jako dveřník, ale Sin Korobi má víc válečné zchytralosti než ty vlasů, pane.“

Ratebun se zvedl z křesla. „Sdělili mi,“ pronesl ostře, „že mezi branci je otrok velitele Gardy. Jsi to ty, že tak vynášíš svého majitele?“

Mládenec nasucho polkl, víčky mu škublo. „Mám cejch,“ řekl, a neklesl hlasem.

„Tedy je zřejmé,“ vrchní stratég plul na vlnách podráždění, vzteku, zjitřených obav, „komu získáváš důvěrné zprávy, proč šíříš zrádné, poplašné zvěsti – Jak nechutné! Brzy se dozvíme více. Stráž!“

Sagittovi zavířilo před očima. Visel nahý a roztažený mezi čtyřmi kolíky, údy trýznivě napjaté, dusil se černým puchem vlastního přižehnutého masa a snažil se odhadnout, na které citlivé místo Sin Korobi přiloží další hořící uhel –

Hrnul se k němu strážný s kopím. Vlkem už nelomcoval závan hrůzy, ale syrový hněv na neomylné ješity, všechny, co jich na světě pase lidská stáda. Hbitě couvl a dostal se tak stráži těsně k pravici. Chytil ratiště oběma rukama kolem vojínovy pěsti. Dřív než chlapík rozvážil, zda pustit, nebo držet, smýkl hlídkou na stratégův stůl. Nábytek popojel, Ratebun vykřikl, deska stolu mu vrazila do břicha. Listiny zavířily jako v podzimním větru.

Sagitto skočil přes komnatu do předsíně, písař však ustupoval zjevně bez chuti zasáhnout do děje. Vlk se snad v životě nehýbal tak rychle. Chňapl písaře za krk a vmetl jej do úřadovny. Kletba a hluk padajících těl zvěstovaly, že zabrzdil útok na vchod. Zabouchl dveře stratégovy komnaty, přirazil polici se spisy a podpořil ji stolem a bytelnou truhlicí.

„Chyťte ho!!“ huhlal Ratebunův řev za dveřmi. Vlk pomalu a důstojně rozhrnul závěs, uklonil se ještě do místnosti, prošel chodbou, zdvořile zdravil ty, kteří ho zrovna míjeli, a sestupoval po schodech svižně, leč beze spěchu. Uvnitř nebyl ryk téměř slyšet, ale osazenstvo správní budovy rychle neklidnělo. Sagitto mohl opustit dům zadním východem: ocitl by se tak čelem k zadní bráně, od níž by ho dělily dvě třetiny pevnosti. K přední bráně zbývá od průčelí jen devadesát sáhů – to bude horký úsek.

V přízemí se rozhořel zmatek, muži vybíhali ven a někdo pádil po schodišti vzhůru. Zvenčí se linulo volání Dračí síly jak válečná polnice. Sagitto plácl nejbližšího z rebelů po rameni, křikl: „To je on! Za ním!“ a vystřelil z budovy, několik horlivých duší s ním. Držel se pěkně v druhém sledu. Z úřadovny nad Vlkovou hlavou se rozlehlo výbojné zavytí, nad plecí mu prosvištělo vržené kopí, ze všech stran se sbíhali lidé a překáželi si. Ještě nezískali přehled, koho vlastně mají dopadnout.

Ve vchodu se vynořil dozorčí a mocně zadul na roh poplašnou stupnici. Z okna se odvážně vrhl Ratebunův strážce, vymkl si kotník a ječel: „Špeh v zaječí kazajce! Napadl velitele! Zadržte ho živého!“

Sagitto nečekal, až se ti kolem rozhlédnou. Pořízka za sebou praštil loktem do oka. Ramenáči vlevo, který po něm duchapřítomně sáhl, nastavil nohu, skrčil se, chytil ho za rukávy a přehodil před sebe. Muž se rozplácl jako brouček na krovkách. Další ze zadních honičů jej musel přeskočit a Vlku tak poskytl cenný okamžik, aby těsně pod rukama dvou lovců z pravé strany vklouzl do ubytovny desátníků: jako většina staveb v Rohu byla průchozí.

Na chviličku zmizel z očí množině stíhačů venku, ti poblíž se vecpali za ním. Běžel uličkou mezi pokojíky a komorami s výstrojí, honci mu funěli do zad. Uskočil ke stěně, kopl do sudu s pískem na zhášení loučí a převrhl ho do cesty pronásledovatelům. Rozrazil dveře jedné z jizeb, prolétl jí a v přemetu ji opustil oknem. Zklamal ty, co se hrnuli do ubytovny v protisměru druhým vchodem. Bleskem přehlédl prostranství a cválal k bráně. Dav divě zahoukal a sesypal se na něj. Lovecká horečka se roztékala pevností do vrcholícího zmatku výpravy.

„Hele!“ upozornil svěřené brance desátník s rezavými vousky a nadšenou zvědavostí. „Někoho honěj!“

Njál, který s dalšími nováčky skládal v koutě u přední brány dříví, sáhl po novém polenu. „To bude můj bratr Sagitto,“ pravil nevzrušen.

Otočil se, pozvedl ruku s polenem, zamířil a hodil. Ozvalo se zařvání, jeden ze stíhačů se převalil na zem, objímaje naraženou holeň. Další Njálův zásah šel do zad jinému z povstalců. Muž hekl a skácel se do cesty třetímu, jenž přes něj upadl. Njál hbité shrábl do náručí zásobu polen a ustupoval k bráně, metaje dřevěné střely podle naléhavosti na Sagittovy nebo na své čerstvé pronásledovatele.

Brána se zdála děsivě vzdálená –

Vlka zhltl vřící chumel postav a valil se k hradbě, muži z něj odpadávali i odletovali. Njál poslal na pohyblivý cíl za sebou zbývající dřevo, nabral dech a střemhlav se vnořil do mlýnku zápasících. Uvnitř shluku pochopil. Ne všem bylo jasné, co se vůbec děje, koho a proč chytají. Úlohy se trochu pomíchaly; Njál postřehl pár známých tváří. Pokud se snažili Hledače zadržet, jejich úsilí jaksi zdárnému výsledku neprospívalo… spíš naopak.

Strážci u brány neměli rozkaz, aby její křídla zavřeli, jen bujaře hodnotili průběh utkání. Klubko vrčících a hekajících mužů se vykutálelo za hradby, vybuchlo a rozpadlo se na prvočinitele.

Někdo spadl z mostku do obranného příkopu, druhý se držel v kříži, další nadával, jiný odplivl a loudal se zpátky do pevnosti. Poslední vytrvalí dusali za štvanci, kteří se v zoufalém chvatu řítili svahem dolů. Za čáru lesa už pronikli Hledači sami. Ubíhali ještě, dokud jim nedošly síly.

Sesypali se u břehu potoka na děravá prostěradla starého sněhu, kdesi ve větvích je ohlásila sojka. Bylo slyšet jen proud a jejich prudký dech.

„S tebou je to těžké, bratříčku,“ ozval se vyčítavě Njál. „Jak někam přijdeš, hned se hádáš.“ Sklonil se k potoku, aby se napil.

„… držka jak prasečí koule… tenhle Ratebun,“ zasupěl vyčerpaný Vlk. Žebra se mu vzdouvala jako vlny. „Štěnice… hnojná duše!“

„Úsudek ti nemíním vyvracet,“ řekl klidně Njál. Otřel si tvář do cípu tuniky. „Oni dospěli k jinému. Odpraví nás jako zrádce,“ předvídal ponuře.

„Zatím jsme venku… Pranice horší než z krčmy!“ Sagitto si pohladil otlučené boky a zašklebil se. „Zůstali tam naši koně a výzbroj.“

„A pokrývky, pláště i ostatní věci,“ kývl Njál. Uškubl okraj své tuniky a omotával jím tržnou ránu na předloktí, pomáhaje si zuby. „Máme jen můj nůž.“

„Jako na začátku,“ připomněl Sagitto. Třepl rukou a olízl odřené klouby. „Přičti kus přívěsku! Přece jen jsme pokročili,“ vyprskl.

„Jistě. Je zima a mimo Gelabhů nás honí naši.“

Sagitto vstal. „Pro koně si dojdem. A pak se vypravíme k Sariji.“

„Asi to nebude třeba,“ zašeptal Njál a vyskočil.

Blížilo se k nim dvanáct jezdců a velitel v plášti kapitána. I se zbraněmi by tu přesilu nezmohli.

Čekali mlčky, Vlkovi blýskaly kosé oči, zatínal pěsti. Njál se držel po jeho boku, bylo mu stejně, jako by se zřítil do ledové bystřiny. Sevře ti to srdce, zákmit úzkosti a údivu – není čas na výčitky a meditace, odnáší tě proud. Ještě bojuješ, chtěl bys pochybovat, a přece už víš… hladina se zavře.

Zbrojenci je stiskli půlkruhem, velitel ve středu řady. Třebaže ho nyní kryla přílba s nánosníkem, Njál poznal Heratara.

„Vyzvědači a škůdci,“ řekl s důrazem kapitán, „dopadení podle příkazu vrchního stratéga.“

Sagitto si odplivl a křikl: „Nemá právo promrhat tolik životů!“

„Kdo má pravdu, nemá moc. Častěji je to naopak,“ vyklouzlo Njálovi.

„Odpusť si přísloví, písaři!“ uťal Tisícník. „Mohu k vám být milosrdný a nechám vás zahynout na útěku.“

„Dobrá nabídka,“ odsekl Vlk, „kdybychom zradili.“

„Pověz mi, divousi, jak se jmenoval tvůj otec?“

Sagitto skousl rty. Odpověděl s odvráceným zrakem: „Durbin, syn Mayolův, a byl z Vysočiny.“

Heratar povzdychl. „Nevycházeli jsme spolu: to se povedlo málokomu. Ale vojska Tungula Aroka neřídil lepší vojevůdce a statečnější muž! Vozil si po taženích odstávče, zvědavé, hbité a přidrzlé jak mladá vydra. Měl jsem si připomenout Durbinovy oči a jeho způsob boje, hned jak jsi přišel do tábora… Pročpak ses nepohodl s vrchním velitelem?“

„Nepohodl?!“ vybuchl Sagitto. „A Ratebun nemá právo na čest velení, cení si své pýchy víc než životů našich bojovníků. Chce stavět tři předmostí… na takovém místě, s takovým soupeřem!“

„Co bys udělal ty, synku?“ vybafl Heratar.

„Velet vojsku, musel bych nejdřív získat víc zpráv,“ opáčil vážně Sagitto. „Uprchlík by se vydal se svým bratrem k brodům, a čekali by. Jestli Orel povstalce porazí, bude potřeba shromáždit ty, kteří přežijí, k dalšímu boji.“

„Přesně to chci udělat také, třeba jde o nesnadný úkol,“ řekl kapitán. „Pro vojáka je zlé muset zběhnout, ještě horší nesmět pomoci umírajícím druhům, a nejtěžší je hledat naději ve smrti. Mistr Sun však pravil: jsou cesty, jimiž se nedáš, vojska, která obejdeš, rozkazy, co neposlechneš! Stovka nás smýšlí stejně… Nepřesvědčíme Ratebuna, nezvrátíme jeho věhlas vojevůdce – zachrání ho leda bozi. Jestli vyhraje, budeme bojovat proti Ochráncům na svou pěst. Získá-li převahu Sin Korobi, povedeme válku přes všechny neúspěchy. Zatím,“ koutky víček se mu stáhly do vrásek, „Jste mrtví, odpraveni na útěku.“

Vlk a Njál se ukrývali jen do sklonku odpoledne, kdy je vyzvedl Heratar s oddílem odpadlíků mimo těch, které pověřil naléhavými úkoly, jak prozradil. Přivedl Hledačům jejich hřebce s tlumoky i zbraněmi.

„Nechci se ptát,“ pravil poté Tisícník, „jak se dědic Pána kopí Durbina stal majetkem bývalého strážce vrat Yaina; a nemusím vykládat o přesvědčení, že tvé skutky ti zajisté vrátí čest.“

„Nevím, že bych ji kdy pozbyl, pane,“ namítl Sagitto mírně. „Jsem ti nadevšechno zavázaný za laskavost, ale kdokoliv by pochyboval, zprostředkuju mu setkání s někým, kdo mi dosvědčí bezúhonnost,“ povytáhl z pochvy Šibala a klepl na čepel.

Heratar se zašklebil. „Otce nezapřeš – stejně nestoudný rváč a jedovatý jazyk! Promíjím ti, synku, protože raděj pustím na Ochránce hubatého vlka než zdvořilé jehně.“

Vydali se bočními stezkami na jihovýchod a Njál prohodil: „Dopadlo to lépe, než jsme tušili.“

„U Sarije to dobře určitě neskončí,“ zahučel zarputile Sagitto. „Víš, Njále, jsem šťastný, že jméno mého otce nezapadlo, ale cítil bych se líp, kdyby na mne Mecháč dal i bez Mistrova stínu!“

„Vopečování kobyl mi zacvakneš zjara. Vem si na posilněnou krapet živý vody! A co mám dát psovi?“ zajímal se ovčák, obstarožní mužský s těžkým obličejem, jenž se rozšiřoval k bradě jako hruška. Záhyby tlusté kůže zježilo žlutošedé strniště.

Damazidův dávný známý páchl kyselým mlékem, ovčím trusem a vlastnoručně vyráběnou pálenkou, zvanou mlaskavá. Měla neuvěřitelný říz, nechával ji zrát několik let zakopanou v zemi a proslýchalo se, že do ní dává ledacos, včetně vlochyně, pošlých krtků a muchomůrek. Popravdě, než ji uskladnil v hliněných soudcích do jam, do každé z nádob trochu načural – ověřil si, že to prospívá jakosti.

Lyk nadšeně poposedl a zakvílel. Sděloval, že rozumí a nevybírá si, jen když bude pokrm podán brzy.

„Ten?“ zrzek mávl nad psem prackou. „Žere i cibul, slunečnicový semena ve šlupce a klikev.“ Lokl si z hrnku mlaskavě: brala u srdce.

Ovčák pozvedl srstnaté obočí, plácl na misku kus krvavých jater. Přesáhla okraj a vlastní kluzkou vahou se sesouvala ven, pochodovala níž, až pleskla dozadu na stůl. Lyk zaúpěl, zkrabatil čelo. Vztyčil se na zadní, pátral, kam uteklo chutné sousto. Psanec se rozřehtal. Zalil rozvernou náladu, setkání, pohodu po měsících zabíračky. Zťukal se jak datel.

Do kyselý prdele, pařili dobrý tři dny! Vovce bečej, koně řehtaj a kopou do stání, Lyk vrčí. Damazid sbíhal řídkým sněhem do kotliny, v torně výslužku: vyuzený sýr, kus kýty, mlaskavou. Pohnem a pozejtří sme doma, utěšoval sebe i Lyka, který udržoval uražený odstup a nebavil se.

Hluk z ulic Města doléhal do Věže mlčení silněji než obvykle: dorazily vojenské posily ze Satubu. Er Torsik by však té chvíle nevěnoval pozornost ani pádu povětroně, upoután obrazem na hladině zrcadla.

Chlapec s černými copy, obtočenými po vesnicku kolem hlavy, mrštně šplhal po trámoví stodoly. Zatřepetala se holubí křídla, kolem kupice slámy na mlatu přeběhla myš. Dítě se postavilo na příčném trámu. Vytřeštilo oči, vyplázlo jazyk, nadechlo se, rozpřáhlo paže, zamhouřilo víčka a otevřelo pusu –

Padalo do náruče slaměné hromady. Z hrubé kytlice vyklouzl půlměsíc přívěsku a zatřpytil se v šedivém světle pod krovy.

Mohl bych sáhnout a vzít si ho zpátky, uvažoval Moudrý. Polovina znaku, polovina síly! Její odpor by dokázal překonat i bez podpory poháru… ale k čemu? Magický zdroj je dosud mimo Rádcův dosah; krále však pro něj střeží sami Sangvalovi pohůnci až do okamžiku, kdy se naplní věštba. Pak nebude ani obtížné dobýt zpátky čarovný pohár!

Er Torsik sestoupil ze Zapovězené komnaty do přijímací síně vykládané drahými kameny, v níž v půli léta vyzval velitele Gardy ke stíhání svých nepřátel. Usedl na vysoké stupně, přikázal sloužícím opustit síň a uvítal pána Meziříčí, Chirmena Mähu, jemuž lidé z Dah Džairozu přezdívali Skvělý.

Kníže z rodu Toguz pohubl. Jeho oděv zářil skvělými výšivkami, hedvábím lehkým a třpytivým jako pavoučí past, jeho knír se leskl jako nefrit.

„Příteli!“ děl vřele Er Torsik. Opustil stolec a uvedl knížete k sedátkům s nachovými poduškami: „Posaď se a poskytni mi radu ve svízelné věci!“

„V neklidný čas. Ctihodný, kolují pověsti a sny,“ připustil Chirmen. „Avšak dům Kilahu zanikl.“

„Staré rody by uvítaly mocnáře, jenž by jim vrátil výsady, důchody a hodnosti,“ nadhodil Moudrý.

Chirmen se nepatrně naklonil. „Poskytl by Had Kilahu na těle dítěte dostatečný důkaz?“

Rádce sešpulil rty. „Znovuuvedení do úřadu dokáže přesvědčit. Kdo koupí za minci velblouda, neptá se, je-li pravá. Ano, jsou velmoži s neochvějně skvělým původem, hodní trůnu říše! Uvaž ale, i kdyby buřiči vítězili, jistě nedobudou Mellios. Nastane čas vyjednávání, smír mezi Ochránci a Nabatem zpečetí jen potomek Kilahu, vychovaný v úctě k Bar Teneovi. Gelabhští náčelníci ho přijmou možná raději než Vladaře, který nepochopil nové časy.“

„Mezi poradce a vychovatele mladého krále,“ navrhl kníže s jemnou dávkou úcty, „nepochybně bude zvolen i někdo z ušlechtilé krve Nabatu.“

„Může se stát,“ uvažoval Moudrý, „že hoch neobstojí v požadavcích, jež jsou vznášeny na panovníka. Snad ochoří… Já, jeho pečovatel, prvý rádce, sám doporučím šlechetného muže, který by přijal korunu říše Havur-Gilabh. Pak odstoupím ze svého úřadu, abych se věnoval svatým naukám a rozjímání.“

„A jestliže vzbouřenci ovládnou Město?“ zamyslil se Chirmen Skvělý.

„Nezmocní se ho,“ ujistil Rádce s úsměvem. „Mezi jejich veliteli jsou barbaři bez úcty k majestátu. Obávám se, že by ani neuznali starobylá rodová práva, kromě nároků Kilahu.“

Kníže si podepřel dvěma prsty oblou růžovou bradu. „Připojí-li se síly urozených sarijských domů.“

„Poslední dny se množí pouliční bitky, urážky Ochránců, sprosté loupeže,“ prohodil hloubavě Moudrý. „Město si žádá silnou ruku velitele Gardy. Ač jsem Vladaři a Velké radě zdůraznil, jak schopným vojevůdcem Sin Korobi je a jak neocenitelné služby říši poskytl, vyslal Pán kopí list, jímž Mocného pověřuje přímou ochranou Vládce. Nahradí jej Vítězný Ban Tajrak, který se již vydal do oblasti vzpoury.“

„Nejmoudřejší,“ řekl velmož z Murgabu, „budu tlumočit urozeným, jež byli oddáni králi Tungulovi, svoji hlubokou úctu k tobě. Rodům ze Sarijských plání pak vylíčím naše společné stanovisko k otázce vzpoury.“

Objali se jako bratři, spokojení i neklidní, zmámení vlastními plány, nadějemi a pochybností…

Heratar a jeho lidé se dali na cestu později než vojsko povstalců. Putovali skrytými stezkami, aby nevpadli do rukou ani Ochráncům, ani těm, kteří uvěřili v jejich zradu; spěchali k brodům Sarije.

„Snad bychom přece jen měli vstoupit do zápasu. Mnozí zahynou,“ řekl váhavě Sagitto.

„Udělej to,“ zahučel Tisícník, „Mohou se stát tři věci. Nejspíš nás pobijí Šišky. Když otočíme prchající vojsko a povstalci zázrakem vyhrají, Ratebun nás dá popravit: nepřipustí, aby vděčil těm, kteří se mu nepodrobili. Kdyby však rebelové prohráli, my se snažili přispět a přežili, Dračí síla nás obviní, že ztratil bitvu kvůli nám. Tři úděly, jeden osud!“

Ačkoliv poháněli koně, dorazili k řece na sklonku druhého dne; časný soumrak vysoukal z truhlice noci mlhová roucha, roztáhl je po lesnatých pahorcích. Slyšeli v řídkém šeru hukot vln. Z mračné záclony vystoupila Sarija, rozkynutá do šíře, čirá a jalová nastupující zimou. Černé křoví jí otevřelo bránu, rezavé rákosí se poklonilo v ústrety hladině. Proud nesl mrtvé listí, průsvitnými prsty vlekl a převaloval tělo ve zbroji, ruka hrábla po mělčině u břehu, tvář se otočila ke dnu. Ve stovce zběhů zmrzl hlas.

„Milost Bohyně s ním,“ pravil Heratar. „Zůstaňte tu, bratři!“ přikázal svým mužům. „Na průzkum nás stačí jen pár. Velení předávám setníku Lostunovi. Buďte bdělí, postavte hlídky. Žádný oheň!“

Zvolil pětici, která ho doprovázela, v ní Njála a Vlka. Kráčeli obezřele proti proudu k nejschůdnějšímu z brodů, zvanému Dobytčí: ležel na stezce, spojnici Temimu a pevností západně od Inai. Rozptýlený, chabnoucí polosvit se podobal lampě v kryptě chrámu.

Vojska stojí proti sobě na křivých březích Sarije. Zástup Gelabhů při Sarijských pláních, tři skupiny rebelů po proudu. Na břitech kopí a kovu pancířů váhavě klouže plavé slunce, vrány s krákáním poletují nad křovím. Chřestí a cinká zbroj, muži hluboce oddychují. Hřebci – vystrojení do bitvy se vzpínají, zvedají zadní nohy, frkají, kroutí krky a potřepávají hřívou, uši rozevřeně jako nůžky.

Do brodu, jenž nechal kdysi král Asanim upravit, vstupují světlé kameny náplavky, na druhé straně se nájezd noří z vln, průsvitných jako záhněda. Řadou širší než patnáct sáhů tu stojí prostřední šik Ratebunových střelců, za nimi jízda, pěchota do hloubky osmdesáti sáhů. Zleva a zprava, vzdálena od středu vojska na stovku stop, se ukrývají křídla, dokud jim nedá Dračí síla pokyn zvukem rohu, aby zbudovala boční předmostí. Až budou překonávat řeku, zmáčí se pěší nad pás, těch několik koní po břicha.

Armáda povstalců si vydechla jen krátce, než se začala řadit, ač je unavil rychlý pochod z Rohu. Povzbuzovalo je nadšení a nezbytí. Jízdní zvědové hlásili, že stezkou k Dobytčímu brodu sestupují Západní posily. Sin Korobi čekal na pobřeží a jeho voj nedosahoval síly, kterou měl podle propočtů velitel Gardy shromáždit, průzkum však neobjevil na levém břehu na pět mil kolem stopy koní ani vojáků. Gelabhská léčka je připravena, jak Ratebun předpokládal.

Stratégova lomená obočí se vysunula až pod okraj přílby se zlatým tepáním. Je spokojen, rozhodl správně. Střelci zůstanou na pevné zemi, vypustí šípy z luků a kuší, prorazí řady Gelabhů, do průlomu vniknou jezdci. Sin Korobi úmyslné nenasadí střelbu tak mocnou, aby nedovolila rebelům vystoupit na pravý břeh. Až se střetnou a velitel Gardy bude chtít užít lstivého ústupu, vyřítí se na druhý břeh obě křídla. Tak do pasti místo povstalců padnou Ochránci.

Njála studeně škrtila úzkost. Pátral zrakem v keřích, zčernalých koninách, zchřadlé trávě: kus před nimi začínala být polehlá, zdupaná podkovami a vojenskými podešvemi s cvočky. Mezi dvěma drny leželo drobné ptačí hnízdo, v němž kdosi rozšlápl holátko a vejce; teď v zimě divná věc. Njál se podíval blíž a pochopil. Našel rozdrcené lidské oko.

„Myslím,“ prohodil Sagitto věcně, „že to začíná.“

Hlas válečných rohů se jiskřivě rozlehl nad zátočinami Sarije, hrdě vlály praporce s modrým drakem vojevůdce Ratebuna a s hadem Kilahu, hukot šípů zněl jako letní déšť. Řady gelabhského vojska ukázněně ucouvly, kryly se štíty. Střelbu však neopětovaly. Nová salva, steny raněných Gelabhů a úkrok o další sáh zpět. Ratebun znejistěl – a porozuměl. Sin Korobi ho chce vylákat do zamýšlené léčky, aniž by ztratil více mužů! Tehdy dal pokyn k útoku.

Koně srdnatě cválali brodem, vlny tloukly o břeh, válečníci halekali bojový pokřik, mávali oštěpy. Spořádaný šik Ochránců se posunul nazad. Jezdci rebelů se vyhoupli na dlážděný břeh – Koně se řítili na zem, váleli se, klouzali, klesali zpátky do Sarije, řičeli a kopali. Ve spárách mezi kameny tkvěly železné hvězdice s ostrými hroty. Bojovníci vyhození ze sedel se snažili sápat na břeh: beznadějně padali, kutáleli se pod hladinu. Mocný dal náplavku polít vodou, až námraza na ohlazených, neudržovaných kamenech brodu zesílila v ledovou rohož.

První řady překážely v postupu zadním; jezdci rebelů odklonili koně mimo nájezd. Avšak povlovný břeh brodu v délce padesáti stop po proudu i proti němu byl zarovnán rýči příkře jako zídka, nevysoko, ale stačilo to, aby se zvířata i lidé stěží škrábali z vody. Střely Gelabhů si pohodlně vybíraly terč. Ploché kameny a hlína břehu okluzly krví. Ti z povstalecké jízdy, kteří ještě brodili, začali zmateně couvat. Snahy o vybřednutí z proudu a obraty koní v korytě rozrušily dno, kopyta se bořila do bahna.

Koylys, jenž předmostí řídil, váhal ustoupit: tím by dovolil nepříteli vpadnout jeho mužům do zad. Mnozí jezdci se snažili posunout podél břehů a najít vhodnější výstup – nastavili tak gelabhským metacím kopím a oštěpům nechráněné boky. Velitelé obou křídel, Dokčen a Mogunro, znejistěli. Ze svých postavení obtížně sledovali boj u řeky a dosud nedostali výzvu k výpadu. Dokčen Krvetřas se rozhodl zůstat. Mogungo odvážně, na vlastní pěst, vyrazil napříč řečištěm Sarije. Sám Ratebun byl zmaten a povelel pěšákům svého uskupení přejít do útoku.

Tmělo se rychle. Brali se dál s ještě větší bdělostí, protože bojiště po bitvě patří vítězi, přesněji tomu, kdo se cítí jistější. „To je první,“ sykl někdo a ukázal na tělo zhroucené v rákosí.

„Mogunrův střelec,“ odpověděl rovněž šeptem Heratar. „Není tu sám.“ Další se pohupovali v sítí při břehu jako mlčenlivé vodní obludy.

Tisícník, tvář nehnutou a beranidlo čelisti vysunuté do nejzazší polohy, obcházel předpolí bojiště. Rozrytou půdu a udusané chomáče trávy třísnily temné skvrny. „Stáli tu střelci Šišek, nemuseli se namáhat. Málo našich se dostalo z vody,“ kývl ke slehlým kupkám roztroušeným o něco dál. „Řekl bych, že k první i konečné srážce došlo na přímo na Dobytčím brodu: tam vedl hlavní útok jízdy.“

Přes výšlehy vody, krev a zmítající se těla se buřiči drápali na břeh: jezdci, kteří nasedli zbylé, nezraněné hřebce, pěšáci, kvapně pádící ledovou vodou. Ti na břehu se dobře připravili, zato náporu rebelů ubraly mrazivé vlny Sarije sílu, odhodlání, hybnost. Řež, jež nastala, byla tvrdá a hrozná.

První muži Mogunrových oddílů právě dospěli k cíli na pravém břehu; tu poslední v řadách zaslechli za zády dusot kopyt. Čas od zahájení útoku povstaleckého vojska stačil, aby Sin Korobiho lehkooděnci z postavení, jež za úsvitu zaujali za ohyby Sarije, překonali tok a po levobřeží se tryskem přiblížili k nepříteli. Jízdní střelci ze sarijských posádek vládli skvělými luky z rohu se spodním kratším ramenem – každá z jejich střel projela živým cílem.

Stejně velký a vyzbrojený oddíl o chvilku později smetl Ratebunovo velitelské stanoviště, jen chabě hájené, a současně napadl zezadu Dokčenovy bojovníky. Krvetřas, který s pohotovou udatností obrátil své muže proti útočníkům, umíral se šípem ve slabinách. Vrchní stratég padl do zajetí. A jako blesk provází hrom, přicválala těžká jízda, pýcha Temimu, aby rozdrtila, co ještě zůstalo.

Ozbrojenci na koních, byť nečetní, rozehnali obě křídla vzbouřenců. Ve zběsilém zmatku, který vypukl, lidé klopýtali řečištěm, padali a nechali se smýkat proudem. Utonuli i ti, kteří dovedli plavat. Gelabhské oddíly na pravém břehu pobíjely povstalce nebo je zatlačovaly do vln Sarije, kde se stávali kořistí střelců. Rebelové, kteří střežili povozy, se dali na útěk – přímo do náruče vojáků ze Západu. Posily z Bronzového řetězu dorazily a spojka Mocného jim předala rozkaz neprodleně přejít Sariju, táhnout dál údolím na východ od jejího toku.

Heratar se zastavil. „Kdo z vás má nejlepší zrak?“

„On,“ otočil Vlk palcem k Njálovi. „Na dvě stě sáhů rozezná myš.“

„Synku,“ pokynul mu kapitán, „podívej se po proudu na druhou stranu. Jestli tam zahlédneš velké kameny v řečišti, tak to byli naši koně.“

Njál vstoupil až do říčního toku. Mračna stírala rozdíl mezi dnem, který umíral, a nocí, jež váhala se zrozením. Z vln kypěla mlha, pomalu začínala zakrývat břehy. Beztoho viděl dost…

„Stovky padlých na protějším pobřeží,“ oznamoval pak, hlas se mu směšně zachvíval, jak se snažil o rozvahu. „Ještě víc jich leží kolem stezky. V řece se nakupili, ani proud je nechce nést. A koně, jistě. Na kopci za brodem severozápadně od nás hoří ohně: v těch místech asi táboří posily z Bouřného hradu. Podle vater rozbil Mocný ležení na pláni. Zahlédl jsem jen několik pochodní ve středu bojiště.“

„Mají malé ztráty,“ mínil Heratar, „jsou unavení, probírku kapsářů a sběr šípů nechali na zítra. Naši nejspíš utekli do kopců na severovýchod. Rozdělíme se, zkusíme je najít a shromáždit.“

„Svolávejme se štěkotem lišky,“ navrhl chlapík s vysedlými zuby. „Sbíhají se sem nažrat!“

„Bylo by lépe obejít gelabhský tábor a pátrat po našich za dne,“ opřel se sporý vousáč. „Není zvykem honit poražené.“

„Zítra,“ řekl pomalu Heratar, „už budeme utíkat do hor. Sin Korobi si na zvyky nepotrpí.“

Hledačům nezbývalo než se proplížit přes bitevní pole. Ač mrzlo, cítil Njál děsivý, slanosladký puch. Uvědomoval si, že blátivé kaluže, drny, větve porostlé lišejníkem, mechové polštáře, jež povolují, chrupou, kloužou pod jeho chodidly, o které zakopává a které mu třísní škorně, jsou těly či jejich částmi – možná známých z Cíněrohu. Úžilo to hrdlo víc, než kdyby mu denní svit odhalil podrobností.

Louče se odvážili zažehnout mezi stromy na úpatí kopce, který se zvedal nad prokletou plání. Kmeny vrhaly stín do mlhy prostoupené jasem plamenů. Měkký svit vytáhl ze tmy nehybné koně, jimž se z rozpáraných břich plazili tlustí, zelení a hnědí hadi střev, ozářil obličeje znetvořené ranami, strachem, smrtí… Gelabhové ubíjeli prchající z bitvy, dokud se nesetmělo a hvozd nezaplavil bílý opar.

Za houštinou mladého habroví Njál zpozoroval přes mlžný závoj blikat světlo; vyrazil za ním v naději, že objevil první zachráněné. Na mýtině stál rozkročený hubený muž v dlouhém tmavém plášti, skvrnitém od bláta, na hlavě se leskla hrotitá přílbice se zdviženým nánosníkem. Vztyčenou paží třímal pochodeň a vykročil k písaři. Njál postřehl dlouhou rozježenou bradku, nad ní bezreté čelisti, nosní jámu, pusté důlky… Mladý muž se dal na ústup. Točila se mu hlava a škobrtl o něčí nohy.

Sklonil smolnici níž. Mezi temným kapradím spočíval naznak muž s čelem rozpolceným úderem válečné sekery. V krvavé masce šilhalo přivřené oko nalevo, druhé, vypoulené, civělo před sebe. Kožený pancíř se povaloval vedle něj a oděv byl vykasán až k podpaždí. Na stehnech mu dřepěl maličký, šedě bílý mužíček, svraštělý jako plíseň, lysou lebku stínily obrovské špičaté slechy. Tenkými prsty škubal nebožtíku ze žeber cáry rudě prýštících tkání a rychlostí hlodající housenky si je házel do papuly.

Ohlédl se po Njálovi, zlobně zaprskal, mrskl sebou jako myš a zmizel. Písaře vzpamatovalo lehké píchání na prsou. Odlomená část znamení modře světélkovala. Rychle pohasla a Njál si zhluboka vydechl. Buďsi to bylo sobecké, tíseň a hrůza z něj opadávaly.

„Bratříčku, slyšíš?“ ozvalo se vedle. „Viděl jsem něco moc divného!“ Já taky, pálilo Njála na jazyku, ale Sagitto mu strčil do ramene: „Honem, podívej se – ne tam! – tamhle nad smrky. Zelená hvězda, letí a září jako plamen výhně…“

„Půjdeme za ní!“ prohlásil směle Njál, posílen účinností přívěsku.

Učinili tak. Klesala, až zmizela v hloubi stromoví. Místo toho z mlhy noci vyletěla střela a udeřila o strom za Sagittovými zády.

„Jsme vaši!“ zaječel Njál a přiblížil smolnici své osobě. Bzink! další šíp škrábl písaře do ucha. Sagitto po něm skočil, vytrhl mu louč a obě zadupal do mechu. Novou salvu uslyšeli a ucítili v ostrém závanu.

„Shnilé kapustí hlavy!“ zařval vztekle Vlk. „Vypadáme snad jako Šišky? Přišli jsme vám pomoct!“

„Leda do podsvětí! Zůstaňte, kde jste!“ doporučil z nicoty rázný hlas. „Do dětské pastičky nevlezeme! A s vymáčknutými hesly to nezkoušejte!“

„Kolmochcalové!“ rozhořčil se Vlk. „Hrbaté ocasy! Vaše mámy obskočil ropušák! Máte mezi nohama olovo a v kotrbě hnůj, z uší vám kape močka!“ sděloval zaujatě. „Smrdíte užovčím pšoukem! Abyste ježky rodili!“

Během Cesty se Njál zbavil zábran vůči košatému slovníku horala z Akyr Tasit. Vychutnal teď s požitkem i vybroušené klenoty spílání, jež Sagitto vynalezl ve Smrtném doupěti: nesly sílu laviny.

„Dost!“ zařval někdo šedivou tmou. „Nebo si přestaneme vážit otců! Vylezte, věříme vám. Tohle dokáže jen Nabaťan… a z Vysočiny k tomu.“

V podivnou noc hoře a naděje, přízraků a krve se míhaly lesem u Dobytčího brodu světlušky pochodní, černé nebe křižovaly světlice zlaté, zelené a rudé, aby kouzlem přiváděly rozptýlené válečníky k sobě. Někteří z mužů, co dobloudili k houfci přeživších, vykládali o rytířích, kteří je ochránili před Kamennými hubami a pak se rozplynuli jako stíny…

XVI.
Blátivé cesty strachu

Hadačku těšila pokojná jitra, v nichž se ozývalo kohoutí kokrhání a proslovy drůbeže. Postarat se o dobytek je vděčnější práce než podělkovat knížeti Sicharovi a menší dřina než mlít mouku v jeho robotárně. Kéž by mohla ve Slučím Luhu zůstat…

„Přála bych si nádoby, co z nich neubývá jídlo,“ Jören se zasnila u dojačky mléka, „ošatku vajec, sud mouky, máselný hrnec, aby mé děti nikdy nehladověly. A kdokoliv by potřeboval, dostal by plné hrsti!“

Náhle se odmlčela. Pak řekla se smutným úsměvem: „Stýská se mi. Umřu, než se tu Vlk objeví.“

„Zešpatněla jsi, sestřičko,“ mínila Tarsis. „Opatruj se, nebo bude vážit zbytečnou cestu.“

„Bývá mi zle – Tylljat mi požehnala. Dá mi syna, protože mě bolí na pravém boku, a když jsem svlažila svou ranní vodou dvojí zrno, vyklíčil ječmen.“

Tarsis připadalo, že Jören svítí blaženým, tichým jasem lampy s růžovým olejem. Sama mimovolně přejala změklý potěšený výraz, jímž ženy vítají zvěstování.

„Přichystám pro děťátko šňůrku z korálků a peříček, co chrání před zlými duchy, kartáč na vlásky z jezevčí srsti,“ Jören se rozesmála, „a z rozdrcených semen olej na zadeček.“

„Zjara ti pro něj nasbírám byliny do polštáře: medvědí vousky, vílí střevíce, černohlávky,“ nabídla Tarsis, a zamrazilo ji. Kdo z Hledačů zase uvidí jaro? Damazid s Lykem se ještě nevrátili… Bezděky zapátrala na obloze po jestřábím stínu.

Zesílená posádka Města vyžadovala zvýšené dodávky potravin i vybavení. Chudí strádali, majetní se omezovali. Noci zavíraly Mellios do tmy, lidé jistili dveře, ztichlými ulicemi zněl jen dunivý krok stráží a šelest krysích tlapek. Hlavní bránu uzamkl velký klíč, který střežil osobně Pán kopí Har Utyban.

Zato čtvrť Safírových závěsů, přezdívaná Medvědí uši, rozkvétala horečným životem. Patřila nevěstkám, hráčům, kejklířům, tanečnicím, bavičům, hudebnicím. Úzké vysoké domy zdobily pavlače, vížky, visutá mřížovaná okna. Čtvrť vydávala na dálku pach vonných olejů, potu ukojení, mošusových tyčinek, zázvoru a mátového oleje. Tržby stouply díky jednotkám z východního pohraničí: Satubané ocenili přepych a pohodlí sídelního města, uměli se dobře bavit. Byli pověrčivá sebranka, což prospělo Kétainým příjmům.

Přebývala ve veselém domě paní Ayšry v komůrce pod schody, nájemné hradila z výdělků za věštby a nikomu nesloužila. Půl komory zabrala klec, kterou vědma získala za lék na bolavé zuby a vylepšila pelíškem z hadrů a větví na šplhání. Erin však novým obydlím hluboce pohrdala – ubíjelo svobodu ducha a činu. Byť se Kétai jejím steskem trápila, potřebovala si zahospodařit, aby jim oběma zařídila domov. Valným dílem splnila Sangvalovu poslední prosbu, směla tedy pomýšlet i na sebe.

Ayšra, kdysi proslulá společnice velmožů a ozdoba slavností, byla jedinou bytostí, k níž se vědma mohla po ústupu ze hřbitova uchýlit. Zaklepala na dvoukřídlé dveře, pestře pomalované rozkochanými dvojicemi – nevinné růžolící tvářičky a poctivě věrné zpodobení ohanbí. Ohlásila se svým pravým jménem a pronikla dovnitř, zablácená, rozcuchaná, fretku v náručí.

„Málo se pěstíš, sestřenko,“ pokárala ji starší žena s tváří hlízy: ploská bambule nosu se chýlila k tenkým rtům nad klenákem brady. Výstřední vysoký účes tanečnic Malae zdůraznil střízlivý oděv z drahého hnědého hedvábí se vzorem rákosí a stříbrnou výšivkou. Zlaté řetízky vydatně obtáčely Ayšřina zápěstí a její útlé kotníky, svrasklé prsty dusilo objetí tří desítek prstenů. Krásné mohly být oči, jasná, sytá modř pod ježatým obočím, ale dívaly se ostře a nevesele, chladné a tvrdé jako tyrkys.

„Dávno jsem ti nabízela zaměstnání,“ hovořila dál. „Kdyby tě moje služebné upravily, mohly bychom o věci uvažovat. Někteří muži dají přednost vyzrálému sýru před čerstvým tvarohem.“

Vědma stáhla obočí. „Řemeslo rozkoše může vést k mozolům na zadku i na duši. Ó děkuji, ale nech mne tu jen bydlet a věštit.“

„Ne s tímhle tvorem!“ namítla pevně Ayšra. „Neuvidím z něho ani chlup. Pokud budeš hádat mým hostům, převlékneš se a použiješ voňavou tresť.“

Vždycky byla přepjatá, pomyslela si Kétai, pach mé Erin ještě žádnému zákazníkovi nevadil. Mlčky však přikývla. Tak se Erin ocitla ve vězení. S činorodostí, jíž se pyšní její rod, pracovala na změně nepříznivých podmínek. Není mříží mezi nebem a zemí, aby neměly slabý bod!

Vyšlo slunce zubaté mrazem. Ti z rebelů, kteří pocházeli z kraje kolem střední Inai, tvrdili, že se na pár dní ukáže obleva. Nepokládali to za útěchu. Těžko rozhodnout, je-li horší pochodovat ve sněhu, či v ledovém blátě. Přišli o zásoby, nejeden z nich o zbraně, mnozí byli zranění, i Koylys Rudé pole, jenž měl levou paži probodnutou mečem. Heratarovy zásoby léků a obvazů brzy nestačily.

Zahynulo nebo zmizelo více než dva tisíce mužů – přes polovinu armády. Mogunro byl nezvěstný: někdo tvrdil, že zahlédl v proudu jeho tělo protknuté kopím, jako když rybář nabere lososa na oštěp. K úlevě Hledačů byli mezi zachráněnými Tibbar a jestřábí muž, ač mu Vlk prorokoval zhoubu.

O Heratara a jeho oddíl se rozpoutal těžký spor. Někteří z rebelů vytkli kapitánovi zradu a chválili Ratebuna. Porážku pokládali za nepřízeň osudu, jíž bohové stihli velkého stratéga. Dvě stovky jich pak zvedly své zbraně a odešly nazdařbůh, další uznali, že nemají jinou volbu, a přísahali poslušnost Tisícníkovi.

„Teď jsme lesní válečníci – vojáci svobody, džanarové,“ vyhlásil Heratar. „Zůstáváme vojskem Nabatu pod zástavou Hada, ale bojovat budeme jako vlci, dokud nepovstane nová armáda. Poslouchejte, bratři, chcete-li zvítězit! Povedu vás jako dlaň prsty: každý z nás je velitelem sám sobě, každý zodpovídá za svůj život! Svobodu Nabatu musíte uhájit a sami uskutečnit, proto nevolejte zbytečně smrt.

Není pro nás nečestné užít jakoukoliv lest a záludný útok! Vyhýbejte se střetným bojům, leda byste si byli jisti výhrou. Nedejte jim spát! Znepokojujte je jako střečci, udeřte, když to nečekají, a včas se stáhněte z půtek. Střelami šetřete. K pochodu a přepadům vyberte místa příznivá lišce, svízelná pro ohaře. Buďte hbití a vynalézaví, nesmiřitelní v zápase, nelítostní k věrolomným! Neberte zajatce, vyjma jazyků. Nepřátele, co přežijí útok, odzbrojte a propusťte. Získávejte násilím výzbroj a zásoby, ale nepřeplaťte vlastní krví!“

Poté rozčlenil bojovníky do šesti sborů. V čele nejmenšího, o jediné setnině, stál sám, další téměř shodně čítaly na čtyři sta mužů. Veliteli určil Lostuna, Koylyse, podsaditého vousáče Erlika, Tibbara, poslední skupina však zůstala bez vedení. Veterány Tungulova vojska zařadil jako desátníky. Koně přikázal zapřáhnout do smyků, na které naložili nejhůře raněné: nebylo jich mnoho, protože je včera Ochránci dobíjeli. S tím průvodem vyslal malou četu dobrovolníků, zdatných a zkušených mužů, aby chorým nalezli útočiště v horských osadách. Zbylá zvířata zabavil pro svůj a Koylysův oddíl.

„Sin Korobi nás bude stíhat,“ varoval Tisícník. „Neutíkáme, vedeme tažení. Ústup bude i útokem, jenž rozruší voje Ochránců. Válku nevyhrají zbrklé bitvy! Oddíly musí bojovat na svou pěst: četnější vojsko hůř kličkuje a zametá stopy. Ode dneška za pět dnů se opět shromáždíme na kopci zvaném Maralí Šíje v jihozápadní části Kamenných schodů.“

Dohlédl, aby se výstroj, zbraně, nářadí a dobré nádoby na vodu spravedlivě přidělily každé skupině. Vybral muže s darem léčitelství, ty, kteří dovedli spravovat obuv, další, co rozuměli zbraním, jiné, znalé života v lesích, stopaře a lovce, i několik rodáků z Kamenných schodů. Šest sborů ty lidi úměrným dílem zařadilo do svých mužstev.

Z potravin, které poshledali, dal Tisícník připravit jídlo – dostalo se na každého. Připadalo jim, že ta strava je jako pokrm, který se podává posvátné oběti, než jí proříznou hrdlo, ale teplá sladká vůně vařených krup s vlákny uzeného činila lesní válku přijatelnou. Heratar nedovolil vojsku přistoupit k ohništím a kotlíkům, dokud se nepoklonili Bohyni, a sám ji poprosil o záštitu a pomoc džanarům. Mnozí z mužů pozbyli v bitvě svou tornu s miskou a lžící; pojídali teď horkou směs z plátů kůry a puklic koňských postrojů seříznutými dřívky nebo štipcem a foukali si na popálené prsty. Hledači ukázněně čekali v zástupu, až dojde řada na ně.

„Mám pro tebe práci, synku,“ poklepal Tisícník na rameno Sagittovi. „Šestý oddíl řídíš ty.“

„A bozi s námi! Nejsem jako Mistr, neumím poslouchat ani rozkazovat,“ odsekl Vlk. „Kdepak!“

„Kdyby všechny schopnější nevytloukli u brodu, strčím bláznivé mlíčňáky ke spížním vozům!“ zavrčel Heratar. Předsunutá čelist naznačila bouřno.

„Náš pán nemíní, aby ses tím živil, bratře,“ vysvětlil vlídně Njál a obratně uzmul kouřící misku Vlkovi před nosem, načež couvl. „Bojoval jsi lesní války, znáš hvozd, význam stopování a průzkumu. Ostatní zvládneš, zejména pokud ti pomohu: spokojím se s úřadem poradce. Nechceme tě rozhodně nutit, ale nebudeš-li souhlasit, zůstaneš bez oběda.“

„Beru!“ kývl Sagitto. „Mám hlad, a z toho důvodu se slibuje ledacos.“ Ještě mluvil, když se vrhl do salta, dopadl a chňapl po kaši dřív, než ji stačil Njál odtáhnout. Písař skočil za ním – před kapitánovým zrakem kmitali v honičce tam a zase zpátky.

„Synku, protivník se vynoří, když ho nečekáš,“ řekl chmurně Heratar a nastavil Vlkovi nohu.

Sagitto letěl k zemi. Vyhodil misku vpřed, rozložil pád kotoulem a zachytil klesající nádobu do natažených prstů. Neupadlo ani zrnko.

„Ty, pane, máš oči i na týlním štítku přílby,“ plácl ze sedu neuctivě, vzhlížeje k veliteli. „Proto někde bloumá Mogunrovo tělo i ti, které jsi ztratil za branami Rohu. Nechal sis malý oddíl a s naším ústupem chceš zacházet jak tanečnice s vějířem, když láká hodovníka na lůžko.“

Heratarovi zaškubalo koutky úst. „Odpovím ti, řvoune, protože mít důvěru vojáků je zájmem vojevůdce, stejně jako získávat zprávy a konat podle nich. Dokud Sin Korobi povede Ochránce, stojí proti nám příliš silný nepřítel – ne četnost gelabhské armády, ale ten, kdo ví, že je třeba zkoumat úmysly protivníka a přizpůsobit mu své jednání. Proto Mogunrova skupina odvážných Orla sleduje: bdělost špehů zakládá úspěch vojska.

Musíme Ochránce zaskočit! Dlouhá válka vyčerpá zemi, až ochoří bídou, hladem, bezprávím, utrpením. Z našich truhlic a sýpek loupí Šišky na válku proti nám – máme boj za svobodu uhradit zbytky, o něž obereme chudé?

Odvedu z Kamenných schodů všechny muže schopné držet zbraň a ochotné bojovat za volnost Nabatu, moji lidé už získávají nové posily v Sarijských pláních. Mezery ve výcviku budou muset vyspravit dobré vedení a odhodlanost – chybí nám čas, ale nejsme slabí. Silný je ten, kdo přiměje k posilování protivníka!“

Tak vyrazily sbory, každý jiným směrem, a muži bezděky přidávali do kroku. Ve Vlkově skupině začali zpívat: „Uhodily časy zlé, plamen po nebesích jde, slyším mečů sten. Vojsko pádí černou plání, ani můj kůň se nezachrání…“

„Nestačil jsem překovat strakáče a Drzouna,“ řekl ustaraně Sagitto.

Ráno zaťukal ve Slučím Luhu na zemi mráz. Bláto proměnil v zázračnou krajinu skal a křišťálu, keře se třpytily tisíci vloček, nebe zezlátlo. Z mléčné kaše v okřínu se kouřilo, mrkala jantarovými očky másla na jedlíky rozsazené kolem stolu, když si z ní společně nabírali. Kousky drobně posekané tykve pluly v bílém jezeře jak rybky. Ayren je lapal do loďky lžíce, dokud skoro všechny nevychytal.

„Povím to Lykovi a on tě kousne!“ žertovala Jören. Pochlubila se Tarsis novou čelenkou z měkké široké kůže, zdobené výšivkou, a špitaly o čarovných obřadech, kterými se dětem vybírají jména.

Pitomé tlachy Foke nesnášel. Utrousil dík za jídlo, vyšplhal znovu na vyhřátou pec a přetáhl si přes hlavu tkanou přikrývku. Pobyt ve Slučím Luhu šlo jedině prodřímat, ačkoliv žít v domě bylo trochu jako dát se zavřít do truhly.

Vzbudilo ho křápnutí, chroptění, dupot, rachotivé mužské hlasy, zvuky, jež důvěrně znal, cinkot závěsu meče, klapnutí ratiště. V mžiku se nastražil a půl očkem shlédl dolů… Jezdci Tamtěch.

Zkušenost Fokeho přikovala pod pokrývku – nebudou sami! Rámus venku to potvrdil, bučení a kvičení vyplašeného dobytka, křik lidí, nářek nemluvněte. Natočil trošičku hlavu, až se mu podařilo u dveří zahlédnout obě děvčata. Král se jich držel úzkostně za ruce, třebaže nasadil nepohnutý výraz Vlka odhodlaného k půtce. Několik vojáků je hnalo ven. Jören bezhlesně plakala. Teta ležela pod oknem, jak ji při útěku zastavila sekera do zad.

Z toho, že se Tarsis vzdala útoku, pochopil Foke vážnost dění. I na hrdinské skutky musejí být podmínky! Své zbraně po příjezdu zavinul do voskovaného plátna a ukryl pod roštím na otop. Má skočit dolů, doprostřed přesily? Chvilička, objeví ho a nečestně ubijí na peci. Kdyby neusnul –!

Šest vojáků se motalo po jizbě a síňce, vybíralo z truhlic, hrnců a ošatek. Na lůžku v koutě jizby zasténal nemocný hoch; jezdec přiskočil, strhl závěs a bodl oštěpem. Jiný ozbrojenec si kopanci kutálel s mísou, na niž večer Jörenina teta pokládala lívance. Jak to, že si ho ještě nevšimli? Se studem pochopil, že jeho drobnou postavu prostě přehlédli…

Blížilo se poledne a Damazidovi důkladně kručelo v žaludku. Na ovčákovy dárky ale sahat nechtěl: byly pro Tarsis, aby příliš neruncala, a pro prťouse, protože psanci hupne kolem krku a zaječí: „Co jsi mi přinesl?“ Ostatně za chviličku došlapou do Slučin!

Lyk temně zavrčel a přikrčil se, stěží ho stihl drapnout za srst na šíji.

Do famfulice, vojáci! Ne ledajací, jízdní oddíly z mellijské posádky. Zlatavé výšivky na pláštích jim svítily na dálku, takže zrzek je zblýskl ještě v zatáčce pěšiny napůl zakryté řídkými křovinami. Hodil sebou na břicho a zalezl do houští, psa si přitáhl. Zuřivě se podrbal ve vousu: ti jezdci mají naplácat povstalcům. Čistí kraj, to patřívá k věci, a během tažení se baví po svém. Kdo ví, kolik je těch panáků rozlezlých po okolí! A pokud by uhnul z cesty, všude samá bahniska, podmáčený les. K čemu kličkovat?

Na prachatýho kupce nevyhlíží, ani není pohledná pucka, aby mu vykasali sukni přes hlavu. Zásoby mu ti nenažranci zabavěj! Vylovil z torby mlaskavou, zastrčil ji za krk. Láhev sklouzla pod halenou podél páteře, zastudila na kůži nad opaskem, kde uvázla. Pohár zabalený do hadrů a veverčích spratků vecpal pod břicho do kalhot. Přes boky pak stáhl kožešinovou vestu a kolem těla ovinul vlněný plášť, který pro jistotu oválel v blátě.

Jdou po rebelech: zbraně… Skarf! Jsou sekerky na dříví, úzké čepele na dlouhém dřevci proti vlkům, řeznické sekyry s toporem nasáklým mastnotou. Z jeho širočiny čpěla bojová vřava a polcené mozky. Zafuněl zlostí a schoval Skarf do chuchvalců staré trávy pod planou třešeň. Ještě Lyk. Šišky nesnáší, mohl by ztížit průchod – zvířata holt nemaj mazanost na patřičný chování! Psanec vyštrachal v torně řemen, kterým psa uvázal ke stromu. Lyk kňučel a škubal sebou. „Ššš! Kušuj, hnedka sem zpátky. Hlídej!“

Za čarou hložin se rojilo dobře pět tuctů Šišek. Ozbrojenci pojížděli nebo pobíhali vylidněnými Slučinami, nejvíc se jich nahemžilo kolem stodoly. Psanec se srdnatě valil vstříc Gelabhům. Než nahodil řeč, už ho drželi. Nechtěl sebou šít, aby nepřišel o pokládky ukryté pod šaty; bývá líp počkat v klidu, jak se věc vyvrbí.

Netvářili se, že by ho chtěli praštit mečem. Vesele švadronili a plácali ho po plecích, postrkovali mezi statky až ke stodole. Damazid zaostřil, v hlavě mu zamravenčilo… Raz dva, voják otevřel vrátně a šup, poslali zrzka pádným kopancem dovnitř. Dřív než zvedl hlavu, věděl o nich. Stodola jimi byla napěchovaná jako požatým obilím. Kluci sotva vyšší než ohrada pro ovce, podmračení chlapi v plné síle, šediví dědci s rukama seschlýma jak zhnědlé padanky. Mužští ze Slučin, na čtyřicet duší.

Ještě shrbený na kolenou se psanec rychlými hmaty přesvědčil, že cennosti neutrpěly. Sedřené dlaně mu nevadily: jestli to tímhle skončí – Slyšel zvenku hlahol a smích, dech spoluvězňů, pokašlávání, někdo zašeptal pár slov, která smazal chřestivý praskot. Zrzek zvedl hlavu, zavětřil… Div se nezhroutil, jako by se mu do slabin zaťala ledová pěst.

V průlině střechy zamžikala oslepivá oranžovorudá záře. Pod krovy prosakoval tenkými stružkami kouř, třeskot ohně sílil. Lidé se rozkřičeli, strkali do sebe, proklínali, rvali si vlasy. Ti vpředu se vrhli na vrátně a cloumali s nimi, tloukli do prken. Tmavý a šedavý dým plynul jak záplava, zlaté světlo se o ni lámalo do třísek jasu. Oheň prohlodal doškovou střechou, dolů padaly létavice žhoucího rákosu. Muži vřeštěli. Plamen olízl stěny a šplhal níž. Kouř drásal v očích, bodal a pálil k nesení v hrdle, čpěl hořce a trpce jako smrt. Chcípat v hořícím baráku, to strašně dlouho trvá…

Na dvoře šmejdily tři Šišky. Ostatní v rušném hovoru dům opustili s plachetkou mrtvé stařeny a povlečením z lůžka, sbalenými do ranců nacpaných jídlem a drobnostmi. Foke odhodil pokrývku a shupl na zem. V chrastí pod pecí zašátral po zbraních. Vrzly dveře, jezdci vešli do síňky. První z nich nakročil do jizby a vhodil dovnitř věchet hořící slámy. Sotva zahlédl Fokeho, vyrazil pokřik.

Ptačí muž stáhl z kštice šňůru korálků a bleskem ji roztrhl. Pestré kuličky tančily po prknech vstříc Gelabhům, vpadajícím do místnosti. Svižný pohyb se změnil v křečovité zakřepčení, ruce sápaly vzduch, podlaha trojmo zaduněla. Trojí kovový svist udeřil jako nápor vichru.

Ptačí muž ztuhl v útočném postoji, ale prsty už nestihly vyprostit čtvrtý vrhací nůž. Prostřední z vojáků, zasažený do plece, se zvedal se šklebem vzteku. Foke se švihem stočil k peci, popadl krajáč mléka a roztříštil ho jezdci o lebku. Neztrácel čas. Aniž se obtěžoval dorazit je, vytahal z jezdců své zbraně, na podlahu černající v ohni chrstl obsah měděnce a vyklouzl z domu. Na dvoře ležela zabitá kráva s napůl uříznutou hlavu.

Mezi statky jezdci sháněli dobytek. Foke couvl k plotu a přikrčil se. Mimo dvě bědující staruchy, které se pověsily na krk svým plavkám a vojáci je tloukli dřevci oštěpů, se osada zdála být prázdná. Zahlédl jen pár lidských mrtvol a nudlaté capartě, které s fňukáním tlapalo blátem. Vysoký jezdec se pro ně sehnul, v náručí je odnesl do dvora ke studni a hodil dolů. Padalo s křikem jako z propastí podsvětí – duté tlesknutí vody v hloubce. Ale nářek jako by stále tryskal z vlhkých stěn.

Ptačí muž zamrkal. Znal podobné výjevy z kmenové války na jihu. Muži, co plení a zabíjejí na cizím území, nejsou ani démoni, ani skřeti, to jen ti druzí pro ně přestali být lidmi.

Ucítil zápach spáleniny, stodola stála v plameni. Už věděl, kam se část vesničanů poděla. Doufal, že mezi nimi není král; nepřál by to ani Tarsis. Něco ho šťouchlo do nohy. Lyk, jemuž na krku plandal přehryzaný řemen, zatáhl Fokeho za cíp haleny, zapřel se předníma a škubl důkladněji. Vydával tichý nářek prokládaný vrčením, ohlížel se ke stodole…

Pěst lidských těl s řevem bušila o vrátně, lámala se a padala zpět do hnědé vířící tmy žíhané růžovými záblesky, v niž oheň a dým uzamkly prostor stodoly. Hořící střecha se začínala propadat. Shora se řítily ohnivé plástve, déšť žířících oharků… Na chlapci při okraji zástupu se vzňal oděv. Další muže oblékaly královské závoje, boltce černaly na příškvary, žár sloupával vlasy a obočí, prsty se křivily v kohoutí ostruhy. Lidé s řičením uskakovali – nebylo kam.

Klády stěn prokvétaly plameny, třepetavé rudé cáry se blížily k místu, kam se vmáčkl Damazid. Jako ostatní se psanec dusil a zalykal, zbrocený potem. Mohl by navlhčit pruh haleny močí a dýchat přes něj, ale v činu překážel pohár. Co jestli při tom obřadu o pokládek přijde? Radši zhebnout! Vykoukl škvírou ve dřevě, upamatovával se na cestu sem.

Záchvěvy travin tam venku dokládaly, že vítr jde od zadní stěny stavby. Zrzek se až po nos zakutal do vlněného pláště. Tvrdě, bez ohledů se probíjel šílícími zajatci do protilehlého kouta stodoly. Kde se neprocpal, klesl na kolena, prolézal mezi dupajícíma nohama odsouzených a srážel je z cesty, dokud nedosáhl cíle. Pálily ho plece, plášť doutnal. Nehty sápal hlínu z podlahy a plácal ji po sobě.

Vrata zasténala pod náporem, přední řada ožehlých a hořících se vyvalila na čerstvý vzduch. Střely je ihned naskládaly do zátarasu. Vlna lidí udeřila zpět – v té chvíli se zřítila přední část stodoly. Těla stravovaná modrými plameny se kroutila jako stébla. Hukot požáru a řev se rozléhaly míli daleko.

Doprčic, doprčic, doprčic, modlil se psanec stočený do klubka, na nose a na hřbetu rukou mu naskakovaly puchýře, sípěl drásavým kašlem. Až stěnu pořádně proleptá oheň, zkusí ji prorazit – bude-li ještě na živu. Spadl další díl střechy, prohořívaly a podlamovaly se trámy nad jeho hlavou. I přes burácení plamenů a pekelný ryk mužů, které polykaly, postřehl zrzek, že se klády vedle něho chvějí.

Foke, ukryt očím vojáků zadní stěnou stodoly a dýmem, klečel v mělkém vodním příkopu a divokými údery tesáku prorážel do klád otvor. Lyk úzkostně pištěl, kýchal a zběsile pomáhal při zemi hrabáním a kousáním. Okolní tráva vzplála žárem, jiskry poletovaly jako střečci; nestáčet se vítr stranou, nepomohla by Ptačímu muži a psu ani strouha.

Plameny proplétající stěnu sestoupily níž a Damazid bojovně zaržál. Nahrbil plece, vycenil zuby, zaťal pěsti, mocně praštil ramenem do žhavých klád. Nic. Napřel se znovu, padl na překážku s rozmachem oběma rukama… V rachotu, praskotu, ohnivém dešti vyletěl ven a překulil se do vody. Nechytil, jen kůže z dlaní slezla.

Hledači se dívali na sebe, učouzení, popálení, zoufalí. Lyk ňafl, sklopil uši a láskyplně omyl psanci obličej, metal přitom ocasem bláto ze struhy. Damazid se ve vodě posadil. Řezavě ho bolely oči, v krku škrábalo, kolena se mu vytrvale třásla. Hodil promáčený a proděravělý plášť Ptačímu muži na záda a omakal si bedra a podbřišek. Pohár i láhev přečkaly ohrožení beze škod. Spáleniny rázem přestaly žahat, oželel i ztracený tlumok se zásobami.

Mohutnící kouř a ohnivé kštice, které ve žhavém větru zametaly před stodolou, vypudily gelabhské jezdce z dohledu. Zaplaveným příkopem se Hledači plazili pryč z deště hořícího dřeva.

Ženy a děti ze Slučin nahnali jezdci do lužních lesů za vsí, kde prorážely ledové krusty na močálu, aby si koně neporanili nohy, až zanedlouho oddíl potáhne dál.

Postupovaly v řadě temnou vodou mezi stromy a roztloukaly dlouhými klacky černý led s popraškem jíní. Mrzly, podrásaly se o větve a tenké kry, smysly jim omámila hrůza o osud těch, co zůstali ve vsi… Děti omdlévaly vyčerpáním. V hustém odstupu sledovali své zajatce bdělí strážci na koních, pobízeli je nadávkami a šlehali výhružně jezdeckými bičíky.

Ayren zprůsvitněl chladem. Jako by mu odumíraly nohy a ruce, zmodralé a rozpukané až do masa. Tolik to bolelo…

„Mám pod šaty schovaný nůž, jenže ten nestačí – a řemen se zubovým nákončím,“ šeptla Tarsis, „ale bylo by nápadné ho teď odmotávat.“

„Třeba,“ řekla tichounce Jören, „bude Sagitto chtít dát děťátku jméno sám, až se vrátí.“ Vztyčila se jako v únavě a stáhla si z vlasů čelenku z vyšívané kůže. Když postoupila dopředu, podstrčila ji Tarsis.

Hadačka zastavila, aby si upravila sukni, cípy zasunutou za opasek. Tak zmizela čelenka. Dalším nenápadným postupem záhyby tkaniny utajily silnější klacek na dvě pídě dlouhý, tkanicí od sukně připojený ke konci čelenky.

„Přestaň se vrtět a dělej!“ zaječel jezdec, který střežil jejich skupinku – čtyři ženy, tři děcka.

Tarsis poslušně zdvojila úsilí. Stačila z kapsáře vylovit oblázek s červenými žilkami, magickou pomůcku, s níž vařila v blatech lektvar. Už jen počítala okamžiky, až se jejich skupina doplazí mezi hustší stromoví nebo je zacloní ostrůvek křovin.

Probojovaly se na světlinu, jezdci a lidé vpravo zůstali pozadu, vlevo se čvachtali za stěnou lísek. Hadačka kývla na Jören. Král, byť k smrti unavený, zpozorněl; znal své společníky. Tarsis se sklonila nad krou vzpříčenou mezi pahýly kmenů – vztyčila se, v pěsti prak na krátké tyči. Roztočila zbraň, pustila volný konec čelenky a rudý kámen vylétl jako dřemlík, nástavec z klacku mu dal prudká křídla.

Muž v sedle rozhodil paže, místo oční bulvy poulil oblázek. Hekl a sunul se naznak z koňského hřbetu.

„Utíkejte!“ křikla Jören, ruku v ruce s Ayrenem dala ostatním příklad. Věděla, kudy se dát na spěšný ústup lesem. Král se jí vyškubl, poskočil několik kroků zpět: při prudkém rozběhu mu vypadla Medunka, do té doby schovaná pod košilkou. Nacpal ji zpátky a vyrazil za dívkami.

Nejbližší jezdec z pravoboku je postřehl. Jeho kůň předčil prchající v rychlosti, ačkoliv na třaslavé půdě a v husté vodě bažiny ztrácel jistotu. Blížil se, neodvolatelně, nezadržitelně. Tarsis horečně uvolňovala řemen s nákončím. Jören se vrhla po holi z větve, jíž drtila led.

Voják už dostihl uprchlíky, když Tarsis do dlaně vklouzlo nákončí, připravené skočit na cíl. Strážce napřáhl meč, čepel se snášela nad Ayrenovou hlavou, klesala – Jören s výkřikem strhla krále do močálu a oběma rukama svírajíc hůl, sekla po jezdci. Muž se nahrbil v sedle, odrazil větev, ostří blýsklo znovu a šikmo ťalo.

Jören padala vláčným, měkkým pohybem, jakým by klesala v ústrety Vlkovu náručí; rozestřené medové vlasy proplétala jasně rudá stuha, široká a lesklá. Kalné cáry vody dívce vyskočily na ramena, mlaskavé špláchnutí, a hladina se zatáhla jako pošpiněný, potrhaný rubáš.

Tarsis přimrzla do močálu.

Jezdec se v cvalu otočil, vracel se, mířil na vyhlédnutou kořist. Ayren se hrabal z bahna, ústa se mu otevírala jako bečícímu jehňátku, ale nevyšel z nich zvuk. Paži s rozmáchnutým mečem ovinul tenký had, zakousl se do masa pěti spáry, strhl vojáka ze sedla. Gelabh v pádu pozbyl zbraň; vynořil se, prskal, černá voda mu crčela přes osníř. Hmatal levicí po dýce… Mokrý řemen ve smyčce obkroužil jezdcovo hrdlo, zadrhl, hadačka ostře škubla. Ruka sklouzla ze střenky a ponořila se do vod noci.

„Zab – zabilas ho,“ zajektal Ayren.

„Další už nestačím,“ odsekla, vlekouc chlapce pryč, co nejrychleji odtud.

„Tudy… ne,“ vyrážel král. „Vyznám se tu…“

Teď vedl on. Netušili, jestli jim hučí v uších krev, nebo výkřiky jezdců, nevnímali mrazivý vzduch, promočený oděv, který tuhl a prořezával jim kůži, ledový příkrov ztěžující pohyb, bahno, v němž vázly nohy. Prchali… Šero lesa je ukrývalo.

Ayren strašlivě zaječel. Mezi břízami proti nim vyvstala obrovitá postava, třpyt čepele.

„U hnojný kebule, to sem já,“ a Damazid sklonil Skarf. „Zázrak, že sme vás v těch sračkách našli! Depa máte tu druhou holku?“ Díval se na ně upřeně; pomalu pokýval hlavou, hvízdl a vztaženou, otevřenou dlaní vylétl do vzduchu – znak pro zemřelého.

V Tarsisině hrudi se svíjel ohnivý had. „Vrátím se k ní,“ sykla, „jen co bude náš pán v bezpečí. Možná… ještě žije…“

„Udělej tu kravinu!“ vyjel divoce, drapl ji za ramena a zatřásl s ní, „a střihni si, že cobydup nebude živej žádnej z nás! – Na to šutr.“

„Ona…,“ řekla chraptivě Tarsis, „čekala se –“

„Pohni!“ štěkl zrzek. „Že ji Vlk zbouchnul, nic nemění – akorát dej bacha, abys mu nevykdákala, co se přihodilo… dokaď nebude po merendě. Von teďko potřebuje šťávu na jiný věci než se užírat.“

Pustil ji, sbalil do svých mohutných paží Ayrena, jenž byl napůl bez sebe zimou, vysílením a hrůzou, a brodil se hbitě k nedalekému ostrůvku habroví. Zastřeně se odtud ozývalo Lykovo volání stesku.

„Vy dva tu zkuste přečkat, než donesem z vesnice suchý hadry a ňáký žrádlo, esli vůbec bude co vyhrábnout. Nechali tam psí dopuštění…“

Potřásla hlavou. Nemohlo jí uniknout, jak psanec vyhlíží. „Nechoďte! Jestli vojáci neodtáhli –“

„No, vyklouz sem jak čárama! Foke je taky drobet vorvanej, ale na krkavce se sved udělat a já sem přece lupič, jo? Kluk bez teplý vobleče vochrne… Tři mu zatím packy, ať nevodpadnou!“

Ayren se trochu vzpamatoval, otevřel oči a rozkašlal se, jako by se dávil. Odtáhl tvář z psancovy hrudi, a němě máchaje pažemi, přiměl svého nosiče, aby ho postavil zpátky do bahna.

„Hrozně… hrozně smrdíš, Damazide,“ zamumlal omluvně. A pak tiše, zkušeně řekl: „Ten kouř… to hořeli lidé, viď –“

Nemáš-li dost sil ke střetu s nepřítelem, vyhni se mu! Potíž, táhne-li on za mnou, myslel si Sagitto, když rázoval v čele svého oddílu. Mohu uklouznout a pověsit se mu na záda, ale napřed se musíme dostat tak daleko, abychom nenápadně otočili stranou.

Už když vyráželi z lesů při Sariji, hlásili Heratarovi průzkumníci, že Mocný přikázal nastoupit všem vojákům, z nichž většina dosud slídila po bojišti, a zřejmě se chystá rozdělit je do několika proudů.

Se stihateli v patách se přesunovali tak rychle, jak dovolily lesní stezky. Sagitto věřil, že se velitel Gardy nespokojí s rozprášením džanarů, ale bude chtít udusit každou jiskru odboje. Jakmile dnes či zítra dorazí posily z Města, vrhne je proti rebelům. Aby hlavní voje nepostupovaly neúčinně jen schůdnými cestami, nasadí Sin Korobi zvědy znalé kraje, dá stavět mostky, zpevnit přechody, klestil průchody hvozdem. Někdo Vlkovi tvrdil, že zaslechl psy.

Hloupé, dumal Sagitto, letos nevycházím z honiček. Orla se taky nezbavím! Necítil se v úloze velitele. Svízel, mít na krku cizí životy; dvojnásob nesnází, když jednoho povýší z obyčejného ucha – tohle vojáci nemají rádi, a je docela na lopatku, patří-li člověk k nejmladším z oddílu. Než by ale zmínil Durbina Křemene, nechá se radši oběsit! Úkosem pohlédl na Njála, který, zachmuřen, hlavu mezi rameny, dupal na palce svému stínu. Alespoň netlape blátem sám!

Jeho muži mlčeli, nevzpouzeli se, že je honí: chápali nebo byli dosud otřesení prohranou bitvou. Až se dostanou výš, mezi pořádné kopce, a ne tyhle zarostlé krtiny, bude Sagitto klidnější. Jenže schází jídlo, výzbroj, odpočinek – Pochodovali téměř bez přestávek. Snad nikdo z nich minulou noc nespal, nesli si zemdlenost včerejšího boje, trápení ran, únavu překotného postupu k Sariji. Šli v těsných trojicích, prostřední na delší chvíli zdříml, střídali se a jejich tváře se podobaly šedým maskám kamenných soch. Večer jim chvátal vstříc.

„Nohy mne bolí až v žaludku,“ postýskl si Njál. Hledači si za Cesty navykli spoléhat na koně.

„Můj stín se má, nesu ho já!“ zasmál se Vlk.

Poblíž malého potoka nalezli bezpečné místo pro tábor, aby je nezaskočili Ochránci. Rozbili ležení víc než nouzové. Sagitto se delší dobu dohadoval mužstvem, komu připadnou noční hlídky, a pak vzal jednu na sebe. Přesto donutil muže, kteří padali do mdlobných dřímot, aby si omyli a ošetřili chodidla i obuv – třebaže to nováčkům přišlo směšné. Jezdec i pěšák musí bez výhrad dbát o to, co jej nese, na čem visí jeho život. Zapocená noha namrzne i v dobré škorni, a džanar, který vylévá krev z boty, má naději tak malou, jak velká je sedřená kůže.

Ze závěsů se vynořil drobný hladký obličej, zvedla se zlatavá stehna jako přezrálé hrušky a kynutá ňadra rozhoupala zvonce vytetovaných svlačců. Mladý satubský voják s velkou plochou tváří a divokýma očima pod černými kudrnami hlučně zívl. „Prdelko, poď ke mně!“ zalovil srstnatou paží u pelesti. Za své stříbrné si ještě moc zábavy neužil.

Jeho společnice netrpělivě mávla rukou a s lampou obešla celou jizbu, nakoukla i za lůžko. Že by se v pohyblivých stínech skrývali skřítci? Od Černé lišky, co teď bydlí v domě, si žena přece koupila amulet proti nečistým silám a elixír z kopřivových semínek, jenž je právě čas vyzkoušet! Uhasila kahan – paní Ayšra šetří na jakosti oleje, tenhle šíří přídech pižma –, a vstoupila zpátky do lože.

Vzrušený dech vzdouval jemné ložní závěsy, pokrývka sklouzla na zem a těsně minula pochodující mládencovu tuniku. Kus oděvu zastavil, zacouval a začal se rychle převalovat.

XVII.
Hra o střepy

Tma mezi tunikou a podstavcem lůžka se zčeřila a vjela pod spadlou pokrývku, na jejímž druhém konci se zas zhmotnila. Opět zmizela, aby se přelila nahoru na prostěradlo, jež se právě shrnovalo Satubanu pod koleny.

Ač jsme hrdí na křídla ducha, jež nás povznášejí k andělům, s jinými tvory často sdílíme povahu svých skutků: nám a jim navzájem tak nejsou záhadou, jen poutavě odlišnou, zábavnou podívanou. A kmitající těleso je pro fretčí vnímání zvláště přitažlivé…

„Ááááááá–!!“

Kétai, statečně polykajíc slzy, balila do uzlíku chudičkou výbavu. Vojenská bota vytváří sama o sobě kout, který příroda velí fretce vně i uvnitř označkovat a včlenit do svého území, Erin ani nemůže za kletbu zvídavosti, za dráždivě dovádivou touhu podílet se na milostných hrách. Kousla téměř koketně, ostatně jezdci toho ještě habaděj zůstalo. Vědma kromě ušlého zisku za návštěvu – rozzuřený Satuban odmítl platit a žádal bolestné – uhradila prožužlaný střevíc Ayšřiny pracovnice a očistu škorní.

Kétai se ohlédla po původkyni zmatku a zlé krve. Erin se urazila, ke světu a své paní obracela prdelku s důstojnou hrdostí dámy. Zavírali ji mezi mříže. Překazili jí roztomilou hru. Visela, držena za kůži šíje a třepána jako cár kožešiny, přičemž se její krátké zadní nožky, do široka roztažené v očekávání pádu, směšně klepaly… pokořující zážitek.

Ale svět hněvu je nuda sama! Erin zahájila hravý rituál usmíření. S hlučným dupáním, cílevědomě, bez hopkání a odbíhání, obcházela paní – jež si jí nevšímá, jen pokvíkává a přehrabává předměty. Je třeba ji rozesmát! Chlupatá kejklířka tančí, poskakuje na místě, rozvalena na zádech se přetáčí jako had, kroutí se, až se uhodí o stoličku. Když nic nezabírá, položí čumáček na vědmin nárt: chce být vzata do náručí.

Kétai nabídla fretce na dlani kus koláče a Erin, která se jí usadila na plecích, přičichla. Sevřela lahodné sousto do zubů, a neodnesla si je, pustila se do něj hned. Dala tím najevo, že se udobřila.

„Černá liško,“ zvolala starší žena, která před chvilkou vešla s vědrem a utěráky, „zůstaň u mě bývat i s tím čertíkem! Neviděla jsem veselejší stvoření – takové tajtrlíky si pro potěchu chovají sami bozi!“

Nečistý kouř se vpil do srsti Lykovi a Hledačům do kůže, třebaže si vyměnili oděv. Damazid a Foke přitáhli ze Slučin trochu jídla, pokrývky, kousky šatů, obuv králi a Tarsis: díky spěšnému výběru a gelabhské probírce domů šlo o chudou kořist. Zbytek dne šlapali lesem. Nad stromy se vydula břicha strání s pupenci kamenů, jizvami průrev a brázd vyrytých živly. Do jedné z jam se nastěhovali na noc.

„Žádnej voheň, kvůlivá Šiškám,“ rozhodl psanec. „A dneska ho ňák nemusim.“ Udělal si pelech z olysalého ovčího kožichu a suchého listí.

Přes nastupující oblevu povlékala hvozd námraza, vzduch se modře chvěl. Foke v krkavčí podobě se schoulil na větvi: ptačí peří hřeje lépe než houně. Lyk poskytl blahodárné ohřívadlo své husté srsti Ayrenovi. Opatrně se obtočil kolem chlapce, olizoval mu dlaně a pak s povzdechem složil velkou hlavu na jeho kolena. Král, vyčerpaný krutým dnem, utekl rychle do snu, jak to umí děti a zvířata.

Ačkoliv se zabalila do dvou přikrývek a hrabanky, hadačkou cloumala zima. Nezbavila se prostuzení z mokřin a ledové povětří, únava i hoře jí vyháněly z těla poslední ždibce tepla. Cítila, jak jí mrzne slezina a jazyk v ústech. Chlad ji rdousil, lámal v křeči, škubal s ní, až na ni z větví pršelo jíní.

Stěží se doplazila k psanci – chvilku, a ztratí vědomí. Nemohla ani promluvit, drnčely jí čelisti. Zrzek se vzbudil, vykulil oříšková kukadla a stáhl dívku k sobě pod kožich.

„Už je to lepší,“ broukal, zahříval ji něžně, dokud se neutišila a neusnula. V satubských doupatech před lety opečovával a balil do hadrů a kradené stříže nejslabší děcka své tlupy, on, vůdce, silák, co se nebál městské stráže, kněžím pod nosem vybíral jedlé obětiny z oltářů a ve dnech nouze, štědrý jak bohatýr, nosil mrňatům zbytky vyžebrané z čajoven…

Lovec z Kamenných schodů, jemuž Vlk předal vedení průzkumné skupinky, budil velitele divým pleskáním na jeho rameno. „Jsou před námi,“ šeptal napjatě.

„Pak měli na zadku křídla,“ zamumlal Sagitto, otevíraje oči. A vyrazil se zvědem na obhlídku.

Oblačný bochník popraskal žárem svítání, když se vrátili. Všichni z oddílu už byli vzhůru, čtyři sta čekajících, mezi nimiž se tajemnou nákazou rozlétla zvěst, že je Mocný dostihl. Mellijan vpředu rozkládal rukama, někdo z Hadích kopců rozčileně podupával, muž od Jezer, podle vrásčité ožehlé pleti rolník, otupěle dřepěl na stočené pokrývce, kdosi z hor zvědavě natahoval krk a přitom přežvykoval kousek nevydělané kůže, aby ošidil hlad. Njál klopil hlavu – zmýlil se, západní vojska za Sarijou neležela.

Ale každý z nich obrátil pohled na Sagitta.

„Hej, lidi!“ zařval nevojensky Vlk, a protože nepatřil mezi čahouny, vyhoupl se na vývrat. „Vlezly nám do rány jednotky od západu, viděl jsem korouhve. Orel je musel poslat napřed, aby nám přinesly jídlo a výzbroj! S díky si je vyzvednem!“

Džanarové hučeli, ti na okrajích zástupu natahovali krky a přeptávali se sousedů. „Kolik je jich?“ vykřikl muž s lysou býčí hlavou.

„Pouhé čtyři setniny, jako nás,“ sdělil ledabyle Vlk. „leda pár desítek přespočet; to nemusí vadit, protože my jejich zbraně potřebujeme víc. Obyčejná pěchota, blátošlapi, koní v táboře mají jen třicet, na průzkum a pro kurýry.“

„Bylo by líp zmizet!“ nabádal nějaký chraplavec.

„Taková příležitost se hned neobjeví!“ vábil Sagitto. „Ustupovat budem stejně, ale s plným žaludkem a v teplém plášti to jde líp.“

„Přepad ze zálohy… a pryč!“ doporučil překotně mladík vpředu.

„Bylo by to míň nebezpečné a nic by to nevyneslo,“ otočil Vlk. „Navíc už o nás vědí. Máme dost sil a pobijem je ve střetu! Předvedeme Šiškám, i našim padlým u Sarije, že jsme válečníci! Jen strach o život promění muže v otroka. Kdo nemá co ztratit, je volný. Bojujte, bratři – už teď jsme svobodní!“ A svolal k užší poradě velitele svých dvaceti čet.

„Má tohle odpovídat Heratarovým pokynům?“ vzdychl Njál. Stáli na povlovné stráni v první řadě širokého a mělkého šiku. Tak o sto sáhů níž trčeli Ochránci ve spořádaném zákrytu mocné čtvercové sestavy. Brnění se smrtonosně třpytila v chladném ranním slunci, dračí hřebeny přílbic naháněly hrůzu, velké kulaté štíty se znaky rodů Gilabh-Lhanang budily dojem výhružně zaťaté pěsti.

„Zkřížili nám cestu,“ chmuřil se Vlk. „Orel dobře odhadl, kudy budem ustupovat! Aťsi! Vybavení potřebujem a po ránu se bojuje nejlíp.“

„Ne proti těm, co nás předčí zkušeností, výcvikem, výzbrojí a počtem dobře o čtvrtinu vyšším,“ odsekl písař. „Zlomí naši řadu, jako nůž projede máslem.“

„Á, začínáš chápat základy vojenského umění,“ zaculil se Sagitto. „Nestav vojsko do hlubokého šiku – můžou tě obklíčit, dlouhý šik prorazí. Máme slabý střed, málo lučištníků. Oni můžou být na své střelce pyšní, až na nás udeří krupobitím a popadáme, zaútočí jak balvan z balisty. Kámen, nůžky, plátno… Válka je hra jen o drobet složitější.“ Šklíbil se a do mokré země před sebe zabodával pět šípů.

Njál pokrčil rameny. „Alespoň bys neměl vstupovat do řeže. Jsi pro nás vojevůdce, máš velet, a ne se nechat zabít v první šarvátce.“

„Jestli je povedu,“ kývl Sagitto k řadám za sebou, „musím jim dokázat, že umím bojovat.“

Njál se pootočil dozadu. Cítil ve vzduchu podivný pach: zpocenou lidskou pokožku, kov, řemení, vůni napětí a strachu, podobnou těžkému povětří jiskřícímu před bouřkou. Díval se na řady džanarů, životy, osudy a tváře kolem – odhodlané, zasmušilé, napjaté, nejisté, dychtící po boji… Kolik jich za chvíli bude mrtvých? Muži plné síly a zdraví, zdatní v milování, lovu, v pití i práci, do sebe začnou bušit, aby se o všechno navzájem připravili.

Širokoplecí chlapík se smutným nosem, tmavovlasý uhrovitý mladíček, výbojně třímající oštěp, vysoký bradáč s prořídlou kšticí, ruměný silák s bradavicí – kdo z nich? Každý desátý? Čtvrtina, polovice?

„Nemáš správné myšlenky,“ ozval se Sagitto po jeho boku. Pousmál se, nasunul smyčku tětivy do zářezu lučiště. „Vzpomeň na oheň, bratříčku, na svůj tesák, na vodopád, cokoliv, co ti promění srdce v letící plamen a mysl v chladný kámen pod bystřinou. Jen o smrti neuvažuj, a pak tě mine.“

„Snad bych si měl vybavit něco vznešeného, vítězného, ušlechtilého,“ hlesl písař zdrsněle.

„Průpovídky zapomeň; chtěj přežít, to je všechno,“ Vlk cvičeným pohybem zajel obrácenou paží do toulce na zádech a nasadil šíp. „Kdo přemýšlí, umře první! A šermířské lahůdky vypusť, nebude na ně čas. Prostě bij kolem sebe, jako kácíš strom nebo kosíš trávu.“

K těm pracím se Njál mezi hradbami Města jakživ nedostal. Zacházel s olověným pisátkem, s rydlem a perem. Když poprvé zkoušel v Bílém Peří rozštípat olšový kmínek, skolil Tarsis záchvat smíchu. Za čtyři měsíce Poslání se naučil tnout do dřeva a bodnout do živého člověka, co se hýbe, zápasí a vřeští. Obilí zatím nesklízel, ale zimní pláň nad Sarijou se černala ženci zabíjení.

Nad prostydlou, ucouranou loukou létaly urážky jako křiklavý hmyz. Muži na sebe přes hráz prostoru hulákali, častovali se hanlivými gesty, až se mračna zášti srazila. Sagitto přestal nadávat, klekl si, napjal tětivu; během okamžiku vyslal šest střel. Učinili tak další z džanarů, pokud měli luk, a předsunutí střelci Gelabhů rovněž. Od vojska k vojsku vyklenuli most šípů. Zbortil se, pohřbil živou tkáň. Kdo mohl, kryl se štítem. Není nutné pečlivě zacílit, v bitvě se terč najde sám. Njál slyšel výkřiky prvních obětí a ohlédl se přes rameno. Gelabhští střelci postoupili dvěma řadami, z pokleku či vzpřímení chystali k letu novou dávku šípů.

„Bodej do pravé strany hrudi!“ houkl Vlk. „Jistěj zabiješ.“ Odhodil luk a toulec. „Mahadou háááííí!“ zařval náhle staré heslo horalů, až Njálovi zalehlo v uších. Řady za ním vybuchly válečným pokřikem.

Začalo to, pomyslel si písař. Na víc nezbyl čas.

S tasenými čepelemi se dali do běhu stále rychlejšího, řítili se ze svahu vstříc mračnu šípů, valili se jako kámen. Střely nad jejich hlavami je sykavě míjely, hučely a předháněly se ve slepé plavbě. V protisměru se hnul temný les válečníků a ostří. Pláň, přes níž Njál uháněl, se krátila, propadala do sebe, přibližovala soupeře. Lučištníci Ochránců couvli do nitra šiku, který se chráněn stěnou štítů vyvalil džanarům vstříc. Mladík viděl ozdoby na jejich pancířích, břit zbraní. Rozeznal tváře, oči, ústa šlehala bojechtivým rykem.

Tak vřelo náměstí Záštity, když se lidé srotili proti Tamtěm. Stejně vířil mlýnek zápolení o míč na hřišti chrámové školy. Podobný zástup zmítal bazary Města za velikých trhů a příjezdů cizokrajných karavan. Dav znal mellijský písař důvěrně, uměl si v něm poradit.

Těsně před čelem nepřátelského šiku se nazad prohnuté řady rebelů rozpoltily a jako kovář k sobě ohýbá ramena podkovy, šál ovine hrdlo, z obou stran obemkly sestavu Ochránců, až zakolísala; tlačily její boky zpět a táhly křídly k sobě, pronikajíce v prudkém nárazu do zad Gelabhů. Vybuchla vřava, třesk čepelí a štítů, ryk, jako se mísí vlny dvou divokých řek na soutoku. Njál se s jistotou vřítil do příboje válečníků.

Lidský obličej se v bitvě změní… Je lépe se nedívat do tváří, které víc nepatří lidem, jako by je ovládli démoni nebo šílenství. Písaře posedla zuřivá bojovnost, v srdci hořel jed zabíjení.

Řev, řinkot zbraní, smršť úderů. Tesák příčnou ranou odvrací výpad meče, břit sudlice odkrojí tvář, čepel sekery dopadá na rámě a kost zanaříká jako podtínané dřevo, dračím rohem zasvítí hrot oštěpu, mozek vycákne jak prosná kaše. Bodej, sekej, rubej, stínej, na dech se nezastav, není únava, bolest, krev – Otáčej se, vyraz, bij, zrak i sluch hoří napětím, smysly předhánějí čas, ruce předstihují mysl. Tesák v tvrdém náporu obejde kryt soupeřova štítu; hrot přes oka pancíře chrupá do hrudního koše a obnaží zásvit žeber, vjede v rudém závoji do plic.

Před tělem, které se mu hroutilo k nohám, Njál skočil do hbitého obratu, připraven na další útok. Ocitl se čelem proti obří nestvůře ulité z temného kovu. Tvář hmyzího draka vysouvala zubaté čelisti, železné pěstnice třímaly dvouruční meč a bočním obloukem hnaly zbraň k Njálovu pasu. Písaři došlo, že je to rytíř z masa a kostí v přízračné přílbě, velitel západní jednotky, a že jeho mocný úder už svým tesákem neodvrátí… Viděl svůj rozčleněný trup padat kus po kuse do mazlavého bahna.

Obrovitý kapitán zavrávoral. Zápěstí opsalo krátký oblouk, hrot meče zamířil k zemi a Gelabh se složil jako podťatý snop rákosí. Bitva kolem zmizela – Njál nemohl přehlédnout, že veliteli zeje v nádherné přílbici malý černý otvor, vyžehlá dírka.

Rádce jej ochránil… jako svůj nástroj.

Byl to otřes tak silný, až Njál usedl přímo do bláta. Aniž by s Moudrým podlehli v otevřeném boji, upsali se mu či přistoupili na úmluvu, stali se pěšáky Rádcových plánů – a nemohou se proti tomu bránit. Oni přece musí vejít do Mellia, protože když ustoupí, je povstání zničeno…

Sagitto, v pěsti Šibala potaženého lesklým nachem, bez valného úspěchu zkusil otřít obličej do rukávu kazajky: obojí bylo smáčené řídkým bahnem a krví. Zaslechl řvát Kamenné huby, zřejmě jim padl velitel, ale v prohraném střetnutí zápasili o to zarytěji.

Válečný ryk bitvy klesl do temných zmatených tónů, sténání a vrčení. Bojiště se rozpadlo v arénu zběsilých soubojů. Mlátili do sebe pěstmi, vráželi si dýku do lebky, dupali po hrudníku, píchali do očních bulev, škrtili se. Jeden druhému hryzal boltec, sok mu páral břicho nožem a střeva, leskle bíložlutá s růžovým nádechem cévek, se klouzavě vylévala na zem jako ryby z vrše. Rozblácená půda louky zohavené bitvou překrývala fialové, strašlivě rozbité tváře, rozdrcené čelisti, hadrovité útroby, údy, jež pozbyly tvar, účel i majitele.

Přes urputnost, válečnické umění, touhu odplatit smrt vůdce, Ochránci neodvrátili konec. Zbylí vojáci se stahovali pod záštitu lesa a zanechali své ležení soupeři. Vlk zahlédl rolníka od Jezer, měl oči prázdné a pomatené, mocně dusal dřevcem oštěpu do hlavy chroptícího Gelabha, jako by stloukal palicí obilí ve stoupě. Pak objevil Sagitto i písaře – poznamenán urputným bojem k němu s výrazem šílence vrávoral napříč doznívajícími rvačkami.

Njálův zoufalý stav Vlka vyděsil. Zrnko té nepozornosti stačilo, aby se na něj vyřítila postava čtyři stopy vysoká, ozbrojená širokým vrhacím kopím. Sagitto mrštně uhnul z rány, a jak se míjeli, temný střapatý tvor švihem otočil zbraň, nabral krátkým úhozem dřevce Vlkovy slabiny. Mládenec ani nehlesl – bolest mu vyrazila dech. Kolena pod ním povolila a sestupoval k zemi, jako by se zvolna bořil do bažiny. Skřetí bojovník týmž kejklířským pohybem přehmátl ratiště, napřáhl paži… Njál se ve zlomku dění zburcoval z útlumu, vrhl tesák. Zakrslý útočník rozhodil ruce, zasažen do zad. Převrátil se naznak, prohnut do oblouku se opřel o temeno, odrážel se patami a opisoval kruh. Vydával písklavé hýkání… Zhroutil se, ztichl.

Vlk se kroutil do klubka, dlaň pevně vtisknutou mezi nohy. „Pitomost, padnout na konci boje,“ sípal a zmátožil se do kleku. „Zas ti dlužím vrub.“

„Mně ne,“ vypravil Njál zlomeně. „Rádci.“

Sagitto zkusil vstát, jeho děsivě zaplácanou tvář ještě zrůznily rysy zkřivené trýzní. Muži, kteří obcházeli padlé, pokřikovali na sebe zhrublými hlasy, sbírali zbraně a vážněji raněné džanary, nevyhlíželi lépe. Njál rozeznával známé lidi s obtížemi: kryla je kropenatá rudošedočerná maska, z níž svítila bělma očí. Mnozí byli upatlaní blátivými tratolišti, že vypadali jako šupinaté obludy. Nejeden, ačkoliv se dokázal udržet na nohou, utrpěl ošklivá zranění. Hodně jich mělo poškozené ruce a prsty pro chabou výzbroj, jež málo chránila.

„Bratře, nejsme žádné klenoty,“ přemítal Sagitto. „Kdyby chtěl pomoct nám dvěma, nemusels zachraňovat mě a já trnout o tebe. Rádce prostě napadlo, když byla bitva v nejlepším a výhra se nám mohla zlomit, udělat něco pro Nabat. Jenže neví nic o válce. Zabij Šiškám vůdce a budou ho chtít pomstít, drží ve věrnosti až za podsvětí. Taky je hádanka, kdo koho využívá! Pískal ten, který na konci vyhraje.“

Njál nepřesvědčen pozvedl dlaně. Sklonil se k mrtvému zakrslíku, aby uvolnil svůj tesák. Vykřikl… Zblízka se ukázalo, že skřet je dítě, hoch o málo starší než Ayren, zablácený od škorniček až po vlasy, vyztužené hlínou a krví jako hřeblo.

„Njále, byl bojovník,“ zasáhl Vlk zostra ve snaze předejít záchvatu písařova sebeobviňování. „U nich kluci válčí jako dole v Kišepu nebo u nás na Vysočině. Já byl menší, když mě vzal Mistr do bitvy, a málem jsem tenkrát umřel. Tu jizvu mám dodnes. Jakmile umíš vzít do ruky zbraň a raší ti pod břichem chlupy, jsi muž. Bratře… nemůžem nikoho pohřbívat, ale on jediný má nárok na mohylu.“

Vykročil po vítězném bojišti vstříc svým povinnostem vůdce; šel zvolna, ztěžka a potuhle, jako by se měl každou chvíli přelomit v kyčlích.

Njál bloudil po louce, aby pro chlapce sháněl vhodné kameny. Nezabíjel poprvé, nešlo jen o dítě Tamtěch – přesto měl stejný pocit, jako když na břehu Inai probodl strážce nebo když složil srnu, možná proto, že neživých se nahloučilo tolik.

Njálovi připadalo, že by se měl vojákům zabitým v bitvě omluvit, každému nebožtíku zvlášť. Tak bývá zvykem ospravedlnit se ulovenému zvířeti, podobně muž z horských klanů, jenž v boji zabil, podstupuje pokání. Omluva ani prosba za odpuštění odvátý život nenahradí, nezabrání šarvátkám, štvanicím a pastím, ale nutí lovce a bojovníka, aby si uvědomil, že oběť, ať člověk, ať zvíře, vykupuje jeho bytí, že on sám může příště posloužit svou záhubou jinému životu.

Teprve smrt zbytečná, nesmyslná, smrt bez úcty, zabití bez pokory a nezbytnosti, je skutečným hříchem a zlem… nejhorším tehdy, když si do roušky pokání nebo soucitu jenom utíráme zkrvavené ruce.

„Prcku, vobčíhneš si Kuen-sapek! Maj placenou dohodu se Šiškama, že jsou mimo – škoda zlatý slípky, žejo! Tady je to posraný, budou se tu motat magoři v blejskavým plechu a strašit vobyčejnský lidi,“ rozkládal zrzek. Udatně šlapal s králem na ramenou: k osadě s mostem přes Inai zbývalo pět mil chůze.

Ayren se držel dlaněmi psance pod bradou. „Proč?“ zeptal se výstižně.

„No aby druhý straně nepomáhali a sami nedržkovali. Děsnej vomyl, akorát se zkazí fůra pěknejch věcí. Lidi sou navopak po čertech nabuzený,“ vysvětlil Damazid, který si zakládal na králově výchově.

„Proč spolu lidé válčí?“ zvídal bezelstně král.

Damazid se podrbal zuřivě za uchem, až to drnčelo. „Heleďse, píďo,“ – bylo to těžší než krále nést, „každej si hlídá svý, no, a taky by rád eště kousek navíc. Pak už si akorát voplácej rány.“

„Ach tak!“ Strýčkové mu podávali výklady, které považoval za povrchní, nepřesné a matoucí. „Proč se nerozdělí napůl, aby měli stejně?“ navrhl. „Víš, tak jako my dva ty veverky, když jsme jeli z chrámu.“

Damazid se zakuckal. „Na podobný čachry nebejvaj lidi dost důvěrný kámoši!“

„Když táhl král Tabib Hemmrah k vám na Satub, co jsi v té válce dělal?“ Jak chlapce nějaký námět zaujal, bylo těžké ho zastavit.

Za Tungulovy korunovace byl zrzek o ždibec větší než teď sám Ayren. Zařazení k pradědečku Tabibovi, dobyvateli východu, ho dorazilo do němoty.

Před Hledači se vynořil obrys městečka Chotemiru. Vlny lesů k obzoru, písčiny naproti u pravého břehu Inai, visutý most, co praštěl a skřípěl, když jsi po něm šel. Na oblém vršku zářil pod temnými mračny bílý dvorec místního vladyky, těkavé slunce prosáklé deštěm kolem rozestřelo duhu.

„Těch pár šupů na mostný si vodpracujem. Prodávaj tu skvělý zelný placky a nakládaný slívy,“ spustil zase Damazid, „a v krčmě U Lva bejvala milá holka!“

To řekl, než přišli ještě blíž.

Ze zničeného Chotemiru se kouřilo jak z připečené zvěřiny. Most byl stržen, vladykův dvorec pustý: na keři vlála zatoulaná dětská plena, před ženskou částí domu někdo rozšlápl krabičku s líčidly. Psanec dům během chvíle prošmejdil. Se zarputilým výrazem vedl svoji skupinku dolů k řece.

Pod návrším v zahradách potkali prvého nebožtíka – pes ho udiveně a plaše očichával. Ve městě dosud hořelo. Stísněná Tarsis, v mysli obraz Cíněrohu a Slučin, navrhla Ayrenovi: „Můj pane, nechoď raději tudy… Vrátíme se a přeplavíme Inai jinde.“

„Jsem král?“ zeptal se vážně. Přikývla a chlapec se zamyslel. „Jestli jsem,“ řekl rozhodně, „tak musím vidět všechno, i nepěkné věci.“

Vzal ji za ruku a šlapal ulicemi zavátými temným popelem. Lyk stísněně kňučel a držel se Tarsis u nohou. Někde z trosek spáleniště tahali kusy dřeva, leskle, mastně černé, jako by ze sebe drobily kousky zuhelnatělé hmoty. Mohl to být trám, ale ten nekončí mozkovnou skalpovanou ohněm.

„To je noha mého muže!“ kvílel žalný hlas. „Tu punčochu jsem šila –“

„Pobili je,“ křičel starší muž, „všechny rebely pobili u Sarije! Ve vlnách se zjevil Mergut Torgas, zářil plameny a zlomil meč králů Kilahu!“

„Přitáhli dnes ráno,“ plačtivě vychrlila dívka s poškrábanými lícemi, „sebrali nám nábytek, pokáceli ovocné stromy. Udělali z toho hatě do mokřin, že jdou honit lesní bojovníky…“

Foke pochopil, že válka se dá provozovat v mnohem majestátnějším měřítku, než dosud znal. Pokud písař a Vlk tentokrát opravdu zahynuli, co bude dál s tím jejich Posláním, s králem a cestou do Mellia? Z Chotemiru se valil proud utečenců, narychlo stlučené vory ten skučící zmatek stěhovaly k podhůří Kamenných schodů. Kdo mohl, snažil se opustit nebezpečné území a prchat na sever do Kuen-sapek.

„Habrujem dál! Dyž se skovat, tak pod pořádnej strom,“ vybízel Damazid. „Hnusně je tady cejtit přičmoudlina – na to sem ňákej choulostivej.“

Tarsis zavřela oči. Křik, rozvrat, nářek nebyly vhodným prostředím pro vyvolání Moci, ale čas jí neposkytl volbu, musela se přinutit k vidění. Cítila, že se k ní vrací její Dar; prostupoval ji a vzpružoval, jako vlahý vítr nese ptačí křídla.

„Tvoji rytíři jsou živí, můj pane!“ řekla přesvědčeně. „Přejdeme řeku… Tady bychom zahynuli.“

Z Vlkovy skupiny padlo a těsně po bitvě zemřelo na padesát džanarů. Osm dalších hrozivé rány zatím přežilo: zhotovili pro ně lůžka zavěšená mezi koňmi. Mimo zásob jídla, zbraní a výstroje vybrané z pozůstalosti téměř tří set zabitých Gelabhů dobyli vítězi třicet zvířat. Část jich použili jako soumary a zbylé přidělili pro ty, jimž by zranění působilo v chůzi obtíže. Muži si pyšně ukazovali své šrámy, hovořili hlučně o boji, hrdinných činech, ohroženích, běsnících Šiškách a rozpůlených soupeřích, ještě když vyrazili na další ústup.

Njálovi vnutil Sagitto osníř a přílbu s nánosníkem, mírně zmáčknutou úderem. „Až zastavíme,“ podotkl s výrazem zkušeného řemeslníka, „tak ti ji vyklepu.“

Drátěná košile obepjala tělo, hladivá, ztluštělá, trochu tížící ramena. Přivykl jí rychle: dávala dobrý pocit hrdé jistoty. Po mílích pochodu se pronesla, mrazila i přes sukno a čerstvé zhmožděniny a šrámy pod ní jakoby ožívaly.

Sagitto nelítostně vlekl oddíl vpřed hlemýždími návršími při pravém břehu Sarije, na severovýchod k lužním lesům a k soutoku Inai. V pozdním odpoledni šlapali klopotavě a setrvale jako lopatky stařičkého vodního kola. Pleskot a šumot kroků tu a tam rušily kostrbaté, vyprahlé hlasy džanarů. Vyčerpala je ranní bitva, hodiny rázné chůze – zranění se vlekli se svěšenými hlavami i zbraněmi, podobni hmyzu, jejž pochroumalo šlápnutí. Nováčci omdlévali, tváře přitištěné ke svým štítům.

Nocovali v roubeném chrámku boha půdy, ztraceném v lesích a opuštěném po vpádu Ochránců. Podlahu pokrylo smetí a suché listy, dřevo rozprýskalo, kuna si udělala doupě v oltáři. Přístřeší přenechali vážněji zraněným. Kdo se nevtěsnal uvnitř, ustlal si ukořistěné spací podložky a pytle na světlině kolem chrámku a pod přesahem nízké střechy mezi vyřezávanými sloupky plnými pavučin.

Svatyní dýmaly louče, páchla krev, zanícené tkáně, bolestný pot a nebožáci, kteří v polovědomí neovládali útroby. Njál odhodlaně uplatnil znalost léčby; získal ji v chrámu a obohatil během Cesty. Ve Městě hojil žebravé mrzáky, tady bylo hůř.

Končetina s rukou uťatou před zápěstím vyhlíží nepatřičně, jako by k mužské paži připojili krvavou pěstičku. Po kolenní čéšce zbyla miskovitá rána, z níž bíle čouhalo roztřepené vazivo. Jednomu z mužů visely mezi olámanými zuby místo rtů, měkkého patra a jazyka rudé třásně. Dalšímu rozdrtil pánev padlý kůň: Njál doufal v jeho zájmu, že brzy zemře.

Tři nejméně zesláblé muže vyslal Sagitto na průzkum, postavil hlídky. Obešel nejprve koně a pak zraněné džanary, aby si ověřil jejich stav. Ošetřil kopyto zavalitého šimla, mužům chválil činy v bitvě. S vůdci čet Vlk probral či prohádal zítřejší postup. Vynadal dobrovolným kuchařům pro nadměrné dávky jídla. Muže, který opřen o kopí klímal na stráži, Sagitto ztloukl. Sám usnul vsedě, čelo opřené na zkřížených pažích – čekala ho druhá noční hlídka.

Njál spal vedle Vlka stočený na boku, hlavu na předloktí pravice, slepené prameny bronzových vlasů sklouzly přes ústa pootevřená mdlobnou únavou.

Hranatý obličej rozhlíží řev, svist dvojruční čepele, temná dračí zbroj svítí jasnou šerpou krve, ocelový záblesk sjíždí po Njálově tváři, ostří putuje k čelistem a odemyká vodopád bolesti –

Njál se vztyčil, propocená halena se mu lepila k zádům, mělce, škubavě oddechoval. Nesnadno přivolával uklidnění v meditaci. Muži v přítmí chrámku sténali a bědovali, vykřikovali ze snu, zmítali se a v horečce vzlykali ztracená jména. Písař se mezi nimi mátožně ploužil s vědrem vody a číší…

Chrapoun z hor, pomyslil si Ban Tajrak. Rozhlížel se úkosem po stanu Sin Korobiho: vybavení jak poslední knecht! A to má být vojevůdce Havur-Ghilabh!

„Můj pane, s posilami z Mellia, třemi tisíci mužů, jsem podnikl válečné skutky pro zdar tažení!“ hlásil nedávný zástupce, na přílbě rudý chochol propůjčené hodnosti Mocného. „Večer jsem přibyl do ležení a dal jsem si předložit zprávu o vašich krocích. Pán kopí Har Utyban by nebyl spokojen s vysokou spotřebou střeliva v bitvě u Sarije.“

Sin Korobi pozoroval svého byvšího podřízeného se založenými lokty a nepohnutým klidem. Strpěl za léta vzestupu nemálo urážek. Když přituhuje, mění se špatné v horší, hulvátské chování Gelabhů v pramizerné! Velitel Gardy štiplavě prohodil:

„Strach plodí nenávist. Budou-li osady hořet, pak čím hůře pro Nabat, tím lépe pro rebely.“

„Naši bojovníci umějí ztrestat zrádce a prokázat svou sílu!“ ucedil Ban Tajrak. „Vojenská hrdost trpí, mají-li se lopotit jak psí smečka za hejnem zajíců! Nač se hnát za poraženými nuzáky?“

„Ze semene plevel, z uhlíku požár, z jedné paže vojsko,“ opáčil Sin Korobi. „Úspěch, který vojevůdce nevyužije, uškodí víc než porážka. Vím, co zamýšlí nepřítel, kudy ho sledovat a vpadnout mu do boku. Mellijské jednotky dostaly své rozkazy.“

„Můj pane, jsem povinen doručit vám pokyn,“ řekl škrobeně Ban Tajrak. „Předal mi jej dnes ráno spěšný posel z Mellia. Nejjasnější Vládce si přeje, abyste střežil jeho bezpečí. Vojenský zásah proti rebelům nespadá do vaší pravomoci.“ Podal Sin Korobimu jadeitový štítek se znakem útočícího gryfa. „Armádu svěřuje mně!“

Velitel Gardy s úklonou převzal poselství, nedal na sobě znát hořkost. Nepřímo doručený příkaz Vladaře svědčí o nemilosti, odvolání o piklech Rádce. Kdysi Vládce nedůvěřoval jiné ochraně než té, kterou mu jistil Sin Korobi… S úctou a studem pomyslil Yain na Pána Ulb Sina. Pokývl Ban Tajrakovi na znamení, že rozhovor skončil, a sám vyšel ze stanu.

Hned po bitvě u brodů vyrazil nejrychlejší jezdec, aby zpravil Vladaře o vítězství; pozdě, rozhodnutí padlo a Yain teď závidí krkavci jeho perutě. Osud mu nedovolí hájit svého Pána na bitevním poli, dokončit válečnou výpravu. Jasnozřivě tušil, že mu po návratu přidělí úřad metaře drobných přečinů. Bude-li velet vojsku Ban Tajrak, není vyloučeno, že buřiči ohrozí Město – pak obranu povede Har Utyban, tvrdý, bystrý stratég. Pánu kopí se stýská po válčení!

Sin Korobi štvanicí na pět ničemů těžce pochybil. Jestli ztratí přízeň pro pletichy Moudrého, nebo vůlí bohů Vladař padne, co pak? Nabídne svůj meč Ujgurům? Má odejít na jih k mocnému chalífovi Chórézmu? Uchýlí se do ústraní na statky, o něž pečuje Boldži, jeho sestra? Opustil Akyr Tas, démony hor, staré zvyky. Zmizí nabatská říše, jeho úřad a Vládce. Ale Yain se může dát všemi větrnými stranami, opřít se o své zkušenosti, znalost zbraně a dvorských mravů.

Díval se na les, černý a fialový, pustý zimou. Cítil v ústech chuť teplé cizí krve, zběsilý plamen odhodlání – Yain z Orlího klanu nepozná porážku! Prohraje pouze tím, co za ni chceme pokládat. Své vítězství si odnášíme v sobě, pokud máme sílu v pravý čas započít nový boj.

Zvědové ověřili, že ve stopách oddílu postupuje kolona v bezmála dvojnásobné přesile, podle odznaků na zbroji jednotky převelené z Teminu a zbytek Západních, kteří přežili srážku s Vlkovými džanary.

„Tohle je průchodná krajina, nehodí se k tomu, abychom unikali za potyček, a náš počet ani podmínky už nesvědčí přímému střetu. Udeř, jen když chceš vybojovat výhodu,“ usoudil Sagitto. „Tady by měli navrch oni, v horách to budeme my.“

Spořádaně prchali bez ohledu na zraněné; muž s rozdrcenou pánví zemřel. Odpoledne třetího dne po bitvě u soutoku dorazili k Chotemiru.

„Nemůžeme tam vpadnout přímo,“ tvrdil Vlk, „nevíme, jestli není město obsazené. A kdyby Kamenné huby našly mezi domy naše stopy, lidem by se mstily.“

Nemuseli užívat osvědčených lstí a převleků, aby proklouzli do města: kouř prosycený smrtí vyšel průzkumníkům v ústrety. Vyprázdněné domy vykuchané válkou, jiné proměněné v náhrobky, na nichž kvetou červené plamínky a vlají smuteční stuhy dýmu, z popela vykukují lebky, bílé jako hlávky zelí. A mrtví – zabíjení posiluje vojáky.

Sagitto si uplivl. „U nás v Akyr Tasu se perem o přítrž, ale ani na barantu nikdo úmyslně nezabil ženu nebo děcko. Odvlekli jsme majetek, jaký jen šlo pobrat, jenže co zůstalo, to jsme neničili, proč by? Šišky jsou vytrvalí, srdnatí válečníci, a poslušní: do posledního zrna, do jediné živé duše všecko rozdupou k větší slávě Pána Ohně.“

„– pomlátili na sekané maso, na východě a jižně od Inai,“ vykládal muž v začouzeném plášti, bambulovitý nos a šedě bodlinatou bradu poprášily saze. „Byli tu dnes a včera uprchlíci z osad u Sarije, z Krtčího Pole, Slučin, Ketmenu… Ženou se nahoru k Hořící Vodě. Někdo se dušoval, že už tam táhnou vojáci, aby uzavřeli Kuen-sapek.“

„Ze Slučího Luhu…?“ protáhl Sagitto.

Njál mu zaryl prsty do ramene.

„Pár lidí… Dva chlapi, ženská s malým klukem – taky pes.“ Uchechtl se, jako když třískne krajáčem.

„Co se stalo se Slučinami?“ zeptal se zase Vlk. Nikdy předtím ho Njál neslyšel užít takový přízvuk – mrazivý závan ve větvích hlubokého lesa.

„Copak? Máte odtud někoho? No, vyrabovali ves, mužští uhořeli, ty ostatní prý snad ušetřili,“ rozhodil rukama ochotný zpravodaj.

„Počkej! Víš, jak to vypadá v Malé Jámě?“ naléhavé vpadl červenolící mladý džanar. „Narodil jsem se tam, neříkali něco o Machratovi Řezbáři?“

Njál se odtrhl z hloučku, otočil se, dlouhými kroky čároval k řece. Ledová voda mu objala stehna. Vítr klopýtal o říční vlny, den byl studený a šedý jak umrlcova tvář. Písař stál v proudu, duše mu letěla přes hladinu, chodidla zarostla do písku.

Ucítil na paži sevření, táhlo jej na pevnou zem. Než ho Sagitto pustil, zahlédl Njál na Vlkově ruce rudé krůpěje. Ozdobu ze skalníku si mládenec schoval už v Rohu, aby za výcviků nepřišla k úhoně: potrhaná kůže na kloubech a šmouhy sazí svědčily o prudkém pěstním souboji s ohořelým trámem.

„Žijí, ne?“ uryl Sagitto. Vyhýbali se pohledem. „Šel bych za nimi do podsvětí, ale ne teď. Damazid chtěl do Kuen-sapek, za svatými hradbami bude nejspíš bezpečněj a on tam našeho pána dopraví i přes vojenské přílbice. Jören se k nim nemohla přidat, musí zůstat s tetkou… Jak bude po všem, najdu si ji!“

S pomocí nakvap slátaných vorů, rozeschlé rybářské loďky a koňských zad překonali Inai. Navečer vešli do hustého, členitého hvozdu Kamenných schodů.

XVIII.
Rozzuřené dráždi, odpočaté unav

Rozbahněná cesta přetékala lidmi, povozy, soumary, dobytkem, v jediném hustém zástupu. Na dvoukoláku sedělo šest vyjevených dětí obložených ranci, nad nimi se kývala posada se slípkami. Rolník v opršelém slamáku nesl na tyči zavěšené koše, v jednom domácí výbavu, ve druhém batole. Bosému starci poskakoval na zádech šišatý uzel s pokrývkou a polním nářadím. Mladá žena s horečnýma očima se plazila po kolenou; nikdo si jí nevšímal.

Proud bezdomovců smýval silnici jako záplava vod. Lidé mlčeli jako vyděšená zvěř, zvířata sténala jako člověk v nouzi. Šlapali s ohnutými zády a schýlenými hlavami, pootevřená ústa lapala dech, oči se držely úlomků cesty či pat těch vpředu, jako by je nenesly nohy, ale šplhali prsty zoufalství po strmé stěně.

Místy se z proudu uprchlíků trhaly chomáče jako pěna v bystřině a uvízly v lese u cesty, aby si odpočinuly a nasytily se. Lidé se svářeli o prostor a bili o dříví na oheň. Kde byly prameny a studánky, ti ze zadních řad nacházeli jen tůně bahna. Povětří zhoustlo zoufalstvím, pláčem a úzkostí, zem podél stezky prosákla tělesnými nečistotami tvorů.

Pozoruhodný koberec z jasných, pestrých nití, zábavy a veselí olysal v šedivý umouněný stan bez místečka k zahřátí. Králi připadalo, že se ho dotýkají všechny bolesti světa, každá rána, kterou kdo dostane, každá žalost. Bál se poklepat si prstem na kůži, jako by se celý změnil v živé maso. V západu slunce viděl plameny, cítil hořkoslaný pach, slyšel řvát umírající: oči ho pálily jejich utrpením. Ayren stonal na Tayb Sarogynu, poranil se o větev, měl hlad, mrzl, trnuly mu kosti při dlouhé jízdě – ale tělo netrýzní tak strašně jako mysl.

„Čemu se nedá pomoci, to musíš předržet, můj pane,“ řekla mu Tarsis. Povšimla si králova soužení, tolik blízkého jejímu vlastnímu hoři. Jinak by nemohla věštit; každý, kdo přišel, otevřel duši a vstoupila do něj, viděla jeho zrakem, jeho žal patřil jí, bolest byla její – a Tarsis se zdálo, že v ní utone.

Chlapec ohrnul rty. „Děje se moc ošklivých věcí!“

„Brzy vystoupíš na Hadí trůn a z jeho výše už nedohlédneš na trápení tam dole,“ chtěla ho utěšit, ale znělo to trpce.

Ayren prudce zavrtěl hlavou. „Nic nezapomínám! Až budu panovat, můžu změnit, co se mi nelíbí – proto jsem král, viď? Dám vybudovat krásná díla jako můj děd Kjardun, hlídat právo jako prapradědeček Teval, vyhlásit edikty o veřejném blahu jako praprastrýc Nameh. Když jsem král,“ zarazil se, „povládnu i nad životy lidí?“

„Usmrtíš je jediným slovem,“ pravila. „Přikážeš a padne tisíc hlav, aniž bys pohnul malíčkem.“

Ayren sklopil oči a hluboce se zamyslel. „Už jsem zabil. Asi bude těžší zachovat někoho na živu. Uměl by král křísit mrtvé a hojit zraněné?“

Tarsis okamžik mlčela. „Jsi tím, kdo má skrytý dar,“ připustila pak. „Ale jen bohové vracejí dech, aniž by platili odříkáním a vlastní trýzní. Zahubit, můj pane, jde opravdu daleko snáz.“

Zrzka napadlo, aby zkratkami uhnuli truchlivému průvodu běženců: „Dyž nebudem u bran dřívejc než vostatní sebranka, tak se neprocpem.“

Foke vypátral lesní chodníčky a vedl Hledače, hadačka zařídila, aby jejich úhyb nepozorovaly zvědavé pohledy. Změnu ocenil také Lyk, kterého množství neznámých rozčilených lidí vyvádělo z míry; pomáhal Fokemu po setmění udržovat směr. Proplétali se hvozdem časné noci, až byli zmoženi únavou a král pofňukával: s bolavou duší i nohy brněly víc.

Lyk se naježil… Mezi stromovím kmitl plamen, zaslechli hovor a frkání koní. Až Ptačí muž zajistil výzvědy, přiblížili se k ohni. Hřáli se u něj, pili horký čaj svařený s ovčím lojem a přespali vedle pohostinných poutníků.

Podsaditý Sarijec opustil svůj stateček při středním toku Inai před šesti dny, když táhly mellijské sbory. Co měl cenného, včetně obilí k setbě, naložil na postarší hnědku, pole směnil za druhého koníka, na jehož hřbet posadil ženu a dcerušku. Smělá rozhodnost mu nescházela, byla znát v rysech krátké tváře se širokými čelistmi, porostlými prošedlou bradkou.

„Já se do Hořící Vody necpu!“ nahrbil býčí šíji. „Putujem k hornímu toku Inai, v osamělých loveckých chatách se dá přečkat zima. Za mlada jsem pobýval s horáky, co se živili prodejem kožešin. Vím si rady! Tady bude jedno bojiště…,“ mávl paží k tušeným vrcholům Kamenných schodů, na mocném chlupatém předloktí vyvstaly svaly.

Jeho mladá žena Birin vzhlížela ke svému druhovi, velké sametové oči plné něžného obdivu. Tarsis nepochybovala, že kdyby si předsevzal jít přes průsmyk Pěti radostí do chalífovy říše, neopustila by ho, ne pošetile pokorná, nýbrž pokojná a vědoucí – protože s ním jejich rodinu nemohlo postihnout nic zlého. Její bělostný, jemný obličej s plnými rty ve světle plamenů vypadal jako vyhlazený do vzácného stříbra.

„Povstání? K čemu?!“ vybuchl znovu Sarijec. „Přišli královští a brali, přišli Ochránci a brali. Rebelům nevěřím, nezvítězí, Šišky zatím nikdo neporazil! Pokud vyhrají, bude ještě hůř.“ Tvrdá velká dlaň v rozhorleném gestu stáhla šátek z hlavy a přejela pleš jak rozměrnou jizvu v čupřině.

„Krev mých předků stékala po trůnu Kilahu! Za krále Tevala z nás udělali poddané šer-manapů. Úředníci krále Tungula pokáceli mému otci moruši, co rostla šestnáct pokolení, na správcův výletní vůz. Udeřil suchý rok, obilí vypadalo jako komáří nožičky, lidé padali hladem a výběrčí daní vymáčkli měďáky z celé vsi; teprv potom král nařídil odpuštění poplatků.“ Vztekle si škubl za boltec, ozdobený bronzovým lotosem náušnice: „Mám vládců plná střeva! Pryč, a budeme volní, Birin, já, naše krásná…“

Otočil se k tetelivým stínům vedle ohniště, kde pro svou ženu a dceru postavil přístřešek na noc. Děvčátko, statné po otci a líbezné po Birin, tahalo Lyka za ocas a pobíhalo kolem Fokeho, který jí hrál na flétnu – na mrně menší než polévkový kotel se jeho ženská zápověď nevztahovala. Ayren byl novou společnicí nadšený, dokonce jí půjčil Medunku. Coby rytířský ochránce choval holčičku v náručí a brebentil vymyšlenosti pro její obveselení: chichtala se, jako píská myška.

Rudý nůž svítání oddělil cesty poutníků…

Černá. Šedá. Temně modrá.

Předjitřní hvozd dýchá sychravinou. Z propasti nebe propouští mříž větví tušení zakletého dne, jeho odrazem se zřítelnice v uhlové tváři zalesknou jako třpytné body a zase mizí. Zvuky znějí v příslibu svítání cize, měkce a šířeji. Jemnince zaskřípíte tětiva, zapraštění větičky tak nehlučné, jako by les vydechl ze spánku, zasyknutí břitu, jenž vyjel z pochvy. Vůně mokrého jehličí, trpký pach mlhy a pavučina, která uvázne na brvách. Na luhu se bělají hřbety stanů, zafrká kůň, a ticho zvoní jak ohromná struna – Njál zatajil dech a zvolna, pomaličku, bezhlesně vytáhl tesák z pochvy.

„Haééé –!!“ Válečný křik, břinkot zbraní zdušený mlhou. Mladého muže píchlo u srdce – tam vpředu už byli v prudkém boji.

Zapomněl na úzkost včerejší noci. Zahvízdl jako Pěnice a džanarové skrytí v houštinách se vyřítili jako vlčí smečka, smetli hlídku a vpadli do ležení. Divoce ryčeli, káceli stany, sráželi vybíhající vojáky, přetínali úvazky koní. Zápalné šípy rozlévaly zlaté peřeje po stříškách povozů, troubení na poplach znělo chropotem dobíjeného jelena.

Písař v rudém bitevním běsu odrážel ostří, zasazoval rány. Voják u hořícího stanu vrhl po Njálovi kopím. Mladík v poslední mžik srazil letící zbraň tesákem. Vyvázl o psí chlup, nabyl rozvahy a vydal vraní zakrákání, znamení pro své muže. Zacouval k okraji tábora – a míjel plecnatého Gelabha. Muž zatrnul, usyknutí vplynulo ve výdech meče, šramot zbroje na těle, jež se zprudka otáčí, hvizd vzduchu.

Njál nastavil tesák meči, nápor úderu jej skoro porazil. Břit zasvítil a na konci své dráhy udeřil písaře do spánku. Červená mlha, v mozku duní trpký plamen. Opíral se zběsile do své zbraně, dlaní odtlačoval čepel tesáku, zadržoval ostří, jež se krvelačně zachvívalo nad jeho ramenem. Ve zlomku času Njál ukročil levou nohou, povolil kryt, meč sklouzl a Gelabh přepadal za silou svých paží. Písař uvolněnou levičkou drapl soka za hlavu, postrčil ho k zemi. Pravice opsala oblouk a švihla tesákem do vojákovy šíje. Njálovi na ruce cákla horká krev.

Na pěti místech podél stanoviště Temimských jednotek vybuchl boj a stejně rychle uhasl, lesní válečníci se stáhli. Zbyla spoušť jako překopnutý kotlík s kaší. Pět úderných čet se pod záštitou stromoví spojilo jako kapičky rtuti, sto padesát mravenečků, co právě popíchali obra. Běželi lesem, mnozí vlekli ukořistěné zbraně, několik krvácelo, ale vraceli se všichni a smáli se jako kluci, kteří nerudnému sousedu zaplácli klepadlo kravincem.

Oddíl byl připraven k pochodu, mimo průzkumné čety, jež vyrazila s předstihem, a skupiny určené k položení záseků. Stačí šikovně natít řádku kmenů – samy, porážejíce se navzájem, popadají Ochráncům do cesty a některé z vojáků vezmou s sebou k zemi. Sagitto jen čekal na návrat záškodníků.

Njál si odbyl hlášení o útoku, aby se přesunul na své místo v předním sledu pochodové sestavy. Zvedal se mu žaludek, měl pocit, že mu do hlavy tlačí a přečnívá z ní olověný valoun. Mech pod jeho nohama se houpal jak třasovisko…

Sagitto jej zvedal ze země a říkal káravě: „Neradil jsem ti, aby sis vzal přílbu?“

„Neslyším v ní dobře,“ namítl slabě Njál a sedl si. „Tísní uši. Jako bych strčil hlavu do vědra…“

„Ve vědru, ale napevno tvá,“ děl přísně Vlk. Vysoukal zpod svého osníře tuniku, odpáral pruh kolem dokola a roztrhl ho ve dví. „O vlas, netísnilo by tě už vůbec nic. Zkus zahýbat krkem! Nebudeš zvracet?“ Zručně odsával menším klůckem Njálovi krev, prýštící na levém spánku poblíž ucha.

„Moc si dovoluješ!“ pokračoval v kázání, „zvykl sis na boj a ztrácíš odhad.“ Zastrčil prosáklý cár pod drn, z krku si stáhl šátek, doprostřed zamotal kus naplocho stočeného řemene, který odřízl z opasku. Přimáčkl ho písaři na ránu, pořádně utahoval cípy šátku do uzlu nad pravým boltcem.

„Au,“ řekl Njál důstojně.

Vlk se zaculil. Chtěl obvaz upevnit druhým hadříkem – a zarazil se. Chytil písařovou paži pod dlaní rozšklebenou řezem. „Nedáváš si pozor, navíc si ani nechráníš ruce… Ty voláš smrt,“ pronesl pomalu.

„Já nesnáším rukavice!“ vybuchl Njál rozhořčeně.

„S-seď,“ Vlk přimáčkl osobního poradce zpátky na rozblácený kopeček. „Trčíme na úzké lávce, pořád prohráváme.“ Stahoval ránu obinadlem z tuniky, na čele mu naskočily starostlivé vrásky jak štěněti v nesnázích. „Děláš věci, co se ti nelíbí. Trápíš se pro Tarsis, nevíš, co je s Ayrenem, zazlíváš Sangvalovi, přitom se o něho bojíš, připadáš si k ničemu. Vztekáš se na sebe, žes je neochránil a že se měníš.“

„Mohu se teď vrátit před Poslání?“ utrhl se hořce Njál. „Neměním se – umírá mi duše.“ Zlatavý, upřeně sbíhavý vlčí pohled ho občas vytáčel k zlosti. „A neříkej mi, že se lituji!“

„Nemusím,“ mínil Sagitto. „Víš to sám.“ Otočil se a zařval: „Jdem!“ Popadl Njála za rameno a poručil mu polohlasem: „Drž se mě, bratře, dokud si tvá bolavá hlava nepřestane hrát na kamínky v chrastítku.“

Písař mu nedokázal říci o knize Osudů, o syčivém hlasu Stínu a tiché průvodkyni, která číhá…

Čísi ruka před svítáním zaškrábá na okno, na práh položí dva klacíky, převázané rudou nitku. Za dávných časů Nabatu tak svolávali vojsko. Stéblo rákosu – znak Mellia, bylo třetí ve svazku. „Předej poselství! Vezmi své zbraně, svou vůli – jdi a bojuj!“

Lidé potají roznášejí znamení války, ze starých seker čistí rez. V opascích mužů, v koších žen mezi cibulí a přadeny příze, v brašnách pasáčků u placek a píšťaly, v sedlových torbách pocestných leží dvě drobné haluzky se snítkou pelyňku, ovíjí je šarlatová vlna: „Předej výzvu! Zůstaň a připrav se k boji!“ Jako půlnoční bubny tepou zemi pádící nohy poslů.

Nabatem se šíří morová horečka, odboj proti kleci řádu, nevypočitatelný, nezávislý na vládcích, vůdcích, řečnících. Vyrůstá jako tráva na stepi, sama si určí, kdo, a zda vůbec, ji povede. Touha po vzpouře přetéká jako víno v poháru, jiskřící stružky crčí a slévají se, běží zemí, mohutní v ponornou řeku, mocnou jako moře. Zachvacuje říši v tichém zarputilém odporu jako hubka, v níž doutná žhavý uhlík.

Tam, kde je třeba vojsko řídit povely, určovat jeho pohyby, rozkazovat k pochodu a bitvě, stačí Spolku svobodných zašeptat, předat pokyn, pobídnout: horký vír odhodlání žene proud. Lidé jsou zticha, klopí oči, odevzdávají poplatky, poslušně ustupují klusajícím ozbrojencům na koních s čabrakami pošitými bronzovými plíšky.

Země se mění ve skryté bojiště před jedinou bitvou. Nevadí, že ovčák od Kišepu neudrží místo v šiku, tkadlec z Dah Džairozu neovládá čepel, že je rolník od Čatkalu šedivý věkem. Jsou uchystáni k útoku na pevnost, v níž se Nabat proměnil a do svých tísnících hradeb uzavřel Gelabhy. Opevnění, body moci, jež zbudovali, aby ovládli říši Kilahu, svážou vojska Tamtěch ve válečném postupu, jako tykev polapí opičí tlapku, naplněnou pamlsky.

„Spěchej, jeď, utíkej – předej zvěst!!“

Porážka armády rebelů, hořící osady, krev na suché trávě nic nezmění… Srdce, mysli, duše lidí Nabatu jsou taveny v jediný meč a jedinou pěst, která ho povede, ne rozhodnutím vojevůdců, ne záměrem krále – jen nenávistí a nadějí, snem, že branou z olova odejdou krutí Ochránci, a křišťálovými dveřmi vlétne do Nabatu blažený ráj –

Když do Mellia dorazil kurýr velitele Gardy se zprávou o pádu Ratebunova vojska, Chirmen Mähu, jenž dosud váhal a pouze upozornil dvořany krále Tungula na možný nástup následníka Kilahu, děkoval své prozíravosti, s níž prozatím vynechal ze hry vojenskou podporu sarijských rodů. Moudrému Rádci a Har Utybauovi navrhl rozpravu o nápravě poměrů.

Ze strážných věží Kuen-sapek plápolaly rudočerné zástavy Pána temnot. Z jedné strany hradbu zbudovali nad korytem divoké bystřiny: řítila se mezi kamennými deskami břehů, jako vodopád vlála po stěnách rozsedliny otevřené pod městem, jemuž dala bíle dýmajícími peřejemi jméno. Ze severu Kuen-sapek obezdily černé vrchy, prodloužené rámě Kamenných schodů. Za hranicemi městského okrsku se táhl kraj hvozdů, řídce osídlený kmeny kočovníků. Lovci přinášeli zkazky o temných, studených soutěskách, kde se mezi nahým kamením vlekla mrtvá voda a míhaly se podivné bytosti. Tam se skrývala vrata Labyrintu…

Do Hořící Vody se muselo zboží i potraviny dovážet ze širokého okolí, proto se v něm žilo dráž než dokonce v Sogorlem Bajah; také se tu otáčelo ještě víc mincí. Kuen-sapek bylo posvátným poutním místem, hlavní kněz kultu Pána podsvětí zastával současně úřad přednosty města, jež mělo vlastní stráž i biřice. Za samosprávu a ochranu platilo gelabhským náčelníkům díl z tučných obětin, darů a zisků.

Sepulga patřil mezi dvě či tři nabatská božstva uznávaná i Gelabhy, jejichž temný bůh Erleg, vládce pekelných sil, se mu podobal jako dvojče. Leckterý válečník Ghilabh-Lhanang místo k Pánu ohně zamířil žebrat o přispění Pána podsvětí. S Knížetem půlnocí je lépe být zadobře a bdít nad jeho svatostánkem!

Míli před Kuen-sapekem křížila stezku mezi příkrými srázy hráz obrněných jezdců, aby chránila svaté sídlo před rebely a běženci. Lidé, kteří si děs nesli v uzlících spolu se solí a křesadlem, vyli zklamáním a tloukli se do tváří. V závoře z kopí a mečů zel průchod pro dodavatele, kupce a návštěvníky Drakovy svatyně: hlídali ho čtyři vojáci, sestoupivší z koní. Dík předstihu se Hledači procpali do přední řady v davu, jenž hořekoval, žebronil nebo spílal. Čepele strážců jeho nápor pokaždé zamáčkly nazpět. Děti rudé pláčem vřískaly v náručích vzlykajících žen, muži ukazovali pěsti, Ochránci od plic soptili.

„Dem!“ sykl psanec a vyrazil k mezeře mezi vojáky, Hledači o krok za ním. Zbrojenci se právě rozčilovali nad nějakým neodbytným hrnčířem.

„Nikam!“ zařval krajní strážce, chlapík s ruměným placatým obličejem.

Damazid hbitě sekl čelem o zbahněné drny. „Nejjasnější, potřebujem poradit – slitujte se, ó všehoznalý! – kudyma se de na Kuldžu?“

„To městečko nad Inai?“ upřesňoval si jezdec. „Tam jsme nocovali! Dejte se tuhle přes kopec.“

„Zrovinka tak!“ jásal zrzek. „A to pudem lesama?“

Strážci se zdlouhavě hádali s hrnčířem o vstupní pečeť a zrzek prostoduše pletl návod na cestu.

„– takže na rozcestí doleva k sadu jabloní, jasný?“ posléze končil vyčerpaný jezdec.

Damazid se horlivě uklonil. „Nejjasnější – vlevo k jabkům. Tisíc díků!“ brebentil a bez mrknutí provlekl své společníky kolem jezdce. „Napravo ke křižovatce, ó laskavý! Už nezabloudíme!“ řval, otočen pozpátku dusal plání k hradbám a hulákal: „U bílý skály zahnout na východ!“

Strážce na něj nechápavě zíral; odplivl si a přidal se k dušení hrnčíře.

K široké mědí pobité bráně Kuen-sapek šel Damazid sám. Oblepil ji hrozen uprchlíků, kteří podobně jako on obelstili či užebrali Šišky, aby neúprosně uvázli před hradbami. Psancovo vyjednávání s hlídači se táhlo, zrzek divoce mával pažemi, městská stráž výhružně potřásla kopím. Ayrenovi se chladem stáhly svaly. Jak se krčili v křoví u paty valů, bolely ho nohy, celé tělo, a nemohl se hýbat.

„Jedem!“ zařval vítězně zrzek, „mrskněte kostrou, ať se nerozmyslej!“

Průchod v sevřených dlaních opevnění se otevřel. Ztuhlý král se klátil jako loutka; i tak, než by kýchl, stáli na počátku hlavní ulice. Lyk se mohl učichat a uznačkovat. Ale Tarsis nijak nejásala:

„Bez úplatku hosty neberou!“ vyjela na psance. „Přiznej se, odnesl jsi něco z Chotemiru!“

„Špetky vděku se jeden nedočká!“ zrudl Damazid rozhořčením. „Mutýruju celou dobu, jak prolezem, he? Svý pokládky sem všecky vobětoval těm sráčům na bronzovým řetězu, tak sem musel splašit něco jinýho! Buďte rádi, že umim vyťukat, kam si prachatý ulejvaj drahocennostě. Esli se vrátěj, nahrabou si nový – co má bejt? Nám se to šiklo!“

Foke založil pěsti v bok, vytáhl se na špičky, vysunul krk a vzhlédl psanci do očí. „Tohle už nedělej –,“ řekl velmi pomalu, klidně a velmi výrazně. „Nejvíc mi záleží na cti.“

Zrzek rozhodil paže jak kvočna křídla. „Hřích je nechat takový šmuky bez užití nebo aby je típly Šišky! Hele, nekradu nóbl jako kníže Chirmen! Jemu neudělá vrásky někoho vodrat – tobě, Pernatej, krouhnout krk a vodehnat cizí krávy! Sem ty hračičky prožral? Byly taky pro vás, žejo!“

Jak v něm vřelo, výhružně podsunul pěst k Fokeho bradě: „Kočičí zadek nejni čistší než mý svědomí! Jakživo sem nevoprstil kachničku, aby se jí samý nezachtělo! Nevočesal sem žádnýho holořiťku, nedělal sem můru na slabší. Koho sem vobehrál, nepustil sem mu pak střeva na zem jak jiný zákosáci! S hošima svý tlupy sem se dělil poctivě a nikdá je nenechal ve štychu. Nepodtrh sem, nechystal ďouru na bráchu, leda by si začnul – a ty mi blafáš vo cti!“

Ukázal jim širokánská záda a rázoval Hořící Vodou. Chtě nechte ho následovali stupňovitými, prostornými ulicemi. Zdálo se, jako by ve městě Pána Temnot probíhal neustálý svátek a dole neumírali lidé.

Ač zima a neklid v zemi neprospívaly cestování, Kuen-sapek nepozbylo ruchu. Jazyky a nářečí celého Nabatu, hantýrky kramářů, různých cechů a poháněčů soumarů pěly velebný chorál obchodu, koupě a smlouvání. Většinu ulic vroubily krámky, v těch větších a vznešených oplývaly meruňkovou a sezamovou pastou, karamelem, ořechy, hedvábím, brokátovými plášti, šperky, pestrými předložkami a vysokými koberci.

Mimoto Kuen-sapek uchystalo zbožným poutníkům vybrané předměty: znamení Knížete podsvětí ze dřeva, hlíny, z kovů i z těsta, oleje v drahých nádobkách dotýkané mocí Půlnočního Draka, a škodné předměty, přinášející prokletí. V hojném výběru se na pultech mísily růžence z lidských kostí, amulety, talismany, svitky se zaříkáním k uřknutí či proti němu, pokrmy a přípravky, co posilují milostný hlad nebo vyvolají nemoc. Četné stánky nabízely věštby, proroctví a řešení životních obtíží s pomocí sil zásvětí.

U chrámového okrsku předešli Hledače dva kněží, uhlová roucha jim povlávala jako perutě umdlévajícího supa. Líce si natřeli purpurem s černými pásy, oči vroubily zářivě žluté kruhy, vlasy stočené do dračích rohů zpevnila modrá hlinka. V dolních rtech a uších visely stříbrné ozdoby a pocinkávaly. Kněží nesli opatrně dřevěné misky s chlebovou plackou a slepicí na česneku. Patní klouby drůbeže, olepené bílou voňavou omáčkou, čněly přes dlouhé rudé nehty svatých mužů.

Damazid smutně zavětřil – také Lyk projevil zvýšený zájem – a ještě teskněji pohlédl k chrámu. Na vstup do posvátných míst Hledačům scházely prostředky: poslední, zlatou minci zrzek schoval na ubytování a večeři. Kéž se mohl zneviditelnit a vplout do svatyně Sepulgy!

Roubená stavba s řezbovanými vížkami kryje vstup do bílé jeskyně, zpola vyhloubené vodou a upravené rukama lidí. Tma, pochodně, otvory, jimiž zní šepot, schody vedoucí do nicoty, ve výklencích sochy démonů a božstev z průvodu Knížete Hlubin.

Do srdce svatyně však smí jen sedm Zasvěcených. Nad oltářem se vznáší Bytost, průmět Půlnočního Draka. Velké tělo malého chlapce povléká bledá, šedavě zelená pokožka. Z hlavy bez vlasů a obočí křičí obrovské našikmělé oči, protažené ke spánkům – mají bělmo zbarvené jako pleť, lesklé duhovky v temnějším odstínu. Panenky jí těkají jako černé mouchy. Sleduje s bystrou, nezkušeně zvrhlou zvědavostí, kolik zla lidé mezi sebou natropí, kolik stravy dodají Pánu podsvětí, jenž se sytí utrpením. Drak je nemusí působit; nadzemské zlo je čiré jako nevinný krystal – to lidské je krvavě syrové.

Damazidovi otrnulo. S jistotou mířil městem, ukazoval Ayrenovi, který byl u vytržení nad tou barvitou nádherou, plácal nasupeného Ptačího muže do zad a bral Tarsis důvěrně v podpaždí.

„Budu si muset najít kšefty,“ brebtal. „jináč nevyžijem. Foke by moh pískat, Gazelka hádat – ale napřed se musíme domluvit s domácíma cechama… Žabaři!“ zařval náhle. „Hrajou to, jako dyž se přehazujou snopy vobilí!“ A pohrdlivě zahvízdal.

Na koberci rozprostřeném u čajovny zápasili dva svalnatci v kazajkách bez rukávů. Drželi se za opasky, přetahovali a přetlačovali se, kopanci si podráželi nohy. Jeden z nich se sehnul, chňapl soka za kotník a přehodil si ho přes rameno: pod kobercem zaduněla dlažba. Dav ječel radostí.

„Dem, než budou chtít zaplatit za koukání,“ pobízel zrzek. „Božský hnízdo – že my sem nezdrhli hnedka? Člověk je chytrej, až mu zavřou před čumcem vrata! Ale teďka sme pod Sepulgovou vochranou!“

Uličky se zužovaly, odpadky ve struhách houstly, domy šedivěly. O to křiklavější znamení visela na šítech a průčelích, zvala do hostinců a krčem. Před nimi na hadrech rozprostřených v blátě seděli chlapíci, hráli kostky nebo maso, lahvice kyselého vína jako plot kolem sebe. Jiné dveře otevíraly děvky s vlasy lesklými vonným olejem, modře nalíčenýma očima, hvězdy a květy vytetované na tvářích, dlaně rudé henou. Zrzek na ně dělal roztoužené obličeje. Znenadání si dřepl, poskakoval a luskal prsty. Jako by se vracel domů po dlouhé, strastiplné cestě!

Ayren se za něj hluboce styděl: že nápadně zírá, dělá hlasité poznámky, popěvuje na ulici…

„Mám hlad!“ vykřikl chlapec. „A mrznu!“

„Klídek, sme tady!“ Damazid vrazil do dřevěného domu, kde se nad vchodem pohupoval slaměný vích, odvěké znamení placeného pohostinství.

Vůně jídel a teplo obydlí podlomily Hledačům kolena. Přiťapal jim vstříc muž středních let s bledým obličejem, vysunutým vpřed jak ohaří čenich. Zástěra a bílý šátek ovinutý kolem hlavy hlásaly, že je majitelem zdejší ubytovny a hostince.

„Chcete pokoj?“ zeptal se nedůvěřivě. „Za psa je stříbrný příplatku!“

„Komora stačí,“ bafl Damazid. „Vyklepu dva bílý za maníka do pozejtří, jídlo zaplácnem zvlášť. Nemáte tu štěnice, žejo?“ zeptal se s podezřením.

„Kdepak,“ namítl rychle hostinský „jen krysy. Dva a půl, nesmlouvám!“

Jako užovka vyjel dvěma prsty po zlaté minci, foukl na její hranu: jemné zvonění tiše doznívalo a potvrdilo ryzost. Kývl, z měšce oddělil devět stříbrných – méně, než Hledači doufali – vytáhl z kapsáře usmolený klíč a hodil ho psanci.

Kolem kamenné obdélníkové nádrže uprostřed dvora prošli schodištěm k pavlačím, které dvůr lemovaly. Na trámcích visely svazky cibule, česneku a tymiánu. Klíč nesl vyrytý půlměsíc, pátrali tedy po dveřích s týmž znamením. Komora je nenadchla, ale našli tu džbán s vodou a umyvadlo, ohřívadlo, noční vázu, dvě postele a v koutě krysí trus. „Nekecal,“ řekl spokojeně psanec. „Žádný breberky!“

Nechali si donést silný jasmínový čaj, červené fazole, rýži, uzená skopová kolena a chléb. „Syčí mi jazyk!“ – Ayren se rozkašlal. Lyk si nestěžoval, psi mívají pro kořeněná lidská jídla slabost.

Zrzek potěšen dloubl lžící do fazolové kupy. „Dyž prokřehneš, nejlíp zateplá horký, peprný žrádlo! Ale vostalo nám leda na vocet,“ vysypal smutně na stůl šest bělošedých penízů s hrstkou měďáčků.

Tarsis po nich chňapla ještě hbitěji než prve krčmář. „Po hřejivém jídlu k chladivému vínu –,“ žahla. „Pokladnu spravuju já, až na další.“

„To mám dohadovat makačku bez merglí?“ opřel se Damazid a vyloudil na hadačce půl stříbrňáku ze společného jmění, což svědčilo o její únavě a skleslé mysli. Ve společnosti krále a Ptačího muže vytrhl do ulic, aby zatím upravila komůrku a odpočinula si, střežena Lykem.

„Co tu hrají?“ zajímal se Foke, když míjeli dolní jizbu, plnou rušného hovoru, svící, pokřiku a nezaměnitelného cinkotu mincí. Nešlo o peníze, i když jejich nynější potřebu chápal. Bavící se muži mu připomínali dlouhé zimní večery ve stanech a hry, jimiž si ten čas Alaři krátívali.

„Fofruj vocaď!“ odtáhl ho psanec. „To sou ranaři z Medovýho cechu, vohulej tě, vobeserou tě – nevostane ti šlupka na prdeli!“ Foke váhavě pokrčil rameny. Hra, výzva, soupeření: proč nepřijmout?

Damazid své společníky dostrkal do jedné z okolních krčem. Kouř z loučí štípal pod víčky a kyselý pach vína se převaloval nad širokými lavicemi. Bylo plno; král náhle vykřikl a vrhl se do kouta síně, kde seděl muž s obličejem rudým a vrásnatě bílým, znetvořeným plameny. Ayren zklamán zjistil, že nepatří mezi jeho známé z Hlubiny půlnocí, ale i tak po něm nepřestal zaujatě pokukovat.

Zrzek přiměl Fokeho, aby zahrál hostům na flétnu. Vystoupení stálo oba neskonalé úsilí, a bez výsledku. V Hořící Vodě si oblíbili tóny méně divoké, ne tak něžné, syrové a přitom křehce spanilé nápěvy. Ptačí muž se uraženě stáhl do kouta.

„Prubnem něco jinýho,“ rozumoval psanec nad kalíškem pálenky. „Seženu správnej hejlí zobák.“

Objednal si džbán laciného červeného a za chvíli vybuchoval řehotem, až poprskal širé okolí, cintal víno po stole a zkoušel Ptačího muže zlákat k tanci. Nakonec hupsal mezi lavicemi sám. Vedle jeho džbánu nenápadně polehával buclatý váček s penězi.

Král se nudil. Víno mu nechutnalo. Damazid byl naprosto nechutný. Zatahal zrzka za rukáv: „Jdu se podívat ven…“

Psanec jen třepl rukou, měl jiné starosti. Opile zavrávoral, zapletl nohama – a bacil sebou na stůl. Pěst mu vylétla a připlácla na stůl dlaň objímající jeho měšec. „Vo co se snažíš, brácho?!“ chtěl vědět.

Drobný muž s boltcem dvakrát z trestu naříznutým zesinal úlekem. Pokoušel se vyškubnout: stejně by mohl strkat do zdi.

„Esli hledáš špačky s kovovejma křidýlkama, tak frnkli, a dyž si prubneš ubziknout ty, máš frňák na maděru,“ sdělil Damazid, levou rukou vytáhl zpod znehybnělé lapkovy packy váček, vycpaný slámou. „Sleduj, já nepráskám pro strážný, akorát potřebuju pokecat s Lišákama vašeho cechu.“

Mužík se chabě ohnal Damazidovi po teřichu. „Nakašlat,“ sípl statečně.

„Nechci žádný Pištce, natož Horskýho medvěda, jen Lišáky, ať si mě proklepaj, než mě pustěj vejš – čum slzičku,“ zkoušel trpělivě zrzek. Odtáhl palec volné levičky a v ohybu kůže se ukázalo ještěrčí tetování. „Brácho, mám kvalt a z tebe to leze jak tuhý hovno.“

„Něco zvorám a přídu vo zub,“ znejistěl lapka.

„Já ti můžu vyrazit všecky!“ nabídl ostře psanec.

„Zuby se přidělujou,“ objasnil střízlík. „Za kořist, za vodvahu, a tak. Podle toho se dělíme, jo?“

Zrzek chápavě kývl. „Aha – brko! V naší smečce sem jich naškubal nejvíc,“ doplnil s patřičnou hrdostí.

Muž se usmál. „Že ty seš z východu?“

Damazid radostně vybafl: „Rodilej Satubčan!“

Vedle něj se vynořili jako stíny dva chlapíci v onošených kazajkách. Vytáhlý vyzáblík připomínal suchý topol ve větru a krevnatý, pomenší vazoun si palcem hladil hustý černý knír. Mrňava se vypařil.

„Ňákej vypečenej, Satubane,“ cenil se potměšile huheňour. „Lišáci sme my, Klátivec a Ledopád. Dyž tě máme vodeslat Pištcům, aby uvážili tvý přijetí, píchni si, kerej z nás je Klátivec?“

Zrzek se podrbal na nose. „Čekals v mý kotrbě sekaný chrastí?“ šklebil se. „Mamlas s lakovanejma fousama, páč nejrači voklepává svou násadou kmínky a setřásá Tylljatiný jabka. Ty, slejško, budeš Ledopád: chudák parchant, co by se s tebou chytnul do křížku. Haksny máš dlouhý jak den bez chlastu a vo tvý kostří žebra si každej vodrhne pěstě.“

Ledopád žďuchl do Klátivce. „Je čistej, je náš! Co tady, zrzoune? Vobchody se nehnou, Šišky sou moc tvrdý a při kšeftech našince vodsávaj. Za krále bylo líp.“ Důkladně upil z psancova džbánu.

„Teď se za tahanic s rebelama vynořujou jinší střihouni,“ přidal se Klátivec, „Jasný, dyž si Šiškáči nemaj čas hlídat pořádek! Špitá se vo mazácích z královský armády. Vedou bandy, co nedržej řádný pravidla a zákony a řežou se mezi sebou. Sou divný, sejmou i březí ženskou a neplatěj příspěvky do společný pokladny!“

Damazid hodlal přidat něco ze svých zkušeností karavanního lupiče, ale tyhle zvěsti ho zaujaly. „Co na to ve Městě velkej náčelník Šedejch cechů?“

„Nebeskej tygr řve jak dravec,“ ucedil Ledopád. „Čímon velitel Gardy mu šel po krku, než zmizel.“

„Nejčko velí vojskům, řikal jeden vod Sarije,“ vpadl Klátivec. „Vyhrajou Šišky a sme na huntě!“

„Posranej život,“ zatesknil Damazid. „Brášci, zejtra vám donesu tchoří kůži na zápisný!“ Ještě netušil, co na tu pomyslnou trofej uloupí. Došel si pro Fokeho a v závěsu vypadli na ulici.

Stanula u nich dívčina s vlasy vyčesanými do tří žíhonů, zdobených pestrými skleněnými kuličkami. Zatřepetala na Ptačího muže křídly řas, až z nich opršelo líčidlo. „Jak hraješ na nefritovou flétnu, bohatýre?“ zvídala líbezným hláskem.

„Moje flétna je jasanová,“ namítl Foke. Bezděčně sáhl k uzlu svých copánků, do nichž byla zastrčena.

Dívka vykulila oči a rozchichtala se, zrzek duněl jako králův mosazný gong.

„Troubo,“ škytal, „na muziku se neptala! Vomluv mýho kámoše,“ děl k děvčeti, „drží v makovici akorát válčení a čárymáry.“

Ptačí muž zezelenal v hlubinách propastné hanby, krev se mu stáhla k srdci. Dívka se sladce usmála a napřáhla paži k Fokeho něžné sametové líci tak rychle, že stěží uhnul.

„Vyčaruj mi střevíčky, lásko,“ řekla vroucně.

Foke zasyčel jako divoká kočka. Bylo mu stydno utíkat a odstrčit ženu nemohl.

„Vynechej ho, krasavice,“ slitoval se Damazid. „Za stejný prachy vydám víc, žejo?“

Děvče se mu podívalo do tváře, obhlédlo si psance celého a znovu se zahihňalo; drsní vazbiči bývali slušnějšími zákazníky než floutci v hedvábí. „Budeš na mě hodný,“ ujišťovalo se, „věnuješ mi čtyři stříbrňáčky a zaplatíš pokoj u Červeného jeřába.“

Zrzek nasadil široký svůdný úsměv, až se Fokemu zježily vlasy v týle. „Tři malý bráchy, beruško, ať nám zvostane eště na pelech – já rád měkký pod zadkem, pusinko, a krapet vosvěžení.“

Místo odpovědi se k němu dívka přitulila, Damazid kolem ní majetnicky ovinul mohutné chapadlo. Foke, vzteky bez sebe, svěřil zrzkovi ve znakové řeči lupičů: Hlupče, nemáme ani zrno! Narychlo a rozrušen si nevybavil, jak je psanec učil znamení pro peníz.

Damazid se neobsazenou pravicí drbal za slechem. „Jasný jak placka na voku!“ uznal polohlasně. „Chtěl sis užít hraní? Puč vod Gazelky půl bílýho a prubni štísko. Co ti hodí zlatej bůžek, šábne se mezi náma Hledačema, ale muj podíl a vodměnu za radu mi hnedka doneseš k Červenýmu jeřábovi – šlechetný hrdinové zachraňujou kámoše v ouzkejch. Mrskni bidlem!“

A opouštěje Fokeho na rušné noční ulici, odplul s vlídnou dívčinou do podkroví krčmy U Jeřába.

XIX.
Hořící most

Tarsis bylo vskutku zle, takže Foke vešel do herny s celým stříbrňákem a ve skořápkách získal čtrnáct zlatých – neměli nacvičený postřeh stepního bojovníka, černého šamana. Nikdy neviděl pohromadě víc než pár stříbrňáků… S někým se pohádal o poctivou hru a otloukl mu o hlavu mísu z ořechového dřeva. V jednom z nočních stánků vyložili masti a byliny; Foke mezi drogami objevil novinku, rosol v krabičce z mastku, jenž stál jen dva zlaté a voněl mošusem a slézem s omějem. Ptačí muž přípravek naschvál koupil kvůli příkořím večera, hlavně však pro zmnožení šamanských zážitků.

Plul mezi sloupy svinutými jako rozvěšená střeva. Rejdila tu zlatá kachnička a vlnil se hřebec z nachového skla, oči zatavené bílými svícemi, světlá hříva dýmala. Hučivý šepot a tenké ženské hihňání, v mlhách se houpaly dva velké bílé měsíce a nad nimi povědomý měděně srstnatý svalovitý hřbet. Nekonečné zlaté schodiště ubíhalo do temnot, kde se proplétali zelení skřítci, vřískali a srůstali v chobotnicovité škubající útvary, složité jako chomáč vlny –

„Tarsi-i-s!“ zaječel král znovu tenkým hláskem.

Hadačka, vysílená za poslední čas, žalostící nad smrtí své přítelkyně, zvedla mokré líce otlačené od záhybů pokrývek: stěží prohlédla.

„Tarsis, honem vstávej, Sepulgův chrám hoří!“ naléhal zoufale, „já tam musím jít… Tarsis – tolik jsem ho chtěl vidět!“

„Není rozumné navštívit místa, kde se něco děje,“ namítla opatrovnicky.

„Hned se vrátíme,“ mámil, jako by bojoval o všechny poklady vesmíru. „Mám s sebou bránivku, podívej!“ vytáhl z tašky u pasu valoun jako pěst.

Byl králem Nabatu i bez trůnu a žezla. Nepřikazoval však, prosil, v očích dětské slzy touhy a dospělé posedlosti. Hadačka sama zápasila s nutkáním spatřit nejzáhadnější ze svatyní země odhalenou ohněm, možná pomoci zraněným… Vzala chlapce za ruku a s Lykem zamířili ke chrámu, jako by je vedla magická niť.

Nad městem se zlatorudá záře odrážela od kotoučů kouře, košatil se hluk, který Ayren tak dobře znal… nářek a pláč lidí. Svatyně stála v plamenech, paví chvosty jisker překrývaly nebe. Z hlubin ohně vycupal černý Sepulgův kněz, ze zad mu vlál průzračný zlatý plášť. Běžel zvolna jako malé dítě za hadrovým míčkem, a jako by hošík zakopl, upadl tváří k zemi. Přehoz žáru se roztančil a přikryl jej.

Nikdo s ohněm nebojoval, třebaže hrozilo, že se rozšíří. Požářiště obklopili ozbrojení muži, někteří zatarasili uličky vedoucí k chrámu, jiní vráželi do dveří domů a vycházeli ven s ranci kořisti, další v třpytivém jasu hranice obírali dav přilákaný zkázou chrámu, tu a tam vyvlekli ze zástupu chlapce či dívku nebo muže, který budil dojem zkušeného řemeslníka. Odpor řešili čepelí stejně lehce, jako podpálili svatyni.

Pes kňučel. „Lyku, najdi Damazida, hledej! Lyku, pryč!“ Ayren zatínal hadačce nehty do zápěstí. Tarsis couvala k první nedotčené budově. Sáhla po noži, aby odsunula vnitřní závoru na dveřích – a nahmátla ho.

V tom spěchu zapomněla nůž v hostinci nebo vyklouzl z pochvy, když se prodírali shlukem lidí k požáru… Ozbrojenci postupovali uličkou k nim. Hadačka poklekla, zabořila prsty do bláta, přejela jimi po vlasech.

„Proč to děláš, Tarsis?“ zeptal se král s nepotlačitelnou zvídavostí.

„Šetřím nám potíže,“ kousla se do spodního rtu a plivla krev na dlaň. Vmísila trochu hlíny, hmotu obratně rozprostřela po tváři a rukou. Ayren nechápal, jaké kouzlo hadačka využila, ale dosáhla roztomilého účinku. Krčilo se tu stvoření, které králi přiválo hřejivou vzpomínku na Hlubinu: nahrblé, vrásčité, s propadlým hrudníkem. „Bránivku teď nech,“ sykla a sáhla po něm rukou plnou bláta.

Dusavé kroky… Světlo pochodně. „Nic nemaj. Sebranka! Hej, ten kluk… Hodil by se, třeba pro Plazáka Skvělýho. Vem ho!“

„Odveďte i mě,“ zaskřehotala Tarsis. „Je můj vnuk… umím léčit, můžu se vám hodit! Podívejte na tuhle jizvu!“ Vyhrnula chlapci oděv. Podél hrudní kosti se táhl šrám po střetnutí s obludami, vybledlý a stěží patrný, jako by krále uzdravilo neznámé kouzlo. Ayren zatínal zuby, bylo mu zima a bál se.

Louč se přitočila ještě blíž, s ní nehybná tvář s úzkými ústy a ostrými tahy od nosu k bradě, strnulé, leskle vypouklé oči s těžkými víčky, podobné zraku vodního ptáka. Muž naslinil prst a třel dlouhou světlou čáru na jemné pleti, dokud nezrudla a nevystoupla. Povytáhl obočí. „Pěkný… Moc dobře zahojený. Seberte tu babiznu taky!“

Taková fajnová noc, a tak zmrdaný konce, říkal si smutně Damazid. Krk mu přiškrtilo hoře nad spálenou svatyní jeho boha – kolikrát za bídný život ho vzýval! Bylo moc dobře vědět, že je mocnost, která nikomu nenadržuje, nad nikým se neošklíbá a všechny seřeže jedním karabáčem. Byl pro psance jako táta, určitě lepší než ten, co si ho oklepal ve veselém domku na okraji Satubu a odklusal do jiné postele s růžovou dekou, nebo možná do hliněné na tažení…

Udělají to lidi jeho vlastního řemesla! Zhůvěřilý stvůry, sršel v duchu zrzek. Zrovna když se mohl usadit v obstojným cechu, slítne polízanec!

„Lyk na mě vrčel a kousl mě a pak utekl, a já měl potíže tě najít, jenže to už byli všichni pryč,“ vyprávěl Foke snad potřetí nad teskným požářištěm. „Nikde nejsou šlépěje našeho pána a její, asi je vysadili na koně. Ti, co sem vtrhli, byli ze dvou tlup.“

Svítalo, v rozdupané ojíněné hlíně ležely oharky, povlak sazí, a mrtví – podřezaní, tenhle zabitý ranou do zátylku, další zohavený. Lidé z Kuen-sapek se zabarikádovali ve svých útulných domovech, pokud je vpád divokých lupičů nerozkotal, a úpěnlivě drželi dveře. Ven se neodvážil ani kočičí chlup. Stopy ve ztuhlém blátě pocházely ještě z noci, jedna ťápota přes druhou. Stopy koní vedly noční brankou z města, teď znovu pečlivě zavřenou, ale nestřeženou. Někdo z hlídačů vzdal hold úplatku.

„Pohni křídlama!“ velel psanec. Posunul si na hřbetě vak s potravinami, jež pocházely ze spíže jejich nic netušícího bytného. Po nočním přepadu by jim nikdo z vyděšených občanů neotevřel a nic neprodal. Mimoto ve svém opojení Foke nepostřehl, kdo z cechu Horského medvěda, kdy a kde mu ulehčil od zlaté výhry.

„Velká brána je zavřená,“ upozornil Foke, „tenhle průchod je zezadu zahrazený a bez Lyka je stejně nenajdeme, a když, zabijí nás lapkové.“

Psanci ztuhl obličej. „Žádnej mi nikdá nepomoh! Dycky sem se ze pomejí hrabal sám!“ troubil temně. „Abysem paňácoval kvůlivá rozjívenýmu spratkovi a šíblý ženský – a to sem ji ani nefik!“ Zrudl. „Todle Posrání! Moh sem pochcat tlamajznu Sin Korobiho, ťuknout ňáký prachy –“ Zaržál. „Houbec!!“ Prokopl branku a vypochodoval ven jako obr Chyrs, co hrál drápky se skálami. Foke si pospíšil za ním.

Na sivé trávě, dosud zdupané koňmi, čekal Lyk. Kňučel, pískal, obracel se dokola, trhal šíjí, tělo mu škubalo neklidem. Vyzýval je…

„Dycky se to ňák vyvrbí!“ hučel psanec usmířeně, šlapaje plání k lesům na severovýchod. „Heleď, čím víc do něčeho vecpeš, tim fest se zahákneš; nechceš přijít vo to, cos už tam vrazil, dáváš pořád víc, abys to podržel – krev a duši a život, jo, navlas, jak dyž hraješ s kostkama velkou rundu.“

Stoupali do hor. Pes běžel prvý, otáčel se, pohlížel jim do očí, mával ocasem, a vracel se, aby se ujistil, že ho oba následují. Počátkem odpoledne, když se za jejich patami v bělavém povětří rýsovala vzdálená pláň, na ní maličké město s věžemi a nitkou dýmu, zvedl se ostrý vítr. Hustý mrznoucí déšť bodal jako žhavé jehly a přecházel ve sníh. Lyk se co chvíli zkroutil na kýty a vykusoval si zmrazky mezi prsty, pokud mu nepomohli sami.

Přesto zpomalili až na horských blatech. Zakopávali o keře rojovníku, jejich sešlé boty s ohlazenou podrážkou se smekaly na ojíněných hrbolech. Žlutá i doposud zelená stébla trávy zmrzla a lámala se s cinkáním skleněných tyčinek. V těch místech se jim ztratil Lyk, který s výhodou čtyř hbitých tlapek metelil napřed. Foke zahvízdal bez odezvy.

„Tomudle říkáš pískat? Jak myší zabzdění,“ frkl zrzek. Vydal bohatýrský hvizd, jenž obkroužil okolní stráně. Až pak mu došlo, že stíhají-li někoho, není právě prozíravé dávat o sobě vědět. Beztak mu odpovědělo šustivé ticho.

Z bílé samoty se odrazilo kvílivé vytí psa, provázené přízračnou ozvěnou. Rozběhli se za nářkem a vlastní srdce je rdousila. Lyk seděl uprostřed paseky, čumák otočený vzhůru, a naříkal úzkostí.

Přes nálet sněhu bylo znát, že nedávno, možná ještě dnešního rána, na světlině kdosi tábořil. Hledačům se ulevilo, vždyť nikde nezahlédli ty, po kterých pátrali. Přesto tu nebyli sami.

Muž nehybně stál, přitištěn zády k bříze, žena mu seděla u nohou, skráň opřenu o jeho nadkolení. Trupy stromu a lidí byly bílé a černé, oděné jíním, ženiny vlasy šedivé, ne však věkem. Po chvíli je poznali – až si psanec všiml náušnice, bronzového lotosu.

Krev z mužových očních důlků putovala po hrdle, ztuhla na řemenech, svírajících hruď. Na pahýlu haluzky nad jeho hlavou byl vystaven splihlý, podškubaný živočich pohlaví i s cárem pokožky ze Sarijcova podbřišku. Ztmavlé ruce Birin ovisly v půli předloktí: přeražené kosti trčely jako kly z úšklebku černé rány. Ženiny rty sešili šídlem s navlečenou tenkou, koženou žílou – tak se spravují sedla.

„Vybrali si jinší cestu,“ pokrčil rameny Damazid. „Krapet dlouhou, podle mýho,“ utrousil.

Foke potřásl hlavou. „Bílý vládce se nad nimi ustrnul, poslal mráz.“ Odříkávaje uspávanku pro bludné duše, sklonil se k jejich tvářím pod milosrdným závojem šedivých krystalků. Zkusil překrýt utkvělé pohledy mrtvých jejich víčky. Ženina, široce rozevřená, přimrzla slzami; mužova mezi spečenou změtí příškvarů vůbec nenašel.

„Šišky,“ sykl se záští, „podle vzoru podkov.“

„Ale chlapi měli na hnátech čižmy, jaký šijou tady v Kouřový Vodě,“ namítl psanec.

„Ukradli je, protože takhle staví ohniště Tamti.“

„A balíci z Hadích kopců. Kobyly byly neklidný, jako dyž změněj pány,“ přebil zrzek.

„Jen nečisté Šišky si na potřebu nevykopou důlek!“

„Měli nakvap nebo nakoupíno. Ale divokou mrkev dávaj do žrádla naši,“ prozkoumal Damazid kupku odpadu.

„Jedno, kdo to byl!“ spustil divoce Foke. „Co holčička – vzpomeň si, a nikde tady není! Možná…“

Psanec prskl jako křeček. „Co je fuč, je v čudu! Buď vona, nebo naši. Dvojmo hledat nejde, jasný?!“

Lupiči tábořili v mělké rokli mezi smrčím. Tarsis odvedli, aby někomu z lapků napravila vykloubené zápěstí. Ayren ležel u ohně, zabalený až po uši v tlusté houni, dvojmo a křížem omotané řemenem: snadněji se vykutá motýl z kukly. Bylo to nepříjemné a značně potupné, nehledě na podivné vyhlídky.

Ještě v tichém útulném domově Hlubiny, kde jemně vrněli vlkodlaci a démoni s kožnatými křídly brázdili večerní vzduch, Arsolnatpa krále učil, že strázně zušlechťují a povznášejí očištěnou duši ke hvězdám. Začínal o tom výrazně pochybovat, tak jako o jiných věcech, které mu jeho vychovatel vštěpoval. Místo plavby hvězdnou dráhou se Ayren brodil blátem.

Podle zkušeností, které mu přinesl poslední čas, utrpení člověka pokořovalo, poznamenalo jej odpuzujícím pachem. Měnilo ho ve zvíře nakažené ošklivou, nečistou chorobou neštěstí, opovržené ve společnosti lidí jakž takž spokojených a úspěšných. Jako by ten, kdo pro zranění na těle či duši je vypovězen mimo nedotčené řady, nejprve zavinil kletbu osudu… Jako by si postižený neblahé obtíže zasloužil neschopností odrazit jejich útok. Vlk – nebo Foke? – říkal, že nepřízeň sudby člověku způsobí vlastní slabý duch…

Šelma obchází stádo a strhne chorý kus, ostatní popoběhnou, pasou se dál. Pranic vznešeného: jeden zoufalec sebou plácá v blátě, kolem pustý chladný prostor a kruh diváků s pohrdavým znechucením nebo s odtažitým soucitem sledující jeho bídné hmoždění.

Ayren cítil, že na něj sahá samota ohrožení jako při překonání řeky u Bar Teneova chrámu. Musí si pomoci! A není sám, zaslechl hvízdání, nikdo si toho nevšiml, ani Tarsis; Ayren má ještě lepší sluch než Sagitto, v Hlubině vždycky postřehl pískot netopýrů. Damazid a Foke je hledají, to vytí určitě vydával Lyk, ne vlci… Potřebují najít znamení, aby věděli, že jdou správně, kdyby lapkové mátli stopu.

Hned, jak ho ráno pustí z obalu, pošle Medunku k Hledačům, i když odluka bude moc bolet. Věděl, že se k němu ryzka vrátí, taky proto, že zajistí, aby jí nikdo neublížil… ani Moudrý ne.

Lesní oddíly postupovaly k Maralí Šíji sledovány Ochránci a bojovaly za pochodu: rozzuřené dráždi, odpočaté unav! Ne všichni z džanarů dorazili na místo setkání…

Erlikův sbor se dal nalákat na zdánlivě nechráněný trén. Tibbar se příliš zdržel při přepadu gelabhského ležení, vyhládlí muži uvázli nad kotlíky a připojili k pšeničné kaši vlastní krev. Sagittova skupina procházela místy bez pramenů; až na jednoho jejich vážněji zranění zemřeli. Mogunro byl prozrazen, jeho muže zajali, on sám unikl se dvěma z tuctu. Koylys se ve střetu dostal do svízelného postavení, musel ustoupit a na bojišti zanechat zraněné. Když pronikli zpět, našli jen zohavená těla. Heratar ztratil desítku ozbrojenců: na pět set dalších přivedl.

Dva a půl tisíce lesních bojovníků, k nim tisíc koní…

Zítra se se u Maralí Šíje budou bělat kužele vojenských stanů, nad nimi zástavy s útočícím gryfem. Tisíc jízdních těžkooděnců, půl druhé tisícovky postaví lehká jízda ze sarijských planin, čtyři tisíce pěšáků v dobré zbroji – všichni pod vedením Mocného Ban Tajraka.

Džanarové zbudovali za kopcem tábor, přístřešky z temného plátna, chýšky z chvojí a seschlé trávy, zpevněné kopími. Za časné noci vedli kapitáni válečnou poradu. Každý z těch sedmi, včetně Njála, tajemníka armády, do osnovy bitvy vložil nitky vlastních nápadů, důmyslu, odvahy i oběti.

„Zdálo se mi o mrtvých. Viděl jsem krev na štítech našich válečníků a na hrudích koní,“ řekl potom Tibbar. „Zlé znamení…“

„Spíš dobré,“ ušklíbl se Lostun. „Tahle místa bývají za boje potřísněná krví pobitých nepřátel!“

„Jejich přesilu nezměníš,“ zahučel vousatý Erlik.

„Pětadvacet tisíc může být poraženo čtyřiceti stovkami,“ mínil Koylys, který studoval válečné umění – podobně jako Sagitto nečetl nic jiného.

„Bál bych se víc,“ prohodil Mogunro, „kdyby ještě velel Sin Korobi.“

„Nečekal jsem, že odejde. Tím lépe,“ ozval se Heratar. „Je čas sklizně mečů: dozráli jsme my, nepřítel i krajina.“

„Ochránců se nakupilo víc než dvojnásob!“ vpadl znovu Erlik. Nemohl zapomenout na své zhubené muže. „Jen málokterý z nás dovede válčit!“

„Nezvítězí, kdo má víc vojska. Neprohraje ten, kdo ví, kdy bojovat a kdy ustoupit, jak naložit se svou slabostí,“ pronesl Tisícník. „Známe sebe i soupeře, není tu panovník, aby nám poroučel: vedeme vlastní boj. To stačí.“

„Neřekl bych, pane,“ dovolil si Lostun. „Věděls, že Maralí Šíje nám přispěje. A když voják nemůže couvnout, bude bojovat jako sám Mergut Torgas, i kdyby držel zbraň poprvé!“

„Rozmísti a postav, děl Mistr Sun!“ prohodil Vlk polohlasem k Njálovi. „Jen vojsko vržené do nebezpečí je schopné rozhodnout boj.“

„Máme skvělý, promyšlený plán,“ šeptl Njál s úctou, „opravdu dokonalý návod na sebevraždu…“

Nahnědlou planinu posypanou solí námrazy dělil od Maralí Šíje potok, jenž pod slupkou ledu obtékal úpatí její severní strany. Hustý hvozd tam stoupal až na ploché a lysé temeno kopce. Podoben starému sýru se lesnatý bok nízké hory drolil do roklin a strží – skrývaly před pátrači Šišek tisíc jezdců. Až na malou část, jež měla být páteří druhé části vojska, byli k jízdě zařazeni ti nejzkušenější, nejudatnější z džanarů. Oddíly šesti a čtyř stovek vedli Heratar a Koylys.

Jezdci třímali kopí se štičím ostřím a bojové sekery na krátkém topůrku, uzpůsobené jako vrhací. Mnozí se vyzbrojili luky, jaké užívali lovci z Kamenných schodů. Vyrovnaly se gelabhským, pokud je nepředčily, žádaly však sílu a obratné zacházení. Byly čtyři stopy dlouhé, zvratné, z březového či jasanového dřeva, přední stranu vyztužily provazce šlach, zadní zpevnily destičky z rohoviny, pruhy jelenice obtáčely madlo lučiště. Tětivy byly spleteny ze šlach a vlasů, javorové šípy, jež zůstanou pevné a tvrdé i ve vodě, měly železné hroty vykovány ve tvaru hruškových a vrbových lístků.

Uprostřed lučiny na vrcholku čekal semknutý šik patnácti setnin džanarů, mezi nimi velitelé čtyř sborů. Někteří z pěšců nesli protáhlé dřevěné štíty potažené kůží, o nichž Foke tvrdil, že vypadají jako stanová dvířka. Skupina střelců si chystala vysoké luky, v každém toulci na padesát šípů, několik mužů se pyšnilo ukořistěnými kušemi. Horalé svírali štíhlé násady sekyrek, jimiž můžeš osekávat větve i rubnout po cizím jezdci. Dík výpadům za ústupu nescházely kopí, meče, sudlice a lehké oštěpy.

Tři čtvrtiny z ozbrojenců začaly válčit až v Rohu nebo z horských osad odešly s Heratarem do své první bitvy. Pod praporcem Hada Kilahu, jenž se svíjel v jitřním větru, věděli, že na ně čeká smrt. Leckde ze zástupu vyvěrala píseň k Poctě Paní, polohlasně, jako by poutník ve svém vytržení nesměle stanul ve dveřích chrámu nebo se mu krátil dech… A mlčeli.

Vojsko Gelabhů pokrývalo pláň pod jižním, mírným svahem Maralí Šíje. Zástavy pluly jako barevné mraky, pod nimi les kopí, řeka příleb, pole koňských zadků. Mocný Ban Tajrak dal provést věštbu z vnitřností zajatce, kterého spíš přinesli, než přivlekli – byl to jeden z Mogunrových lidí a tenhle skon mu připadal jako přijatelný útěk z muk. Dalšího z lesních zvědů pak vojevůdce podle zvyku odevzdal v dar Zářivému Bar Teneovi; tak byl kdysi obětován Durbin Křemen. Každý z výkřiků, který se donesl na temeno kopce, uvázl v duších džanarů jako ohnivý hřeb.

Řady dole na pláni se hnuly, pestře třpytivý koláč lehké jízdy klouzal vzhůru svahem, hřebci se plavně odpichovali od země. Mlýnek koňských kopyt v cvalu, válečný řev Gelabhů… Zahučely šípy jako krupobití, to lučištníci Šišek kryli útok jízdních a ve vánici střel nevadilo, že úhoz větru z hřebene Maralí Šíje svedl leckterý šíp stranou.

Džanarové se kryli štíty. Čekali. Njál si uvědomil, že se mu začínají chvět ruce a škrábe ho v krku. Sagitto vedle něj si pohvizdoval, ale rty mu zbledly.

Na tác luhu se vyhoupla lavina jezdců, rozevláté pláště, zvedali kopí v pokrčených pažích, tasené meče svítily jako démantové pochodně. Strašný chropot pádících hřebců hučel příbojem, stoupala z nich síla, obrovská, čirá a drtivá. Třpyt zbroje, vějíř rozstříknuté prsti, pach koňského potu jako valící se stěna…

Tu připravení muži trhli za provazy. Před a mezi útočícími jezdci vylétly tyče, ověšené dlouhými, třepetajícími pruhy tkaniny, jež spolehlivě plaší koně. Zadul roh – a džanarové, do té doby tiší, spustili přenáramný jekot. Jejich řady se třeskem přeskupily ve čtyřúhelný šik, čelný zobák tvrzený těžkými štíty a zubatý kopími namířil proti jízdě.

Čelo lehkooděnců se rozprsklo jak meloun vržený na skálu. Hřebci ržáli a vzpínali se, útočníci odklonění bokem podél oštítěných řad se změnili v cíl oštěpů, šípů a kopí. Džanarové nemířili na koně, ale na jezdce, protože opěšalý muž bojuje dál, avšak oř bez pána plodí prospěšný zmatek.

Gelabhové, kteří se otočili tváří k rebelům, buď nepronikli pro jiné zápasící jezdce, nebo splašené koně, ti, kdo se protlačili k hradbě štítů, ocitli se v ohnisku střelných drah. Masa koní a zuřících mužů se přelévavě pohybovala, střelci v sedle nesnadno cílili; lučištníci uvnitř kosodélníku stáli pevně, chráněni štíty a pažemi spolubojovníků.

Velitel lehké jízdy se pokusil shromáždit vojáky, v širokém kruhu objíždět sestavu rebelů, zahájit rychlou střelbu z luků, ale nedařilo se mu pro velký počet poblázněných koní a pro tuhý odpor džanarů. Koněberky, kteří měli pochytat uprchlé oře, si vytrvale bral za cíl jakýsi ostřelovač s kuší uvnitř hradby: z vyvýšeného pahrbku, sám nezasažen, skládal vyhlédnuté protivníky. Jiní bystří lučištníci popořádku odpravovali bojovníky s hodností. Vojáci bez velení jsou ztraceným stádem!

Prudkost je sílou jízdy, sílou pěších setrvalost – Ban Tajrakovi naběhla tvář vzteky jako vaječná placka na pánvi. Útok jeho skvělé lehké jízdy byl rozbit! Černobílými vlajkami přikázal návrat lehkooděnců. Dal pokropit nepřátelský šik střelami. Vítr obtáčel úbočí kopce novým poryvem, jako když maral v říji skloní paroží a vyrazí z nozder zafučení. Střely vychýlené z letu míjely štítovou hradbu; než větrný bič klesl, kosodélník se pohnul vzad.

Tu vyslal gelabhský vojevůdce do útoku tisíc těžkooděnců, tentokrát z bočního úhlu, a za nimi pěchotu, všech čtyřicet setnin. Ryčení útočících bojovníků otřásalo útrobami země. Jako když na mouchu dopadá černá obří dlaň: mohutní koně krytí zbrojí, rytíři v pancířích z plátů –

Roh zaúpěl, dvojitý klín buřičského vojska se posunul a pootočil, bok se rozchlípil a z mezery se svahem kutálely klády na sáh dlouhé. První z jezdců byli zaskočeni, další strhli své oře stranou. Klády a výkřiky postupovaly napříč pěším vojskem.

Nic nepodráždí válečníka víc než újma, nekale učiněná jeho druhovi. Těžkooděnci v jízdě srovnali útočnou řadu a s vervou vpadli na nepřítele. Roh zahalekal, šik rebelů se přetavil. Stáhl se za hradbu padlých koní a ozbrojenců, tak jak ji v mezičase stačili z mrtvých těl upravit. Velitel těžké jízdy pohotově stočil směr útoku, obloukem objížděl val mršin.

Zavřeštění rohu… Ostré čelo kosodélníku se vysunulo vstříc jezdcům, hranice mrtvých chránila jeden z tupých úhlů sestavy. Z mokřiny bojovníků mezi štítovou hradbou se vysouvaly dlouhé háky jako paže divoženek, železnými prsty lovily rytíře a přitahovaly je k polibku čepele, strhávaly jezdce ze sedel. Bodce gelabhských kopí vnikaly do živých vod uvnitř hradby, barvily je krví. Sudlice se křížily s meči, metací zbraně jezdců si měnily místa se šípy džanarů. Z hradby vyskakovala bezvládná těla – rebelové se zbavovali mrtvých, přehazovali své překážky soupeři.

Zranění sténali nebo řvali, zmítající se koně s nohama zlámanýma či zapletenýma do střev křičeli a třeštili oči. Chodidla bojovníků klouzala v krvi, oři zmatení bojem šlapali po zraněných i neživých, přeskočili ležící zvířata nebo přes ně padali. Kůň prudce vyhodí hlavou a zvedne hruď, vzepře se o přední, vytáhne záď. Šlehne ocasem, cílevědomě kluše z bojiště. Jeho pán, třímaje meč, klopýtá proti nepříteli, oční koule vyražená šípem se mu komíhá vedle úst jako ozdoba na purpurové stuze.

V té chvíli dorazila pěchota. Ač se těžkooděncům nezdařilo rozbít šik rebelů, soptící Ban Tajrak je znamením vlajek odvolal. Co se nepovedlo prudkým náporem jízdy, soustředěné úsilí pěšáků dokoná – proč zbytečně ničit rytíře, chloubu armády? Přikázal jízdním, aby se znovu seskupili, a hryzl si rty. Ztráty nebyly malé! Třebaže zůstali mnozí jezdci i koně naživu, potrvá, než se pán a jeho hřebec dostanou k sobě. Muži pobíhali po svazích Maralí Šíje a lapali zaběhlé oře.

Roh vzbouřenců zaržál jak útočící drak. Kosodélník pohublý ztrátami se rozvlnil a stáhl v širší ovál. Zapraštěl pod náporem útočníků, kteří jej obemkli, stiskli ocelovou pěstnicí, drtili sval po svalu, krůpěj krve za rudým pramínkem. Oblý šik džanarů se otřásal, škubal jako zasahovaná bytost, uhýbal a pružil jako živá tkáň pod tlakem železného hrotu.

Val z mrtvých chránil i překážel. Pod rýpancem gelabských válečníků povolila stěna štítové hradby a prolomila se. Džanarové spěchali z boků oválu uzavřít ránu, zakopávali přes mrtvé, vráželi do nich, soupeř vnikal do nitra hradby jako tříska do masa. Další zabití zatarasili průchod, kružnice štítů se znovu semkla kolem šiku rebelů: tál jako sníh.

Řev dotírajících Gelabhů, dychtících pomstít své padlé, přátele a druhy, kteří v nehybném prstenci obklopovali štítovou hradbu, teď zesílil. Tak vzkřikne bojovník, jenž zvedá zbraň k smrtící ráně.

V ryku bitvy první zasažení Gelabhové nepostřehli, co se děje. Ti další se otočili v tvář jezdcům a záhubě. Nájezdníků bylo sotva čtyři sta, ale nastavená záda Ochránců by neminuli ani horší lukostřelci než ti nejlepší z džanarů. Sami užívajíce kruhový útok, dštili střely do zmateného zástupu protivníků. Džanarové v posledním vzepětí vyrazili z hradby štítů, aby napadli vojáky jako čelist kleští.

Ban Tajrak pod svahem postřehl výpad nepřítele. Ve snaze nikoliv udržet vítězství, o jehož nevyhnutelnosti byl přesvědčen, ale zabránit ztrátám pěchoty, vyslal k její ochraně jízdní bojovníky, pokud již stačili znovu nasednout na své koně.

Na rozevláté šlahouny pochroumané jízdy narazilo z boku šest setnin – Heratarovi jezdci, odpočatí a v plné síle; do cesty koním Ochránců se shora vplétali gelabhští pěšáci, prchající z bitvy na lučině. Ořech v louskáčku hlasitě chrupl, do hlíny vyšplíchla krev.

Ban Tajrak vyklidil bojiště se ztrátami, jež byly ponižující a citelné. Pozbyl téměř tolik mužů, kolik jich do pole postavili rebelové. Válečníci Ghilabh-Lhanang poprvé ztratili velkou bitvu…

Bitevní pole zůstalo džanarům; i ti se však rychle stahovali pod záštitu lesa. Zahynulo na šest set bojovníků – v drtivé většině nováčků, stištěných mezi hradbou štítů.

Njál vyčerpaně vrávoral po šedé louce, která připomínala jatka v Melliu. Zastavil se, aby si vydechl, a bezděky pohlédl na zem. U jeho nohou ležel padlý válečník, zkrvavená, zablácená hromada, v níž se ani nedalo poznat, zda byl Gelabhem, nebo patřil k džanarům. Vypadal značně neúplně, levé stehno končilo chuchvalcem černých tkání, pravá paže chyběla. Tváři se ještě zaživa dostalo posmrtné masky z narudlého bahna s probořenou dírou úst.

„Uvažuji,“ zachrčel Njál, „zda jsme spíše prohráli, nebo zvítězili…“

Sagitto, schvácený tak, že svůj štít vlekl po zemi rozorané bitvou, ze soudržnosti také udělal zastávku. Nad sanicí se mu jako korálová náušnice klinkal cár rozstřeleného boltce. „Tak docela jsme nevyhráli,“ uvažoval, „ale neporazili nás, a to už je vítězství. Nerozdrtili jsme je, ale rozbili jsme jim armádu. Mají daleko větší ztráty než my. To je začátek převahy, bratříčku. Jen… Koně mě mrzí… Nenašel jsi Drzouna?“

„Ne,“ řekl Njál, „a nemáme vyhráno. Ještě nás čeká Mellios.“ Zdálo se mu, že slyší hučet vítr, a znovu zabloudil pohledem dolů.

Obličej ztemnělý blátem a krví se nadouval syčivým, přerývaným dechem, víčka se pohnula, odhalila zrudlá bělma a rozostřené zřítelnice, těkající vesmírem. Pod temně šedým nebem vál ledový severák a pomalu zdobil těla mrtvých osamělými vločkami.

Er Torsik spokojeně odstoupil od zrcadla. Houževnatost přináší své ovoce: povstání přežívá a bude je řídit jako poslušného koně. Mohl by se obávat o krále – ale naopak, blíží se chvíle Horgighova proroctví!

Kétai blaženě usedla k ohništi. Čas bezdomí byl příliš dlouhý a náročný; neklid a pohoda mají být v životě vyváženy, pro lidi i pro zvířata. Erin pookřála, pobíhala, brebentila, bublala, jak si fretka v dobré náladě povídá a láká přítomné dobrovolníky ke hře. Den končil, zvolna, pokojně, jako se skládá do truhlice sváteční šat. Vědmina vlídná domácí Machdžuma, šedivé vlasy stažené do šátku, seděla se zkříženýma nohama u stěny a vyšívala.

„Říká se po Melliu,“ sdělovala, „že přijde Král.“

„To se povídá už řadu let,“ podotkla Kétai a válcovala prsty levice fretčino bříško, jako by hnětla těsto, až se bílá tlamička chvěla blahem a celé tělo se přivíjelo za laskající rukou…

„Teď je to doopravdy,“ přesvědčovala žena. „Žije syn krále Tungula.“ Ukousla modrou niť, svraštila obočí a navlékala žlutou. „Švec Kespak vykládal, že povládne, i kdyby rebelové nevyhráli. Nejmoudřejší se o to postará, je tak šlechetný. Ochrání nás!“

Erin dávala najevo, že se chce honit a hrát si. Podnikala výpady, poskakovala na místě a kousala Kétai zlehounka do palců u nohou. Podlézala rohože, vyrážela odtud ke smělým loupežím vyšívacích bavlnek a nosila je nazpět.

Kétai ukolébalo zřídka zažívané blaho a fretčí kejklování, nedávala pozor. Hrklo v ní, jako když vůz narazí do patníku. „Rádce?“ vydechla. „Čaroděj?!“

„Je mág,“ nadchla se služka, „vznešený mezi všemi. Jeho oči jsou stříbrné blesky. Bude pečovatelem Krále, a všechno se vrátí do dní, než přitáhli Tamti.“

„Opravdu?“ uryla Kétai. „Za Tungulova otce topili česáče bavlny v zavlažovacích struhách, když si trochu houkli na tučná panděra v Broskvovém Měchu, a za hladového roku Prvního Zajíce Tungulovy vlády jeho Garda tloukla prosebníky násadami bičů. Škoda, že lidé zapomínají na staré písně, pak si může každý vykládat, co se mu zlíbí.“

„Ti, kterým narostly jen levé ruce, si mohli stěžovat,“ kývla důrazně Machdžuma. „Král Tungul věděl, jak pečovat o poddané. Jeho syn se umění vlády naučí také. Moudrý nad ním bude bdít.“

Erin jukala ze skrývačky pod seslí, vynalézavě prolézala z vědra do hromady dříví a na truhlu, couvala přímou čarou s ještěrčí čilostí. Ale vědma zůstala sedět na patách, ruce jí sklesly:

„Víš, co povídáš?“ vykřikla. „Nikdo z opatrovníků vládce nikdy nedbal na svého svěřence, jen vlastní prospěch! Er Torsik…! Všichni pozbyli rozum? Co ohnivý déšť a rdousící přízraky, přivolané Rádcem?“

Když paní odmítá hru, lehne si fretka na místo nejrušnější a nejméně vhodné. Teď to nezabíralo.

„Činil tak,“ řekla tvrdě Machdžuma, „protože ho donutili Ochránci! On sám přece Gelabh není, to nikdo nepopře!“ Odložila výšivku a hbitě ohýbala prsty: „Zachránil Město, přimlouval se za buřiče z Jihu. Nebýt jeho šlechetnosti, popravili by jich víc, Mokrá Stuha by shořela, Král by dnes nežil. Až ho Moudrý povede v panování, vrátí se Nabatu mír a dostatek!“ A vyrazila vítězně: „Všechno, co se povídá zlého, jsou pikle jeho nepřátel, kteří mu chtějí zachovat vládu Tamtěch!“

„Přišel do Nabatu jako Vladařův Rádce!“

„Jen proto,“ odvětila s přehledem Machdžuma, „aby zemi spasil před horším osudem a děsivějším pleněním a aby vzal do své péče Krále.“ Zvedla se, zarputile sevřela rty.

Také vědma vstala. Kdykoliv si myslíme, že je nám osud nakloněn a bláto cesty vysychá, na obzoru čekají deště. Tohle nebyla přeprška, táhly nekonečné zimní lijavce. Žádný pokojný domek s Erin. Sangvalovým odkazem nebyla zlatá lahvička. Předal jí meč svého sporu… zdědila souboj s Moudrým.

Fretka hopkala na šikmo, bokem, obracela se z břicha na záda, chtěla, aby ji paní pomazlila. Ze žertu uhnula ve chvíli, kdy k ní Kétai natáhla paži, a vědma, jíž se mžilo před očima, tápala mimo. Náhle vrtkavou fretčí mysl zlákala jiná zajímavostí, Erin odběhla prozkoumat práh dveří.

„Přítelkyně,“ řekla Kétai, „kéž mezi námi není trpkost… ale kdo se kým nechce nechat přesvědčit, nepřemluví ho, jen se navzájem znenávidí. Nezlob se, neudržím to na jazyku: tvůj Rádce je morem Nabatu!“ Šla si sbalit raneček i fretčí košík.

Ještě toho večera předala fretku do péče své zákaznice, které vyléčila neplodnost, a Erin ji řadila mezi oblíbence. Jejich vzájemné vztahy byly vřelé, žel, chatrč té dobré duše malá jako ptačí hnízdo. Kétai pošimrala Erin mezi kulatými oušky, s díky se rozloučila… Zmizela v nuzných uličkách Města.

Hledači se vlekli zledovělými horskými chodníčky na východ. S obtížemi sledovali stopy lupičů, jež se dvojily, mizely v suťovém poli, na stezce přes močál, v korytu potoka. U bystřiny ztratili otisky nadobro, i když zkusili jít dlouhý kus po proudu a nazpět. Lyk šmejdil dokola, ocas mu znejistěle plandal. Damazid láteřil, až ze stromů padaly hrsti sněhu. Zahlédl ji Foke – malou zlatavou skvrnu v modrobílé pokrývce protějšího břehu, nedotčené šlépějemi. Ayrenova Medunka… Řetízek s magickým znakem zdobil sošku jako náprsní štít bitevního oře.

Zrzek si třel chmýřnaté temeno. „Asi ji sem vyhodila voda,“ zafuněl a pečlivě zastrčil hračku do záňadří. „Habrujem do kopečka k zákrutě potoka a doleva do skal!“ Nemýlil se; než padla noc, ucítili ve větru kouř.

Mrzlo, zvečera padal hustý mokrý sníh. V přístřešku z chvojí sice působil úsporný a vydatný oheň ze dvou překrývajících se polen, ale Foke nebyl tuhé zimě zvyklý. Z obav před napadením se Hledači střídali v hlídce místo Lyka, jenž býval poslední dobou tak zmořený, že ani nebudil za úsvitu své lidské společníky. Spal dojemně hlubokým sněním, z klubka chlupů přečnívalo jen osamělé ucho. K ránu se přemístil k zrzkovi a položil mu mohutnou hlavu přes hrudník. Psance víc tížil nový den…

XX.
Na schodech leží sníh

Erin už po sté oběhla maličkou chýši. Milostivě naladěna, nechala se pohladit dětskou pacičkou, vyjedla potají jogurt pro domácího skřítka, vyšplhala po hospodářově plášti a do kapuce ukryla kus mastné placky. Uprostřed šmejdění se rozplácla na bříško. Její paní se neschovávala ani v koutech, ani v pokrývkách na lůžku. Erin položila bradu na zem, pohled se rozostřil… Není doma! Sem určitě nepatří, nejspíš zabloudila. Vystřídaly už tolik pelechů –

Modré světlo půlnoci klíčilo otvorem po suku ve dveřích, jako by do kolny vstupoval zářivý vesmír.

Ayrena sem zavřeli hned po příjezdu. Dvorec obehnaný palisádou skýtal chabé pohodlí; lupiči, sami unaveni cestou, se především zbavili starosti o zbylé zajatce a nacpali je do stájí na dvoře. Král měl výsadu vlastní posady, do které mu hodili pokrývku a přistrčili ohřívadlo. Na dlaň chlapci vyklopili sběračku vychladlé kaše, tím péče končila. Jak žár v ohřívadle skomíral, drkotaly Ayrenovi zuby, i když obíhal své vězení kolem dokola, aby se zahřál.

Tarsis, zajatce důvěryhodného a neschopného obrany, zaměstnali při hodovním obřadu. Hladový král cítil až do kůlny vonět pečené maso, slyšel výbuchy smíchu, třeskot misek a pohárů, hlučný zpěv a něčí kvílivý křik. Nemohl spát, ale nevadilo mu to.

Kulatou dírkou v krajním prkně dveří vyklouzl ven. Noc blankytná závějemi zvonila pokojným tichem. Medunka na něj čekala, frkala netrpělivě a hrabala kopytem. Natáhla k němu měkké chřípí, zlatá hříva se jí třpytila, jak pohazovala hlavou s temnýma, zářivýma očima… Dvorec, lesnaté údolí, hřebeny hor se propadaly hluboko pod nohy letícího koně.

Ayren, zrak přilepený do nicoty, objížděl prstem otvor po suku. Zaškrábání do dveří zaznělo chlapci v samotě kůlny jako hromobití. Škubl sebou: uvědomil si, že dvorec konečně ztichl. Nový šramot. Král zatajil dech, oči se rozšířily očekáváním – a prudce mrkl, jak jej ovanul průvan otevřených dveří, tvář se mu uvolnila úsměvem… Skočil Tarsis do náručí.

Hadačka se shýbla pro uzlík se zásobami, který odložila do ušlapaného sněhu na dvoře. „Půjdeme, můj pane,“ vybídla ho tiše.

Ayren kývl, přitáhl za sebou dveře od kolny. Věděl, že když nenechají nápadné stopy, získají další chvíli předstihu. Tarsis vzala krále za ruku. Slabě vykřikl a nehnul se z místa.

„Já nějak nemůžu,“ šeptl v zoufalých rozpacích. Měl prst prostrčen otvorem po suku hned vedle závory. Divoce jím kroutil a škubal, aby se osvobodil.

Hadačka v duchu zaúpěla. „Cos vyváděl…?“ sykla ostře. Snažila se králův levý ukazovák vyvléknout z nestvůrného prstenu. Vůbec to nešlo.

„Jen jsem tak zavíral,“ špitl nešťastně Ayren. Ukazovák pod nesmlouvavým tlakem dřeva rychle nabíhal.

Tarsis, zhluboka oddechujíc, zkusila probudit svou vnitřní sílu. Jako by rozdmýchávala oheň z vlhkého dříví. Úzkost a vyčerpání minulých dní vsákly její Moc. Dala bych za něj krev, pomyslila si hořce, a kdykoliv mu mám pomoci, zkazím to!

Drahocenný čas se hmoždili s prstem a dveřmi. Král zaťal zuby a mrkal, protože přes dívčinu šetrnost záchranné práce ošklivě bolely. Tlusté, děravé prkno dveří bylo vsazeno pevně a bez dláta nešlo uvolnit, v oku vězel ukazovák. Tarsis pochopila, že ho spíš ulomí, než dobude ze sevření. Poslední pokus – ruce jí sklesly. Mlčela; Ayren poplakával.

Začalo svítat. Černé lesy kolem dvorce vylézaly z temnoty a mlhy, zahryzly se hřebenem korun do šednoucího nebe. Skalnaté vrchy Schodů si na strmá úbočí bílá sněhem nasadily těžkou, mračnou čepici.

„Velké nesnáze si žádají důkladné prostředky,“ řekla. „Vydrž zatím, můj pane, hned se vrátím.“

Sledoval ji úzkostně, jak se plíží podle ohrady ke stavení. Na prahu dřímala po uši zachumlaná hlídka. Z pláště čouhal hrot kradené gelabhské přílby a ostří sekyry. Tarsis v bláznivé tvrdošíjnosti nevzdávala ani věci předem ztracené. S palčivým vědomím, že pohromu zřejmě neodvrátí, opatrně chytila topor pod čepelí a mírně zatáhla.

Naditý plášť se nepohnul, ale sekeru svíraly lapkovy tlapy pevně jako dřevo vrat Ayrenův ukazovák.

Hadačce se krátil dech. Přidřepla proti muži, sesunula mu pomaličku plášť z hlavy. Drátěné pletivo přílby jemně zachrastilo. Ustala, trnouc hrůzou. Chlap odfukoval v hlubokém předjitřním spánku. Zvlhčila si rty, napřáhla palec a ukazovák s prostředníkem. Zabořila je po obou stranách do mužova hrdla, hned nad klíční kosti. Tepny pod kůží se vzepjaly a narážely proti prstům, jež v nich zastavily krev.

Lapka sebou cukl, zasípěl, oči se vytřeštily do bytnících temnot. Výbuch okamžiku, a pohltily jej. Široké dlaně sklouzly z toporu. Tarsis se napřímila, zbraň v pěsti. Šťastně se usmála.

„Polož to!“ poručil studený hlas u kůlny. „Jedinej pohyb, a kluk dejchá skrz kejhák.“

Ayren necítil kleště tlap, které ho draply za šíji, když udeřili sekyrou do dveří a osvobodili mu ruku. Dvůr se hemžil lidmi, pokřikovali, smáli se, vztekali. Nevnímal je. Zapomněl na šrám nožem pod bradou i na škubavou bolest v odřeném, otlačeném ukazováku, třebaže vystřelovala až do zápěstí. Viděl jen Tarsis, její tvář jako klidná planina pod teskným závojem sněhu skrývala černou bezmoc a hanbu neúspěchu. Dívčiny oči žadonily krále o odpuštění.

„Co s tebou, mrcho,“ zachmuřil se vůdce lapků. „Praštil bych tě, umažu si meč.“ Chvilku přemítal a rozesmál se. „Héj, chlapi, vemte ji ke skále!“

Hulákající houf se vyvalil z dvorce do bílého hvozdu: uprostřed té živé pěsti vězela Tarsis. Král, vlečen svým strážcem ve stopách rozjařených lapků, klopýtal přes větve a smyčky ostružiní ukryté v závějích, kolem nízkých skalisek jako vdolky sypané tvarohem, dál k dýmající bystřině.

Hlídka před vraty dvorce si hlučně protáhla paže, vyčistila si nos a prsty otřela o zadek kalhot, hned vedle toulce a luku, zavěšených přes rameno.

„Všici sou pryč,“ šeptl Damazid. „Ale musíme vokolo, zadem přes lesejk.“ Čelo návrší, na němž stál dvorec, lemoval bílý pás louky s trsy orezlé trávy.

Foke, zplacatělý vedle psance za hrbolem závěje, němě kývl. Čelisti mu tuhly. Lyk, třetí v zálehu, vzdychl, bradu mezi tlapkami a vztyčené uši. Nespouštěl ze společníků zvídavý pohled. Neklidně se zavrtěl, tušil vzdálenou přítomnost své paní… možná v lese za lidským doupětem. Ti dva jsou tak pomalí! Nic nevnímají a necítí – už nebude čekat!

Strážce u vrat zpozoroval pádícího psa v poslední chvíli. Sivý stín uháněl bez hlesu, tesáky svítily jako ledové bodce. Lupič zavřískl a mrskl nožem.

Zrzek zaslechl psí vyjeknutí, Lyk se překulil, znehybněl, šedá a rudá skvrna na bílém plášti pláně. Psanci naběhly uzly svalů na sanicích. Skarf v pěsti, vyrazil do střemhlavého útoku. Foke ho následoval s prodlevou, danou prochladnutím a údivem: nečekal od usmoleného lapky umění nože, jaké sám ovládal.

Z lupiče mžikem opadlo rozladění ze služby, co ho připraví o zábavu. Řítící se ryšavý obr mu připadal ještě hrůznější než vlkodlačí pes. Zařval na druhého strážce, který právě odskočil dovnitř pro hlt k zahřátí. Tasil, čepel prosekla jiskřící vzduch.

Zazvonilo to – Damazid odpálkoval letící nůž širokou čepelí Skarf. Fokeho ostří mířilo protisměrem.

Zbojník, který zburcován výkřiky pustil čutoru s páleným a vydusal ze vrat, viděl hroutící se stráž a obrovitého díva. Pak mu zapraštěla žebra.

Tma před očima, hukot v uších, v mozku dunění: „Malej kluk a holka s fialkovejma kukadlama – kde sou?! Nehanykuj, nebo ti narvu do řiti tvý moudí!“

„Dělat, že sme voni?“ uvažoval Damazid, když lapka vyblekotal zmínku o skále a omdlel hrůzou. „Do tědle hacafraků se nevlezu,“ usoudil posmutněle. „Svinská práce – proč sem tolika vyrost?“

„Stačilo by se přiblížit. Obléknu si šaty toho živého a můžeš hrát mého zajatce,“ nabídl Foke.

Zrzek k němu shlédl s výrazem neskonalé útrpnosti. „Jináč seš zdravej?“ hlesl a rázoval k Lykovi. „Ahé,“ hlásil potichu, „štístko! Gazelka nám za svýho čokla neškubne uši u samýho kolena! Von dejchá! Holt má kořen, no. Pomoz mi vyndat kudlu! Čim ho vofačujem?“ Zvedl psa do náručí, střapatá hlava na krku prodlouženém a změklém bezvědomím se klinkala. Srst slepená krví tuhla v mrazu a chrastila jak bodliny. „Zatím ho skováme v lese pod chvoj. Páč teďkon,“ nadechl se jako kovářský měch, „dem vyjednávat!“

Mezi stromovím se vzepjala mohutná skála, koleno Kamenných schodů, vystrčené zpod mlhové sukně. U její paty se shlukli bujaří diváci. Hukotem veselí prorazil Tarsisin výkřik, pronikavý jako zášleh blesku… Vybuchl radostný povyk s poznámkami tak peprnými, že se rděly kameny i pod návějemi. Ayren se zběsile rozkřičel: byl přesvědčen, že hadačku shodí z útesu.

„Nevejskej!“ okřikl ho hrubě jeho hlídač. Vydatně užívaje loktů i nohou, procpal se s chlapcem do první řady. „Aspoň se jednou pořádně umeje!“

Z čela skály se řítil vodopád ve sněžných kaskádách, vířil v tůni mezi lebkami balvanů, zpěněným proudem se vrhal do šera hvozdu. V bouřícím sloupu vod se krčilo temné stvoření s rozpaženýma rukama.

Ayren pochopil, že hadačku do té nedůstojné a smrtící lázně ukřižovaly provazy, uchycené na březích. Medunko, pomoz nám! vykřikl v duchu úpěnlivě. Medunko, prosím, dělej něco, zachraň nás – Medunko…!

Tarsis vnímala jeho přítomnost, ač ji oslepily drsné dlaně vody. Zima ji pronikala tisíci břitkých ostří, drtila a řezala až v útrobách. Kosti zkřehly v krápníky. Ledový proud, neustávající nemilosrdné krupobití, tloukl do dívčiných plecí a temene. Strhával s sebou vzduch a místo něj soptil vodní tříšť a páry. Hadačka naprázdno, přerývaně lapala po dechu. Udusím se – pomyslila si. Unášelo ji zoufalství prudké jako let peřejí… Na jeho dně zaťala nehty do zubožených trosek vnitřní síly, hrdosti a odhodlání; zbývalo jich už jen docela maličko.

Vydržím… není to tak hrozné, umiňovala si. Údery proudu přestaly bolet, soustředěně pracující plíce vsávaly vzácné částečky vzduchu, ještě usilovněji bojovaly o výdech. Je mi teplo, přesvědčovala mrznoucí tělo, vnucovala mu žár, a skutečně, sžíravý chlad ustoupil. Vědomí, že dokáže vzdorovat vodopádu i svým nepřátelům, ji zahřívalo jako horké víno.

Tříštivý sloup vody stíral nános bláta, lepil oškubanou látku k pleti. Vůdce lapků sledoval popravu s rostoucím zájmem a zkušeným pohledem. Ptačí tvář se mu stáhla překvapením.

„Ty, blejskni! Není tak křivá ani vomšelá, jak vypadala,“ řekl svému pobočníku. „Tyrkysová Paní jí teda vejbavu nevošidila.“

„Ujde,“ mínil oslovený, „dyž se eště kapku vodrbe. Škoda jí nenajít místo v některým domku radostí.“

„Tydle outlý rybičky vokáčky si vybíraj mlsouni v Sogorlem Bajah,“ uvažoval vůdce. „Na Velkým tržišti by vynesla pěknej peníz. Vy tam, vodvažte ji, dělejte – ty mokrý hadry pryč! – a honem do deky!“

Tarsis se vynořila z dunící černé prázdnoty. Pomalu nabývala vidění, ale nemohla je zaostřit a v uších dosud ryčely klesající vody. Pokožka jí zmrtvěla a sálala mrazem. První okamžiky hadačka ani nepostřehla hmaty cizích rukou, stěží si uvědomila, že ji někdo balí do tlustého pláště. I kdyby se zakutala do vyhřátého kajčího peří, nepomáhalo by to příliš. Kolem šíje prostydlé na kámen se dívce ovinuly rozechvělé packy zarudlé oznobeninami, poraněný ukazovák otekl.

„Tarsis, hrozně jsem se o tebe bál! Strašně ses třásla a tvářila jsi se žalostně, jako bys umírala.“

Hadačku polil žhavý stud. „Přihořívalo,“ šeptla. Zuby jí setrvale cvakaly. Zvedla tvář – Z výrazů těch dvou, odhadujících a oceňujících, přečetla svůj úděl. Představa nejhlubší ztráty svobody ji zahltila nepříčetným děsem. Téměř vykřikla: „Vraťte mě raději do vodopádu, slitujte se, ať smím zmrznout…!“

S úsilím se ovládla. Ještě zbývá čas, zatím ji neoddělili od krále. Teď je příliš slabá, nemůže se odvážit rvačky s přesilou, příští dny však najde novou příležitost. Skutečně prohraje teprve tehdy, až se vzdá naděje, v okamžiku, kdy ztratí vůli bojovat.

„Nebudeš mi zdrhat, střízlíku!“ zařval králův hlídač a klepety prstů mu stiskl krk jako zajíci.

„Pusť ho!“ zasípala Tarsis. „Nebo skočím zpátky, a máte po tržbě.“

„Pusťte je voba, nebo na vás skočim já!!“ zahřmělo houfu za zády tak mocně, až se hlomoz vodopádu proměnil v šumot ručeje. A Damazid významně pozvedl Skarf. Foke se pro jistotu přisunul k jeho lokti: chlapů bylo nejméně patnáct.

Zrzek viděl Tarsis, promodralou v obličeji, k němuž se lepila černá stébla vlasů, třásla se v plášti, jako by s ní někdo lomcoval. Ayren bílý jako vajíčko třeštil oči a držel si poškozenou rukou.

„Si vypad z mámy na hlavu,“ předhodil vůdce a ukázal zrzkovi fík. „Tu voraženou prcinku zajedem, aby nevydrápla voči prvnímu hostovi, a střelíme ji do vojenskejch hejbáren u Temimu. Na kluka mám vyhlídlýho kupce, co sbírá hošátka samýmu Chirmenu Plazákovi!“

Psanec temně zaryčel. „Vyhandluju,“ štěkl, „pokládek za všecky chechtálky světa, takovej si eště nečíhl… Mrkneš, a budeš somrovat, abysme uďáli kšeft.“ Levičkou smekl ze zad svůj tlumok.

„Sem žhavej,“ utrousil lapka bez nadšení.

Damazidovi přišlo, že se mu třepí srdce na krvavé nudličky, že mu ruce odpadnou od těla, když páchá svatokrádež na své lásce. „Láme se hřbet mý duše,“ pomyslel si v černém žalu. Vrazil prsty do útrob rance, jako by si rval vlastní játra. Z hadrů se vymotal pohár z nevídaného kovu, skvostný jako paví chvost, zářivý jako císařská koruna, jediný mezi všemi… Jeho kobaltovou dutinou padala věčnost.

„Sepulgovy koule!“ dechl loupežník. „Beru.“

„Prr,“ napřáhl Damazid pěst. „Z ručky přechňap.“

„Udělej si uzel na vocase, dyž nevěříš na slušný jednání,“ urazil se vůdce. „Eště porád z vás dvou tajtrlíků můžem nasekat pilaf!“

„Maso by bylo tuhý,“ odtušil zrzek a protočil v hrsti topor Skarf. „Pošli sem cvrčka, dám mu vejkupný, na půl cestě k vám přidej holku a maníka vod vás, co si ten muj zázrak přešáhne – jasný?“

Vůdce mlčky kývl. Postrčil vpřed Ayrena, jenž se rozběhl k psanci. Vědom si důležitosti úkolu, nevrhl se Damazidovi na krk, ale s obřadnou úklonou vztáhl ruce k poháru. „Tys vzal nástroj Nejmoudřejšího?“ zeptal se přitom nadšeně. A hadačka pochopila. Dotekem krále bude očištěno Rádcovo zřídlo síly…

„Ne –!“ Tarsis se vrhla vpřed.

Ayrenovy dlaně spočinuly na třpytném kovu v okamžik, kdy dívka sáhla po králově lokti.

Blýsklo se – to jen vyšlo slunce, oslepivě bílým žihadlem proťalo tučné záhyby mračen, sklouzlo po sněhu. A zívl si ranní vítr, určitě, ještě kymácel neduživými stébly a zvedal zmrzlé vločky.

Psanec zasténal. Byli pryč všichni tři. Damazidovi udělalo zděšení zle, nohy mu změkly. Nutkalo ho dřepnout si do závěje a fňukat žalostí.

Zbojníci výhružně zamručeli.

„To není naše vina,“ spustil Foke v tušení potíží, „zapůsobily tu čáry.“ Trnul, že na rozpravu nedojde.

„Vy ste nám chtěli lípnout zakejklenej šmuk a svý lidi ste vodtáhli s nim!“ přeložil si skutečnost vůdce. „Krafals něco vo důvěře? Ty podvraťáku, zmrde!“

Obě strany se jaly vysvětlovat svůj názor co nejostřeji. Hojily své zklamání tím, že je vtloukaly do těla těm druhým; tak se staly zbraně nadbytečnými.

Zpočátku si Foke s Damazidem kryli záda. Brzy se bojové uskupení zvrtlo a každý kupil poražené po svém způsobu. Drobný, svižný Foke kmital, přebíhal, poskakoval, točil se a zasazoval krátké, tvrdé a bleskové rány. Bezostyšně užíval, co okoukl z Njálova Suchého boje: užití cizí síly k jejímu vlastnímu zničení se mu zamlouvalo a ladilo s jeho mrštnou pohotovostí.

Damazid nepotřeboval k rvačce vybroušené umění zápasu. Ze všech jemných fint dokázal čile uhnout nebo napřaženou paží zachytit ránu. Oplácel útok údery pěstí, neuspěchanými, pravidelnými, drtivými jak buchot mlatcova cepu. Výpady se od něj odrážely jak od bájného netvora v kostěném pancíři, zatímco jeho ohromňánské tlapy, stočené do kamenných mlatů, duněly na temena hlav, jako host uhodí do stolu, či vyrážely současně dvěma směry k různým cílům – zasahovaly neomylně a natrvalo.

Sníh pod vodopádem pokryly hekající a sténající postavy. Zbylí lupiči spěšně ustupovali ke dvorci, opouštějíce na bojišti oba Hledače.

„Sem vorvanej jak vráteň,“ zamumlal prasklým rtem Damazid. „Ale ulevil sem si,“ dodal spokojeně. „Jo… dobrý! – Mlaskavá vostala celá.“

„A teď?“ zeptal se potlučený Foke s obavami.

Psanec sklonil hlavu jako býk a z hloubi duše zafuněl tak mocně, že to posunulo bezvládného lapku u jeho nohou: „Teďko to musíš říct JIM –!“

Mnozí z džanarů reptali. Heratar Tisícník nedovolil zakopat padlé na Maralím vrchu. „Mrtví k mrtvým, živí k živým! Zem ztvrdla a nezbývá nám čas! Mohli bychom místo nebožtíků pohřbít svobodu Nabatu.“

Popřál lesním bojovníkům odpočinek, aby opatřili koně, uspořádali výstroj, vyhladili ostří zbraní; zub v břitu může rozlomit čepel, zachytit se v ráně. Odletující štěpiny způsobily nejeden lehčí šrám, Njála samého úlomek z vlastního tesáku trefil těsně pod oko. Písaři došlo, proč tolik gelabhských vojáků a veteránů z Tungulova vojska mělo na lících vtesány paměti z bitek. Hodně ran šlo do obličeje, nejméně chráněného, snadno přijímajícího písmo krve, ale vzorník poranění skýtal bohatou nabídku od rozdrcených prstů u nohou až po ramenní kloub zhmožděný zuby koně.

Na sklonku odpoledne směřovalo k Melliu šest sborů dobře vyzbrojených, byť téměř bez potravin, každý po své cestě a se svým posláním. Tři z oddílů měly znepokojovat Ochránce, Mogunro bděl nad výzvědnou četou, Heratar burcoval Nabatské. Protože Tibbar zahynul v bitvě, převzal jeho skupinu Olgenjur, postarší lovec z Kamenných schodů – jako balvan u stezky hranatý a nenápadný, tvrdý a neochvějný.

Sagitto postupoval k Vudžídu, kde se za pět dní měl spojit s Lostunovými pěšáky k útoku. Sněžilo, pláště půl tisíce bojovníků těžkly, zbělala srst stovky koní, mezi nimi i strakoše Batchú a Drzouna, které Vlk vypátral a vyprosil. Zprvu sypké, jiskřivé vločky padaly v obrovských chomáčích tak rychle, jako by chtěl kdosi schovat celý svět.

Vichr div neporazil koně a cloumal pěšáky; sníh houstl v metelici, řinul se neúprosně i nazítří. Zvířata se střídala v prošlapávání stezky. Posléze museli jezdci opustit sedla, aby provedli oře závějemi. Koně místy zapadali po břicho, vzpínali se, vyhazovali kopyty, vynucovali si zastávku.

Zasněžené postavy zvědů, kteří krátkými průzkumy střežili boky dlouhého zástupu, se nořili z vánice jako duchové. Džanarové se brodili kupředu, unavení, zkřehlí s omrzávajícími nosy i prsty, trudnomyslní a hladoví, šaty a škorně promočené, šlachy ztuhlé až ke křeči.

„Vojsko za sebou nechává zchromlá zvířata, raněné i výzbroj. Tohle já nechci,“ prohlásil zachmuřeně Sagitto. „Ale jestli nenajdeme útočiště…“

Narazili na osm kruhových obydlí jako stany ze dřeva, porostlé mechem. Lovci z osady se před bitvou na Maralí Šíji přidali k Heratarovi. Jen dědci, ženské a drobotina vybíhali z domovů a vítali džanary. Stará šamanka kmene se jim klaněla, přála šťastný návrat v přízni lesních bohů. Koně stáli sklesle s chomáči sněhu ve hřívách, třásli se pod houněmi zimou, a Vlkovi muži zhltali ve vsi téměř všechny zásoby, ač se je rozzlobený Njál snažil zadržet.

Ženy plakaly, ne pro jídlo, ale radostí, že mohou válečníkům Nabatu nabídnout stravu k posilnění, neboť je třeba nasytit především ty, kteří loví či vedou boj. Vařily jahodový čaj, huspeninu z kostí, chystaly placky z ječmene a drcených kořínků. Zraněným slavnostně donesly sedm vajíček na javorové misce.

„Nelíbí se mi obírat nuzné,“ hněval se písař.

„Horší než bitvy a požáry je obživa vojsk,“ řekl Sagitto. „Proto spěchá Mecháč s tažením. Nepotáhnem na Vudžíd nalačno a koně aby chroustali jen březové haluzky. Vím o zátoce, co bude pod ledem. K večeru překlouzáme Inai a dojdem si pro zásoby!“

Tvrz Železný Stůl se pevně rozkročila na chlumu nad pravým břehem Inai. Dvojí vysoká, kolová hradba a mocná hranatá věž z kamene vykukovaly mezi šedobílými cípy lužního lesa, posledního před pláněmi Mellia. Osamělá skaliska a pahorky dávných mohyl protkávaly plochý kraj, který Chrabrý Choz Kalsan ze strážního ochozu věže přehlédl jedním ospalým okem. Šest let v pohodě spravoval území kolem Železného Stolu: nikdo z místních – rybářů, lovců a ovčáků – nepůsobil obtíže. Krásně se v lesích honila vysoká! Po bohaté kořisti chutnal horký čaj s koňským sádlem a smetanou, hojně kořeněná zvěřina, vypasení tetřívci…

A dnes? Zapizdění buřiči válčí, Železný Stůl praská vojenskými zálohami. Stáhli je z blahobytných posádek Štědrých polí pro armádu Mocného Sin Korobiho – é, podle nových zpráv Ban Tajraka. Šestadvacet desetnin čeká na posla s rozkazy, dřepí pod velením Choz Kalsana a tísní stálou posádku. Ač přispěli do spíží tučnými zásobami, zase vysávají sudy ve sklepě.

Ten poklid! Šeří se, daleko za línými pahrbky zapadá rudá tisinka. Z větví v nedalekém lese mží duhová jinovatka, tichý vzduch jiskří. Jen kdyby ti holomci z východní posádky neřvali před kuchyní!

Strážný se vyjevil, když zahlédl oddíl oškubanců soukat se do zavátého vršku k tvrzi. Tři sta duší a pár koní, klouzalo to po namrzlém sněhu, chlapiska občas upadla na nos. Rebelové vypadali lačně, zpustle a nemotorně, oštěpy drželi jako ženská kopist, šípy jim padaly jako drobty od úst, div se nevymiškovali vlastními meči.

Nechali koně nad úpatím chlumu. Pěšmo, se žebříky slátanými z větví a klacků útočili na valy – hejno vešek, lezoucí jedna přes druhou. Choz Kalsanův pobočník se počural smíchy. Padesát mužů za hradbami může vydat za půl tisícovky v poli: vojáci odrazili buřiče snadněji, než Chrabrý složí srnce. Vzdali zteč rychle, to se dalo od té sběře čekat, a odtáhli s několika nehybnými těly. Krev na sněhu zrůžověla mrazem jako melounová dřeň, zatímco se stmívalo.

Choz Kalsan nečekal, že se od skály na planince mezi břehem a tvrzí začne vzápětí ozývat rámus, křik a převeliké bušení. Za hranicí dostřelu se ve světle hranic, jež rozehřívaly zem, míhaly postavy rebelů, vláčely z lesa poražené pně, oháněly se sekerami a širokými železnými násadami, co poslouží ke kopání i k rozbití nepřátelské lebky. Tak krušně trávili ledovou noc a kazili vojákům v Železném Stole spaní.

Zimní jitro nespěchalo; v modrém šeru šustila křišťálová tříšť o kameny břehů, ovíjela průzračné prstence kolem stvolů rákosí. Nad černým pruhem hvozdu se vynořilo šarlatové slunce, odráželo se od ledu a sněhu pobřeží, oslepovalo… Přesto nemohl Choz Kalsan pokládat obraz před tvrzí za přelud.

Do rána seskládali rebelové u skaliska ubohou ježatou palisádu z nedbale zahrocených, neodkořených kmenů, křivou jak žebrákovy zuby. Stloukli i bránu, tak na tři kýchnutí. Mínili val chránit příkopem, zatím ho stihli vyhloubit jen pár sáhů vedle vchodu. Směstnali se všichni pod ochranu bídného oplocení a horlivě pokračovali v budování nevelkého zimního útočiště. Zdálo se, že lepí z křivé kulatiny přístřešky jak vraní hnízda a vztyčují základ posedu.

Chrabrý zrudl vzteky jako čerstvé slunce. Drzí zbojníci nemají síly k ovládnutí tvrze, tak zbudují zimní pevnůstku v jeho kraji a hned proti Železnému Stolu! Budou obírat jeho osadníky, lovit jeho srnce a znepokojovat vojáky mimo hradby. Brzy, až opustí branci ze Štědrých polí tvrz, zbude mu padesát mužů: budou se mít co ohánět, aby Železný Stůl uhájili.

Velitel tvrze neprodleně vytrhl do boje. Bílým jitrem se pokud možno nehlučně přikradlo skoro tři sta vojáků k nouzové stavbě, obsahující tři stovky válečných nedochůdčat, když předtím dovedný střelec kuší zneškodnil strážce, klímajícího před branou. Úderným výpadem zaútočili na její vratká křídla – zaskřípěla, zasténala, vpustila Ochránce do ohrady. Gelabhové za bitevního pokřiku a zděšeného řevu rebelů započali dílo Ok Hagžarovo.

Díl hrubé palisády v šíři dvanácti stop povolil a překlopil se přes příkop u brány. Jako voda otevřeným stavidlem narazila vojákům do zad vlna džanarů. Muži v opevnění se semkli v pěst, jež si podala Ochránce z druhé strany lisu. O třetinu četnější, než Choz Kalsan předpokládal, prokazovali, že hladový vlk kouše zběsileji než sytý.

Strážní, kteří zůstali v Železném Stole, ze zájmu sledovali bitku, avšak víc než zvrat v utkání je zaskočili ozbrojení útočníci. Znenadání se objevili uvnitř hradeb a nesmlouvavě hlásili břitkými čepelemi, že tvrz patří jim, i se zásobami v komorách, polévkou v kuchyni a ohněm v koších ohřívadel.

Ochránci se bili se zoufalstvím těch, jimž odebírají výhody tepla, stravy, bezpečí – výsadu válečné převahy nezvratně pozbyli. Buřiči sehnali do houfce ty, kteří přežili, pokud už neunikli za šarvátky. Odebrali jim zbraně, nezasažené pro jistotu poranili na noze a odevzdali je volnosti v mrazivém dni. Nejbližší město, v němž se usídlili Gelabhové, jejich rodiny a menší vojenská posádka, bylo dvacet mil jižněji.

Džanarové vstoupili do tvrze, aby si odpočinuli po cestě a náročné noci, byť se, návnada a záloha, střídavě trochu zahřáli. Rudý sníh roztával na zbroji a stékal ve špinavých kalužinkách na prkenné podlahy. Neběželo jen o potraviny a tvrz, kterou stejně ponechají bez dozoru: není důležité dobýt území, ale rozbít síly nepřítele.

Když Sagitto vydal rozkazy, které zajistily řád přechodného pobytu a bezpečí džanarů, v naději na ždibec spánku zabral s Njálem komnatu Choz Kalsana – jenž se právě s řezavým uhlím v duši a s probodnutým lýtkem vlekl lesními závějemi.

„Mistrova knížka tvrdí, že války se vyhrávají i krumpáčem,“ klábosil Vlk. Do kouta jizby hlučně odložil potřísněný osníř. Na očistu a údržbu zbroje byl příliš unaven, ale nepřiměl se, aby podobné starosti coby vojevůdce přehrál někomu podřízenému. „Co vyšlo tady, na Vudžíd stačit nebude, a trčíme v kaši sami až po slechy! Kdyby nám sarijští urozenci mínili vypomoct zbraněmi i čeledí, už to udělali.“

„V Rohu jsem slyšel vyprávět, že kníže Chirmen zajistí posily,“ ozval se písař pochybovačně.

„Pokud měl pomoc svolat Chirmen, je po naději.“ Sagitto přerušil své soukromé úvahy, jestli stojí za námahu stáhnout si škorně, „Mecháč nám vykládal o povstání na Jihu, prý na něm kníže neměl zásluhu ani podíl. Kdoví co teď tropí v Melliu! Prodal by panenství vlastní babičky.“

„Musíte si přispíšit,“ doporučil ponuře krkavec, který přiletěl na okenní římsu. Rozpřáhl křídla a seskočil na zem, vážným kolébavým krokem dorazil k nim. „Zabralo mi hrozně času, než jsem vás našel, kouzlil jsem a málem mi námahou upadla křídla…“

„Měl ses poradit s Gazelkou,“ neprojevil nadšený obdiv Sagitto. „Určitě by zavěštila, kde vězíme, a nemusel ses tak honit. Jak je v Kuen-sapek?“

„Máme potíž,“ Foke se z rozpaků načepýřil, „Tarsis a krále si Rádce včera přitáhl čarami.“

Njál ztěžka dosedl na lavici, tvář bílou jako sníh na římse.

„Foke, ty dvojnásob temná obludo,“ pronesl Sagitto pomalu, „víš, co se dělá poslům černých zpráv?“

„Jestli na mě sáhneš, klovnu tě,“ zakrákal Foke. „Chceš mě připravit o krk, když ho nasazuji, abych vás varoval? A budete mě ještě potřebovat, vždyť našeho pána můžeme do dne slunovratu zachránit…“

„Co Tarsis, Ptačí ucho!?“ zařval Vlk, oči zarudlé a naběhlé slzami. Vystřelil z komnaty, práskl dveřmi. Foke přešlápl z pařátu na pařát. Njál zatínal zuby.

„Proč se tolik rozčiluje?“ zabrblal Ptačí muž, roztržitě zajel zobákem do peří a pročísl ho. „Někdo vám to musel říci, a ani jste mi nepoděkovali, že jsem vás vypátral.“ Přesto měl pocit, že je zapotřebí říci několik vhodných, útěšných vět.

„Škoda, že už ji asi neuvidíme, protože byla bláznivá, ale dovedná léčitelka a občas užitečná, zvlášť, když držela jazyk na uzdě.“ Rázně se přikodrcal k oknu a vyhupl na římsu. „Možná ji Rádce nechal sníst nějaké stvůře nebo shodit ze své věže. Třeba ji začaroval v lišku s rybí hubou…“

„Troubo,“ řekl jadrně Njál. Nezvedl hlavu, nezvýšil hlas, ale šlehlo to jako úder mečem.

Foke zakmital mžurkami a nechápavě klapl zobanem.

„Jsi osel!“ Njál vyskočil, přibouchl okenici a zaječel: „Chorá makovice!“ Zdivo se otřáslo, dveře vztekle třeskly podruhé.

Foke nejistě přešlápl ve sněhu na okně. „Jen jsem chtěl navrhnout, že se po ní podívám,“ zahuhlal. Povytáhl krk, zašilhal jedním okem přes blánu okénka v jejím středu. Třebaže průzor propouštěl nejvýš matné obrysy, neslyšel nejmenší zvuk – komnata byla neodvolatelně prázdná. Zabušil zobanem na okenní rám, ale nikdo se nevrátil. Ptačí muž se otřepal. Odrazil se a zamířil mrazivým povětřím k Melliu.

Ptačí muž měl trochu vztek a mírně se styděl, byl strašlivě vyčerpaný, kosti ho bolely. Ale nelitoval, že ten let podnikl. Zakroužil v povětří vysoko nad Melliem. Bylo větší než Cíněroh, Ökdi a osady jihu, ohromnější než Kuen-sapek, nesmírné, členité jak mraveniště – pokrylo by celé území kmene Alarů.

Er Torsikovu věž rozeznal snadno, čněla jako zčernalý dobytčí hnát. Kolem cimbuří kroužili draví ptáci. Foke zaváhal. Překonávaje vzdušné proudění nad korytem řeky, přiblížil se k severnímu konci hradeb, tam, kde se jako ramena podkovy vchlipovaly dovnitř, podél toku Inai. Napříč řečištěm spojovala široké zdi valů těžká mohutná mříž. Zlověstně zvedala svůj dlouhý, hrotnatý hřbet deset stop nad hladinou, jež se v bílých cárech tříštila o její pruty.

Foke věnoval hlídkám na březích mizivou pozornost. Opatrně zahájil křídly, ocasem i nohama přistávací obřad, až skončil pevně zachycen na vrcholu mříže. Zašilhal do valících se, přeskakujících vln… úchvatná podívaná pro někoho, kdo znal jen horské bystřiny. A Foke si vzpomněl – Nadlétl s divokým zakrákáním.

Divné: neumřel, i když o té mříži Vlk a písař vykládali, že usmrcuje. Možná má jen zastrašit! Povzbuzen zamířil přímým tahem na blízkou Rádcovu věž. Nestříleli po něm, nevšímali si ho dokonce ani domácí dravci. Foke usedl na římsu malé komnaty pod cimbuřím a usoudil, že hejno orlů, jestřábů, luňáků není ovládáno sokolníkem, ale magickým uhranutím. Pokud v krkavčí podobě vnikne do nitra věže a bude tam pátrat po Ayrenovi a Tarsis, můžou ho pokládat za člena místní opeřené ostrahy.

Okno komnatky nebylo zakryto a Foke směle seskočil na podlahu. Otáčeje hlavou do stran v širokém úhlu, jaký dovoluje ptačí kostra, rozhlédl se kolem sebe. Ze stěn se šklebily, chlípně culily, zubily a zuřily desítky tváří vytesaných do kamenů stěn, jedna děsivější a odpudivější než předchozí. Krkavci se naježilo peří – místnost sršela temnou magií, mezi stěnami z ohyzdných hlav se převalovaly vlny podsvětních sil jako jedovatý dech.

Zamumlal pár silných ochranných zaklínadel, a pokrákávaje odporem, přicupal k zrcadlu v pozadí komnaty: hadí rám a lesklý bronz ho zaujaly. Zrcadlo sebou škublo jako živý tvor. Zeď rozchlípla uhelně lesklé pysky v hadí jícen, tepající a smršťující se stahy a duněním srdce. Bezčasá nicota zavanula Fokemu vstříc, vsála ho jako uschlý list, olízla z něj slupku ptačí podoby…

XXI.
Zabušte a otevřte si

Kdysi míval Foke zlé sny, v nichž hrůzyplně padal s rdousivou a dychtivou závratí bez konce. Letěl teď černočernou dírou, tma řvala ledovým větrem, dračí silou, klesala neskutečným tryskem, až ztrácel smysly.

Nocí pádu prošlehovaly víry jisker azurových, rudých, smaragdových. Měnily se spirály tisíců barev, tály ve sněhové vločky, které pálily jako sluneční déšť. Fokeho tupě rozbolela hlava, zvedal se mu žaludek. Uplivl si a k jeho zděšení mu krůpěj padala nahoru k nohám.

Tah jámy ho provlékal tepajícími chodbami, vlála v nich nachová bradavičná chapadla, syčela, měnila se v hebké růžové ruce, které škrábaly jako trní, a ve smrduté modré spáry, hladivě něžné. Sličná dívčí tvář se voskově rozplizla, vysunula bradu do prasečího rypce, zornice vypukly jako vajíčka a obličej v líbezném úsměvu odtekl do jímky na kal, v níž se hemžili tencí temní živočichové.

Spatřil svoji matku: oční důlky jí potahoval žlutý sliz. Plazila sinavý jazyk, oděná do sladce olejovitého puchu a temnoty. Nahý hošík Foke obracel k Ptačímu muži vrásčité líce, ohrnoval krhavá víčka a močil po něm stařeckým, skvrnitým údem.

Řeka větru, jíž se Foke řítil, mu brala křik z úst. Proud ho strhával, kroutil s ním a otáčel v prostoru, pro jehož křivky nemají čivy jméno –

V ten den, zoufalý k nepřečkání, musel písař sám rozhodovat a zařizovat desítky drobností k dalšímu pochodu džanarů, zejména věci, které Sagitto obvykle velkoryse přehlížel jako zbytečné. Njál stěží zmáhal ty obtížné nezbytnosti… a upínal se k jejich jistotě jako ztroskotanec k břevnu na vlnách. Zdálo se mu, že nepřijde žádný zítřek, jen nejistá a bezútěšná šedá prázdnota. Občas jej napadlo, kdepak se toulá Vlk –

Kam se velitel oddílu ztratil, mu přišel říci pozdě večer jeden z džanarů, modřinu pod okem. Křik opilé rvačky a hlomoz slyšel Njál už na schodech do jídelní síně. Rozlétly se dveře a napůl z nich vypadli dva bojovníci, pošramocení, hulákající a zakopávající o vlastní nespolehlivé nohy. V překotném ústupu vzali útokem schody, vlnící se oparem zemětřesení. Njál si jich nevšímal, seběhl dolů a vrazil do síně.

Vládl tu těžký vzduch, sycený kouřem loučí, vinnými výpary a zvratky. Středem síně čněl převržený dlouhý stůl, kolem sesle s uraženýma nohama a zpřelámanými opěradly, Mezi tím ležela dvě tři těla, Njál si nebyl jist, jestli je srazil Sagitto, nebo červené, které se po hliněných dlaždicích rozlévalo v tratolištích s ostrůvky poházených pohárů a všelijakého nepořádku. V zadním koutě se kdosi krčil a pofňukával.

Vlk seděl při stěně, džbán příhodně u ruky, a neobtěžoval se přeléváním do poháru. Po chvilce písaře zpozoroval; zamumlal výbojně: „Začali si…“

„Pojď odtud,“ pronesl Njál stručně a zlověstně.

Sagitto, zapřen o zeď, se vysoukal do stoje. „Ty mi nemáš co poroučet!“ ohradil se vztekle.

Njál Vlka téměř nepoznával. Srdce ho bolelo a tížilo, až se mu zdálo, že to nedokáže snést ani o dechnutí dál, z ovzduší v síni se mu točila hlava, před očima se zavlnil rudý plášť –

Ruka mu vylétla a střelhbitě udeřila hřbetem, jednou a podruhé. Sagitto narazil temenem o zeď, na ústech se zaleskla krev. Vyhrnul ret ve vlčím zavrčení, v očích divoký žlutý žár… Zběsilý plamen v příštím okamžiku zmizel, jako když mraky zakryjí měsíc a všechno zahltí tma.

Sagitto řekl nezvykle tichým hlasem, střízlivě a zřetelně: „Kdybych aspoň věděl, že je mrtvá, Njále, že se netrápí…“ A sjel zpátky na podlahu.

Tu písař pochopil, že se zasvěcený nemůže vydat k výšinám, z nichž jsou země a soužení maličké jako maková semínka, není-li sám mocný a osamělý jako vrchol hory. Jak se postavit utrpení, které nejde odstranit? Bojovat, nebo odříznout ze svého nitra nožem sebekázně cizí duše, jež přitavila odpovědnost, soucit, láska, spřízněnost i zášť…

Nač byly Njálovi meditace, poznání Bezprostřední Blízkosti a odolnost ducha, když nedozrál k pokornému, necitnému klidu mysli? Má pěstit ovládání svého těla i srdce, až mu utrpením narostou nové oči a duch se povznese nad močál starostí, obdařen vnitřním, čistým zrakem, a vlastním osvícením spasí mnohé duše…

Sebevětší moudrostí a sebezušlechtěním nepomůže králi a Tarsis – tam v Melliu, neprospěje těm, kteří právě hynou na Kamenných schodech. Není lidská bolest důležitější než osvobození jediné mysli? Není vyrovnanost ducha jeho smrtí? Když neuvidím pláč, neuslyším volání, nepocítím žal, budu ještě živ?

Posadil se na pocintanou zem vedle Sagitta, rameno vedle ramene, a řekl: „Bratříčku, nalij mi!“

Po pátém poháru Njálovi šuměl v uších hlučný vodopád, hoře se scvrklo do žířícího oříšku, tvář písaři ztuhla a on sám se celý proměnil v horký vzdutý měch, otáčející se nicotou…

Zdá se mi to, přesvědčoval se Foke, musím se probudit… ale bodavá úzkost v hrudi potvrzovala skutečnost. Snášel se jako kámen stříbřitě šedou, zamženou prázdnotou – vyvstala proti němu hora, obrovitý ostrov vytesaný z těžké litiny. Nejvyšší štít ostře vybíhal ve špici úzkou jako hrot stožáru. Foke se pokusil uhnout, trhal sebou, bezděky používaje pohyby ptačího letu.

Bodec hory mu vyskočil vstříc. Projel chlapci pod bradou, rozdrtil ústní dutinu jako hrst ostružin, vymáčkl bulvy z důlků, rozmělnil mozek a praskavě zarazil o temeno lebky. Fokemu křečovitě škubaly údy jako dětské hračce na motouzech, hlava se změnila v ohnivou kouli. Ptačí muž zůstal viset uprostřed propasti vesmíru: věky vanuly kolem v mrazivém, burácejícím, neustávajícím proudění času. Žil a umíral, a obojí nemělo konce.

Njála probudil chlad. Ležel na dlaždicích, tvář složenou do ohbí lokte. Ve tmě a tichu zatápal kolem sebe – dotkl se Sagitta, který ze spánku zabrumlal. Písař se posadil. Mezi temenem a čelem se mu s duněním převaloval balvan. Zkusil vstát, skála v bolavé hlavě převážila a mladý muž zprudka drcl do zdi.

Chytil se stěny a vztyčil se. Čerň síně se s ním točila, podjížděla pod nohama. Kulaté průzory okenic na něj mrkaly. Foke, napadlo jej v lítosti a studu… Nebyl jsem k němu právě vlídný. Ukřivdil jsem mu… Pracně, s mnoha výkyvy, pachuť močálu v ústech a oheň v žaludku, dovrávoral k oknu, rozrazil okenice. Do síně se dral ledový čirý vzduch jako horský pramen. Po jasném nebi tančily démanty hvězd, odraz jiskřil ve sněhu. Mlčení noci rozpínalo nesmírné perutě.

Písaře udeřila neodbytná, řezavá úzkost. Kam Foke zmizel? Vrátil se vůbec? A náhle věděl: Ptačí muž se pokusil proniknout k Rádci. Je ztracen – V Njálovi se roztřáslo srdce výčitkami a bezmocnou touhou podniknout cokoliv pro Fokeho záchranu.

Udělal několik zmatených kroků. Zbraň, armáda, ani kouzla proti Rádci nepomohou… Čáry. Souboj jejich vůlí na Tayb Sarogyn. Ujuk a jeho syrová Moc, kterou písaři propůjčil… Nebo ji probudil. Není podstatou magie soustředění mysli? Zoufalství či dohasínající opojení zalechtaly Njála v hrudi: sebejistě rozdmychávaly dřímající Moc, pokojnou a pevnou. Tarsis ani krále neosvobodí, ale snad přispěje Fokemu.

Mladý muž spíš sklesl, než usedl na podlahu, zkřížil nohy, ruce zaklesnuté k sobě, křečovitě zaťaté prsty. Jako by mu chladná čistá noc prostoupila mysl a změnila ji v ostří, dala jí vzlétnout s průzračnou a pronikavou silou severáku. Schodiště se modrým šerem snáší v kruzích do hlubiny, zdušený hluk mnohočetných šepotů, hvězdy, které pomalu kanou do studny věčnosti –

Tmou projížděla mučivá bolest probouzení, jako by se do každé částečky Fokeho těla zarývaly rozpálené měděné háky, škubaly a rvaly ho na povrch bdělosti.

Zvedl bolavá víčka. Noční sníh se třpytil jako Aral o letní půlnoci, z kobaltového nebe posázeného tříští hvězd vyletovaly blýskavé světlušky drobnější než pylová zrnka. Fokeho lidská podoba se bořila do návěje, oděv stínoval bílý poprašek. Chlapec se nadechl a mrazivý vzduch mu probodl plíce.

Zůstal živý… Připadal si pohmožděný a rozlámaný, jako by spadl po kamenitém svahu do tlouku na máslo. Z toho se dostane – horší bylo, co se přihodilo s jeho vědomím. Ať se dotkl kteréhokoliv zákoutí mysli, otevírala se v něm krvácející, palčivá rána.

Tolikrát smrt vyzýval, pokoušel ji a přivolával. Obával se jí méně než bezmoci, stáří nebo prohry. Teď na něj dýchla, jako když do tváře zavane ledová, nekonečná propast. Člověk poprvé onemocní a uvědomí si neznámou slabost, strží zlé zranění a pozná netušenou bolest – Ptačího muže zasáhla čirá hrůza z pozemského nebytí, mučivější než pozvolné umírání v oprátce. Ten strach jej pokořoval tak krutě, že poskvrnění zbabělosti mohla setřít jedině sama smrt.

Už nikdy nebude Foke, Surgův syn. Měl by si změnit jméno, ať zakrývá ostudné rány, jež zůstanou neustále otevřené a trýznivé. Co síly musí dát, aby zmrzačení duše zatajil před jinými! Už nikdy si nebude jistý, že vidí nebe, a ne řeku, lidi, a ne sovy; bude očekávat, že se mu země znenadání propálí pod nohama. V každém závanu větru bude znovu umírat, v každé strži zahlédne bodec z ocelového ledu, každé cizí utrpení ozvěnou zažehne nesnesitelný oheň v mozku… Děsil se svého vlastního dechu, který ho nutil žít.

V jediné vteřině bolest a strach zmizely. Vznášel se… Tehdy dorostl tak ke třmenům, když se přes otcův zákaz vyhoupl na hřbet nezkroceného koně. Padal a celý otlučený, s krvácejícím nosem a bradou se hrabal zpět do sedla. Zatínal prsty do hřívy, vznášel se vichrem stepí, volný, vesmír jím prostupoval jako duhové perutě, stejně ho nesla krkavčí křídla… ne, byl svobodnější, letěla jenom jeho duše, lehká a mocná jako plamen, a nedbala, že na konci jízdy čeká tvrdý pád.

Tohle byla pravá zkouška, kterou mu uchystali démoni… zemřel a ožil, aby se stal skutečným šamanem. Křeče bolestné hrůzy se budou vracet, výkupné za dar klíče ke světům duchů: tak ptačí převtělení provází strázeň těla. Už není, kdo byl – a je to správně. Ležel ve sněhu jako v kolébce z vlny, z dálky slyšel hlasy, blížily se světlušky pochodní; a zpíval si.

Čtvrtý den po Maralí Šíji postupovali džanarové vedení Sagittem, synem Durbina Křemene, a podvelitelem, písařem Njálem, k pevnosti Vudžíd. Nesli jediný praporec s Hadem Kilahu. Vysoko nad hlavami jim kroužil krkavec a občas se snášel k zemi, aby si odpočinul na hrušce Njálova sedla.

Za jiných okolností a s jinými bojovníky by se Vlk jako velitel příliš neosvědčil. Obtížně a s Njálovou pomocí odděloval důležité od méně významného. Tvrdý k sobě nesvedl být důsledný k jiným. Sám rychlý v rozhodnutí dokázal se s muži zbytečně dohadovat. Zato měl dvě pozorné uši a jediné hlasivky, které šetřil; místo křiku, pokud bylo třeba, zvedl pěsti – nenašel se zatím, kdo by ho ve rvačce překonal. Neměnil své zvyky, nespal pod teplejší pokrývkou, jedl s nimi z jednoho kotlíku a z vlastní vůle přijímal i povinnosti nedůstojné vojevůdce.

Muži z oddílu si ho přesto, či právě proto cenili, pro jeho bystré nápady a smělost, snad i pro památku Durbina, Pána kopí – Vlk netušil, že se to proneslo. Z náklonnosti k němu byli ochotni učinit víc, než by se odhodlali na rozkaz. A Njál stál při něm, radou, střízlivým úsudkem a výmluvností, jež zdobí znalce práva a působí na mysli lidí.

Pláň mezi Inai a Čatkalem, Podkamennou řekou, pokrývalo ochlupení plavě žlutých travin na kůži sněhu a řídké lesíky podobné těm, jež ve slávě zlatého listoví provázely Hledače na konci Tayb Sarogynu. Teď vzdychaly ve větru jako truchlící plačky v potrhaných závojích. Džanarové u jednoho z hájků rozbili navečer ležení, rozestavili hlídky, vyhloubili dolíky na odpad – dík spíži ze Železného Stolu do nich bylo co uložit.

Do nezbytné průzkumné skupiny určil Vlk sám sebe, s vědomím, že téměř každý z mužstva, i ti nejzdatnější, z nichž obvykle vybíral zvědy, je příliš unavený, než aby spolehlivě dostál úkolu. Účast stáhl až po tvrdém sváru s Njálem, když mu písař vnutil osobní zástup – naučil se věřit svým válečnickým schopnostem.

Za soumraku vyjelo pět džanarů, Njál šestý, na delší průzkum, jak si žádá krajina nečlenitá a přehledná už proto, aby doplnili poznatky, které jim zajišťoval z ptačího rozhledu Foke. Krkavec postřehl vlas dýmu v opuštěné vsi za mělkými habrovými a osikovými háji, hodinu cesty od jejich tábora. Lidé odtud utekli před vojsky Šišek, když táhla k sarijským brodům a za pochodu posilovala odvahu vojínů pleněním osad.

Domy z kotovic zíraly osleplými důlky oken, v závějích kolem oplocení z větví nepostřehli zvědové jedinou šlépěj. Sestoupili z koní, vedli je za uzdy a kráčeli opatrně ulicí, jež členila osadu. Njál zahlédl v jednom ze stavení blikat odlesk ohně; tu položili dlaně na jílce zbraní, ač je pravidlem, aby se průzkumník vyhýbal střetům.

Od stěny domu se odloupl stín muže na stráži, ozbrojeného oštěpem a lukem. Ve třpytné polotmě bylo znát, že má kolem hlavy a šíje ovinutý šátek po způsobu Sarijců. Pokynul zpovzdálí džanarům na pozdrav a beze spěchu zamířil přes dvůr ke dveřím chalupy.

„Někdo z těch, co je zvedl Tisícník k podpoře vzpoury,“ odhadl Murčo, velitel průzkumu. Ale jeho ryšavý hřebec frkal, pokládal uši, šlehal ocasem.

Ostatní zvířata také jevila neklid, Drzoun uprostřed skupinky zaržál; ze stáje obydleného domu odpovědělo výbojné zařičení. Sarijec pokračoval v nedbalé chůzi, napjal stehno, aby šlápl na zápraží, a zakopl v závěji. Sarijec sebere ze sněhu pytel, vztekle jej odhodí; vesničan by nález oprášil, přeložil a uložil k prahu. Pružné, rázné pohyby ozbrojence, ne kolébavý krok sedláka… Njál postřehne na sněžném ubrusu pohozenou kost z pečeně, jen zpola okousanou sytým jedlíkem –

Muž v šátku se obrátil od dveří v týž okamžik, kdy se k němu vrhli. Křikl válečnou výzvu, napjal luk. Šíp proťal bílou tmu, Murčo, jenž se ocitl nejblíž, s chraptivým vzdechem padl do sněhu, ruce drásaly ledovou krustu. Krajní z džanarů se vyšvihl na koně, otočil jej a v trysku uháněl k ležení, aby zvěstoval zprávu o nepříteli. Z domu se vyřítila desítka chlapů v pláštích z houní a ovčích halenách, kožené čapky Mellijských a šátky Sarijců kryly úzké tvrdé oči a výbojně vysunuté čelisti.

S mlčenlivou posedlostí se džanarové a přestrojení průzkumníci Gelabhů pustili do sebe. Jedni druhým museli zamezit ústup a sami se vrátit, nejlépe s jazykem. Člen výzvědné skupiny bývá nejlépe zpraven o válečných tajnostech, jež odhalí záměry protivníka. Dva střelci na koních vyrazili za prchajícím džanarem.

Třímaje tesák a štít, Njál skočil před statného Gelabha, jenž divoce máchal mečem, a přiměl ho k útoku létavicí na svou hlavu. V pravém střehu vykryl úder hrubí tesáku, a odtlačuje sokovu pravici s čepelí, sekl hranou štítu do mužova odhaleného ohryzku. Hupl přes chroptící tělo a v rozběhu praštil štítem do břicha dalšího z protivníků, hrozícího sekerou.

Gelabh na okamžik pozbyl rovnováhu. Vzápětí odpověděl pravým drakem. Njál provedl mrštný úhyb na bok a rychle sjel do dřepu: Gelabh hnal útokem, písaři hvízdla nad čelem široká čepel. Njál přikrčen zaryl štítem do závěje a vymrštil se, odpáliv rubem štítu spršku sněhu soupeři do tváře. Tesák se mihl vpřed, proklouzl pod obloukem ostří a ponořil se do břicha – ozval se vysoký tón, jak plyn ucházel z rány, krev dýmala pod dotekem mrazu. Voják se zkroutil; plížil se ke zdi drobnými, klopýtavými kroky, nezbedné kličky střev mu proplouvaly mezi prsty.

Písař se svižně otočil – nestihl. Přes hrdlo mu přejela smyčka ze šlach tenkých jako struna, do zad se zabořilo koleno, útočník zesílil tah. Mladý muž pustil zbraně a cpal palce pod smyčku. Zahryzla se do kůže, řezala do prstů, otevírala noc do temnoty ještě černější. Njál se zvolna hroutil do sněžné náruče. V uších burácel vodopád, vzdaloval se –

Řev. Milý, sladký, povědomý ryk.

„Parchanti!“ Temný náraz a zaskučení. „Sem mírumilovnej člověk, vy svině!!“ Řink, třísk, mlaskavý, šťavnatý zvuk a výkřik, končící bubláním. „Jebáci zasraný, už se na to krveprolití nemůžu koukat!“ Kovová hádka kladiva s kovadlinou a zavřeštění zajíce v tenatech. „Tak!!“

„Příště si rovnou vobjednejte smuteční vobřady, než si vylezete na projížďku,“ duněl hlas o něco volněji. „Esli vám to žádnej neřek, v Nabatu se válčí, volové. Kolik je vás scíplejch? Tendle taky?“

Čísi noha obrátila písaře naznak, hranaté prsty mu ohmataly krk. Pod smyčku se vměstnal studený tvrdý hrot a uvolnil ji. Drsná ruka ometala Njálovi z obličeje sníh, vmrzlý i do rozcuchaných vlasů.

„Sepulgova šoustka –! Dyk je to mladej!“

Damazid v úžasu kecl do rudého sněhu vedle Njála, který chrčivě polykal vzduch. „Vobešel celej svět,“ vyhekl psanec, „vrátil se na šmatlavým voslu!“

Damazid využil ztráty jejich bojového ducha, aby lapkům ukradl tři koně. Na jednoho naložil Lyka, na druhého nasedl, třetím střídal. Díky tomu putoval slušnou rychlostí, třebaže po čichu. Foke ho totiž pozapomněl uvědomit o setkání s Hledači, zaneprázdněn průzkumem pro Sagittův oddíl, činností naléhavou, ale méně svízelnou než létat nad pláněmi a hvozdy a pátrat pro změnu po Damazidovi.

Psanec narazil na Mogunrovu výzvědnou jednotku. K smrti napjaté setkání rozřešil jen zmrzačený přívěsek Bohyně; získal Damazidovi důvěru bývalého velitele střelců a určení směru na Vudžíd. Možná se s Njálem minuli, nebýt toho, že psanec hledal pohodlný útulek pro Lyka a zamířil ke vsi.

Lyk, zabalený v nosítkách jako zraněný válečník, uslyšev své jméno, slabě pohnul oháňkou a olízl písaři dlaň horkým suchým jazykem.

Kromě Njála přežil průzkumník s ošklivou ránou na stehně, druhý se zlomenou klíční kostí. Z osmi gelabhských vyzvědačů zbyli tři zranění, z nichž vybrali jediného zajatce, aby ho dopravili do tábora džanarů. Druhé dva, vážněji poničené, zachránilo ostří Skarf před zmrznutím.

Za jízdy k ležení se Njálovi tmělo před očima a dvakrát omdlel. Troskám výzkumné skupiny značily cestu stopy, které patřily uprchlíku a špehům Šišek, pak bloudící gelabhský hřebec, krev na sněhu, dva sedláci s těžkými obličeji, zabití šípem a dýkou, a otisky kopyt, vedoucí k tábořišti… kde zjistili, že se po zvědově zprávě Vlk s několika odvážlivci vydal průzkumníkům na pomoc.

„Pořád ten pošuk!“ ucedil zrzek. „Váš hlavní by ho za todle zkrejhnul!“

Murčo a druhý padlý měli hodně přátel – tábor vřel hněvem a nenávistí. Chlapi se dostali do ráže, vzpomínali na jiné mrtvé, na vypálené vsi, léta sklízené křivdy, škody, zločiny. Překřikovali se, potřásali zbraněmi a odmítali čekat s výslechem, až se Sagitto vrátí. Njál se marně snažil užít své hodnosti zástupce velitele a zručnosti v řeči.

Zajatý mladík se krčil připoután u stanové tyče. Úzké, prohnuté hnědé oči hleděly s tupým zoufalstvím, s bezradností hanby – prohrál čest, svobodu a život.

„Nenechávej to na Vlkovi,“ řekl písaři smrtelně vážně Damazid. Vstal od ohniště, u něhož kuchtil pro sebe a Lyka pozdní večeři, prosnou kaši. „Mám taky svý zkušenostě, akorát ne tak vošklivý – koukej, puč mi toho zobáka!“

Njálovi zacukalo rty. S nechutí si představil plochý, hladký zajatcův obličej, rozmlácený zrzkovými tlapami, jež předčily kovářská kladiva.

„Já…,“ řekl neurčitě, „asi…“

Psanec se zeširoka zašklebil. „Já vo bastarda ani stýblo nevohnu,“ slíbil. Utrhl slámku staré traviny: „Stačí todle a maník, aby mi ho pomoh přidržet. Pro klid ho vemu bokem do keříků – budeš čubrnět, jak mu rozcvičim hubu!“

Njál bezmocně trhl rameny. Zákony, jimž ho učil otec nebo jakými se zabýval v Kanykejově úřadu, tady neplatily. Uspěl už tím, že z gelabhského zajatce nebudou džanarové z pomsty soukat střeva. Vrátil se k ohni odpočinout si, protože výpadky rovnováhy ještě neustaly. Dohonil jej pronikavý skřek a projel v úpěnlivé, šílené, nekončící vytí… Ticho.

Njál se roztřásl, vyskočil, pěsti zaťaté, rozhodnut psance zarazit.

„Eště bych hajzlíka Sin Korobiho přiučil,“ mlaskl pyšně Damazid, vynořiv se z houštin. Zajatce strkal před sebou. Mladík potřepával hlavou s nepříčetným výrazem člověka, který přežil pád do nitra sopky. Po tvářích mu stékaly slzy a kašlal, přesto vypadal docela nepoškozen. „Moh sem s ním udělat hají – belí nebo pucičky, ty rozkecaj i šutr – taky datlouna, nebo mu dát rubínový zuby… ale kvůli tobě sem na něj šáhnul jemňounce jak na vodraný peří.“

Njál by psanci děkoval za ohleduplný postup, ale došlo mu, že zrzek neprojevil šetrnost pro písařovo měkké srdce, jen se pochlubil dovednostmi.

„Dybysme uháněli vo bleší prd dál, vlítnem Šiškám do pastičky,“ funěl spokojeně Damazid a plácl Gelabha do zad. „Von ti drobnostě vybalí sám. Akorát je potřeba na něj víc řvát, páč teďka bude pár dní hůř slyšet, ale vostatek mu slouží – hlavně papula. Holenku, škvoříka ušáka musíš províst šikovně, jináč ti mrťafa na tendle gryf zkápne – asi leknutim. Chlap nechcíp, sem machr – žejo, Njále?“

Ban Tajrak nalíčil během pochodu do Mellia několik záludů také na ty, kteří podle šetření průzkumníků i pravidel vojenské vědy míří k Vudžídu. Pevnost byla pokládána za nedobytnou a zprávy hovořily o nevalném počtu pravděpodobných útočníků, přesto gelabhský vojevůdce usoudil, že nástraha neuškodí.

Sagittův sbor by narazil na hrstku rebelů, štvanou malým oddílem Ochránců. Vlk jako opatrný velitel by ovšem přispěl jen záložní jednotkou. Pak by ale na bojující džanary vpadli jezdci, a to už by mělo přimět celý sbor, aby vstoupil do střetu. Pokud by Vlk prozíravě stáhl nasazenou zálohu a postupoval na Vudžíd, gelabhští jezdci by ustupovali k bažinám na středním toku Čatkalu, lákali Sagitta za sebou, až by se rozptýlili. Džanarové by uvázli pod ledovou kůrou močálů a stali se kořistí ukrytých pěšáků –

„Sagitta by nezmátli, nestíhal by je!“ popřel Njál rozhodně. „Táhneme na Vudžíd!“

Zajatec, kterého písař prozatím nedovolil zabít, a nebylo žádoucí vrátit mu svobodu, dřepěl znovu u stanové tyče; občas zběsile zaškubal zmučenou hlavou. Zarputile a toužebně sledoval Damazida, jak se motá kolem své kaše. „Mám hlad!“ vybuchl.

„Seš rozežranej, zvyklej na lepší!“ okřikl ho zrzek ještě silnějším hlasem. „A nejni dovaříno!“

Podrbal se na nose. Tamti byli víc na jídlo, to chápal, taky sám věděl, že třeskuté zážitky nejlíp hojí dobrodiní stravy. „Udav se!“ zavrčel nerudně, cákl do misky část ještě tuhé hmoty. Prsty mu v rozpacích bloudily pod bradou: zašklebil se a na hrubou kaši připlácl tenký plátek tuku. „Ale krmit tě já nebudu, zmrde!“ zařval. „Njále – pocem!“

Stárnoucí žena s bledou tváří povadlou smutkem a únavou obcházela pozdní hosty v krčmě, prodávala amulety, nabízela věštby. Lidé byli rozmrzelí nouzí, ustrašení, nevrlí z neklidu. Trvalo, než nalezla zájemce, otylého kupečka ze Sogorlem Bajah.

„Černá liško!“

Kétai se otočila k vyděšené, uplakané sousedce.

„Tvoje fretka nikde není – ztratila se nám…“

Jizba byla stísněná a téměř prázdná: protáhlé, úzké okno jako střílna, lampa ve výklenku u dveří, lavice s houní, vědro, nízký stolek. Venku na dřevěném schodišti zaklapaly kroky. Tarsis zvolna vstala.

Dívčin bohatě zřasený šat z brokátu zašustil. Zahoupaly se tyrkysové náušnice pod pletenci složitého účesu, na krku se zatřpytila stříbrná obroučka se schránkou amuletu v podobě lusku. Vůně drahých mastí, které jí teď ráno musely služebné vetřít do pleti zvláčnělé koupelí, se kolem hadačky vznášely jako zlatý závoj. Bezděky pozvedla ruku; v pohybu ji zadrhl doplněk nuceného vyšňoření, úzký bronzový řetěz, jenž vázal její zápěstí na dva couly od sebe.

„Sluší ti to, jak jsem předpokládal,“ Er Torsik s úsměvem vstoupil do cely. „Proč o svůj zevnějšek trochu nepečuješ, děvče?“

„Jsem, jaká jsem,“ řekla vážně Tarsis, „všechno ostatní je klam a předstírání. K čemu líčidla?“

„Málo žen by ti věřilo,“ poznamenal zvesela. „Tedy pryč se lstmi! Nepotřebuji tě vyslýchat, vždyť mám krále, pohár – a tebe. Dopřeji si potěšení odplaty za obtíže, které jsi mi způsobila. Mohu tě jako čarodějku poslat na pranýř a na hranici.“

„Neslouží mi kouzla, prosím o přispění Moci. Pane, patřil bys tam spíš.“

Er Torsik hadačku sledoval s křišťálovými jiskrami v očích. „Není v tobě zrnko pokory! Nechám tě zavřít do hlubokých sklepení, odkud se nevychází… Neděsíš se? Máš o sobě příliš vysoké mínění! – Jako on… Moudřejší než ty hnijí bez naděje v mém žaláři!“

„Odvedla jsem Vlka z Bouřného hradu, snad bych dokázala uniknout i odtud,“ uvažovala nahlas.

„Příliš přemýšlíš a pochybuješ! To ženě nepatří. Co když dám pro zábavu znetvořit tvou něžnou tvář?“

Na okamžik se odvrátila. Až pak řekla: „Bylo by to těžké závaží, pane – ale unesla bych je. Obličej je pouhou maskou duše, nic víc.“

Řídce potřásl hlavou. „Ty se vůbec nebojíš…!“

„Pane, dals mi čtyři dny nejistoty, abych vychutnala strach až do dna. Vyčerpala jsem jeho zásoby. Víc ho není zapotřebí, tyhle cetky potvrzují, že své výhružky nehodláš naplnit. Neděláš zbytečné věci.“

Moudrý, stále ve vražedně dobrém rozpoložení, se hlasitě rozesmál. „Jistě! Nač otevírat ořech zlatým nožem, mohu-li použít kámen? Vím, co na tebe bude platit, hadačko Tarsis.“ A tleskl dlaněmi.

Dveře zastřel stín. Uvnitř stanul muž, vysoký, hubený a temný jako válečné kopí. Jeho tvář znehybněla v tvrdé rysy masky z obsidiánu, když skládal Er Torsikovi hluboký pozdrav.

„Sin Korobi, předávám ti dar,“ pravil blahosklonně Rádce, „družku rebelů, které od léta stíháš. Oběma nám způsobila nejednu nesnáz! Odveď si ji a stane se tvou souložnicí; nepochybuji, že ty jediný, veliteli Gardy, si poradíš i s čarodějkou.“

Mocný odpověděl lehkým, zdvořilým úklonem hlavy. Tarsis jako by nevnímala, chráněna hradbou myšlenek.

Er Torsikovy světlé oči zchladly v kruté tůně pod příkrovem tenkého ledu: „Nepostrádá vybraný půvab a jemnou čistou pleť, má, co se žádá také od dobrého koně: vysokou hruď a křehké kotníky, jež svědčí o žáru krve,“ Rádcův úsměv šlehl zlomyslným přídechem, „můžeš se přesvědčit.“ Maličko zamnul prsty.

Dívčin šat se rozpouštěl jako mlha, v pramíncích jí stékal k nohám do třpytivé závěje. Nevykřikla, neohýbala ramena, nekrčila se, ani netiskla stehna k sobě; jen zaťala čelisti. Nevnímala chlad v cele. Netělesná bolest, horší než všechna poranění a výprasky, jež kdy Tarsis utržila, spalovala jako výheň pekla. Hadačka nesklopila zrak –

… a střetla se s upřeným, bystrým pohledem velitele Gardy. Beze spěchu putoval vzhůru od pestré slupky roucha, lahodnou plavou krajinou, přes hebká úbočí a stíny úžlabin, k dívčině tváři.

Jak předvídal, scházel na ní stud a strach. Jeho dar vyčkává, připraven bojovat. Mocného by zajímalo, jak vypadá zezadu: dával přednost hýždím tvaru jablka. Na rozkaz by se ovšem hadačka neotočila, a v přítomnosti Rádce nebylo důstojné děvče obcházet nebo na ně sahat jako kupec na bazaru, natož řešit neposlušnost. Vsadil se v duchu, že potuhlé držení levé plece působí jizva z nedávných šarvátek.

„Podle ohledání zkušených služebnic kupodivu nepoznala muže, což její cenu zvyšuje,“ oznámil rozmarně Moudrý. „Dal jsem jí upevnit na hrdlo amulet z kohoutího peří, červeného chalcedonu a kořene kozlíku, jinak samčí zdatnost toho, kdo k ní poprvé vstoupí, zneschopní čarami. Příliš tu ženinu nepoškoď a raději nikomu nepůjčuj; bude mi ještě užitečná. O jarní rovnodennosti ji vrať do mého sídla!“

Brokátový obláček na podlaze se zvedl jako písek z přesypu, zhutněl a podoben břečťanu, jenž ovíjí sochu, ulehl zpět na hladká ramena.

„Pak se darem nepotěším dlouho,“ ozval se Mocný. „Přeješ si, abych ji odevzdal, i když obtěžká?“

Er Torsik se rozesmál. „Chceš si pořídit dalšího pancharta? Nač si působit starost nejistou, málo důležitou podrobností! Slibuji, že na tvé zásluhy a smělou duši vzpomenu novou, velkolepou odměnou.“

„Pane můj, přijímám to děvče,“ odvětil Sin Korobi. „Kéž můj vděk splatí tvoji šlechetnost.“

A Rádce je uspokojen opustil. Když ozvěna chůze utichla, velitel Gardy shlédl k hadačce. Ušklíbl se: „Nevím, jestli jsi dar, nebo břemeno.“

„Zbraň, ó Mocný,“ řekla drze Tarsis. „Neuhodneš, kdy tě zasáhne.“

„Stačí, že s čepelí po boku spávám na válečných taženích,“ ohrnul ret. „Myslíš, že svedeš rváčské kousky svých průvodců? Pokud mi chceš taky ztrpčovat život kouzlením, tak na báchorky o strigách, co promění ptáka v hada, než oschne prostěradlo, já nedám. Neprahnu po bitevním poli ve vlastní ložnici, ale jenom kapoun nezakrojí do pečeně v okřínu.“

„Znám cesty, jak odradit muže z touhy,“ řekla, „byť jsou špinavé a pro mne náročné, budu se jimi bránit. Nesmíš mne zabít, i když tě rozzuřím.“

„Nejsem holobrádek, který se nechá zmást nechutnými podvůdky tulaček, ani nedočkavý žoldnéř,“ odsekl pohrdavě. „Zažil jsem dost, abych získal tuhý žaludek, trpělivost a nápady. Do jarních svátků zbývá bohatě času!“ Škubl rty, jako by připadl na dobrý šprým. Sáhl za opasek a vylovil pět stříbrných mincí.

„Jestli dokážeš, aby na všech padla hlava,“ prohodil, pohazuje s nimi v dlani, „tak tě pustím.“

Tarsis pobledla. „Lžeš. A já musím být volná…“

„Já zas držím sliby!“ slova duněla jako kameny. „Hraj!“ A podal jí stříbrňáky.

„Mám pouta,“ namítla.

„Nic není jednoduché,“ odbyl ji škodolibě.

Kývla a spustila se na kolena, mince složila vedle sebe. První z nich otočila v prstech, přidržujíc řetěz levicí. Tvář měla jasnou a napjatou – její ruka vylétla, vyšlehl z ní blesk. Třikrát čtyřikrát zazvonil a ulehl hlavou nahoru.

Nezvedla oči, po hmatu sáhla po druhé minci. Jako stříbrná rybka se třpytila na dívčí dlani, vymrštila se a vyplula. Několikrát sebou pleskla o zem – ukázala líc. Sin Korobi mlčel. Dívka si zvlhčila rty. Třetí mince klapla o podlahu, zatočila se, kousíček klouzla… Hlava. „Další,“ zasykl Mocný.

Sevřela peníz v dlaních, jak by se vzájemně hřály, dech se jí zrychlil. Navolnila pouto, mince jí skočila z ruky, kutálela se zášlehy světla… převrátila se dolů rubem. Tarsis vítězně vzhlédla k zachmuřenému veliteli Gardy. Poslední z mincí vážila na bříšku prstů, hryzla si rty v soustředění.

Hodila; řetěz se smykl, zatrhl – stříbrňák cinkl o zem a roztočil se po hraně. Hadačka vykřikla. Peníz se zastavil, vířící kolem své osy. Překlopil se a položil rubem vzhůru. Tarsis zavřela oči, strnulá, jako by kolem ní vyrostla neprostupná zeď z trní.

„Vstávej!“ poručil drsně Mocný. „Půjdeme.“ Aniž si všiml poházených mincí, ovinul jí paži kolem ramen.

U dveří se zarazila a řekla, vyhýbajíc se jeho pohledu: „Chci ti navrhnout obchod, Sin Korobi.“

„Smlouva s bosorkou?“ zahučel nedůvěřivě.

„Dovol mi zítra na jediný den odejít – vrátím se!“ naléhala. „Pak, při Bohyni, proti tobě nepoužiji kouzla. Nebudu kousat a škrábat, ničím ti nezošklivím potěšení… ani si nebudeš muset plivat na prsty. A nemíním tě proklínat, cokoliv se stane.“

XXII.
Rudý déšť

Sin Korobi sevřel pěsti v Tarsisiných vlasech a přidržel si ji. Hleděl jí do očí, pátravě, dlouho. Rozesmál se: „Jedovatá a nebezpečná jako písečná zmije! Polož ruce na stěnu!“ přikázal ostře.

Nepohnula se, vzlykavě lapala po dechu.

Chňapl po jejím předloktí, přitiskl jí dlaně k vlhkému šedému zdivu. Tasil. Ostří meče blýsklo jako závan mlhy a zachřestilo na článcích pout.

„Nepropouštím darovanou ženinu, ale zbraň,“ řekl s pomalým důrazem, v bronzovém štítu jeho tváře vyšlehla zloba: „Mě nebude Moudrý pokládat za tupce z hor, za loutku, kterou kejklíř odstrčí do kouta!“

Nevěřícně potřásla hlavou, otočila se ke dveřím.

„Počkej!“ zahradil jí cestu. „Zaplať za volnost.“

„Kdyby ti má svoboda neprospěla, nedal bys mi ji,“ namítla rychle, ale necouvla před tvrdýma, zkoumavýma rukama; v duchu křičela hořem a neklidem. „Jsi si jistý, že chalcedon a kozlík uchrání tvoji mužnost?“

„Pro babské strachy ti mám poskytnout odklad? Nezavírej oči… Jsem tak šeredný?“ Jeho smích hadačku studil. „Myslíš, že odtud odejdeš jakoby nic? Oba nás hostí Rádce!“ zručně zachytil konce přeťatých řetězů a znovu spojil její zápěstí. „Říkám, počkej!“

Když hadačka posléze opouštěla Rádcův dvorec, ruce zadrhnuté poutem, střežili ji ozbrojenci Mocného. Klopila víčka, křivku lící lemovaly nepravidelné rudé skvrny a hluboké stíny pod očima se podobaly ranám po žhavém železe. Vyjela z brány, sedíc před jedním z gardistů. Překročili dřevěný most přes Inai, a když se přiblížili Velkému tržišti, pokynem zastavil Sin Korobi svůj čtyřčlenný průvod.

Tarsis sklouzla na zem, přistoupila s pozvednutými pažemi k velitelovu vraníku. Lesklí hádci řetězů komíhali ocásky podél jejích zápěstí.

„Kleště!“ houkl velitel Gardy. Vytáhli je ze sedlové brašny, oka pout však uvolnil Mocný osobně. „Zbraň k zbrani,“ zaštířil se potom, podávaje dívce úzký nůž. „Utekla jsi mému vojínovi –“

Pobodl koně, skupinka zmizela v klikaté ulici.

Tarsis vykročila k tržišti… Nešlo to snadno; zaplétala se do dlouhých těžkých sukní, na něž nebyla zvyklá, třásla se jí kolena a chvěly útroby, jako by podstoupila mučení na otáčecím kole. Toužila po vodě, která smývá všechno nečisté – včetně vzpomínek. Těsný kroužek se stříbrným amuletem jí vězel kolem šíje jako ostudný obojek, divoce a bezvýsledně se ho snažila strhnout, až si poranila kůži.

„Co víc trápí, děvenko? Posloužit jako utěrka na něčí ocas, nebo mít cenu jen příhodné zbraně?“ zeptal se suchý temný hlas.

„Nejhůř je být užit k cizí vůli,“ odtušila Tarsis pohotově, „a děje se tak dnes a denně tisícům.“

Stála proti ní hubená žena. Na šatu z hnědého sukna ulpěl poprašek let. Hlavu ovíjel těžký temný šál, cípy splývaly s pocuchanými havraními vrkoči, přehozenými přes široká rovná ramena. Snědá pleť zbledla a ovadla, tvář bez vrásek zchátrala strastmi, měníc se v zmarnělé zrcadlo vlastního půvabu. Položebračka – co jich bloudí Městem! Na hrdle jí visely hrozny talismanů a přívěsků čarovné síly. Oči neznámé přibíjely pohled, velké, šedozelené, světlé jako průzračný drahokam, neklidné jako krůpěje rtuti.

Tarsis se hluboce poklonila, poznávajíc mistryni svého cechu: „Buď pozdravena, matko. Čím ti může být prospěšná poslední ze služebnic Moci?“

„Slepý odešel k němým,“ řekla Kétai hořce. „Dík Paní, že tě přivedla sem, abych ti předala jeho poselství. Dceruško, vezmi moji ruku a poslouchej!“ Hadaččinu levici stiskla chladná, drsná pěst. Tarsis zavřela pevně oči, ztišila svou mysl.

„Dávej pozor,“ šeptala naléhavě žena, „pamatuj –“

Odtáhla prsty, do dívčí dlaně vklouzl předmět oblý a hladký jako střechýl. „Neotvírej to, ukrývej líp než vlastní duši… dokud tě nezastaví brána, která je pokrmem, a klíč, jenž loupí svět. Znič je!“

„Chci porozumět,“ pravila Tarsis, „a přeji si poslechnout.“

Vědma se zamračila: „Unikneš stihatelům…?“

„Liška pod trůnem vševidoucí královny mi poradila úkryt!“ usmála se Tarsis. „Matko, co si počneš ty?“

„Je zlé, když je žena mladá, chudá a sama. Hůř, když ji mimo nouzi a osamění stihne ještě stáří… Ale žádný si nedovolí udělat a říct, co ta, které odešlo mládí, a neztratila říz,“ odpověděla štiplavě Kétai. „Deset pekelných dívů nepřekoná jednu bábu! Je kaluží v úvozu: mnoho viděla, vítr ji zanáší smetím, nikdo si jí nevšímá – a koho chce, toho umaže.“

Kétai se lehce dotkla dívčiny líce, kývla. Mohla by jí ještě darovat varování, odkrýt podolek osudu – ale kdo mu unikne? Proč o to vůbec usilovat? Nemůže mladší družce v cechu ani nabídnout pomoc.

Vrátila se do nitra kolotajícího davu. Nechala se v jeho proudu nést ulicemi, osamělá, neviditelná šedí přehlížených a zbytných. Převalovala život na jazyku jako ožvýkanou kližku, jež v listech bobtná bez chuti, šťávy a vůně. Nestál za bytí. Kétai děsilo a unavovalo i pomyšlení na další dny a roky. Dokončím dílo, jak chtěl, řekla si, a půjdu o polednách spát.

Tarsis úklonou poděkovala správci Paláce laní a vykročila na schodiště vedoucí do komnat Vznešené – první choti Vládce Ulb Sina. Zjistila, že stoupajíc vzhůru schodištěm musí mírně pozvednout dlouhou sukni, jejíž lem si jinak vytrvale přišlapávala.

Paní Belijjah pokrývaly šperky jak okřehek stojaté jezírko. Co její drobné postavě upřela příroda na vznosnosti, nahradila sličná Vladařova manželka majestátní šíří a vysokým účesem z černých kadeří. Tiára posázená perlami a rubíny z něj čněla ke stropu, podobna pagodě na vrcholu lesnatého kopce. Úbělovou pleť s červánky ruměnce zvýraznila drahá líčidla, která ji měnila v živý obraz.

Do buchtiček tváří se bořily ohromné černé zářící oči s pavími chvosty řas. Brada plynule přecházela v krk, hrdlo v hruď, z níž vykypěly dva horské masivy, obložené drahokamy posázeným brokátem. Rukáv roucha ztěžklého zlatou výšivkou se smekl a odhalil buclaté předloktí, splývající v prasečí nožku s krátkými spárky tučných prstíků. Zápěstí naznačila hradba cinkavých náramků, vrhajících oslnivé záblesky.

„Ty jsi tedy věštkyně, o níž mi vyprávěl správce Karatag?“ Paní Belijjat mazlivě našpulila rty barvy a tvaru zralých třešní. „Proč je můj pán zachmuřený a jeho láska pomíjí?“

„Ó paní, poruč přinést ovčí lopatku,“ řekla Tarsis s převahou zkušeného zřece, „mísu zeleného vína, ohřívadlo a sušené byliny, zvané lví tlama.“

Jako mnohý z cechu znala Tarsis pomůcky a triky, které věštění povýší na velkolepý, působivý obřad. Po magickém tanci s cvičenými démony uložila za srdceryvných skřeků a svíjení lopatku do žhavého uhlí a dýmu z květů hledíku. S posvátnou úctou uvrhla rozpálenou kost do chladného vína a dotýkala se puklin v ovčím ostatku, pějíc tajuplné výroky.

„Ó Jasná,“ pravila posléze, „odpusť, ale netroufám si hovořit.“

„Mluv,“ vyhrkla Bellijah, zatínajíc tlusté ručičky, „je ti odpuštěno.“

„Má paní,“ zašeptala hadačka, „tvé lůno marně teskní po synovi. Věz, že Vznešený Vládce před lety počal chlapce s jednou ze svých ženin, kterou mu opatřil Ctihodný Rádce. Moudrý dítě ukrýval a chce nyní tvého Pána přimět, aby levobočku přislíbil následnictví… Paní, nedopusť to!“

„Ta ženština,“ pronesla mrazivě Bellijah, „má být Matkou příštího Vládce? Má se těšit z poct a lásky, které přísluší jen mně? Chci tomu zabránit!“

„Neodstraním dítě čarami, protože ho střeží Rádcova moc. Ale tvoji skvělí slidiči, ó paní, děcko objeví, poradím-li jim. Až hocha najdeme,“ uvažovala hadačka, „odvedu jej a nikdo tě neobviní. Do tvého klína přenesu duši syna, kterého daruješ Vladaři… Paní, skryj mě u sebe! Moudrý mě podezírá, že jsem odhalila tajemství Vládcova potomka!“

Paní Bellijah potěšena dlouho rozmlouvala s věštkyní, darovala jí teplý plášť z velbloudí vlny, přidělila dívce pohodlnou jizbu a určila jí místo mezi svou čeledí. Potají dala příkazy svým špehům –

V oparu modrošedého mlžného soumraku hranatá věž Vudžídu vypadala silná a mohutná, nepřekonatelná jak obří pilíř. Ostrov, na němž stála, obtékala černá hustá voda, po níž plula tříšť se sněhem. Bílé pásy ker při břehu se praskotem šířily každou hodinou. Do zítřka zmizí hladina pod ledem. Z nízkých šedivých mraků se kradmo snášely sněhové vločky, poryvy větru je rozsypávaly po plytké, močálovité krajině.

V řezavém povětří, jež náhle přicválalo z Vichrných hor, lesní bojovníci slzeli. Uši jim odpadávaly, mráz ohlodával nos, až z něj kapalo, dech se srážel na šátcích přetažených kolem úst, vousy povlekla námraza. Severák tloukl do stanových přístřešků a protínal oděv. Lidé z jihu a z nížin kolem Mellia, nezvyklí takové zimě, ji pokládali za zlé znamení.

Fokemu se zdálo, že vdechuje břitvy, dusil se bolestí v prsou. Spílal si hlupáků, protože za nelítostné počasí mohl on sám – a plány Hledačů, kteří zoufale hledali způsob, jak vyřadit Vudžíd z boje.

Před útokem na Mellios by při omezené vojenské síle rebelů bylo neprozřetelné ponechat si Vudžíd za zády, i když ze záložního sboru teď zůstalo v jeho zdech méně mužů, než kolik džanarů přitáhlo k valům. Posádka by stěží odrazila oba Heratarovy sbory přímým výpadem – ale neměla to zapotřebí. Pro džanary bylo zhola nemožné Vudžíd obléhat; dobýt hradby chráněné říčními rameny by hraničilo se zázrakem, zaplaceným stovkami životů.

„Chtělo by to pořádný mráz, aby zamkl do krunýře proudy Čatkalu,“ toužebně přemítal Sagitto včerejšího večera. „Ztráta vodní ochrany by pevnost položila!“

Njálovi připadala vidina bezradných Šišek přehnaně nadějná, ostatně meruňkový západ slunce nesliboval, že přituhne tak brzy.

Foke, jenž před chvilkou přistál na Sagittově rameni, se zkusil podrbat pařátem mezi týlními pírky. „Jsem teď černý šaman,“ zakrákal, „a vyzkouším si, jak mne duchové poslouchají – třeba strážci počasí! Vlku, přestaň se smát! Kolik mrazu chcete?“

Tápavě a nejistě vyrazil po nové cestě ducha, kterou se předchozí noci naučil otevírat. Pro jistotu užil trochu omamné směsi, ještě z Kuen-sapeku. Kdyby se spolehl jen na své prohloubené vědomí, možná by vládu nad živly prokazoval méně důrazně… anebo se nakazil Tarsisiným zlozvykem přehánět?

Přesto byl Foke se svou šamanskou mocí spokojen. Po ucintaném ránu vzlétl palčivě ostrý vichr, provázel džanary při pochodu na Vudžíd. Led pro smírné jednání dotuhl brzy poté, co vzbouřenci rozbili před pevností tábor. S obavami sledovali své vyslance: k Vudžídu šli výmluvný Njál a Vlk, který si nejistý úkol rokovat s Ochránci nedal vzít. Lostun zůstal, aby velel oddílům, kdyby byli vyjednavači zabiti.

„Moc si od toho dohadování neslibuju. Snad s nimi pohne, když jim nabídnem volný odchod se zbraněmi, aby se připojili k Ban Tajrakovi,“ shrnul Sagitto válečné kostky. „No, dozvíme se aspoň, na čem jsme!“

Njál mu to nevyvracel.

Podle dohody předstoupili na vnější břeh před bránou. Padací most byl zdvižen, námraza visela na řetězech jako bílé smuteční ozdoby.

„Máme ve sklepích na návštěvě pár vašich venkovanů, možná sto, třeba víc! Zásoby nám schází, ale nechceme, aby ubožáci hladověli,“ lomozil tlustý hlas z cimbuří. „Radši jim sami zkrátíme strádání! Buďto se zvednete, nebo umřou všichni – takhle!“

Hledači slyšeli sílící hluk, temné i naříkavé zvuky, hulákání a výskot vojáků. Na ochozech vypuklo hemžení, jako když hodíš drobty do mraveniště. Vojáci se rozestupovali, lana zasyčela po zdech dolů.

Mezi kalnou vodou příkopu a šedě studeným nebem na nich byli zavěšeni nabatští zajatci, jistě dvě desítky, muži, ženy, děti. To jediné, a s obtížemi, šlo z jejich totožnosti uhodnout. Byli méně celiství a rozškubanější než stažení skopci na jatkách. Obličeje jim Ochránci změnili v naplocho rozmačkané hroudy malin. Oděni do roucha své krve, nezvratně vyloučeni ze života, nad veškerou víru a zdravý úsudek se nešťastníci cukavě hýbali a jednotvárně křičeli vysokými, zkřehlými hlasy.

„Ne,“ zašeptal Njál. „Ach ne…“ Žaludek mu vybuchl, tak tak se stihl odvrátit. Nevadilo by v tu chvíli, kdyby vyzvrátil duši, kdyby ho vichřice přenesla na tisíc mil, kdyby propadl do černoty.

Tohle nebyla noční můra ani přízračný přelud. Ty živé věci na hradbách byly skutečné a trpící. Stál tu on sám a nezbývalo mu nic jiného než si otřít rty, otočit zpátky k nim a k Sagittovi. Jako by si Vlk nevšímal znetvořených trupů, trhajících sebou v mrazivém prostoru. Díval se upřeně k zemi a zatínal čelisti, podobal se stiženému závratí, jenž je přinucen s napětím veškeré vůle přecházet nad propastí přízračných vzpomínek.

„Odtáhneme!“ zařval Njál. „Dejte nám čas složit tábor a počkat na zbytek trénu – ráno už tu nikdo z našich bojovníků nezůstane. To je první podmínka, a z té neustoupíme. Pokud přijímáte, nesmí být ublíženo jedinému zajatci, jinak dohoda padá!“

Bál se, že Sagitto začne spílat, soptit námitky, hrozit Šiškám a vyčítat Njálovi zbabělou ústupnost. Vlk byl zticha. Lostun jistě mlčet nebude!

Pronásledováni hvizdotem a posměšky Tamtěch se vraceli sněhem, jenž křupal pod jejich kroky, k vyčkávajícímu předvoji buřičů.

„Bratříčku – neproklínáš je?“ začal opatrně písař.

„Jsou mokří hrůzou, že je porazíme,“ řekl Vlk bez zášti. „Jejich čest se rozpadne jak popel, Pán Ulb Sin je nazve slepičími sketami a Ok Hagžar je za trest vysype do pekelných temnot. Nic není dost dobré, aby nás zastavilo.“ Zvedl ruce s otevřenými dlaněmi. „Víš, Njále, každý používá k obraně zbraň, jaká se mu podobá. Cos vymyslel ty? Znám tě dost dlouho, abych se nedal vodit za nos jako oni.“

„Alchymii –,“ hlesl Njál odhodlaně, před očima hořící sochy na blatech.

Mráz nad zšeřelými pláněmi hrál na píšťalu ticha.

Té noci Damazid hořce reptal: obětoval mlaskavou. Njál pročítal knihu o látkách zemských i nebeských; prokutal zhublá zavazadla Hledačů, aby v troskách Tarsisiny lékárničky objevil, po čem pátral. Vlk obcházel stany a sbíral užitečné předměty. Foke obletěl návštěvou krkavčí rodiny, usídlené v okolí Mellia a na Sarijských planinách, a přesvědčoval samečky v jejich jazyce a způsobu uvažování, že hrdinské skutky, vpravdě nenáročné, zato velmi, velmi zábavné, zvyšují obdiv manželek. Lostun sekal hřeby a plíšky z poškozené výzbroje, vkládal přísady do nádob a obalů, jednu vrstvu do druhé – potichu přitom klel jazykem vojenských táborů.

„Je to nebezpečné?“ zeptal se naježeně, když se dával do práce.

Njál si ověřoval jakousi podrobnost ve svém učeném spisu. „Jistě,“ ani nezvedl hlavu od stránek, „vsyp červenou rtuť do poháru s vodou, připoj alkohol – tedy pálenku, zatřes, a utržená ruka ti označí směr a sílu výbuchu.“

Na rovině před Vudžídem zbyly obrysy přístřešků, temná kola ohnišť, zmatek drobného smetí, jímž se podepisuje lidská přítomnost. K obzoru se pomalu sunulo vojsko džanarů jako černá stonožka. Vzduch se třpytil poletujícími mžitkami námrazy, míhal se kovově lesklými ptačími křídly v nepravidelných záběrech… Roj čtyř krkavců mířil nad hradby Vudžídu, vždy dva a dva spojení břemenem na dlouhém závěsu.

Doprostřed nádvoří dopadla první nálož. Hliněná lahvice vsunutá do džbánu se roztříštila, mísíc prvky sloučeniny. Záblesk a hřmění, vzedmuté břicho půdy, řídký zeminový déšť a polštáře prachu, prudký vějíř železných úlomků, jako kulka z balisty žhavých a nořících se hluboko do masa. Vazný sloup, do nějž udeřil dech výbušniny, se rozprskl na desítku oštěpů a mračno třísek. Voják zasažený letícím hrotem vyskočil do vzduchu, jako by chtěl obkročit neviditelnou židli, a uhodil o zem. Muži v širokém kruhu byli pobodáni hmyzem z kovu a dřeva, střelami, jež téměř nejdou vydobýt z oteklých tkání.

Druhá dávka výbušniny se zřítila na bránu, u níž bděli strážní. Prudký a mocný žár ošlehl křídla vrat, s lomozem jimi otřásl, v mracích dýmu je vyvrátil z veřejí, rozrušil nosné kvádry, pěstí pekelné síly odmetl hlídače. Krkavci střelhbitě odlétli.

Muži v pevnosti křičeli, pobíhali a třásli zbraněmi, vrhli se k bráně, aby ji zpevnili trámy a znovu zaštítili. Proklínali ďábelská kouzla.

Krkavci se vrátili, každý s váčkem z tenké dvojité kůže, ne větším než kočičí hlava.

Kroužili nad Vudžídem, klesali a vznesli se výš, stále nad hranicí dostřelu. Lidé pod nimi pobíhali, vřeštěli, ukrývali se, vysílali zbytečné šípy. První balíček rozhodil břevna u rozbité brány i s chlapy, kteří je vzpírali. Druhá nálož změnila kus podsebití v dříví ke štípání a sesypala vojáky na strážních postech k patě hradby. Třetí rozmetala střechu obytné věže, podpálila rákosí krytiny a vymrštila úlomky trámů. Čtvrtý raneček prolétl do kuchyně, proděravěl kotel a prostřel rybí polévku s krevní příměsí na pět sáhů kolem. Ptáci zmizeli jako blesk.

Vyděšení lidé popadali dech, mnuli v prstech talismany. Oheň, loudavý a hltavý zároveň, ručkoval od střech k roubení. Švihaje perutěmi, blížil se jediný krkavec, ve spárech temný vak velký jako dýně. Tu vojáci prchali do sklepů a padali na zem, chráníce si temena zkříženými dlaněmi.

Netušili, že výbušné směsi došly, trojice krkavců pozbyla zájmu o věc a děsivá nálož ve Fokeho sevření je šátek vycpaný senem.

V ten okamžik se drali džanarové rozbitou bránou kolem trámů a nehybných těl do nitra Vudžídu. Jejich zbraně se sytily zmatenou posádkou.

Přes výlom ve vratech visel tváří dolů mladý muž z hlídky, bezvládné paže splývaly k zemi. Z poloviny trupu okousl výbuch oděv a kůži, obnažil tkáně, zkroucené rudé a bledé živočichy nad černou, pustou jámou v hrudníku, širokou jako placka.

Njál se po mrtvém ohlédl ve zlostném uspokojení – a stud jej zasáhl hůř než rána otráveným kopím. Vzpomněl si na oslavu v Cíněrohu, na ženu v šátku, step a vlahý vítr…

Na nebi do blankytna spáleném mrazem trčelo slunce jako výbuch žlutého ohně mezi zrůžovělými nášivkami kouře. Zataveni v nachových krách při březích Vudžídu čekali válečníci na oblevu, až je náruč řeky ponese k Inai –

Čím větší území musí armáda bránit, tím více se její složky vzdalují od jádra, síly řídnou. Spojení vázne, slábne úder, trup se drolí. Ale ten, jenž je stištěn, nabývá pevnosti a tvrdosti, stává se jediným úderným celkem. Nabat zachvátil ohnivý vír, všechno se bortilo. Plamen války udeřil, smetl k zemi hrdiny i bázlivce, spolkl domovy, pohltil pevnosti.

Místy vzpoura rozsévaná dávnými znameními zadoutnala a uhasla. Někde žár nenávisti vybuchl předčasně a nadarmo, spálil bojovníky povstalecké domobrany spolu se Šiškami, které utloukali bidly a podřezávali v jejich obydlích. Stalo se, že muži vytáhli z úkrytů zbraně, kousali se do prstů a čekali na pokyny, na příznivou chvíli. Ale mnozí, nabývajíce moci, jaká je lidem propůjčena jedině v bouřích a povstáních, zápasili s Ochránci a poráželi je.

Téměř všude vázali Tamtěm vojenské posádky, znepokojovaly jim osídlence a udupávali jejich nadvládu, jako se ohnisko po ohnisku, postupně a s oběťmi, hasí požár. A všem v Nabatu se spojila svoboda se štěstím, svoboda s králem, král se štěstím.

„Město je stále plné nějakých legend,“ hluboký, temný hlas skrýval smích i pláč zároveň. „Jsou jako pavouci, kteří hlásí změnu počasí. Teď se všude vypráví o králi Kilahu, který se vrátí a lidé budou jíst ze zlatých misek. O dívce v šatu rudém jako plamen, co prochází ulicemi, černé vlasy jí vlají, věští boj a vyzývá k němu. Věc je zřejmá: kováři zdražili nože.“

Hovořící muž v šeré jizbě zvedl bledou, otylou tvář, nehybnou jako z oschlého těsta. Zemdlelé oči za štěrbinami těžkých zbytnělých víček připomínaly kusy zuhelnatělého dřeva. I jeho ruce se zdály unavené, měkké a s povolenou kůží, jako by jejich síla čekala a dřímala, podobna hadu v jeskyni.

„Ještě nikdy jsem však neslyšel,“ pokračoval Nebeský tygr, „že by král jednal s našimi cechy, které mám právo zastupovat. Orel se domlouvá s červy? Jak jste vůbec pronikli do Města?“

„Ďourou,“ bufl Damazid stručně. „Esli budeš hodnej, vyzradíme ji – může ti bejt užitečná.“ Cítil se podivně. On, Satuban, lupičský vůdce druhého stupně, žádná sláva, teď vede jednání s vládcem všech Šedých cechů, lapků, zlodějů, nájemných zabíječů, kapsářů, šibalů, podvodníků, co jich v Nabatu je. Zrovna tak by čekal, že bude klábosit s chalífou Jihu nebo císařem Tchangů. Ale Sepulgovy střeva, měl hromskej nápad!

„Ať konáte své řemeslo z vůle bohů, nebo z pochybení lidí,“ řekl Njál ohleduplně, „vaší obživě překážejí Ochránci. Působí hoře a bídu celému Nabatu, spojme tedy síly. Pomozte nám vstoupit do Mellia a zbavit ho Tamtěch. Nový král vyhlásí edikt, kterým smyje vaše dosavadní zločiny.“

„Neoznačoval bych naši práci tímto slovem, pokud chcete vést rozhovory o vzájemné pomoci,“ pravil mírně Nebeský tygr. „Možná, že prominutí trestů, jejichž oprávněnost je sporná, není dost vysokou cenou za krev, kterou při tom nepochybně naši lidé prolijí. Snad by bylo lépe stanovit několik malých, nevýznamných privilegií, která –“

Damazid vycenil špičáky. „Brácho,“ vyjel drze a hřál se v paprscích své veliké chvíle, „esli se Šišky rozparáděj, semelou Město nadranc, Šedý cechy, nebo ne. Dyž tu pasovačku proserem, v pustině, co by vostala, si kór neškrtnete.“

Nebeský tygr se pousmál, složil zaklesnuté ruce do klína. „Pravda, je to i naše Město. V míru protivníci, teď spojenci. Přechodné příměří! Až všechno skončí, brzy nás budou královští zase honit.“ Oči se mu zúžily jako štěpiny z ebenu. „A při Sepulgovi, otci nás všech, vy dva budete pobíhat s námi!“

Vojsko rebelů přitáhlo k Melliu večer a rozbilo ležení na jihozápadě, stěží půl míle od hradeb, mezi Hlavní bránou a pahorkem Kessíli. Dva a půl tisíce mužů, tisícovka koní, všichni zčernalí a pohublí jak zdivočelí psi. Ctihodný Har Utyban na ně mohl zaútočit se svými sedmdesáti setninami, stejně jako vesničané s křikem zahánějí toulavé smečky. Věděl však, že není v silách džanarů dobýt Město.

Rebelové se nestačili vybavit obléhacími stroji. Žádné posuvné věže, katapulty, osli – vrhací praky, které silon zkroucených žíní a šlach vrhají balvany proti hradbám, štíři, jejichž mocné lučiště vysílá veliké střely, beran chráněný želvou… dočista nic! Mají dvě nevelké balisty a pár šípometů, nejvýš stlučou žebříky, někde v okolí podetnou vzrostlý strom, budou s ním tlouci do brány jako opilý žebrák holí na dveře hostince – a sami se stanou cílem těžkých metacích zařízení uvnitř hradeb…

Buřiči přitrhli k Melliu otevřeně, což vylučovalo zradu přichystanou uvnitř Města, nejde-li o lest ve lsti. Je jiný osvědčený trik: oblehnout město ne kvůli jeho získání, ale s cílem přinutit oddíly protivníka opustit hradby a zničit je v přímé srážce. Chtějí ho vylákat ven! Nebudou útočit na valy, leda klamně. Har Utyban v bitvě tušil zálud rebelů. Jestliže opustí vojáci Město, nepovstanou znovu mellijští? I slabý oheň je hrozbou, plane-li ze dvou stran!

Brankou v hradbách při řece pronikl do Mellia posel z Dah Džairozu; v Meziříčí propukla nová vzpoura. Velitel posádky v Mokré Stuze nechal vypravit podél Inai vozy se ženami a dětmi Gelabhů, aby nalezly záštitu v pevnosti Budžu. Mocný Yer Tursan měl přitáhnout ohroženému kraji na pomoc, ale část jeho ozbrojenců byla přesunuta na severovýchod k Satubu, protože Ujguři se pohnuli k hranicím Nabatu.

Pán kopí uvážil, má-li se ta zpráva donést k Ulb Sinovi, má-li mu předložit tušené záměry rebelů. Vládce by jistě přikázal, aby vojíni podpálili Město, pobili obyvatele a vytrhli na pláň proti buřičům! Už tak opustil svůj palác, obchází hradby, dává posílit opevnění. Val královského okrsku uprostřed Města poručil obložit zavěšenými nafouklými měchy z volských kůží, pytli s otrubami a bavlnou proti úderům beranidla a kamenných střel. Bujaře rozmlouvá s vojíny a napíná luky silné jako pěst…

Opřen o jílec meče, Ctihodný přemítal o sudbě říše, která puká jako půda spálená sluncem. Proč by se měly kmeny Gilabh-Lhanang vracet do stepi, mrznout v zimě, natírat se ovčím tukem, žvýkat kůže, když se naučili žít pod roubenou střechou, jíst jemná jídla a oblékat se do hladkého sukna, obchodovat a řídit ne koně, ale jiné muže? A ze skrytého popudu změnit věci, jež jsou takové, a mohly by být jiné, zavrhl nezaručenou možnost rozdrtit rebely jediným výpadem.

K severovýchodní Šafránové bráně dorazil pomocný oddíl ze Štědrých polí – rebelové, oddělení řekou, na něj nemohli zaútočit. Har Utyban poručil odstranit zátaras za křídly vrat. Osobně odemkl závorku masivní závory, a když vojáci prošli, vložil závorku zpátky, dbal, aby spolehlivě zapadla do zamykacího otvoru. Tak byly zabezpečeny všechny brány, i na levém břehu.

Dále poručil, aby byly zavřeny krámky a tržiště, aby lidé chodili nejvýše ve trojicích, nepřijímali kohokoliv cizího do svého domu a aby nikdo neopouštěl v noci domov. Kdo by tak v nouzi učinil, musí nést světlo a je povinen hlásit se hlídkám. Aby se případní spiklenci či jiné podvratné živly nemohli zmocnit opevnění, zejména na pravém břehu hojně obsazeného strážemi, přikázal Pán kopí posílit mužstva hlídek, aby se lépe střídali, nechal uzavřít přístupy na korunu hradeb, uzamknout věže a bašty, zahradit schody. K zábranám postavil bdělé ozbrojence. Bude-li podniknut útok na valy Města, pohotově umožní přísun posil k obraně, nepovolané odeženou.

Ženy a děti Gelabhů pak shromáždil v bezpečí a pohodlí chrámového okrsku na levé straně řeky a přikázal pěti setninám, aby je střežily.

Na plochu vydělané kůže Njál črtal uhlíkem plán Mellia. Podobalo se jablku s jádřincem Inai, šikmo křížem překrojenému hlavními ulicemi, jež ústily ve čtyři brány. Jihozápadně na pravobřeží ve vstupu Zor-ar-Saadu střeží Hlavní bránu nejméně dvě setniny; tady očekávají Ochránci nejprudší úder buřičů. Na severozápad vstříc Měděnému Řetězu vede Orlí brána. Na levém břehu se otevírá brána Šafránová, jež vítávala kupce ze Štědrých polí, a brána Dvou hvězd, spojnice na východ k Meziříčí a Satubu.

Hradbu posilují bašty a strážní věže, levobřežní val obchází šest setnin, na hradbě pravého břehu bdí na půl třetí tisícovky zbrojenců. Mezi břehy trčí očarované mříže. Dva mosty poblíž tržišť, Jitřní svěžest a Blažený život, u nich prázdná překladiště a silné oddíly Šišek – čtyři sta na pravém, tři stovky na levém břehu. Tržiště za Hlavní a Šafránovou branou – na Velkém čtyři stovky čepelí, na Horním dvě stě. Ve středu pravobřeží se vyjímá palácový okrsek obklopený zdí jako čepice posazená na ovál náměstí Záštity – pět set ozbrojenců přímo v paláci, půl druhého tisíce vyčleněných na jeho ochranu a dozor nad náměstím.

Věž mlčení, Rádcovo sídlo, hlídá pouhá stovka vojáků. Při jižních hradbách za Hraboší Louží páchnou smetiska; teď jsou pro bezpečí zahrazeny překážkami, stejně jako zahrady a lysiny volných neužitných ploch kolem severního ústí Inai. Naposled vyznačil písař obytnou zástavbu obou břehů, vznešené čtvrti i tenké ulice jako chodbičky červotočů. Dvě setniny válečníků se ubydlily severně ve svatostánku Medového Jezevce, chrámový okrsek při levém pobřeží Inai, téměř uprostřed Města, hostí pět set Gelabhů.

Njál dokončil náčrt: „Pokud jsme zjistili, sever a východ města je pod menší ostrahou. Nevěří, že bychom překonali Inai a útočili na valy levého břehu.“

„Sedm tisícnin a čtvrt, když přidáš velitele, kurýry, hlídky po městě,“ sečetl se křivým úsměvem Koylys. „Dá práci, odklidit všechny ty mrtvoly!“

Mogunro Palcát vyskočil, opřel se pěstmi o stůl: „Jak mají uspořádány spojky a strážní místa? Kde rozestavili obchůzkové hlídky? Které domy zabrali na ubytovny vojáků?“ vychrlil. „Jakou soustavu znamení si určili?“

Ti tři, kteří znali Město a prošli jím minulé hodiny – Njál, Damazid a Nebeský tygr, vyznačili na plánku vysoké domy a věže, které sloužily k předávání zpráv barevnými praporci a ohňovými znameními, trasy vojenských kurýrů jízdních i pěších, stanoviště, na nichž jsou stále připraveni vybraní poslové převzít rozkazy a předat je určeným jednotkám, ať zvukem trubek, nebo s užitím hbitých nohou.

„Na koruně nejvyšší mellijské věže v chrámu Mergut Torgase – u okrsku Pivoněk, těch starých paláců při Inai,“ ukázal Njál v náčrtku, „zřídili Tamti ústředí, jež zachycuje poznatky a rozhlašuje povely.“

Vlk stáhl srostlé obočí, přejížděl prstem ve vzduchu nad mapkou. „Vyhraje ten,“ usoudil, „kdo bude mít lepší a rychlejší zpravodaje.“

„Máme jednoho vzorečkovýho, co všecky přečurá,“ zahučel zrzek a plácl mlčícího Fokeho do zad. Ptačího muže přibrali k poradě velitelů pro jeho křídla. Psanci tu čest vynesl průzkum ve Městě, síla osobnosti a návrh jednat s mellijským podsvětím.

„Zmocněme se především palácového opevnění a náměstí Záštity,“ tvrdil Lostun.

„Lidé jsou tvrzí uvnitř města,“ usmál se Tisícník.

„Za hradbami tvrze jsou moji lidé vojskem, hotovým k útoku!“ Jen sám Nebeský tygr věděl, co nátlaku a tvrdosti vložil do náboru svých bijců.

„Bez ostří to nepůjde,“ brumlal Erlik; vous mu za poslední dny prokvetl.

„Zbraně proudí do Města už od léta,“ ozval se Ljazym. Patřil mezi vůdce Spolku svobodných: jen přátelství s Njálem a vědomí krajního řešení ho přimělo smířit se s účastí Šedých cechů na dobývání Mellia a s pobytem v přítomnosti vládce lupičů.

„Dýky přicházely v dýních, zabodnuté kolmo při stopce, a v břiše ryb,“ klidný tón nezakryl Ljazymovu pýchu nad zdařilým dílem. „Meče pronášeli v rohožích, malé kovové štíty v pytlích zrní, v senu pro koně oštěpy, v žocích vlny přílby. Máme i kožené pancíře. Všechno bylo placeno životy! Výzbroj jsme uschovali v domácnostech odhodlaných občanů Města, v tajné svatyni Bohyně a v chrámcích ochranných bůžků.“

Povzdechl si: „Učili jsem se s nimi zacházet, ale mnoho našich bojovníků odešlo do Rohu. Dnes z nich mezi džanary zbývají stěží tři stovky. Kolik vycvičených mužů teď shromáždíme? Ukrýt zbraně je snazší než najít bezpečné místo k průpravě v boji.“

Nenápadný, přihrublý Olgenjur dosud tiše uvažoval: „Proč nevniknout do Mellia po březích? Půjčíme si od rybářů v předměstských osadách loďky a poplujeme až tam, kde za mostem končí vnitřní hradby.“

„Řečiště přehrazují zakleté mříže,“ zavrtěl Njál hlavou. „Jsou v nich sice propusti, ale ty otevíral jenom Rádce, pokud sám potřeboval.“

„To kouzlo už neškodí,“ ozval se Foke, „asi Rádci ubyla moc, a jestli chcete, sám uvážu na mříže lana.“

Díl po dílu sestavili složitý plán útoku. Mnohé bylo stanoveno jen volně, aby mohli lsti a výpady měnit podle skutečných dějů a sdělení Ptačího muže…

XXIII.
Pohár s měsícem

Dny se nelišily, šedivé jako tkáň po léta vysávaná živly. Vesmír seschl do žabí mumie ve vyprahlé kaluži. Ayren přestal žít, uzamčený do vlastní úzkosti a samoty. Marně se snažil v polospánku nahmátnout Tarsisinu dlaň nebo Lykův útěšně hřející kožich. V noci netančili po vyšívané pokrývce zlatí medvídci, Arsolnatpa se svými pohádkami zabloudil.

Znovu držel Medunku kolem šíje, pevně, přepevně, jak se ji veškerou duší usiloval zadržet. Cítil drásavou trýzeň, hlubší každý další okamžik, až k nesnesní – Medunka mu unikala, jako voda protéká z dlaní a navždy se vsakuje do země. Křičel ve snu, až mu praskalo hrdlo, a jeho vlastní žalost jej přivedla ke bdění…

Ctihodný Har Utyban se nedivil, když černá řeka noci protekla bez bouře. Stráže, hustě rozestavěné po obvodu hradeb, zívaly nudou. Ráno nezměnilo váhání buřičů, tím více však pozbýval jistoty on sám.

Kolikrát se v Melliu pokusili o vzpoury a odboj, paličatě jako býk bušící rohy do stání? Teď, když se před Hlavní bránou položilo vojsko buřičů, nepomýšlejí na odpor? Má vyrazit na oblehatele, nebo vyčkávat? Vosím mávnutím mu prolétlo hlavou, aby k poradě přizval velitele Gardy. Zavrhl tu myšlenku, nedůstojnou vojevůdce Gilabh-Lhanang.

„Můj pane, mám pro tvou vznešenou statečnost návrh,“ řekl velmi zdvořile a uhlazeně jitřní host, zahalený do běloskvoucího pláště.

Har Utyban postřehl nemálo z přediva dohovorů, o nichž Vladař netušil. Vyjedná-li Moudrý Rádce smír v zemi, kdo pak povede říši než silný válečník, jenž se neobrací proti proudu dění?

Kétai otřela prsty začerněné uhlem o sukni a srdnatě zabušila na dveře hýřící milostnými výjevy. „Chci mluvit s paní Ayšrou!“ zařvala a kopla do dveří. Vedlo ji palčivé odhodlání, žal pro Erin a Sangvala, navzdory probdělé noci. Strávila ji se smrtí po boku, křižujíc Město tvrdě střežené vojenskými hlídkami. Ale Černá Liška znala Mellios jako málokdo!

Časné ráno je pro veselý dům temná půlnoc. Vědma si málem zlomila paty, odřela pěsti a vykřičela hlasivky, než se vynořila tvář dohlížeče na pořádek, kulatá, ruměná a masivní jako měděná mísa.

„Vypadni, ježibabo!“ zahulákal nezdvořile.

„Mám obchod pro paní Ayšru,“ neustoupila Kétai. „Vsaď svá játra, že tě vyhodí, jestli mě nevpustíš!“

Zaváhal; vjela mu napřaženým ukazovákem a prostředníkem do očí a vtrhla dovnitř.

„Vyhodím ho, protože tě nevyhodil,“ pronesla štiplavě Ayšra, sestupujíc schodištěm. „Máš sem doživotní zákaz přístupu, že ano?“

„Mámilas po mně celé roky lektvary,“ přešla urážku vědma. „Dám ti dračí polévku na vzkříšení mužské touhy: salep, medvědí žluč, černá ředkev se zázvorem, levandule, prášek z drcených puchýřníků, rozmarýn. Roztok z kamence bude vracet tvým děvčatům panenství. Když budeš obezřetná jako dosud, vyděláš jmění na ráji, který svým zákazníkům nabídneš. Pomoz mi, sestřenko… Ale nic ti nevrátím, dneska zemřu.“

„Především,“ řekla o chvíli později Ayšra, „daruji ti pěkné šaty – mají rukávy ušité tak, jak je oblíbené v mellijském paláci, s výšivkou svlačců a slavíků. Vlasy ti upravím do účesu ptáka ohniváka a napustím olejem, aby se leskly jako zrcadlo. Potřebuješ hedvábné punčochy a volavčí střevíce.

Zručná dívka tě nalíčí, načerní víčka, spojí obočí do křídel fénixe. Oči budou vypadat zářící a veliké jako zrak laně… Pleť nepotřebuje úpravu pudrem; trochu červeně na líce. Ústa zvýrazníme, doporučuji odstín višní. Teď zkus svůdný úsměv. Jinak se tváříš pro milence, jinak pro diváky – neohrnuj tolik rty! Zuby se mají třpytit jako zrna granátového jablka. Pozor na koutky očí. Gesty neplýtvej, ale ať jsou působivá… Znovu! Usmívat se!“

Ulb Sin zapomněl na své dámy, paní Bellijah, trůn, síně pokladů, na říši Havur-Gilabg. Byl znovu válečníkem, nemusel poslouchat stížnosti, žebrání, výklady. Nebezpečí a boj ho osvobodily, ovanuly ho čerstvým povětřím stepi. Obcházel palác a povzbuzoval své muže. Cítil pach krve a požárů, kadidlo Pána Bar Tenea. Založí nové království, omyté ohněm a slzami, a hlavní město zbuduje ze stanů ze zlacené kůže, aby lidé kočovali se stády a nevrůstali do majetku…

Když ho navštívil Moudrý s prosbou, zda by mohl promluvit k obyvatelům Mellia a upokojit jejich mysli, nahrbil mocnou šíji, svraštil huňaté černé brvy a mávl rukou. Er Torsik pro něj pozbyl významu, vždyť selhal ve chvíli ohrožení. Mimoto byl příliš spojen s prokletým Nabatem, jehož dobytí vzalo Gelabhům svobodnou duši. Prasklo letité pouto, Ulb Sinův obdiv k učenosti a zdravá obava z Rádcovy magie vyschly.

Er Torsik, maje svolení Vladaře Ulb Sina i podporu Pána Kopí, dal na horním konci náměstí proti paláci zbudovat nevysoké lešení. Svolal dav a s klidným svědomím zahalil palác stěnou ticha, jež polyká zvuky, neboť většina náčelníků je nakloněna změnám trůnu a prostí vojíni se k Jasnému Vládci se stížnostmi sami neodváží.

V mitře z drahokamů zářil nad jezerem hlav a upřených očí. Jeho sněžný brokátový plášť protkaný stříbrem se vzdouval jako oblak. Ozbrojenou stráž ponechal Rádce dole kolem tribuny, aby nic nepřipomnělo Mellijským temné síly, jež proti nim dříve užíval.

„Ó lidé…!“ vzkřikl, hlas čirý jako křišťál a hebký jako kožešinu. „Lidé, trpěli jste příliš! Máte právo na klidný spánek, mísy rýže a pečeného masa, na ozdoby ženám, na plné měšce, na radost svých dětí! To všechno vás teď čeká – ne za rok, a ne zítra – už dnes!“

Dav zamručel. U kamenného hřbetu popraviště s černým zubem kůlu se zástupem protlačila dáma v plášti, krásná a důstojná jako kněžna. Nevěnovala pozornost řečníkovi, ale upřeně hleděla k vznešeným domům po levé straně náměstí, vystupovala na špičky, zakláněla hlavu a vyrážela tiché výkřiky.

„Ó lidé, přináším radostnou zprávu! Od dnešního dne je vaše země svobodná, neboť se navrátil král! Slyšte, syn krále Tungula, Ayren Šaanom, Sluneční Lev, je vaší spásou! Z jeho rukou vám poplyne štěstí. Této chvíle a na tomto místě bude korunován nový Pán říše! Už ne pouhého Nabatu: vy sami budete tvůrci nového království Nachani-Lan, mocného a bohatého, rozlehlého a silného!“

Lidé kolem dámy v plášti zneklidněli. Z dolní části náměstí neviděli dobře na Moudrého, ale budovy, které budily ženin zájem, mohli sledovat velmi zřetelně. Zvědavostí se nakazíš – posluchači se začali vrtět, natahovat krky a zírat na domy ve směru jejího pohledu.

„Lidé! Ochránci sami ctí nového krále! Pod jeho žezlem napraví křivdy a přispějí k blahu země! Není třeba války a bídy, nemusíte umírat v boji, hledět na krev svých dětí a žen! Král bude bdít, aby vaše nároky nebyly zkráceny, aby gelabhští osídlenci nežádali více, než výhodou náleží vám!“

Ruch na konci náměstí se šířil jako vlny. Žena se chytala za hlavu, couvala k popravišti, vyrážejíc srdceryvný nářek, a stále přesvědčivě ukazovala k těm domům… Zástup se rozšuměl. Někdo tvrdil, že dámě zemřelo dítě, další špital, že domy jsou vyloupené, jiný vyhrkl: „Hoří!“ Kolem Rádce vířila dotěrná moucha. Zkusil ji odehnat netrpělivým gestem, které mu narušilo projev. S o to větším důrazem zvolal:

„Ó lidé! Vy jste silou a pýchou Nabatu, vy jste nejpřednějším, posvátným městem v zemi! Stvrdím vaše privilegia!“ Odporná moucha…

„Avšak ti, kteří stojí před hradbami, aby ničili pokojný mír ve vaší nové slavné zemi Nachani-Lan, ti muži války, odpůrci řádu, bez domovů a zodpovědnosti, vám chtějí pošetilými, sobeckými skutky ublížit, uloupit vám životy a blahobyt!“ Rádce užil rozmáchlé gesto, aby sekl po mouše – teďv  zimě… Kouzla! Nezbývalo než rychle hovořit dál, hledat vhodný okamžik na vyřčení zaklínadla.

Kétai odhodila plášť, soustředila síly k levitaci.

„Ti neotesaní lovci a nicotní kočovníci chtějí…“

„L-Ž-E-Š –!!“

Náměstí zazvonilo třpytivým ženským hlasem – a všichni viděli, jak se na plochý vrcholek širokého popravního sloupu vznesla nádherná, skvoucí paní – sama Vládkyně Tylljat, vysoko nad davem i tribunou.

„Tys to udělal –!“ Napřáhla levici s otevřenou dlaní proti Rádci. A s ženskou pohotovostí, než se nadechl, vzkřikla na celé prostranství:

„Lidé, zradil vás!“ Otočila se zprudka a máchla paží k průčelím po levé straně, vyšívaný rukávec duhově zavlál: „Vizte znamení kruhu!“

Náměstím se šířil od okraje ke středu výbuch zmateného halasu. Vskutku, dveře budov označovaly kresby načrtnuté uhlem.

„Neposlouchejte ji, je čarodějnice!“ zvolal Er Torsik. Jeho stráže se k vědmě zástupem neprocpou, magii užít nelze – vrátil by davu paměť. Alespoň vypálil střelu skrytého kouzla, aby ženě vzalo hlas. Na vrcholku kůlu však uhodilo do hlemýždě, jenž je v lidském smyslu němý, a vrátilo se k tvůrci bez účinku. Místo plže se na sloupu znovu tyčila Kétai. Mžik, který výpad a obrana zabraly, proběhl mimo pozornost rozrušených lidí.

„– čarodějnice…!“ dozníval Rádcův hlas. Nikdo mu neuvěřil. Ježibaby jsou staré, ošklivé, chudé a podivné. Žena, jež se oslnivě sličná vznášela nad náměstím, mohla být jen vyslankyně nebes.

„Ukažte si na něj!“ Štíhlý ukazovák vyjel jako blesk, slova práskla bičem z hedvábí. „Slíbil Kamenným hubám za zlatý poklad vaše jmění a vaše životy! Každý z vás postřehl na domech černé znaky zkázy! Dům kupce Baglata, vznešeného Sordaheje, směnárníka Zachira – kdo nemá majetek, jeho děti padnou do otroctví, on sám zahyne!“

Lidé zavyli. Kruhy na nesčetných dveřích nešlo přehlédnout – až nyní pochopili, jakou hrůzu tají! Přesně takhle, doufala Kétai, když za dnešní noci malovala znamení po mellijských domech, se dav vyděsí. Uvěřili dvakrát, neboť z chování té ženy nevanula osobní zášť, ale spravedlnost, která vzlétá beze strachu za hranice vlastní smrti.

„Střílejte!“ zasykl Moudrý ke svým ozbrojencům. Jinak vědmu neumlčí; kdo se snaží vyvracet nesmyslnou lež, změní ji ve skutečnost.

Šípy narazily do ženiny hrudi a klaply o kameny popraviště, aniž vědmě ublížily. Zástup vypukl v nový jekot. Ó, Bohyně! Rádcova protivnice neutrpěla úhonu – a pouze ten, kdo je jist pravdou, snese ohrožení. Klam byl odhalen!

Kétai třeskla dlaněmi nad hlavou, namířila kopími paží proti Rádci. „Tvoje prsty!!“

Er Torsik mrkl a bezděčně sjel pohledem ke svým spanilým bílým rukám.

„Ještě jsou od uhlíku, vizte, lidé! Stopy zrádce!“

Zástup ryčel. Jasně spatřil temné stíny.

Moudrý znejistěl. Mohl by ji zdrtit slovním útokem… ale nic o ní nevěděl, nic jej nenapadalo.

„Styď se! Oni se nuzovali, a tys hýřil s nestvůrami ve své černé Věži! Nemáš choť ani konkubínu! Všichni vědí, že obcuješ s démonkami a přízraky! Tvé dívky hudebnice vyprávějí strašlivé věci!“ Gesta, kterými vědma provázela obvinění, byla cudně výstižná.

Er Torsik cítil, že se začíná potit, on, vždy chladný a ovládající tělo i smysly. Hlava mu pukala příbojem řešení. Rozrušen hryzl rty, drahocenné roucho jej tížilo do ramen a záhyby bederního šátku tísnily rozkrok. Příští pohyb byl mimovolný, přirozený, ryze mužský – a velice nešťastný.

„Neboj se, tobě neuletí!“ vřeštělo šťavnatě z davu, kam Kétai hbitě promítla svůj změněný hlas, aby na sloupu okázale zachovala vznešenost. „Už není co, ty voprcaný nestvůry ti ho užvejkaly!“

Poslední slova mizela v burácení, náměstí se otřásalo, lidé plakali smíchy a chytali se navzájem za ramena. Veselí je lékem na strach, a není větší švanda, než když uklouzne noha někomu hodně vysoko.

Rádce se třásl vztekem, studem, pohoršením. Luskl prsty a svrhl na zástup ohnivý mrak. Kétai, rozehřáta zápasem, vyrazila protikouzlem ledového deště. Nad náměstím se zakouřilo, jako se páří z lesa.

Er Torsik zuřivě vykřikl, z dlaně mu vylétl rudý blesk. Žena na sloupu zmizela v oslnivém plameni.

Mellijští dupali a vřeštěli, se zaťatými pěstmi spílali Rádci – vzpomněli si na černá mračna, krvavý déšť, mrazivé přízraky. Moudrý, kryt namířenými střelami stráží, ustupoval k uličce Sedmi zlodějů, dolů k mostu Jitřní svěžesti, do Věže mlčení…

„Občané Města, utište se!“

Ve skvělém oděvu barev vínové a zlaté, růžový v tváři, kníry lesklé jako rohy černého býka, vystoupil na opuštěné lešení pán Mugrabu, Chirmen z rodu Toguz. Pozvedl paži se vztyčeným ukazovákem, a děl poučně sytým, příjemným hlasem, užívaje mellijského přízvuku: „Blaží mě, že byl odhalen zrádce, věrolomný k říši i k vám, pro které jsem nasadil své hrdlo a statky, když jsem vedl vzpouru Jihu! Při srdci Paní Kalkanté, mohu vám potvrdit, že vskutku přežil potomek krále Tungula. Vězel však v moci krutého čaroděje Er Torsika… a zdá se, že zahynul.“

Svěsil hlavu s výrazem hlubokého žalu. Pak zmužile zvolal: „Nezoufejte, lidé! Přežije-li, já sám jako králův pečovatel budu bdít nad výchovou syna Kilahu, spravovat Nabat, sloužit vašemu štěstí, svobodě a blahu! Pokud je veta po nadějích a následník trůnu se více nevrátí, patří urozeným a mocným Nabatu, i vám, ó lidé, abyste zvolili nového panovníka. A vězte, že kdokoliv by chtěl ohrožovat vaše práva, jsem hotov vás bránit do posledního dechu!“

Tak Chirmen Mähu, jenž byl v poslední čas lidem oblíben, zklidnil dav a získal pozornost i obdiv.

Gelabhové, kteří sledovali zvláštní divadlo, nerozuměli všemu, natolik se lišilo mellijské nářečí od obecné podoby jazyka Säuka. Neměli rozkazy, krom pokynu nezasahovat do dění. Ti, kteří pochopili, byli zmateni magickými úkazy a tvrzeními o jiné říši.

Pán kopí, jenž si neodpustil být přítomen Rádcově projevu, supěl zlostí. Vyčkával však, jaké mínění Chirmen zaujme k otázce gelabhské vlády, i nepřímo k postavení Har Utybana. Z pomyslného luku, který napjal, mohl kníže vypustit černou i bílou střelu.

Ozval se řev válečného útoku, burácení laviny –

Sotva se naplnilo náměstí Záštity, na levém břehu Inai vypukl veliký křik, bojový jekot, třeskot mečů, troubily válečné rohy. Nepřítel ve městě!

Velitel skupiny u mostu Jitřní svěžesti neprodleně vyslal sto mužů do míst mezi Hraboší Louží a uličkami řemeslnické čtvrti zvané Psí Štěkot, odkud se draly zvuky vpádu a ohrožení. Vypravil spojky se zvěstí o průniku rebelů na stanoviště vrchního velení, k hlásnému středisku na věži chrámu Merguta Torgase. Další uháněly pro posily k oddílům v chrámovém okrsku a na Velké tržiště, a k mužstvu u Horního tržiště.

Když dorazili vojáci z obou blízkých posádek, spatřili četné postavy se zbraněmi, v kožených osnířích a přílbách, jak dobíjejí vojáky od mostu a hbitě ustupují uličkami Psího Štěkotu k nitru Hraboší Louže, odkud škvírami v zástavbě prchali s vřískotem a kvilem obyvatelé nuzných příbytků. Setník pověřený vedením útočné skupiny ponechal menší část mužstva na hranicích obou čtvrtí a válečníci Gilabh-Lhanang vtrhli s připravenými zbraněmi do změti barabizen.

Mezi belhavými chatrčemi nezastihli človíčka. Tady dýmala splašková polévka, z jedné chýše vyběhla krysa, u další visely sušící se cáry… Do chřípí jim vnikl štiplavý zápach hořícího dřeva, smoly a hadrů nasáklých olejem. V praštění a chřestotu jim oheň vyšel vstříc, obstoupil je v kruhu: polykaje opuštěnou Hraboší Louži, strávil i vojáky. Komu se zdařilo z planoucího bludiště vymotat, padl pod ranami Zlých mužů, zabijáků Nebeského tygra – tak jako Gelabhové, zanechaní na hlídce.

Vítr nesl křik, strážci východní hradby viděli plameny. Postrádali však rozkaz a vstupy na ochozy valů byly uzavřené. Ozbrojence chránící klíče totiž odstranili bojovníci Spolku svobodných. Zlí muži zastavili vojenské spojky do tenka stočenými šátky nebo čepelemi. Na obránce opevnění dolehl zmatek a úzkost. Po koruně hradeb se nepostřehnutelně plížily osamělé stíny. Pobíjely gelabhské hlídky jednu a po druhé trny z foukaček, napuštěnými jedem rohaté zmije. Někteří z vojáků zkusili slézat z hradeb a zatínali prsty do spár zdiva.

Zástup obyvatel Hraboší Louže i jiných bědných okrsků, vedený Zlými muži, táhl k tiché, zdobné čtvrti za branou Dvou hvězd. Lidé vpadali do obydlí těch, kteří získali úřady, výsady a bohatství díky své pokoře k Ochráncům. Dav ztloukl zrádce a plenil jejich domy, poctivci odnášeli hedvábné potahy, stříbrné jídelní náčiní, zásoby ze spíží. Odborníci z Šedých cechů otevírali tajné schránky pokladnic: klenoty vzali s sebou, mince z drahých kovů trousili chudákům, jejichž žalostné příbytky hořely v Hraboší Louži – jediný zlaťák jim vystačí na rok živobytí.

Ve Městě byli napadeni mnozí, co se zpronevěřili věrnosti Nabatu. Nicméně otrhanci se hrnuli dál do domů jiných boháčů. Usadili se tam, prý náhradou za své domovy, jež obětovali pro úspěch vzpoury, a s pokřikem se dožadovali stravy a pohodlí.

Rebelové ze Spolku svobodných a lidé Nebeského tygra přitrhli k chrámovému okrsku, když část oddílu vyrazila zastavit buřičské válečníky. Gelabhský velitel se odhodlal k protiútoku s podporou četných žen i chlapců a vetchých dědů. Zakusil větší ztráty než povstalci; stáhl zbylé z mužstva a z rodin Gilabh-Lhanang k posvátným oltářům, zatarasil vrata svatostánků. Uvázli všichni, obležení i oblehatelé, kteří se hádali, zda mají porušit právo azylu.

Nevelká gelabhská posádka u Horního tržiště sice zahlédla znamení z Mergut Torgasovy věže, aby zatím nevstoupila do střetu, ale zlověstný hluk ze středu levého města vyplašil jejího velitele. Aby nezůstali odříznuti mezi zákeřnými domorodci, poprvé porušil příkaz a přesunul své vojáky k mostu Blaženého života. Kvůli rychlosti procházeli střívky uliček ve třech proudech. Tu shledali, že cesta vpřed je uzavřená – stejně jako možnost ústupu. Nabatští je tloukli kameny, připravenými na terasách domů, vylévali obsahy nočních nádob a vroucích hrnců, vrhali na ně oštěpy i kusy nábytku. Gelabhové, sevřeni v úzkém prostoru mezi vysokými stěnami, nemohli užít luky, vchody domů byly zabedněné…

Tak se levý břeh téměř osvobodil sám, jen silami mellijských, za cenu ohně a krve bojovníků, i těch z prostého davu, kteří se ocitli nevhod na nepravém místě. Nejeden chuďas byl ve zmatku ušlapán, leckterého z prodejných zazobanců ubili. Přesto nezůstalo málo gelabhských válečníků, kteří dosud vytrvale zápasili, ať ve skupinkách, nebo opuštěni.

Na pravý břeh pronikly odlesky požárů, útržky řevu, hlášení velitele u mostu Jitřní svěžesti o řádění buřičů a lůzy, to, co postřehli na věžní koruně Mergut Torgase. Žádný posel neprošel, zato některé hlídky na pozorovatelnách tou dobou vstupovaly do podsvětní říše Pána Erlega. Stačí oblázek, pokud ho krkavec upustí ve správné výši a náměru… Foke měl slušný odhad, ale netrefil se pokaždé, zato pak ti dole stříleli.

Kolem hradeb u Orlí brány začal pojíždět nevelký oddíl buřičské jízdy. Pokřikovali nadávky, potřásali zbraněmi, zvedali koně. Strážní na valech zbystřili: mohlo jít o počátek útoku na bránu nebo o léčku. Jediného napadlo otočit se do vnitřního města… V půli pohybu se otřásl, z úst mu trčela střenka vrhacího nože jako ptačí jazyk.

Hrstka džanarů – pocházeli z Mellia a skrývali se ve Městě už druhý den – s pěti nejlepšími zabijáky Nebeského tygra zaútočila na hlídače Orlí brány. Kopím lze hodit, bodnout, udeřit dřevcem. Meč tiše prořízne hrdlo či vjede pod žebra, nůž vzlétne jako pták a hryzne jako had. Lano vynese vzhůru, ve svitku udeří i zachytí ránu, uloupí dech… Bojovali rychle a bez hluku rozsévali smrt. Vojáci ji vraceli záškodníkům, dík pohotovosti strážce, jenž předstíral mrtvého, aby otevřel průchod posile z hradeb.

Obklopeni přesilou, útočníci mizeli jako větve v plameni; zadržovali vojáky z posledních sil, kryjíce tři druhy, otevírače brány. Ti rozmetali zátaras a odemykali závoru paklíčem, trubicí uvnitř s jehlou tvarovanou do podoby dutého kování oštěpu, tak, aby pevně objala závorku a vytáhla ji. Lidé Nebeského tygra, kteří pomocí hrnčířské hlíny obalené jemnou tkaninou, se lstí vsunuté do otvoru západky, získali její otisk, i mistr kovář, jenž zhotovil paklíč, odvedli dobrou práci! Kéž vědomí, že učinili totéž, pomohlo umírat bojovníkům u brány Orla…

Otevřela se ve chvíli, kdy padl předposlední z džanarů. Pěší rebelové s nečetným oddílem jízdy se vřítili do Města jak proud, jenž prorazil hráz, tříští se o kmeny a vráží do kamenné zdi – tak se jim do cesty postavili Ochránci. Vedeni Heratarem, razili si buřiči průchod ulicemi, probíjeli se k Vládcovu paláci. A jako se převalí rozvodněná řeka a zanechá v blátě naplaveniny, zůstávaly za nimi na dláždění nehybná těla, rudá tratoliště.

Tarsis připadalo, že se prodírá úzkou skalní chodbou, dusí se v jejím těsném sevření, rve se o každý další krok a na výčnělcích kamenů nechává cáry pokožky. Spěchala ulicemi od paláce k okrsku Pivoněk, do budovy, kterou dnes po ránu označil špeh Paní Bellijah. Vřava vzdáleného boje zněla jako výhružné dunění bouře pod černými mračny.

Dům byl opuštěný, výstavné komnaty hostily teskné skřípání dveří a průvan. Chodbami cupitaly chomáče smetí. Hadačce zbývala poslední naděje: podstřeší. Opatrně vystoupila po schodišti. Bokem přitisknuta ke stěně, nahlédla do chodby. Na kraji trčel sloup s mohutným podstavcem a ozdobnou hlavicí, z níž visely na řetízcích dvě prázdné olejové lampy. O několik kroků dál hromotluk v černém pancíři střežil dveře pobité mosazí.

Dívka se pohotově stáhla zpět – a dech se v ní zadrhl: zavadila o svícen. Málem ho nestačila zachytit. Zakymácel se, lampy cinkly o kov sloupku.

Strážce otočil po hluku zeleně fialový obličej bez očí, plochý jak žabí záda. Z trhliny tlamy vyčnívaly bílé tesáky, kůže kolem nosních otvorů se chvěla. Znehybněl v číhavém napětí… tiše čekala hadačka, hryžíc rty. Pomaličku sňala z ramen plášť. Hodila jím k hlídači, luskla prsty. Tkanina nedopadla na zem: záhyby zplihly, jako by halily postavu.

Plášť se zlehka přibližoval ke dveřím; hlídač zavrčel. Strhl ho a sovími pařáty sápal látku do cárů. Plášť vybuchl plameny, oheň šlehal k sukovité tváři. Strážce vydal skřek, půl zvířecí zavytí, zpola ozvěnu hrůzy a pláče.

Vzápětí mu dopadl na týl sloupek svícnu. Lampy vyklouzly ze závěsů, s chřestotem se kutálely chodbou. Hlídač zaryčel bolestí a vzepjal se k hadačce. Soustředila všechny síly, znovu pozvedla těžký svícen. Téměř se jí vysmekl z rukou, stočil se a udeřil do ramene strážce, jenž se otřásl, tesáky zasvitly ostřím dýky. Skočil.

Tarsis, křičíc vypětím a strachem, máchla svícnem nízko před sebe. Zasáhla nohy, netvor podklesl. Podstavec svícnu v chvatné ráně roztříštil strupaté nachové temeno. Svícen třeskl o zem vedle strážce. Obličej bledl, hýbal se, jako nabývá kvásek… ztuhl v ostré rysy lidí z Meziříčí. Z tváře se vyboulila slepená víčka, rozpukla, odkryla šedé oči. Pohlédly na dívku, zamžikaly a upřely se do temnot.

„Paní osudů, odpusť mi!“ vydechla Tarsis. Otevřela dveře, které nechránilo uzamčení.

Pestré koberce pokrývaly stěny rozlehlého pokoje. Úzké stropní šachty propouštěly sivý polojas, v němž drahé a sličné předměty, zdobící komnatu, stárly v pohřební výbavu mohyly. Uprostřed kotvilo lůžko pod vyřezávanými sloupky nebes jako troskotající koráb s rozházenými poduškami a přehozy.

Z pokrývek se ozvalo žalostně: „Tarsis, já odtud nemohu… On to povídal… Nepustí mne nikdy…“

Mezi polštáři se vynořila Ayrenova rozcuchaná hlava, vyděšené oči a propadlé líce. „Nesmím ven,“ zanaříkal opět, „zakázal to…“

Objala jej, políbila na čelo a řekla: „Už se nemusíš bát, můj pane. Uvidíš, že tě dokážu odvést.“ Vzala Ayrena za ruce a stáhla jej z lůžka.

Vytrhl se jí a couvl do pokrývek. „Začaroval dveře,“ prohlásil zarputile. „Nenechá nás utéct.“

Tarsis s povzdechem povstala. „Pak mi dovol, můj pane,“ požádala jej, „ať ověřím naše možnosti.“

Co se dařilo na levém břehu, selhalo na pravém. Čepel povstalecké armády vnikala do nitra Města po coulech. Od náměstí Záštity se jí řítily vstříc další oddíly, z koruny valu se do kleští slévalo dva tisíce mužů, mimo jistící stráže. Shromáždění na náměstí, které naslouchalo knížeti Chirmenovi, se s divokým křikem rozprchlo, někteří do úkrytů, jiní pro zbraně. Mnohé zabili Ochránci, rozzuření záludností rebelů.

Har Utyban po zprávě o vpádu na levobřeží usoudil, že jde o lest melliských spiklenců, a odmítl tříštit své síly. Přesvědčen, že buřiči jsou obklíčeni, ponechal vojáky, aby hájili Velké tržiště, neboť při boji o město je důležité obsadit rozlehlá a významná prostranství. Jiný oddíl držel v moci Hlavní bránu. Zahynula však spojka vyslaná k ozbrojencům v severní části u chrámu Medového Jezevce; přesto setrvali na svých místech, i když neviděli na znamení z věže Merguta Torgase.

Zatímco hlavní proud buřičského vojska vázal největší pozornost Šišek, u severních valů při břehu Inai někdo hodil přes hradby rybářské sítě k usušení. Ochránci, jimž je rybolov cizí, je přehlédli – na rozdíl od mužů, kteří po nich přelezli do Města, vpadli na dvě setniny přešlapující u Medového Jezevce a s výhodou překvapení je porazili. Zajatce zavřeli v chrámu, gelabhské koně zapřáhli na břehu do zakletých mříží. Statným ořům neodolala magie ani železné pruty, narušené rzí.

Inai vnesla do Města tři čluny s děsivými netopýřími křídly ze starých plášťů a pokrývek, na přídích s přízračnými ledovými lebkami, na nichž čnělo rozeklané paroží z větví. Strašidelné lodi chrlily za ohlušujícího rachotu barevné ohně: pronikly tak až k mostu Blaženého života. Někteří z vojáků, kteří ho střežili, prchli, jiní zaútočili na čluny a veslaře. Z lodí vrhali hliněné koule veliké jako šálek, co vybuchovaly ve výšlehu ohně, porážely bojovníky na zem a dštily úlomky kovu. Njál objevil nový způsob výroby…

Vynálezce osobně zrovna válčil u Hlavní brány. Dvě a půl stovky jejích obránců bylo napadeno dvěma sty džanarů, které stačila vypustit podzemní chodba od pahorku Kessíli. Zápasili urputně: na nich bylo, zda povstání zvítězí, či selže. Tehdy se vmísili Nabatští z pravé strany Města a tyčemi, sekerami i meči napadli vojáky odzadu. Když se v mlýnku zbavili Gelabhů, vyrazili bránu trámem, neboť nezískali otisk Har Utybanova klíče. S válečným rykem na hlavní třídu vycválala jízda vedená Koylysem.

Velitel posádky na Velkém tržišti slyšel hluk boje, neodvážil se však opustit určené postavení. Co váhal učinit dobrovolně, vyřešil za něj smrtící zásah kopím. Pozůstalé prořídlé mužstvo rozmetali rozvášnění Mellijci.

Čerstvé jízdní síly buřičů vzaly útokem odkryté boky Tamtěch v poslední čas; Heratarovy šiky byly zatlačovány zpět k bráně Orla. Za Koylysovými jezdci uháněli džanarové, kteří přežili rvačku o Hlavní bránu. Mezi vojáky se začali prosekávat Mellijci, opojení odvahou a zoufalstvím. Bojiště u náměstí Záštity se podobalo prokládané pečeni: vrstvy cibule střídají kostky dýně a pláty masa, šťavnatého do krvava… Vřava zakolísala, válečný kuchař obrátil vidlicí prskající krmi v kuthanu, přehrnul promísené složky ke zdem paláce. Oheň je ve válce skvělý spojenec, osvědčil se oběma stranám. V rukou povstaleckých jezdců se objevily luky a zápalné šípy. Har Utyban právě přivolal své jízdní zálohy – ostrou přísadu k bitevní směsi, jež zaskočí rebelům v hrdle.

Než těžká jízda Ochránců započala obchvat, udeřil prvý šíp ne do střech, ale do řady ochranných měchů visících na vnější zdi. Vyšlehl prudký plamen. Další ohnivá střela utkvěla v žoku na vratech a rozpoutala pekelný žár. Sotva by nazul střevíce, stála brána vnější zdi v plamenech, četné zábrany na palácovém valu se změnily v sálající louče.

Har Utyban ze svého bitevního stanoviště na dolním konci náměstí pochopil: proradní Nabaťané vyměnili některé z měchů za ty, jež obsahují olej, do pytlů vpašovali neuhasitelnou hořlavinu ze smůly, síry, koudele, tlučeného kadidla a borových pilin. Džanarové se srdnatě hrnuli k ohnivému průlomu.

Pán kopí s radostí pozoroval, že obléhaní v Paláci posilují oheň v poškozené bráně, aby zabránili průniku, než zbudují náhradní zátaras. Změtí klubčících se bojovníků jim nemohl posílat složitější příkazy, jen znamení trubkou či praporcem. Rozkázal veliteli těžkooděných jezdců vyrazit na zteč.

Mogunrův střelec napjal luk se šípem, k němuž byla připevněna dutá trubička ze dřeva, naplněná směsí s ledkem a sírou, se zapáleným bavlněným knotem. Šíp s odlišnou sloučeninou a bez zápalnice nasadil na tětivu Njál. Další muži svírali hliněné koule s doutnající slámkou a třaskavým přípravkem uvnitř. Písař měl čas připravit alchymii zkázy – a uvítal, že na ni získal málo surovin.

Njálova střela vlétla do planoucí hranice břeven, nahrnuté místo brány. Zaburácel výbuch, hořící trosky se rozlétly po okolí a roznesly ohnivou nákazu. Koule se tříštily ve výšlezích plamene, otřásaly zemí. Koně gelabhské jízdy řičeli a prchali bezhlavě z místa děsu, jezdci padali nebo se úpěnlivě drželi uzd. Některé ze střel rodily žár, jiné zkroutily povětří do smrtícího víru, trhaly oděv i maso, bořily zdi.

Zasažený člověk zatřepetá rukama, jako by chtěl vzlétnout v náporu vichřice. Kráčí vratce, kolébavě, paže s pozvednutými předloktími a ovislými zápěstími drží od těla jak zlomená křídla, nahý: kůži změnil plamen na leskle rudooranžovou a svraskle černou.

Gelabhy zděsila kouzla, jaká se štítili užívat v bitvě. Tísnění horečným zápasem džanarů a výpady Mellijských, oč neumělejšími, tím víc zuřivými, začali ustupovat z náměstí. Obránci Paláce zatím zběsile polévali hořící místa vodou a octem, jenž hasí zápalné látky a brání ohni znovu vzplát. Tu do zdí Vladařova sídla pronikli rebelové.

„Podvedl jsi mne,“ zasyčel Er Torsik. „Oklamals mě – zavlekls mne do příliš složitých plánů! Tys věděl, že se povstání nezdaří k mému prospěchu, že mě zesměšní ježibabí zmije, ta druhá čubka unikne a bude mi krást krále! Tys to věděl…!“

Démon zrcadla se zachechtl, usazen na čarodějově předloktí. Zelené oči vážky, třpytivé a bezvýrazné jako drahokam, pohltily zlobný Rádcův pohled. „Buď rád, že k obřadu Přenesení ducha nedošlo,“ těšil Moudrého. „Místo dvojího vědomí bys nemusel mít žádné nebo bys skončil s myslí pomateného hlupce.“

„Všechno jsem promyslel!“ zasykl čaroděj. „Já jediný mám klíč k bráně vesmíru.“

„Proč si vy, lidé, myslíte, že vláda přísluší jen vám?“ bublal démon zvesela. „Používal jsi jiné, aby ti prospívali – proč by někdo nemohl vzít tebe? Odebral jsi mne Knížeti Labyrintu, abych ti posluhoval, proč bys ty nesloužil mému Pánu?“

„K čemu je Draku Temnot má prohra a mé zoufalství?“ řekl sevřeně Er Torsik. „Nemá dost jiné potravy?“

„Jídlo mu opatřují tobě podobní, ó všemocný,“ démon se vymrštil na rám zrcadla, houpal se na něm jako přízračný přelud lysého ptáka a smál se.

„Přivolal jsi, nejmoudřejší, do spokojené země v období míru smrt a krutost, bezpráví a zločin: všední bědy, souzené smrtelníku, jsi znásobil měrou zášti a chtivosti. Podťatý strom nevyraší, stažená kůže nepřiroste k tělu. Co čekáš, že se stane, až opadnou vlny vzpoury? Nic pro ně nebude jako dřív!

Vyklíčí jen semena zloby: z očekávání, jež se nenaplní, z duší těch, jimž ukřivdili, těch, které právem či neprávem obviní z pomoci nepřátelům, těch, kdo získali odměny příliš málo či příliš mnoho… Mému Pánu se dostane vybraných pokrmů! Zhrzenou duši tak skvělou a učenou, jako je tvá, ó moudrý, pokládá za vzácnou lahůdku – budiž ti útěchou, že jsi dvojnásob přispěl k hostině Draka Labyrintu.“

„To je vše, co mi chceš poradit?“ zeptal se Er Torsik, jako by se jeho hlas brodil závějemi sněhu.

„Můj Pán tě přece nepovolá hned,“ odvětil démon, v zrcadle stříbrně mžilo. „Ochráním tě před rebely, kteří buší jílci mečů na vrata Věže. Zapomeň na krále a svoji pýchu, sejmi zrcadlo a naslouchej mi…“

Rádce se ušklíbl. „Blázen jsem byl, když jsem ti poskytoval sluch. Platí má vůle a zaklínadla Zvratného Zmaru! Nepodlehnu Pánu Labyrintu!“

Démon se tence zachichtal, mizel v hlubině zrcadla.

„Jen čas je nepřítelem smrtelníků, ó smělý, čas a vlastní mysl. Pouze člověk může zmást člověka…“

Kameny popraviště studily do zad. Kétai otevřela oči: viděla… Šedivé nebe a temný popravčí kůl. Měla ožehlé řasy, víčka řezavě bolela. Sáhla k čelu a v ruce jí zůstal chumel spečených vlasů. Tvář pálila, dotkla se lící a ucítila nafouklé puchýře. Z prohořelého slavičího šatu dýmalo.

„Žiju,“ řekla si. Pomalu se posadila a opřela se o popravní sloup. „Já žiju – nebesa, co si s tím počnu?“

XXIV.
Věž mlčení

Z náměstí Záštity se zápas přesouval do nitra Paláce. Zbylí soupeři na prostranství do sebe mlčky tloukli, chrčíce a supíce klopýtali přes nehybná těla. Po dláždění povleklém břečkou ze sněhu, krve a bláta lezl po kolenou a loktech muž s rudým vpadlým koláčem místo oka, drkotal zuby v přízračném rytmu.

Obrovitý zrzoun čelil mocnou sekerou s dvojostřím dvěma Gelabhům, čepel opisovala smrtící kruh kolem jeho trupu. Před mečem je sekera trochu těžkopádnější, při nápřahu se bez štítu odkryješ… Damazid roztočil Skarf, až ostřím ve spodním oblouku řinkla do soupeřova meče, zeširoka ho odmrštila a vracejíc se, v plavném pohybu nabrala Šišce lebku.

Druhý z vojáků sekl v tygřím výpadu Damazidovi šikmo nad kyčli. Místo odvést ránu od těla zrzek praštil sekerou, srazil meč hrotem k zemi, ostří uvázlo mezi rohy Skarf. Psanec dupl pravou nohou na čepel meče, muži ve sklonu vjela hlava dopředu, do dráhy padající zrzkovy pěsti.

„Šlupkou do kebule – a jakej byl!“ hýkl vítězně psanec, otřel si hřbetem ruky nos a rozhlédl se ke zdi Paláce, jež místy stále hořela.

Opodál ležel džanar, jeho široká brada trčela k nebi jako útes. Ručej krve běžela po skalisku tváře v rudém vodopádu. Zrzek se posmutněle zaškrábal v uchu: poznal jestřábího muže, který v Cíněrohu léčil Njála. Zaslechl vykřiknout známý hlas… Vrhl se po zvuku.

Vlk se skláněl nad kýmsi padlým. „Bozi… bozi,“ opakoval potichu. Postřehl Damazida a pochmurně řekl: „Někdy si myslím, že my z hor nemáme štěstí, ani co by se do šnečí ulity vešlo. Sudičky se na mě zlobí.“

Heratar Tisícník spočíval zády v blátivé kaluži, rozteklé žárem ohně. Zmáčené vlasy připomněly slepené špinavé peří. Tvář promodrala. Sípavě chroptěl, dusil se; v osníři omatlaném špínou a krví se železné pletivo rozestoupilo pod širokou ranou. Prorazila hrudní koš, do otvoru se draly růžově nafialovělé plíce.

„Ďoura jak vrata vod stodoly,“ ocenil Damazid. „Ale má štístko! Pajšl vostal netknutej – krev nepění. Eště může Smrťouchovi ubziknout.“ Rázně uvolnil Heratarův opasek a přezky řemení. Vjel oběma rukama pod drátěnou košili. Obratným pohybem zamáčkl plíce nazpět do hrudní dutiny, stiskl k sobě okraje rány.

„Uškubni kus ňákejch hadrů a vovaž ho: stahuj fest, dokaď držím,“ zafuněl. „Esli se maso vevnitř nezapálí, tendle kořen se vyhrabe i z takový šlupky.“

Pokoušeli se zraněnému zajistit bezpečí. Damazid bez okolků vykopl dveře nejbližšího domu na náměstí, i když byly okenice zavřené.

„Lezte ze sklepa, holoto,“ hulákal, „vopečujte chrabrýho válečníka! Běž, Vlku – já už to zařídim!“

Sagitto s váháním pokročil vpřed. Nechtěl opustit Mecháče, ale truchlí se až po bitvě. Obrátil se, s taseným Šibalem vyrazil k Paláci. Přeběhlo poledne, slunce se vychýlilo z ušmudlaných tlustých pokrývek, protavilo závěs kouře. Palác se otřásal křečemi boje, jako před šesti lety.

Vládce Ulb Sin zápasil samoten mezi zástěnou mrtvých, synů Gilabh-Lhanang i Nabatských, podoben Ok Hagžaru v pancíři třpytnějším než slunce pod rudými mračny krve. Každý ustupoval v hrůze, když se smál, zpíval bohatýrské zpěvy o plameni a smrti, jediným úderem meče roztínal bojovníky od přílby až k opasku. Netroufali si poslat na něj šípy. Ulb Sin z rodu Větrohlava se rozhlédl: nespatřil soupeře.

„Není tu nikdo,“ zaburácel, „kdo by se osmělil zemřít jako muž?“

„Převeliká slova i na velkého válečníka,“ zasmál se někdo v zástupu nabatských ozbrojenců. Z rojnice se protáhl pomenší chasník bez přílby, osníř poškozený bojem. Jantarové oči se mu stáčely jako upřeně hledícímu vlku, blýskaly břitem napřaženého meče. „Cibule vyrostla, zapomněla, že trčela v hnoji.“

Ulb Sin se chrčivě rozřehtal. „Líbíš se mi, synu! Čípak jsi?“

Pozvedl široký těžký meč, hodný Pána říše, jednobřitý, s masivním tupým hřbetem protýkaným kroužky, jež bránily sklouznutí sokova ostří. Vzdor své váze zbraň dobře ovladatelná jednoruč vykryla nejprudší údery. Čepel se v lehkém vydutí rozšiřovala k dvojhrotu, štířímu klepetu, které mohlo zachytit útočící zbraň a zlomit ji. V zaoblené části meče pod hřbetem se otevíral podélný otvor pro úchop levicí: čepel držena za jílec a tenčí prořízla soupeři krk jako pila.

„Můj otec přišel z Akyr Tasu, z klanu Vlků,“ řekl mládenec a ustoupil podél zdi tam, kde tolik nepřekážela nehybná těla. „Jestli tě zabiju, pak ne kvůli jeho smrti, ale pro životy a bídu Nabatských.“

„Myslím,“ odpověděl rozvážně Vládce, „že se s otcem brzy setkáte.“

Uhodil na drzouna pravým drakem, rozmáchlým kruhovým sekem, jenž dává dopadu meče mocný důraz. Sagitto sevřel jílec Šibala oběma pěstmi; ani v zesíleném krytu neměl nazbyt síly, aby drtivý výpad zadržel. Odvrátil úder od těla levým drakem, načež hbitě odkročil nazad ve zkříženém střehu.

„Budu mít pro něj dárek… tvou hlavu,“ odpálil Ulb Sinovi. Obličej se mu bezděky napjal očekáváním.

Vladař vyrazil stočenou létavicí. Vlk ji vychýlil vysokým drakem a utekl stranou do nového zkříženého střehu. Ulb Sin, tvář pod skvělou přílbou jako brunátné mračno, změnil střeh a zaútočil levým tygrem zdola na Vlkův bok. Sagitto jej odklonil spodním protisekem a stočil bleskově Šibala v hladině, mířící na Ulb Sinovu hruď. Vladař vykryl šikmou haluzí, zachytil záštitou tenčí Vlkova meče, nabral si ho a odhodil Šibala stranou.

Sagitto přeskočil čísi mrtvolu a vyjel po Vladaři ve zkříženém výpadu. Odpověděl mu vysoký drak, zaklínil hrot Šibala ve štířím klepetu Ulb Sinova meče. V týž okamžik vylétla i Vládcova levice, popadla Vlkovo pravé zápěstí a smýkla s protivníkem proti stěně jako poryv smrtícího vichru. Sagitto ve vlásku dění předešel pád, napjal svaly a vymrštil se do přemetu nazad. Stanul pevně na nohou, právě včas, aby čelil Vladařově levé hladině.

Zvedal Šibala, aby odchýlil úder, a Vládcův meč v máchnutí přejel do vysoké rány. Vlk změnu postřehl – už nestihl plně vztyčit meč do kvapné svíce. Ulb Sinova čepel zasáhla Šibala na konci hrubí a brala ho s sebou po směru výpadu: ostří vlastního meče udeřilo Sagittovi do levého ramene, tam, kde kloub paže nasedá na klíční kost. Bolest ho zavalila jako hora, jako hromové zadunění. Levá dlaň na jílci zmrtvěla ve vysušené kosti a pomalu klouzala z hrušky meče.

Usekl mi ruku, mihlo se Vlkovi v mysli, blesk ledové hrůzy projel až ke tříslům. Konec… černý strach ho rozechvěl do poslední kapky krve.

Ulb Sin vyrazil soupeři na neposedná kolena, Sagitto zpola mimo sebe stočil ránu mžikovým tygrem, pouze pravicí, a zalil jej pot při síle nárazu. Levička bezmocně plandala na rameni – ale byla celá, jen šeredně naražená v kloubu. Čepel Vladaře ťala k Vlkově hrudi, podvědomě ji strhl svící a odskočil; nový blesk zamířil k jeho krku.

„Jsi pomalý! Já jsem dvakrát rychlejší, i když spím,“ povykoval Vlk, prchaje před krupobitím Ulb Sinových ran, každá z nich jako pád skály. Svistot stříbrného paprsku šlehal za ním, míjel ho a doháněl. Sagitto už neútočil, jen se zoufale vyhýbal Vládcovým výpadům. Do levice se s vypětím vůle vracel cit, prsty znovu obemkly hrušku Šibala.

Vladařova majestátní zbraň se rozjela vzduchem jako blýskavá štika, ve vysoké hladině chňapla Vlkovi po krku. Sagitto uskočil šikmo nazad, aby unikl z Ulb Sinova dosahu. Těžký meč opisoval smyčku, vraceje se do střehu – jílec k Vládcovu rameni. Sagitto zatím couvl kosým nákrokem, pravou vzad, levou krok do strany. Pohybuje se po pomyslném vnějším oblouku, vyrazil střední hladinou.

Ulb Sin ji vykryl nízkou svící, Šibala zachytil těsně nad záštitou středem svého meče. Čepel jela dál a sekla Vládce nad loket. Sagitto pohotově zahýbal jílcem a ostří se zakrojilo do šlachy. Gelabh napřáhl levičku, přehmatávaje zbraň z ochablé ruky. Tu Vlk zprudka uhodil ostřím Šibalova hrubí na plochu sokova meče, jako kovář kladivem. Zvonivé břinknutí, kov se přelomil a Šibal bodl hrotem pod Vládcovu bradu.

Jasný Vládce Ulb Sin zůstal nepohnutě stát, mlčící, posupný, neporažený ve své tvrdošíjnosti.

„Jsi skvělý bojovník, pane,“ řekl zdvořile Vlk, „nemám právo tě zabít ani hodnost, abych tě soudil. Mého otce pro tebe umučili, ale tihle kolem počítají nároků a mrtvých mnohem víc. Patříš jim…“

A odvrátil se, odcházel, aby nalezl Njála a vypátral Tarsis.

Po Městě se bojovalo… Někde se hloučky Ochránců vrhaly na bezbranné, aby získali rukojmí, živé štíty, nebo si zchladili zášť a naplnili pomstu. Jinde tak Mellijští ubíjeli rodiny Šišek, pokud se neutekly do chámového okrsku. Rozmáhaly se požáry a na bránu podsvětí bušil rostoucí zástup duší, jež se nevraživě dovolávaly vlastního boha Temnot.

Velet jiný gelabhský náčelník, válčil by věren Pánu ohně, hubil i slepice nepřítele, aby posléze sám hrdinně padl, hoden památky Vladaře. Har Utyban na věc pohlížel jako jeho sok Sin Korobi – zvítězí živý. Shromáždil vojáky v okruhu své skutečné působnosti, vymezené vrcholící bitevní vřavou. Pro značný počet válečníků Gilabh-Lhanang, které vír boje rozmetal do půtek rozptýlených po celém Městě, i pro četné padlé, jeho sbor nedosáhl valné síly.

Ctihodný s bojovníky přepadl řadu domů, odkud vylovil zajatce, a táhl k chrámovému okrsku. Nastalo složité vyjednávání mezi Ljazymem a Pánem kopí. Pak Har Utyban odvedl své vojáky, i ženy a děti výměnou za mellijská rukojmí. Až chlapci vyrostou a matky porodí nové muže, synové Gilabh-Lhanang se vrátí do Nabatu, země, jež před vládci Kilahu patřila jejich praotcům.

Tehdy se uprostřed Města objevily černé nestvůry stvořené z ledového bahna podsvětních močálů, plující zlaté koule, modravé obrysy nelidských postav – dech a dotek těch bytostí přinášel smrtící zkázu…

S džanary, jež pronikli do Paláce, dostal se písař do síní, které by jinak v životě nespatřil. Zabloudil mezi zlaceným ostěním, mozaikou z pestré glazury a vzácných kamenů, malovanými rámy stropů, mramorem podlah, nábytkem vykládaným perletí a slonovinou, dveřmi sestavenými z barevných dřev.

Dveře jsou nebezpečné: skřípnou neobratné prsty, uhodí uspěchanou hlavu, otevřou hlubinu překvapení –

A stanuli si v tvář, jejich výdech zazněl jako zašumění křídel holubů, jež vzlétají. Njál, o dlaň vyšší, hleděl na čelní obroučku zlacené přílby, husté brvy a temné oči, pukliny v pamětním kameni.

Sin Korobi, třímaje meč v pravičce kryté pěstnicí, pokročil a přiměl tak mladého muže couvnout k zárubním vchodu.

„Můj pán Ulb Sin byl poražen,“ pronesl chmurně Mocný. „Jemu patřil můj dech, mysl a srdce… dokud vládl. Já ho chci přežít. A pochybuji, že ty bys toužil po smrti, hošíčku. Za tebou jsou dveře, čím dřív jimi vypadneš, tím líp pro tebe!“ Spustil paži s mečem, levice významným posunkem namířila k východu. „Upaluj, škrabale, než dostaneš holí!“

Njál zůstal stát, pohled mu uvízl na hrudním štítu: nesl vyrytý znak dravčího spáru. Písař ho znal – až příliš dobře. Ústa mu zaplnila pachuť zabíjení, hořkoslaná jak mořská tříšť.

„Zapisoval jsem po celé dny do úředních knih,“ připustil mladý muž. „Sloužíval jsem obřady k poctě Paní a večer pálil olej nad knihami. Ty doby zmizely navždycky – i dík tobě, směnil jsem rydlo za tesák. Šetříš mne ze shovívavosti? Zápasem můžeš zmeškat záchranu… Třeba padnu, ale zdržím tě.“

Kopnutím přirazil dveře za sebou a zaútočil, jak mu vštípil Sagitto. Člověk a zbraň se staly jediným souladným celkem, plynulým řetězem pohybů, jenž ostřím, jílcem i vlastním tělem zasazuje rány a odvrací výpady. Zdatný soupeř v čarovné zbroji vládl delší čepelí; nebylo mnoho cílů, které by Njál mohl s úspěchem zasáhnout, tvář, snad hrdlo, nohy.

Písař v půtce u brány pozbyl štít. Zato dával svému tesáku, zbrani s krátkým břitkým ostřím, co žádá – pohotovou pohyblivost, rychlé a důrazné výpady, postřeh. Snažil se přibližovat soupeři k tělu, tím dlouhý meč pozbýval účinnost. Sin Korobi zkušeně, s obratností řemesla a jedinečností umění odrážel Njálovy útoky, ohnivé, bystré a málo zběhlé.

Mladý muž nechtěl užít chvaty Suchého boje v tlaku smrtelného zápasu, se zbraní nedávno ovládnutou, jíž si se silnějším a hbitým sokem nebyl jist. Vyvolával v paměti všechno, čemu se dosud naučil. Přehmátl tesák jílcem do dlaně, zvýšil námahu zápěstí, aby zbraní lépe vládl.

Mocný vyrazil pravým drakem. Písař ho v levém střehu vykryl vysokou haluzí, zachytil tenčí svého tesáku meč při kořeni – bleskem přešel v čelný střeh, povoliv kryt. Zbraně zasyčely, ostří se po sobě smekla, tesák sjel a sekl velitele Gardy do pravého vnějšího nadkolení, nekrytého chráničem. Njál ustoupil zakročením nohy vzdálenější od soka, unikaje odvetě.

Sin Korobi, aniž by dbal na krvácející končetinu, kulhavě zaútočil na sokovu hlavu létavicí. Njál zachytil výpad kosou svící, couvl ve zkříženém střehu a posunul se bokem z jeho zorného pole. Stanuli šikmo proti sobě, oba popadali dech, ostří číhala jako stříbrní hadi před výpadem.

„Vedeš vznešené řeči,“ zasykl pohrdavě Sin Korobi, „přitom se mstíš za to hubené, divoké stvoření s temnýma očima, které mi daroval Rádce.“

„Co… co jsi udělal s Tarsis?!“ vypravil Njál. Zoufalství, žalost a námaha boje mu křivily hlas.

Mocný se rozesmál. „Toulavá kočka – nechrání ji rod ani ošklivost. Divím se, že ke mně přišla nedotčená… nebo ty a Vlk nejste ještě muži.“

Oslepen výbuchem zášti, Njál vyrazil vysokou hladinou na hrdlo Mocného. Sin Korobi mu zprudka vkročil do seku, svíraje jílec oběma rukama. Třeskl náraz zbraní. Mocný mečem vztyčeným do svíce zachytil tesák, na mžik se čepele křížily a přetlačovaly. Sin Korobi uvolnil levičku, ozbrojenou pěstnicí; zasáhl Njála mezi pravý spánek a nos úderem, jaký poráží dobytče a tříští dubový štít. Chruplo to, hrotité bronzové šupiny rukavice prosekly líc na kost, servaly tkáň v širokých rýhách až ke chřípí.

Njál rudě oslepl. Bolest byla ohromující – jako by jej do srdce sežehl nesmírný blesk, žár propálil v jediný ráz všechny cévy a nervy. Tesák vypadl písaři z pěsti, jeho samého odhodila síla zásahu ke stěně.

Čas zatuhl. Zrakem mžilo, teplý pramínek šimral na krku a pod drátěnou košilí. Njál, natažený u zdi, se o ni vzepřel rameny. Sžíravou bolestí, jež podobna jedu ochrnuje údy, se hlásila zhmožděná a rozdrásaná tvář. Hrot meče jako kroužící komár usedl do jedné z krvácejících brázd, přinutil písaře vzhlédnout; vzlétl a usadil se v prostoru – Sin Korobiho zbraň číhala loket od mladíkova hrdla.

Velitel Gardy se nad ním tyčil zeširoka rozkročen, s úsměvem, jenž doháněl Njála k šílenství bezmocného vzteku: „Odpovím ti, písaři, a splním tak tvé poslední přání.“

Naběhls mu na rožeň, studeně dýchlo v Njálově mysli. Osle, tys ho měl zaslepit, zbavit rozvahy… a zabředl jsi sám. Njál přitiskl dlaně na mramor podlahy a napjal svaly.

„K čemu se hodí panna?“ ušklíbl se Mocný. „Příliš námahy na málo potěšení, ložní povlaky od krve – pustil jsem ji. Ale kdo jí teď rozváže pás, nebude moje starost… tvá teprve ne!“ A bodl mečem.

Ten okamžik mu Njál projel mezi koleny, čepel zazvonila o kámen. Sin Korobi se střelhbitě obrátil: v prudkém odrazu mu odnášela hladká zem soka z dosahu. Vyrazil za kořistí, rozmáchl se… Njál, ještě klouzaje, se zapřel o ruce, přehnul nohy v kyčlích a vykopl jimi do výše. Žaludek Mocného se srazil s Njálovými chodidly, poraněné stehno zaúpělo pod vahou těla a nárazu.

Mocný se složil na zem, brnění zařinčelo. Pravice udeřila o mramor, meč odskočil, zatočil se, odplul podlahou jako lístek v peřeji. Sin Korobi, tvář zkřivenou vzteky a bolestí, se mrštně zvedl na levé koleno, napřimoval se, pravička vysunula dýku.

Njál, zbaven tesáku, mohl tasit vlastní nůž. Přestal však věřit čepelím proti šermířskému umu a čarovné zbroji: pochopil, že lomí i účinek Suchého boje. Neměl jinou volbu… V té chvíli se už blížil proti veliteli Gardy útokem zvaným vzdušný vír, paže i trup se pohybovaly a natáčely jako v tanci. Pravá noha opsala křivku šikmo doleva vzhůru a udeřila patou Mocného do horní části hrudi.

Ze Sin Korobiho s heknutím vyrazil dech. Mocný přepadl nazad a znovu vstával, obraceje se bokem – ulehčoval zraněné končetině. Ještě nahrbený napřáhl čepel… Njál se smrštil do postoje luku, pokrčiv levé koleno, a obloukem švihl napjatou pravou nohou vzhůru. Hrana chodidla zasáhla Sin Korobiho ze strany do krku. Úder zčásti zmírnila protažená lícnice, jinak by Mocný zemřel na místě. A Njál se překulil dopředu, zmocnil se jeho meče.

Sin Korobi na zlomek chvíle zemdlel; pozbyl ostrosti vidění, v hlavě mu hučelo, prsty ztuhly a kolena změkla, jak byl porušen tok krve. „Zabij, písaři!“ zasípal Mocný. „Zab mě, jestli se odvážíš!“

Ležel na mramoru podlahy, bezbranný, krvácející, poražený. Písař skousl rty. Usmrtil jiné, proč váhá? Mysl se mu rozdvojila: byl současně Njálem a zároveň Yainem z Orlího klanu, jenž odešel získat slávu a sílu do skvoucího Mellia, a naleznuv svůj sen, sytil jej oběťmi své duše i svých bližních.

Nebývá soucit obhájcem zlého skutku? Litujeme víc ty, které přemíra zločinu vyzdvihuje ze zástupu jiných hříšníků? Čím mocnější vášeň, touha nebo víra je vedla, tím pádnější pro ně přináší omluvu? Když prvně na břehu Inai prolil krev, cítil Njál výčitky – jeho rukou pak zahynuli mnozí. Ti cizí, nicotní vojáci měli svědomí obtíženo méně než Yain, velitel Gardy, jehož nyní chápal jako bratra…

„Na tvůj život jsem získal právo,“ řekl Njál, „když jsem ti ho v Hlubině půlnocí půjčil. Dnes jej beru zpátky.“ A učinil tak.

Tarsis propátrala komnatu. Hledala skrytý východ, okno, způsob, jak proniknout ke stropním šachtám – naděje selhaly. Vypravila se tedy ke dveřím a obhlédla je pečlivě, práh, veřeje, ostění. Vyběhla, zatajený dech a tep zrychlený, ven na chodbu a zase zpět…

„Jinudy než dveřmi tvé vězení neopustíme, můj pane,“ usoudila posléze. „Pokud tě Rádce jistí kouzlem, neodhalím ho. Ale proč by k čárům navíc stavěl strážce? Nedělá zbytečné věci, proto zkusíme zmizet,“ rozhodla. Přeložila pokrývku, upravila z ní Ayrenovi plášť. „Věř mi, nedovolím, aby ti ublížil.“

Usmáli se na sebe, Ayren důrazně pokývl, jeho tlapka obemkla dívčino zápěstí. Nadechli se – a současně přestoupili práh.

„Málem bych tě nepoznal, bratře!“ Z dýmu, jenž plnil chodbu, se vynořil Sagitto, udýchaný, rozcuchaný, oškubaný, podrásaný bojem: působil jako člověk, který se právě probral z omámení.

Njál jen pokrčil bolavými rameny. „Jak říkáváš, žijeme.“ Tvář se mu nafoukla a zfialověla dočerna. Krátké stuhy strženého masa se chvěly u lícní kosti.

„Počkej, tohle ti ovážu. Krvácíš jak podříznutý kohout.“

„Raději ne!“ ohradil se písař. Na půl úst, jak mu tuhl obličej, vysvětlil: „Nerad bych před Ochránci budil zdání, že mě bolí zuby. Až pak.“

„Když chceš,“ souhlasil Vlk. „Zatím to nevypadá, že bude nějaké pak, chytáme nakládačku. Rádce vytáhl nové mátohy, mají zvlášť peprnou šťávu a nepletou si naše se Šiškami. Ušatec na ně zkusil půl Ayrenova přívěsku. Ani nekýchly a spolkly toho chlapíka z lesů… Olgenjura.“

„Přál bych si najít Tarsis,“ postýskl si Njál potichounku a chlapecky.

„Než vylovíš kost z polévky, odstav kotlík z ohně,“ upozornil ho věcně Sagitto.

„Musíme se probojovat k Věži,“ navrhl pohotově písař. „Pokud zabijeme Er Torsika, pominou i jeho kouzla… tedy, já doufám, že…“ Tu zmlkl.

Vlk se strašlivě zašklebil. „Až obrátím nebe, až vypiju moře!“

Hledali cestu ven z paláce; vedly je blátivé či krvavé stopy těch, kteří vnikli předtím dovnitř.

„Kdes k tomu nadělení přišel?“ zeptal se Sagitto bez okázalé zvědavosti, spíš aby nestála řeč.

„Sin Korobi,“ odtušil Njál zkrátka. Nebylo mu do hovoru, už proto, že líc ho bolela k nesnesení. A cítil, že neblahá sudba se naplňuje –

Sagitto prudce vydechl, zornice se mu rozšířily v náhlém poznání. „Tys ho zabil…!“ vykřikl zběsile. „Tys mi ho zabil!“ Zhroutil se zády o stěnu jako běžec po vyčerpávajícím a marném závodu.

Njál rozhodil rukama: nepřišel na vhodnou odpověď.

„Možná je dobře,“ zamumlal Vlk, zavřené oči a změněnou tvář. „Narodil se v horách, byl chytrý, rozuměl meči, ničeho se nebál. Ale když si vzpomenu, jak visím v té smradlavé díře, kroutím se, vřískám a brečím, a on spokojeně čeká, až se trochu vzpamatuji, aby mi vpálil další kousek rány, kterou se chvíli za chvílí, bolest za bolestí měním v jeho věc… A…,“ zarazil se. Klouby pěstí mu zbělely jako úlomky mramoru. Řekl potichu: „Nevím, jestli bych ho dokázal zabít… ne hned, ne naráz! Stejně, jako on mě. Bohyně ví, kudy vést naše osudy. Pojď, bratře.“

Domotali se k východu. Dvorana ústila v klenutý vchod s mohutnými dvoukřídlými dveřmi. Zely dokořán, zjizvené údery čepelí, vylomená závora visela jako přeražená paže. Jejich široce otevřenými ústy blýskaly hořící nahé stromy v palácové zahradě. Za nimi se blížil zástup mlžných a třpytivých bytostí –

Nic se nedělo, nic neřvalo, nechytalo je, neútočilo – Tarsis a král prošli. Jen nestáli v chodbě.

Do komnatky nahlíželo arkýřem zimní žluté nebe. Vadnoucí světlo se lesklo v ploše bronzového zrcadla na stěně stvořené z nestvůrných kamenných tváří. Ayren se rozkřičel; jeho nářkem pukalo Tarsis srdce.

„Jsem uzavázán, hadačko Tarsis,“ pravil laskavě Moudrý, přistoupiv k nim, „žes mi přivedla krále. Odvděčím se ti darem lehké smrti.“

Vzkřikla i Tarsis. Nedbajíc na chlapce, vyrazila příšerný, pronikavý jekot, jenž ochromuje. Er Torsik zavrávoral, jako by do něj narazila neviditelná pěst. Dívka prolétla kolem Rádce, v mžiku dosáhla zrcadlo.

„Ty a sen jedním jste, branou, klíčem navzájem,“ vyhrkla překotně, levici položenou na lesklou desku. Čaroději se zdálo, že kov zrcadla pod jejími prsty povoluje. Zasténal a pohnul se vpřed…

„Mrtvým sytíš, živé pohlcuješ.“ Téměř současně hodila proti zrcadlu otevřenou lahvičku ze zlata.

Závoj průsvitné tekutiny se rozstříkl na hladkém bronzu, pod krůpějemi zasyčel bílý štiplavý kouř. Kov černal, praskal, rozpouštěl se rychle, jako běží plameny. Křídla bronzových hadů tloukla v křeči, ocasy bičovaly kameny stěn. Komnata se otřásala podobna umírající bytosti, z každé její částečky tryskal skřečivý vřískot. Dusivá mlha se rozlévala jako krev.

Tarsis popadla Ayrena za ruku a vyrazila ze dveří. Do tváří je udeřil ostrý vítr. Ocitli se na ochozu pod cimbuřím Věže mlčení. Dole ve Městě žhnuly požáry, dým povlékal obzor a řasil závoj kolem slunce, zrudlého únavou. Také Rádcův dvorec hořel, ryšavé jazyky hlasitě šplhaly dřevěným schodištěm Věže: dolní podlaží už spolykaly. Až nad vrchol mohutné stavby kroužil křik bojujících a třesk zbraní.

„Musíme výš,“ zajektal král. Lomcovaly s ním zima a vzrušení – rozběhl se vzhůru, dva stupně na jeden krok. Hadačce nezbylo než jej následovat.

Schody se vnořily do trupu Věže těsně pod její korunou. Prostor uvnitř byl vybaven jako strážnice, určen hlídačům a vojínům, kteří by hájili věž: vedl z něj žebřík k padacím dveřím. Vrazili dovnitř, Tarsis naslepo zaklapla závoru. Připadala si jako prasátko ukryté v chýšce ze sena, než ji rozfouká vlk.

Zlaté koule průzračného jedu, modravé vzpomínky tvorů, černé mokvavé zrůdy obkličovaly Palác, jako přicházejí neúprosní démoni posledního soudu, než bohové otřesou zemí…

Bliklo to, vzduch se zrnitě zvlnil –

„Hej – někdo je vyřešil za nás!“ vyhrkl Sagitto.

Zaduněly kroky. Ticho, a dveře se pohnuly. Dřevo skřípělo, závora se vysouvala ze zástrčky. Ve zděšení, které postrádá úvahu, vyšplhali uprchlíci k poklopu. Otevřel se na plošinu cimbuří. Stanuli pod vztyčeným tlustým prstem dalekohledu, mezi kameny a sivým nebem.

Hadačka pustila Ayrenovu dlaň. Vytrhla nůž a bodla jím nad své levé zápěstí, do důlku, vedle nějž končí kosti palce. Shrbila se, rozpřáhla ruce a zprudka se otočila kolem své osy jako v zaklínačském tanci. Tenká stuha prýštící krve vzlétala, opisujíc roztřesený, nevelký kruh, jehož středem se stali.

„Tarsis!“ vykřikl Ayren žalostně a přitiskl se k ní. Objala ho a klesla na kolena.

Poklop se rozlétl, zazářilo sněžné roucho. Rádce vystoupil na plošinu cimbuří, tvář strohou, vznešenou a přísnou. A zarazil se, vida rudý kruh.

„Vydej mi toho chlapce! Nemáš právo matky!“

„Přijde-li ke mně dítě, pečuji o něj a stává se mým,“ opáčila Tarsis. „Jedna žena krvácela, když jej přiváděla na svět, jiné, aby ho neopustil násilím. Ani tvá kouzla neporuší pouto staré jako život.“

„Budeš žebronit, abych si Ayrena vzal,“ řekl s ledovým výsměchem.

Potřásla hlavou. Cítila, jak se král v jejím náručí chvěje, vnímala vůni dětské pleti, teplou, měkkou křehkost mláďat a drobných tvorů. „To se nestane, ó moudrý,“ odpověděla s rozvahou.

„Znám tě lépe, než si myslíš, hadačko Tarsis,“ usmál se. „Vím už, že tě neděsí obvyklé strázně, pochopila jsi smrt a nepokládáš bolest těla za skutečné zlo… Ale kdybych udeřil tvou mysl, kdybych se dotkl srdce – v tom mi kruh nezabrání…“

Vztáhl paže, úzké bílé dlaně vznešeně stoupaly.

„Ne,“ řekla Tarsis hluše. „To ne…“ Zbledla, její oči byly prázdné jako lampy, v nichž dohořelo světlo. „Ne…!“

Pěstěné ruce o sebe s třesknutím narazily.

Dívčino vědomí pocítilo, jak je obestírá temný vír, táhne dolů, do nekonečné dusivé černoty…

… zalykalo se olověnou tmou, tříštilo se na smolných útesech břitkých jako střepy ledu, drásaly je nárazy mrazivých vln a pohazovaly s ním mezi oblázky v příboji pustého, nekonečného oceánu…

… leželo na prašné cestě, nelítostný žár je spaloval na smítka zmítaná větrem, drtila je kola těžkých povozů do úlomků kruchých a bolestných, a nikdo neslyšel jeho nářek…

… proklínalo v beznaději a samotě, žádné slovo nebylo lékem, nebylo byliny ani nápoje zapomnění. Pohltil je vesmír zoufalství – uprostřed rudé palčivé tmy, schouleno jako doutnavá jiskřička v návějích popela, zběsile naříkalo po smrti a smrt je míjela, podobna vánku z líbezné zahrady stínu…

Rdousivé hoře, nežití a nesmrt, křičelo z Tarsisiných úst, volalo ošklivým přeskakujícím hlasem a bilo čelem do kamenných desek v mukách, která nelze unést – a nejde jim uniknout.

„Vrať mi chlapce,“ zavanul laskavý šepot, samet lahodné hebkosti, „odevzdej mi ho a můžeš sladce odpočívat, beze snů, trápení a smutků… Dej mi ho a spi pokojně… Dej!“

„Nemohu,“ vypravila těžce. Šat jí zvlhl krví a slzami. Ayrenovy prsty se křečovitě zatínaly do dívčiných paží, líc měl jako přižehnutou k jejímu rameni. „Nevrátím ho ani za svou duši.“ Zpola mimo bdění, potácejíc se v trýznivých propastech hoře, neslyšně opakovala jako zaklínadlo bláhové něžnůstky z kolébaček: „… nesmím tě opustit, vrabečku můj, hříbečku, můj zlatý obláčku… nesmím…“

„Stezka je otevřená, Tarsis,“ vybídl ji jemně Er Torsik. „Slibuji ti mír a slast spánku! Zmizí bolest, pavučina zastře útržky žalu i štěstí. Necháš se nést po vlídné řece onyxovým krajem, v němž uhasl čas. Tisíce světel bez záře s tebou poplují podél břehů –“

Znovu rozpřáhl ruce.

Hlomoz boje dole ve dvorci zmohutněl, hnědý kouř zaclonil korunu Věže. S divokým vřískotem tu vířili draví ptáci, podobni černým vločkám popela… luňáci, jestřábi, orel, káně –

Ayrenovi se rozšířily oči: odtáhl se od Tarsis. Dívka se schoulila, pozvedla tvář naběhlou pláčem. A malý král pravil dychtivě:

„Ona teď umře – co se stane se mnou? To bych měl zůstat v kruhu?“

„Chybil bys, můj pane,“ uklonil se zdvořile Moudrý. „Místo ledového kamení, zimy a větru, místo hladu, žízně a úzkosti nabízím tvé vznešenosti vládu nad touto říší. Poroučím nadpřirozenému; dovolíš-li, abych byl tvým rádcem, splním veškerá tvá přání, cokoliv, o čem budeš snít!

Proč se mne obáváš, můj pane? V Hlubině půlnocí jsem tě zahrnoval blažeností a dostatkem! Ten útulek byl nutný pro tvé bezpečí, teď však hrozba pominula. Při bozích, toužím jen uvést tě na trůn Nabatu! Důvěřuj mi… Vrátím ti přepych a radostné chvíle.“

„A co lidé?“ optal se Ayren. „Co moji… poddaní? Těm bude taky dobře? Ti budou spokojení? A budou mít co jíst, budou spát v klidu a beze strachu? Nebude jim zima? A nebude na ně nikdo křičet? Může tohle všechno zařídit král – pokud se vyvaruje válek? Pověz, budou potom moji lidé šťastní?“

„Proč by nebyli?“ zasmál se Er Torsik. „Stane se, jak ty přikážeš.“

Ayren zavrtěl hlavou. „Chci mít dar přivolat dobrou úrodu,“ prohlásil důrazně. „A taky zastavovat zemětřas, vichřice, povodně a sucho.“

„Je to obtížné,“ připustil Rádce, „ale vyšlechtím v tobě schopnost panovat nad rozmary nebe i země.“

„Slíbil jsi mi vyplnit přání…!“ Ayren nedočkavě zatřepal prsty. „Chci upokojit ty, kteří se sváří, bojují a křivdí si. Dovede král uhlídat, aby se lidé navzájem nešidili a neubližovali si? A potřebuji umět odvrátit choroby, i ubohost stáří – a osamění a žalost v srdci. Předáš mi tu moc?“

„Tak nevděčný úkol se nesnaží zvládnout ani bozi!“ poučil ho Moudrý.

Král uvážlivě kývl, pokročil k obvodu kruhu. Rádce obestírala vítězná radost, když sledoval, jak k němu chlapec zvedá pravici s otevřenou dlaní.

„Pak jsi mi lhal,“ pronesl ostře Ayren. „Oni nebudou šťastní a ty zemřeš!“

Er Torsik ucítil závan vzduchu, dotek chladného kovu na kůži hrdla. Krev vyšlehla jako plamen, Rádcova hlava udeřila o dlaždice. Poskočila nárazem a kutálela se k cimbuří. Krvácení ustalo, tělo se zvolna zhroutilo k zemi a rozprostřelo se na ní. Bílé roucho svítilo přítmím, jak dech požárů zastíral klesající slunce.

Nad vstupem do nitra Věže se tyčil Damazid, v pěsti zbrocenou Skarf, hrozivě rozzuřený a temný proti rudému svitu ohně, jenž zachvátil strážnici pod cimbuřím.

„Zlaté uši!“ vypískl Ayren nadšeně. Vrhl se k psanci, rozkročenému na posledním příčli žebříku, po kterém se vysoukal, zatímco chlapec bystře vázal Er Torsikovu pozornost.

Hukot a chřestění požáru zesílily, klubko plamenů se syčíc vymrštilo až nad ústí průchodu. Zrzek vyšlápl k okraji plošiny. Dunivé zapraštění – shlédl dolů. Žebřík rozhlodaný ohněm mu povoloval pod nohama… a propadl. Psanec zmizel vstříc záhubě stejně nezvučné, jako se objevil, aby vykonal králův rozsudek.

Ayren vykřikl, jako by mu duši smetl oheň. Z hejna dravců, poplašeně kroužících kolem věže, k nim dolétlo žalostné zakrákání a utonulo v chlapcově pláči.

Bylo slyšet hlas, chladný a sebejistý. Zvolal: „Tělo, vrať se ke mně!“

Ayren se zvrtl – a ustrnul.

Rádcova hlava s očima dosud otevřenýma pohnula bledými rty a znovu přikázala: „Tělo, zpátky!“

Zmrzačený trup sebou zaškubal, bílé ruce se rozevřely, sunuly se dlaněmi po dlaždicích a zatínaly prsty do spár v kamení. Paže se napínaly, coul po coulu přibližovaly tělo k hlavě. Posedlost poznáním, urputná touha, s níž Moudrý hledal jádro vesmíru, se proměnila v glejt věčného návratu.

Tarsis zasténala, ochromena děsivou beznadějí. Nezbývala jí ani síla odvrátit tvář.

„Tělo, blíž!“ povelel rázně Er Torsik. Ramena se vzepjala a dosáhla cíle. Rádcovy prsty sáhly po oddělené lebce, sjely po čelisti… Hlava jim vylétla do výše, pevně svírána dětskými dlaněmi.

Ayren zavřískl: „Fokeee!!“

Černý dravec se střelhbitě oddělil z hejna, sklouzl kouřnatým povětřím nízko nad cimbuří. Ayren napřáhl paže, v nichž držel Er Torsikovu hlavu – víčka zapadla přes oči, obličej se stahoval k výkřiku – a téměř obřadně ji předal Fokemu.

Ptačí spáry se zaťaly do světlých vrkočů Moudrého. Krkavec s námahou zabral křídly a zamířil nad Inai, Usilovně se odrážeje od vzduchu. Z koruny Věže byl vidět jako cár sametu, který se škobrtavě snášel k třpytivému proudu pod odlesky požárů. Kulatý nejasný předmět padal, až prorazil hladinu. Výšleh vody, její průzračné tlapy mávly a dychtivě shrábly kořist.

Zmítající se trup v bělostném plášti prosáklém krví znehybněl.

„Tarsis,“ řekl přiškrceně Ayren, pomáhaje dívce vstát, „myslíš, že už se nevrátí? Už ani trochu ne?“

„Doufám, že ne,“ odpověděla poctivě. „Jedno je teď přednější, můj pane,“ pousmála se, „odvedli jsme tě z Hlubiny půlnocí, aby ses ujal trůnu. V dnešní den jsi králem Nabatu, a stal ses jím sám.“

„Důležitější je, abyste byli všichni živí a v pořádku,“ namítl Ayren ustaraně, „Nevíš, kde jsou ostatní? Damazid… on – že se mu třeba nic nestalo?“

Odvrátila se, stiskla mu ruku. „Zůstává s tebou, jako Arsolnatpa, Medunka, Jören… Ale tvá korunovace závisí na dvojím: jestli tam dole zvítězili naši a Foke opatří lano dřív, než oheň stráví věž.“

Njál a Sagitto dorazili o chvíli později.

„Nemůžu sehnat provaz,“ sdělil jim zoufalý Foke. „A Damazid uhořel pod cimbuřím.“

„Žádný oheň v tom místě nevidím,“ zavrtěl hlavou Njál. „Níž je všechno spálené, stavba se brzy zhroutí. Bratře, leť do čtvrti Psího Štěkotu, v domě se zeleným štítem bydlí provazník – spěchej!“

„Vyndejte mě, blbouni!“ neslo se z výšky mohutné troubení, přeřvalo lomoz bitvy a hukot požáru ze spodních pater. „Mám zlomenou haksnu, namlácenej cemr, spálenou prdel a vočouzený fousy!“

„Njále, Njále!“ zazpíval křehký hlas, přes cimbuří se nahýbal Ayren, div nespadl. „On není mrtvý, já jsem to věděl!“

Král přiskočil k otvoru do strážnice. Plameny v komoře napodiv uhasly. Zrzek ležel pod zříceným trámcem, popálený a potlučený, levou holeň zkroucenou jako přetočenou slámku, ale živ. Zvedl volnou tlapu a dokázal s ní cosi podobného bujarému zamávání.

„Prcku!“ zabručel na krále. Hrábl pod halenu a vylovil smotek hadrů. Vypadla z nich zlatavá soška koně. „Prďolko – něco sem ti dones!“

Chlapec se rozzářil jako úplněk. „Medunka…! Moje Medunka!“ Přitiskl pěsti k ústům a pískal radostí. „Ona tě zachránila!“ křičel pak do temného jícnu strážnice. „Je kouzelná, víš?“

„Héj, vy jste chtěli lano?“ Pod věží stál chlapík v řemeslnické komži, přes krk popruh od kárky, vrchovatě naložené smyčkami tlustého provazu.

Foke vynesl na korunu Věže tenčí lano. Převtělil se na místě, protože i jemu bezohledná Cesta odňala část zábran. V lidské podobě pomohl Tarsis a králi vysadit těleso dalekohledu. Slabší provaz navázali k otáčecímu zařízení a obrátili je k návětrné straně. Pomocí Rádcovy astrologie tak vytáhli těžké sáhy provazu. Vbrzku se Njál mohl chopit lana.

Čtveřice Gelabhů zaútočila bezhlesně, o to prudčeji. Prvním kmitem kopí zabili provazníka, jehož sledovali už od krámku s předpokladem, že zachraňuje svůj cenný majetek před rabováním.

„Čtyři ještě zvládnu!“ zařval Sagitto, tasil Šibala. „Lez – není čas!“

S válečným pokřikem se na ně vrhl; Njál se zaťatými zuby šplhal vzhůru. Na plošině pomáhali, navíjejíce provaz na otočný mechanismus. To Fokeho napadlo, aby také zasáhli do bitky u paty věže.

Kolem Njálovy hlavy prosvištěl tubus dalekohledu – div písaře nestrhl z lana. Vlk dole stihl uskočit, právě tak vojáci. Pětice šermířů uhýbala vyletujícím troskám, až velký úlomek čočky zasáhl jednoho z Ochránců nad ucho, ušetřiv Sagittovi práci.

Njál se vydrápal přes cimbuří.

„Nebeští bozi…!“ Hadačce sklesly ruce. „Až budeme na pevné zemi, spravím, co půjde, bratříčku,“ slíbila už klidněji.

Damazidovi ke zraněné noze upevnili místo dlahy pochvu Njálova tesáku. Uvázali psanci do podpaží a mezi nohy lano, vytáhli ho k okraji plošiny. Njál kvapně slézal dolů, aby mohli zrzka spustit.

Vrávoravě se postavil. Pustil provaz a otočil se, očekávaje Vlkovu pomoc. Kolem se povalovaly čtyři gelabhské mrtvoly. Sagitto ležel hrudí k zemi u zdi věže, zlomenou čepel Šibala vedle pokrčené ruky, ztuhlé v nedokončeném gestu. Hlavu měl nepokrytou, v houstnoucím šeru pod clonou černé hřívy byla jeho sevřená tvář bledá jako půlnoční mlha.

Svět oněměl. Njál vnímal zastřený tlukot svého srdce, údery gongů ve smutečním obřadu. Přidřepl vedle Sagittova těla a jemně mu shrnul vlasy ze skrání. Na mramoru pleti se srážela krev.

„Bratříčku,“ zašeptal Njál a hlas jej opustil.

„Nerušte mě,“ zamumlal mátožně Vlk, „leda by byla krásná –“ Nemotorně se pootočil na bok, zasažen spánkem bezměrné únavy, drtivým a těžkým jako smrt.

Písař ho nemilosrdně vzkřísil. Požár stravoval Věž jako svíci, jen koruna dosud zůstávala nedotčená. Z cimbuří spustili prvního zrzka, Fokeho s králem, potom Tarsis, a prchli z dosahu budovy.

„Teď už budeme všichni spolu!“ zajásal král Ayren Šaanom, Sluneční lev.

„Teď, můj pane,“ řekl Njál a hrdlo se mu svíralo, „teď se všichni rozloučíme.“

Věž mlčení se hroutila, když prohořely nosné trámy, jako se tříští v žáru skleněný džbán. Olámaný, očazený střep zdí trčel nad dýmajícím rumištěm. Hluboko v nánosu trosek spal nedotčený duhový pohár Bar Teneova chrámu, chráněn svou magií před kamením a plameny, objímán závějemi popela a věčností.

Požáry vadly do ztišeného žíření, utichal bojový rozruch, zato se ozýval nářek plaček. Z vojska džanarů přežila stěží třetina, zahynulo mnoho Mellijských. Na Hlavní bráně visela za nohy nahá těla Vládce Ulb Sina a pěti jeho náčelníků, ježila se šípy a mírně se kývala ve větru protkaném vločkami. Sněhový poprašek tál na jejich zkrvavené kůži, až posléze splynul v ledový rubáš.

S nocí ustal i zápas těch posledních válečníků Gilabh-Lhanang – až do zítřejšího rána. Další Ochránci budou ještě dlouhé týdny vzdorovat po celém Nabatu, podléhat přesile, umírat nebo opouštět zemi. Padla legenda o neporazitelnosti, jejich síla byla zlomena, vzájemnost roztříštěna.

Gelabhové zanedlouho budou šířit od úst k ústům pověst o zlém Čaroději, který zmámil bojovníka z rodu Větrohlava, aby svůj lid vlákal do pasti a zaprodal ho. Tehdy začnou odcházet dobrovolně. Ale v Nabatu zbudou zapomenutá místa, na nichž zůstane usídlena rodina či osamělý pastevec…

Té noci po pádu Zlopověstného Černokněžníka Er Torsika Hledači slavnostně předali Ayrena do péče kněží a dvořanů, kteří sloužívali ještě jeho otci. Chlapec mrkal, stísněn před tolika důstojnými lidmi, ale s vědomím významu chvíle. Prozatímní regent říše Vznešený Chirmen Mähu a Ctihodní Velké rady prohlédli hadí znak rodu Kilahu, vytetovaný na paži dítěte, a poklonili se malému Vládci. Nepochybovali o návratu Krále, nýbrž uvítali jej, připraveni znameními bohů, věštbou a příslibem bývalého Rádce.

Sangval však mezi nimi nebyl. Njála to vyděsilo a zarmoutilo, tak jako loučení s Ayrenem. Regent a rada Ctihodných rozhodli, aby král přebýval v letním sídle rodu Toguz, severně od Dah-Džairozu, dokud nebude země zcela bezpečná a palác ve Městě upraven pro potřeby mladičkého panovníka.

Pána Ayrena Šaanoma, syna Tungula Aroka, obeznámí se státnickými záležitostmi, v nichž mu do jeho plnoletosti bude pomáhat sbor rádců, vedený knížetem Chirmenem. Král bude vzděláván nejlepšími učenci a mistry ve všech vědách a uměních. Jeho první opatrovník, Chirmen z rodu Toguz, bude osobně bdít nad bezpečím a zdravím Slunečního lva.

Njál a Sagitto si vyměnili rychlé pohledy. Vlk zlehka ohrnul horní ret jako šelma, když přičichne k podezřelé stopě.

„Ó Vznešení, dovolte, ať smíme ještě nějaký čas sloužit našemu Pánu Ayrenovi,“ oslovil Njál členy Velké rady. Byl schopen řeči jen s veškerým vypětím vůle. Pochyboval, že by prosbu vyslechli, a v rozrušení ani nevnímal, jak zmrzačené zvuky vydává.

Králi zasvitlo v očích nadějí a Tarsis se odvážila pokorně říci:

„Prozíravý neodkládá náčiní, dokud může být ještě užitečné. Dlouho jsme provázeli Slunečního lva, byli jeho jedinými dvořany. Ve Městě ho bude čekat pravý, důstojný dvůr králů Kilahu… Až Pán Nabatu usedne na stolec v mellijském paláci, opustíme jej, jestliže tak poručíte a bude to jeho přáním.“

Chirmen Skvělý sklonil čelo na znamení úcty, pozvedl dlaně a vyhlásil zvučným hlasem:

„Chválu statečným, kteří spasili krále ze spárů Černokněžníka! Dík šlechetným, kteří uvážlivě odstupují z jeho společností, aby Pánova duše odvrhla vzpomínky na přestálé strázně a mysl se mu zhojila! Nechť vaši oběť Bohyně odplatí přízní!“

V umírněném jásotu, jenž vyluzovali Ayrenovi nastávající pečovatelé, zaniklo, že chlapec ve zlatém brokátu pohybuje rty a mluví… Zajíkl se, zmlkl, zatímco Ctihodní se jali rokovat a Hledači tiše opustili síň.

Ještě za tmy písař sbalil zbylé drobty třaskavých a ohnivých směsí, s černým svědomím hodil uzlík do odpadní jámy. Z pláště vytáhl stočenou listinu, rozkřesal oheň a přiložil svitek k plamenům. Otáčel pergamenovou loučí, až poslední cíp ožehl Njálovi prsty, jak bludná hvězda prolétl na dno.

„Pomůžu ti ten dolík zaházet,“ nabídl Sagitto. „Ale mám za to, že děláš zbytečnou práci! Kdyžs na ten děs přišel ty, vymyslí ho zas někdo jiný.“

Ayren Šaanom, Sluneční lev, odcestoval do Mokré Stuhy příštího rána. Nedbaje dvorských mravů, objal Hledače, mimo Damazida, který ležel nemocen. Vzkázal alespoň byvšímu psanci láskyplný pozdrav, plakal a volal z nosítek upevněných mezi koňmi: „Nezapomeňte na mne, já na vás taky nezapomenu!“

Slunce se vykutálelo ze šedých mračen, podobno oblýskané minci, jež vyklouzne z žebrákových cárů. Praporce králova průvodu se v bledém třpytu vzdalovaly plání – tak je Njál spatřil ve svém ponurém věštebném snu na Tayb Sarogyn. A ostatní vidění té noci…? Úzkost, která písaře provázela od Hlubiny půlnocí, se vrátila jako podsvětní démon.

„Takové rozloučení znám,“ vzdychl Sagitto, „a neutěší mne. Vzpomenout neznamená přivolat.“

„Pokud jsi nepostřehl,“ Tarsis se usmála, jako když světlo pronikne mezi mraky vlhkými deštěm, „na polštářích vedle sebe choval Medunku.“

Lyk včera vyl a kvílel, ale Hledači se ostýchali vystavit svůj žal skvělému zástupu před Hlavní branou. Dvořané, Ctihodní a urození, kteří setrvali ve Městě, aby vládli Melliu a říši, přišli nového krále vyprovodit. Pohlíželi na ty čtyři neznámé, příliš mladé a podezřele ošumělé, se závistí a podivem, s okázalým přátelstvím, i s pohrdáním. Na spořádané mellijské občany Hledači nepochybně působili, jako by jejich nesourodou družinu tvořily bytosti podivných ras, o nichž hovoří báje: vílín, skřet, divoženka, ohňovec, skalník.

Majíce co na práci a těžká srdce, vypařili se dřív, než některý horlivý dvořan spustil oslavný projev. Tarsis vázala léčba Lyka a Damazida, zle pošramoceného pádem do hořící strážnice. Sagitto s Fokem kdesi po Městě pomáhali vyškrábnout poslední zbytky odbojných Kamenných hub. Njál se však vydal do tajné svatyně Kalkanté. Melliem, v němž doutnala požářiště, kráčel tak spěšně, jak mu to dovolily údy zesláblé a roztřesené trýznivým zraněním; porušenou okostici stěží tišily i hadaččiny lektvary. Mozek mu vířil horečkou a obavami o Sangvala.

Ulice a náměstí zanesly trosky, na dláždění ulpěla sedlá krev. Mezi tím zmatkem pobíhali lidé, zdálo se, že Město léčí a omývají, jako je ošetřován a hojen zraněný. Mnohde slavili, se zpěvem pálili na prostranstvích posměšné loutky, zpodobňující Šišky a Černokněžníka. Vrhali do ohně potrhané Ulb Sinovy vlajky, trosky gelabhské zbroje, a radovali se. Pokřikující děti, opatřeny zbraněmi dřevěnými i skutečnými, sváděly hru na tuhé boje.

Svatyni Paní naplňoval ruch a světla. Njál se za Cesty příliš změnil, a co z tváře nezakryl obvaz, to naběhlo otokem. Přesto jej kdosi z dávných přátel poznal a uvítal. K písaři se poté hlásili mnozí, zdravili ho, objímali a vyptávali se. Njál jim odpovídal ne bez obtíží, roztržitě a přerývaně. Připadal si malátný a nedůvtipný, rozčilovalo ho, že kvůli potrhané a zhmožděné líci nedobře vyslovuje. Zdálo se mu, že jej od jeho známých oddělují staletí, a nevěděl, o čem s nimi hovořit.

Před oltářem stál muž dosud mladý, s chytrým, hezkým obličejem. V šafránové říze z hebké drahé tkaniny působil uhlazeně, vedl učené jednání se zasvěcenými řádu Labutě týmž jiskřivým a sebejistým způsobem, který u něho písař vždycky obdivoval.

„Pozdrav tobě, Bubute,“ vypravil Njál s důstojností, byť pomalu a šeplavě, „přišel jsem za Sangvalem, naším Otcem, a rád bych…“

„Oslovuj mne Otče, můj milý Njále. Úřad velekněze Paní milosti nyní zastávám já. Tvoje návštěva nás potěšila, ač jsi navždy pozbyl práva náležet do našich řad. Co jsi vykonal, řadí se ke skutkům hodným obdivu a úcty – posvátné síně ti zůstávají otevřeny jako čestnému hostu,“ přerušil ho Bubut: vytříbený hlas zněl vláčně, jako by předl.

„Co se stalo s Otcem?“ vyhrkl Njál překotně.

„Se Sangvalem,“ opravil skromně Bubut. „Já teď představuji Velkého Otce. Pro nejvyšší úctu, jíž se Bohyni právem dostává, budu zřejmě povinen ujmout se břemene úřadu Pána náhrdelníků. Naše minulé bratrství ti přinese nemalý prospěch, Njále!“

„Velký Otec Sangval…,“ vysoukal důrazně písař.

Bubut pokrčil rameny. „Je nezvěstný, pravděpodobně však mrtev. Soudím, a mnozí uvažují shodně se mnou, že se zpronevěřil a svůj konec si zapříčinil sám. Byl vídán ve společnosti vojáků Gardy a navštívil Rádcovu Věž. Kdo ví, proč setrval ve Městě? Proti jiným, jejichž ruce zůstaly čisté…“

Střemhlavý tlukot Njálova srdce otřásal stěnami modlitebny – alespoň se mu tak zdálo. Dlaně ho pálily, stěží jim poručil nehybnost.

„Jen proto,“ vpadl zdušeně, urputně přitom bojoval o zřetelnou mluvu, ranami v tváři tepaly sžíravé blesky, „že takovým ani nevstoupilo na mysl hasit požár. Budeme velebit ty, co chovali své ctěné hnědky v suchu! Už nehoří, Bubute, smíš ji vystrčit.“

A pohoršlivě předvedl Ctihodnému Otci záda.

Úzké chodby svatyně splývaly v rozpité cloně, ulicemi Mellia stékal déšť… jistě, jistě muselo pršet.

„Hledal jsem tě od hradby k hradbě, pod každou dlaždicí,“ řekl Sagitto. „Napadlo by mě, že si hraješ u Inai na bláznivou rusalku? Zmrznou ti uši. Cos dělal celý den?“

Na tomto místě břehu je v létě pohltilo Poslání… Tenký nazelenalý měsíc brouzdal cáry říční mlhy. V bledé tmě se Njál ztrácel mezi křovím očesaným zimou jako truchlivý kámen.

„Myslel jsem, že mi na Sangvalovi záleží víc než na čemkoliv na světě,“ zamumlal, jako by jeho slova klopýtala štěrkem; Vlkovi dalo práci rozumět každému z nich. „A zabil jsem jej.“

„Tehdy v Cíněrohu chtěl Rádce vyměnit jeho,“ ozval se tiše a napjatě Vlk. „Nemyslel nikoho z nás. Měli jsme uhodnout, že chytil Sangvala.“

„Byl příliš daleko…! Věnoval nám v tom prokletém přívěsku všechnu svoji sílu, nenechal si nic, co by jej chránilo, ani odtud neutekl… Všichni chodí Městem dál, pokřikují, handrkují se. Jsou živí, žijí tu ptáci a ryby a psi na nárožích, ale on už ne –“

Sagitto mlčel. Když rodiče zemřeli, zdávalo se mu, jako by měli některou chvíli otevřít dveře a vstoupit, jako by je znenadání mohl znovu potkat… Váhal uvěřit, že Sangval nesmyslně zmizel.

„Er Torsik toužil po vševědoucím,“ pokračoval Njál ztěžka. „Prohrál. My jsme prošli přes dva tisíce mil. Připadá ti, že jsme vítězi? Moudrý nám věštil správně! Bubutovi stačilo jediné poznání: kdy utéct za humna, kdy se včas vrátit, a s tím vyhrál.“

„Chtěls po něm účet?“ optal se zkrátka Sagitto.

Zamračeně odpověděl: „Ne. To si vyčítám nejvíc.“

„Šli jsme přece jenom pro naději,“ řekl Vlk tvrdě, „zboží, co se rychle kazí, třeba z něj nějaké drobečky zůstanou. Poslání nám zhltlo pár měsíců života, které by se daly užít příjemněji, jak radil Damazid. Žádnou náhradu nám za ně nepřidělí, ne? Opustili jsme své staré přátele a zanedbali si budoucnost.

Mohls přečíst hodně knih. Přišel jsi o hodnost kněze, o místo písaře, o dobrou pověst a navždycky o klid duše. Ztratil jsem jedno období lovu, děvče – možná tři… Moji kovárnu obsadil někdo jiný; ale já už se nedokážu soustředit na práci den za dnem. A mám vpálenou Orlovu pečeť.

Njále, ty pařízku, zvedni nos, nejhorší nás teprv čeká! Nebili jsme se pro krále zbytečně a hloupě? Budeme našeho pána Ayrena sledovat a klepat se strachy, aby jeho vláda prospívala Nabatu… a aby mu nikdo neublížil. Chirmen není zrovna spolehlivý poručník, jenže na Radu Ctihodných se nedá útočit. K čemu je nám teď tesák a meč? Chceš nařezat Bubutovi? Spíš on půjde po tobě! Dej na mě, bude nám hůř než v Hlubině půlnocí nebo ve Smrtném doupěti.

Ale nebudu litovat, tuhle! Neměnil bych s Bubutem a vyrazil na Cestu znova. Uznej, bratře, nestála za to? Po ty dny nám v srdci žhnulo slunce a třpytil se mráz, čas se měnil ve vodopád a hvězdy –“

„Bolí mě,“ řekl zachmuřeně Njál, „když právě tebe slyším rozkládat jako vysloužilce s důstojnými šedinami nebo potulného vypravěče na tržišti. Myslím totiž, že ke všemu jsme za Cestu až příliš zestárli – jako by to nebylo pět měsíců, ale osm let.“

Sagitto pokrčil rameny. Sbíral ojíněné kamínky a házel žabky o hladinu za hrází rákosu. „Hůř,“ usoudil pak temně. „Každý z nás trochu umřel.“

„Sangval…“

Njál poklekl do mokrého písku a ponořil ruce do proudu Inai. Mrazivý, nasládlý chlad jím stoupal v podivné, konejšivé úlevě. Zasyčela vlna, smýkla mu k nohám ovadlé krajkoví říční pěny. Tepající nesmírná jistota, nepohnutelná a pokojná, stanula vedle něj. Mladý muž cítil tichý a hluboký dech její blízkosti.

„Já vím, že žije a že se vrátí,“ řekl tiše noci.

„Kéž by,“ ozval se bystrouchý Vlk. „Co se týče nás, Njále, stejně jsme při tom všem měli štěstí!“

Urostlý mladý muž s půvabně upravenými kadeřemi vstoupil do pavilónu na konci zahrady, otevřel dveře zdobené řezbami hrajících si opic – a zakryl si nos.

„Vyhoď tu mrchu ven!“ vyjel zlostně na Chirmenovo osobní páže, které obývalo komnatu.

„Ani nápad,“ sekl chlapec s chladnou převahou, neúměrnou věku a nedávnému postavení sedlářova synka. Dosud měl ruce ztvrdlé a zjizvené, jak od malička vypomáhal v dílně. Dnes nosí hedvábné roucho vyšívané vzorem oblaků, jí smažená kuřata a šlehaný sníh v medu, kdykoliv se mu zachce, a sourozenci mu je nesápou z pusy… Není tu žádný.

Mrcha vyjela zpod lůžka, zaútočila na známé boty z rudé kozinky. Mladík po fretce kopl, aniž trefil. Potvůrka zmizela jako blesk pod přehozem a objevila se na netušené straně. V mžiku vyšplhala pážeti na rameno, drobné pilky zubů jemné sevřely dolní ret. Chlapec ji k sobě vroucně tiskl, hebkou, něžnou a přátelskou.

„Jestli jí budeš ubližovat,“ prohlásilo zvysoka páže, „povím to Chirmenovi. Našel jsem si ji, když hořelo a ve Městě bojovali, přišla sem ke mně, tlapku měla pochroumanou a očazený kožíšek. Vyléčil jsem ji, tak je moje, a Chirmenovi nevadí ani v posteli!“

Mladík zkřivil rty s neovladatelným vztekem. „Ta obluda potrhala indický závěs v ložnici našeho pána!“

„Moje Kvítková ráda šplhá,“ opáčil hoch a drbal ji na hřbetě. V jeho náručí vypadala měkounce a nevinně.

„Včera shodila porcelánovou vázu; ojídá okrasné květiny, znečišťuje kouty. Smrdí –“

„Když má velikou radost nebo se poleká,“ namítlo páže. „Jsi taky víc cítit, když potkáš holky.“

Mladý sluha se zalykal: „Ten chlupatý ďas vlezl našemu pánu do pracovny a poskvrnil úřední listiny!“

Chlapec pokrčil rameny a přestal si sloužícího všímat. Vychutnával své výsadní postavení a s potěšením ho dával ostatním znát. Nezaplatil snad za výhody? Ne všechno je hezké a příjemné… Chlapci se hořce stýskalo. Ještě že má Kvítkovou! Švitořila, běhala mu kolem nohou a laškovně na ně dorážela.

„Při Nebeském Vládci, stejně se jí zbavím!“ sluha otevřel trhnutím okenice z olejovaného papíru.

Dovnitř vnikl čerstvý vzduch od Inai, nesl pach sítí, kouře a rybiny. Vůně řeky a bylin. Velbloudek. Škrabka, která směšně klepala o zem… Police plná věcí k prohlížení a přelézání. Teplé lidské tlapky, jediné na světě – Erin se rozběhla komnatou, vracela se, hledala, smutnila… Zastavila se, pohled upřený do prázdna.

Okenice se s klapnutím zavřely. Zítra na ně třeba zapomenou. Bylo příjemné dovádět v bílých šustících plátcích, poletovaly jako ptáci, Erin je mohla škubat. Což si to příště zopakovat?

Rok Psa za vlády Rady opatrovníků Krále, před svátkem paní Tylljat (konec února 758 n. l.)

Vládla dosud zima, v Melliu nevlídná, holá a lezavá. S nárazy vichru ženoucího žlutý prach se belhala vstříc předjaří. Toho dne se trochu oteplilo, vítr sliboval zeleň, svěžest a slunce. Hledači vynesli na terasu domu, jenž jim byl propůjčen, křesla a stůl, poháry, džbán svařeného vína a konvici s ovocným čajem pro Fokeho. Zabalení do teplých plášťů popíjeli, povídali si a dívali se na řeku. Inai se třpytila pod nebem ze síry a břidlice, probodávaným bílými perutěmi racků.

Lyk se neuhnízdil na obvyklém místě vedle Tarsis ani se nerozplácl někomu z Hledačů přes nohy. Přisedl k balustrádě terasy, prostrčil čenich mezi kamenným mřížovím. Nasával vzduch vonící touhou s krátkými, kňučivými vzlyky, celý zježený, uši napjaté dychtivou nadějí. Damazid usrkával horké kořeněné víno; levá holeň už ho skoro nebolela, takže vychutnával pohodu a obhlížel si zálibně ty čtyři vedle sebe.

Tarsis, půvabná se stříbrnými náušnicemi a ametystovou čelenkou – usmívala se plaše a něžně. Foke s hrdým a povzneseným výrazem – zdálo se, že to on přinutil Město, aby se přizpůsobilo jemu. Sagitto, králův rytíř, kožešinový plášť přes široká ramena – právě bavil ostatní rozmarným šprýmem. Njál, vážný, soustředěný, nevšímavý k rudým drápům jizev, které mu zohavily tvář – v jeho očích se odrážela zimní obloha.

„Koukám, Njále,“ poznamenal psanec, „z tebe by moh bejt úspěšnej a schopnej mladej muž s postavením. Nenabídnuli ti ňáký vznešený koryto?“

„Rada místodržících krále by mne uvedla do úřadu po soudci Kanykejovi,“ pověděl. „Měl jisté obchody s Gelabhy, a když vypuklo povstání –“

„Spíš když skončilo,“ upřesnil zhnuseně Sagitto.

„– ochořel Kanykej strachy o osud země. Nikdo ho teď nestíhá, pokojně odejel na svůj sarijský statek. Ale neumím tolik, abych tu úlohu přijal.“

„To není pravý důvod, třeba bych u tebe málem uvěřil,“ prohodil Sagitto, jist, že Njála nejhůř deptá ztráta jeho pěstouna. Přes všechnu snahu se Hledačům nezdařilo vypátrat jedinou stopu Sangvalova zmizení.

„Určitě se ti znovu nezmínili,“ zasmál se Foke. „Vlkovi a mně vnucovali hodnosti ve vojsku, tak jsme jim poděkovali, protože jsme svobodní lidé.“

„Navíc,“ doplnil Sagitto, „Mecháč Tisícník položil velení a zmizel z armády. Co ty, Ušatče?“

„Chtěli mě upíchnout do fleku velitele stráže v Sogorlem Bajah, uprostřed Štědrejch polí,“ zamnul si Damazid packy.

„Fuj,“ odfrkl Sagitto, „Broskvový měch je nejnadutější místo na světě, včetně Mellia samého.“

„Ale děsně bohatý! Nevošklibuj se mi! Nejsem na zobárnu žížnivej. Krást veřejně není pravá sranda!“

„Nalezli by pro mne manžela mezi dvořany,“ povzdechla Tarsis. „Raději dám za pravdu tvé matce, Vlku: barbarce nepřísluší pobývat mezi vznešenými.“

„Holka, seš choulostivá! K živobytí mezi pracháčema potřebuješ medvědí vobličej, šakalí žaludek a supí drápy,“ řehtal se zrzek. „Nechat se ušněrovat do teploučkejch peřinek se nám bambulům nezamlouvá! Mellijský panstvo už Hledačům podruhý nic nepodstrčí, spíš nás cobydup vyšoupnou z Města,“ dodal z tvrdých zkušeností. „Dneska hosti, zejtra kosti! Kam se vrtnem? Co třebas ty, Gazelko?“

„Nemám kam jít,“ pronesla lehce. Oči ji zrazovaly, palčivé vzpomínkou na spálenou osadu, kletby a hrůzu, které tam zanechala.

Njál utkvěle sledoval dlaždice terasy, ale Sagitto sebou prudce trhl, nadechl se – mlčky sklonil hlavu a svaly na lících mu ztuhly. Osud je pěkně zlomyslný! A tyhle dny v osadě Vyder musela slehnout Lia – Vlk se ani nedozví, co porodila, ne jemu, ale pro jiného muže. Zapřísáhl se, že zítra nebo pozítří nenápadně, bez zbytečných výkladů vyrazí do Cíněrohu. Jören se už určitě vrátila a čeká na něj. Pousmál se… Za pár týdnů budou oba zpátky ve Městě.

„Písařskej?“

„Každý má schopnost život darovat nebo vzít. Nemusí je využít, ale pokud ano, obojí ho změní.“ On sám je navždy nečistý – „Já… Nemohu zpět.“

„U nás se to tak nebere,“ pokrčil Sagitto rameny. „Jenže já bych teď v naší vesnici nevydržel. Čekají mě jinačí zástoje než luk a kovadlina.“

Njál nepochyboval, že příčiny Vlkova dobrovolného vyhnanství zná, a cítil se ještě zdeptanější. Psanec se podrbal na ježaté lebce a otočil se k Fokemu.

„Jsem teď černý šaman a nosí mě křídla. Půjdu, kam chci, a k matčinu ohništi se vrátím, kdy chci, nejvýš se zaletím podívat, jak se daří mému bratru Joahovi, protože zjara se začíná válčit s Jugury o pastviny a já bych na ně mohl přivolat temné síly.“

„Koukám, že pro nás sme jistý akorát my sami, ani nás žádnej nečeká – é, teda skoro ne.“ U Sepulgova pyje, pomyslel si zrzek, už bych měl Vlkovi ňák říct vo tom dívčeti – no, až vyjde příhodná chvilka.

A jel dál: „Je rachota sehnat do zápřahu kámoše, před kerym nemusíš hlídat prachy a prdel! My si voťukali, čeho se mezi sebou nadít. Prej zabíjení votráví duši – kec! Njál je učenej, měl by vědít, že jedovatý bejlí bejvá taky na prospěch. Ňákej hlavoun, co mu leze tlustý do tenkejch a neví vo lepší pomoci, najme nás pět Hledačů… no?“

„Šest,“ opravil Ptačí muž, „vynechal jsi Lyka, pokud ho neodlákají jarní milostná dobrodružství.“

„Souží se svým psím trápením, jako my lidskými starostmi,“ řekla vážně Tarsis. „Ptákům patří větve a zvěři doupata, bozi jim pečují o stravu a šat. Ale my úkryt a obživu snadno nenajdeme. Nemáme nic, ani peníze do začátku – z čeho zaplatíme stáj a krmení pro naše koně?“

„Mluvíš jak úzkostlivá hospodyně, sestřičko,“ ozval se nečekaně Njál. Na chvíli přestal věřit ve zlou sudbu Hledačů. „Bozi sytí ptáky, mohou být uznalí i k nám.“

„To určitě!“ zaryl Sagitto. „Zvlášť, jestli jim v tísnivé záležitosti vnutíme skvělé služby naší družiny. Myslíš, že coby žoldnéři děláme dojem?“

„Mno…,“ zrzek pochybovačně svraštil nos. „Radši sfouknem ňákou klenotnici! Vlku, nevykoval bys mi nový nádobíčko? Navrhuju vybrat strejdu Chirmena Důležitýho – beztak mi kvasí v bachoru!“

„Povyrazit se kořistnou výpravou?“ mrkl Sagitto. „Rok jsem nešel na barant! Obrat boháče není hřích.“

„Bude tam spousta stráží,“ zareptal Foke, věren svému zvyku nanést protichůdný pohled na věc.

„Vojáky mohu odsunout bez krve,“ špitla Tarsis.

„Kníže má poklady chráněné kouzly a nestvůrami,“ vmísil se Njál, jak jej strhlo pomyslné řešení, „příprava by zabrala čas, museli bychom –,“ zarazil se, naprázdno otevřel ústa. Jde jen o hru, nebo to všichni myslíme vážně? Pokud ano, Njál se nepřinutil cítit mravní pohoršení, jako by v něm za Cesty ochrnul kus duše. S hořkostí jej napadlo, že Nebeský tygr prokázal bystrou předvídavost, když Hledačům nadhodil budoucnost ve svých Šedých sborech.

Lyk se zvedl od balustrády, zamával chvostem a promyšleně zívl. Vzápětí se výstražně rozštěkal a dupal, zatímco pod terasou hlomozil chraplavý hlas.

S obezřetností zaběhlou uplynulými měsíci přistoupili Hledači k zábradlí. V uličce trčel obstarožní chlapík v zlysalé čapce a plášti ožvýkaném klopotným užíváním. Mával berlou jako věšteckou holí.

„Hledači!!“ zaječel a Lyk vybuchl novým řevem. „Hledači!“ překřikoval psa, šlachy na štětinatém svrasklém hrdle se napínaly. „Co jste vymňoukli, kam jste zašantročili našeho krále?! Nechali jste ho tučnejm vemenům z Rady zazdít do zakletý komnaty – a kdo se teďkon zastane potřebnejch?“

Chodci zvolňovali krok, přimraženi zvědavostí, souhlasem či odporem.

„Půl tuctu let z lidí ukusovaly Kamenný tlamy,“ lomozil muž, „za svobodna nás vobžíraj vlastní nenažranci! Daně dali ti mastný máci zvednout, zrní podražilo, dříví taky!“ zavyl, Lyk se k němu přidal; v rostoucím hloučku zahučelo.

„Poplatek z ohniště,“ povykoval muž, „zdvojený dávky pro vojsko, příspěvek na chrám Paní, co dyndá špinavec Bubut! Kadím snad zlaťáky? Vyloupil jsem Chirmenovi palác? Muže mý dcery zavřeli, že vobčas prodal Tamtěm škeble! Kam se poděla spravedlnost?! Král by takový špatnosti nedovolil! Vy jste ho zaprodali! Vraťte ho, Hledači! Přiveďte ho zpátky!“

Zezdola řinčel kov gardistů a podrážděné hlasy. Žalobný řev se vzdaloval s dupotem vojenských bot.

Zrzek přestal svírat Vlkova vzpouzející se ramena: „Nech je bejt!“ zamumlal. „Tobě je dycky průserů málo…“ Vydatnými kroky dorázoval ke stolu, buchl sebou zpátky do křesla.

„Víno ňák šupem vystydá,“ ucedil psanec ponuře.

Uprostřed jara kníže Chirmen Mähu, Ochránce Krále, s hlubokým zármutkem zvěstoval nabatskému lidu, že Ayren Saanom, Sluneční lev, zesnul na chorobu slabého srdce, jíž onemocněl v Černokněžníkově zajetí. Tak se naplnily obavy, o nichž se za prvního setkání Hledačů zmínil Sagitto: pán Meziříčí obsadil trůn Kilahu, navždy osiřelý… jak ohňový démon Horgigh předpověděl.

Konec

Dodatek k seznamu historicky doložených jmen, osob a míst, které vstupují do příběhu1

Ayšra – proslulá tanečnice a hetéra z počátku vlády Tungula Aroka. Zachovaly se dvě milostné básně na její počest. Brzy se vzdala své kariéry: podle záznamů v pozemkových a daňových soupisech se stala majitelkou a provozovatelkou nevěstince v zábavní čtvrti Mellia.

Ban Tajrak s titulem Vítězný – archivní materiály uvádějí zástupce velitele Gardy tohoto jména. Dochoval se i opis listiny, v níž je Ban Tajrakovi propůjčena hodnost Mocného a je pověřen vedením trestné výpravy proti rebelům. Pravděpodobně padl při útoku vzbouřeneckého vojska na Mellios.

Bellijaz – první manželka Vládce Ulb Sina. Účty dvornímu léčiteli za elixíry proti neplodnosti potvrzují předpoklad, že Ulb Sin přinejmenším ze svazku s Bellijaz nezanechal potomka. Její další osud není znám.

Černočerný – Kara-Jamgyr – pro obyvatele severozápadních oblastí Nabatu byl temným bohem nemocí, smrti a zmaru. Víra v něj se u některých sibiřských kmenů udržela až do relativně nedávné doby.

Dokčen s přízviskem Krvetřas – podle armádních záznamů z posledních let Tungulovy vlády důstojník pěšího vojska.

Erlik, syn Sentumbův – byl zařazen do seznamu setníků ve vojsku krále Achraga Kaušuda z dynastie Notkech, s připomínkou Erlikovy účasti na vedení povstalecké armády (kolem roku 764).

Fryl nazývaný Včelí hlava – na výplatní listině dvora knížete Chirmena uveden jako správce naučných sbírek, podle pověstí a krátké zmínky v kronice Tarichi Džirzan působil jako dvorní mág. Zřejmě byl postižen růstovou poruchou.

Har Utyban – za nadvlády Gilabh-Lhanang byl pověřen úřadem Pána kopí – ministra obrany. Ve svých pravomocích a prestiži na Vládcově dvoře se ostře střetal s renegátem Sin Korobim. Dochované zprávy naznačují, že náležel ke klice gelabhských náčelníků, usilujících o svržení Ulb Sina. Z historických dokumentů není jednoznačné, zda přežil povstání. Podle útržků pověstí převzal vládu nad gelabhskými kmeny vypuzenými z Nabatu.

Heratar zvaný Tisícník, z klanu Rysů – jako jeho příbuzný Arsolnatpa sloužil v osobní Gardě krále Tungula, v roce 750 se stal jejím velitelem. Ve válečných konfliktech osvědčil uvážlivost, odvahu a strategické myšlení, jak prokazuje např. edikt zdůvodňující Tisícníkovo povýšení. Jeho jméno se pak vyskytuje několikrát v kronikách povstání proti „dlouhé noci“. Nepodařilo se věrohodně prokázat míru Heratarovy účasti, i když ho někteří historici pokládají za vojenského vůdce vzpoury.

Jören – jedna z hrdinek zpívaného eposu Galčů o bohatým Kökčömovi: dívka, která se vypravila do oblak pro vílí perutě.

Koylys Rudé pole – sloužil u jízdních oddílů ještě ve vojsku krále Tungula. Ačkoliv pocházel z nízké vrstvy a nedosáhl vzdělání, proslavil se znalostí vojenského umění v teorii i praxi. Cenili si jeho statečnosti, ale vyčítali mu prudkost a sklon k hádkám.

Lostun, syn Setjekův – podle dokladů služebně nejstarší z armádních povstaleckých vůdců. Zdá se, že pocházel z mellijské oblasti.

Ljazym, známý pod přezdívkou Tenek-dod, Podněcovatel – zápis z vyšetřování protivládního spiknutí určený veliteli Gardy Sin Korobimu (z léta roku 757) tohoto člověka označuje jako jednoho z vůdčích členů Spolku svobodných, podzemní organizace, která ideově vycházela z víry v Bezprostřední Blízkost a pracovala na přípravě povstání.

Mogunro řečený Palcát – další z povstaleckých velitelů s armádní minulostí. V kronikách osvobození je zmíněn na dvou místech s poznámkou o jeho válečné zchytralosti.

Nebeský tygr – v dobových textech se vyskytuje jako titul právě úřadujícího náčelníka kriminálních živlů, jenž sice sídlil v Melliu, jeho pravomoc však sahala po území celého Nabatu.

Olgenjur – objevuje se ve výčtu rebelských velitelů, bez dalších údajů.

Ratebun Dračí síla – kapitán z armádního štábu krále Tungula. Přežil pád Mellia a po určitou dobu organizoval ozbrojený odpor proti Gelabhům. Měl pověst brilantního stratéga. V bitvě, k níž došlo u Sarijských brodů počátkem zimy roku 757, padl do zajetí. Dlouho panoval názor, že byl poté popraven, nicméně podle Schottmullerových výzkumů (viz bibliografii v I. části) ještě o pět let později při návštěvě diplomata z říše Tchangů vystupoval jako dvorní tlumočník prvního krále z rodu Notkech, Achraga Kaušuda.

Rivad, Arjanův syn – stařešina Cíněrohu po založení této hornické osady.

Sun Wu, zvaný Mistr Sun – vojenský specialista. Žil ve druhé polovině 4. stol. p. n. l., v údobí „válčících států“. Je autorem dodnes uznávaného traktátu o válečném umění.

Thungit – některé altajské národnosti ho vyzývaly jako Boha Blízkosti – všudypřítomnou, vševládnou a vševědoucí bytost, moudrou nad lidské chápání (tento prvek se vyskytuje i jiných světových kulturách: srv. heslo Bezprostřední Blízkost v dodatcích k I. části).

Tchao Čchien, vlastním jménem Tchao Juan-ming – básník čínské krajiny z období Severní dynastie.

Tibbar – je zmiňován mezi padlými veliteli v bitvě na Maralí Šíji, ale není uveden v žádném z vojenských seznamů, což by znamenalo, že se důstojníky povstalecké armády stávali i muži bez vojenské průpravy.

Ujuk – vládce duchů a kouzel z altajské mytologie šamanismu.

Tato kniha by nevznikla bez pomoci několika lidí, kteří autorce obětavě poskytovali konzultace z oblasti humánního a veterinárního lékařství, válečného umění, orientalistiky, přírodovědy.

Děkuji za všechny ostatní Mgr. Marii Hrubé, Vladimíru Beerovi, MUDr. MVDr. Josefu Weissovi, Blance Velkové, Ing. Jiřímu Komínkovi, Ing. Světlaně Dobrudžině z Ruské národní knihovny v Petrohradě, a také statečným bojovníkům, kteří se podíleli na choreografii zápasů.

1 Plný text seznamu, stručné dějiny Nabatu a jeho znovuobjevení, včetně výběrové bibliografie odborné literatury, najde zájemce v I. díle, „Král z Hlubiny půlnocí“ (Netopejr, 1998).

Další podstatné údaje z historie Nabatu a studii o středověkém trestním právu ve Střední Asii obsahuje II. díl „Kamenný vodopád“ (Netopejr, 1998).

Františka Vrbenská
Věž mlčení

Labyrint půlnočního draka III

Ilustrace na obálce Rawpixel.com/Shutterstock.com

Korektura Martina Němcová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 5. 12. 2025

ISBN 978-80-274-4800-5 (epub)

ISBN 978-80-274-4801-2 (pdf)

ISBN 978-80-274-4802-9 (prc)