Největší lekce dona Quijota

Důmyslný derviš
Sidi Hamet Ibn Enheli
a voják Saavedra

Štěpán Kučera

Znění tohoto textu vychází z díla Největší lekce dona Quijota tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Druhé město v Brně v roce 2021.

§

Text díla (Štěpán Kučera: Největší lekce dona Quijota), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 21. 11. 2025.

Mořští ptáci pod námi připomínají mušky, pobřeží lemují červené tečky záchranných vest odhozených uprchlíky, celý ostrov vypadá z letadla jako maketa, kterou by šlo přestavět, kdyby se v současné podobě neosvědčila. Letím na Lesbos, rodiště Chajruddína Barbarossy, sbírat materiál na knížku o pirátech a zajatcích.

Na letišti mě čeká můj někdejší spolužák Juan. Pochází ze španělské Valencie, ale před lety se usadil na Lesbu v horské vesnici Agia Marina. Žije v domku nad kostelem, na dvorku má mandloň, dýně i růžové keře, přes střechy ostatních domů je odtud vidět na moře i na turecké břehy. Další den mě má Juan vzít do vesnice Palaiokipos, kde se Chajruddín Barbarossa narodil jako syn albánského renegáta v osmanských službách a řecké křesťanky.

Večer před cestou Juan s potutelným úsměvem říká, že má něco, co mě bude do té mojí knížky zajímat. Vytahuje ze zásuvky desky se starými zašedlými a dost potrhanými papíry, které jsou popsané španělsky, úpravným, jen v prvních písmenech slov trochu rozmáchlým rukopisem. Prý mu ty listy u brány běženeckého tábora Moria prodal uprchlík – jeden z těch, co se sem na Lesbos plaví z Turecka na vratkých člunech –, aby se vykoupil na svobodu. Ten zajatec Juanovi vyprávěl, že pochází z rodu knihovníků a tenhle rukopis z Alžíru z pirátských dob se u nich dědí z otce na syna jako talasm neboli talisman, ačkoli nikdo nerozumí tomu, co se v něm píše.

„A co se v něm píše?“ ptám se.

Juan si významně přitáhne šňůru svého kostkovaného županu, aby prodloužil tu chvíli, a potom čte:

„V jedné alžírské vsi, jejíž jméno nedokážu vyslovit, natož podržet v paměti, žil jistý derviš…“

I

V originále této historie je prý poznamenáno, že překladatel nepřeložil začátek téhle kapitoly přesně tak, jak jej napsal Sidi Hamet, Maur si totiž zanaříkal zprvu sám nad sebou, vždyť si podle svých vlastních slov vybral vskutku nerozvážně vyprávění do té míry suchopárné a úzce ohraničené, jako je tato historie o donu Quijotovi… A poněvadž si sám určil hranice a zůstává dobrovolně v mezích nebohatého vyprávění, ačkoli má dostatek schopností, důmyslu i dovednosti, aby se mohl rozepsat o čemkoli, čím vesmír oplývá, žádá čtenáře důtklivě, aby jeho prací nepohrdli, ale spíše ho zahrnuli chválou, a nikoli snad za to, co napsal, nýbrž za to, co úmyslně nezachytilo jeho péro.

Miguel de Cervantes y Saavedra:
Důmyslný rytíř don Quijote de la Mancha II,
kapitola XLIV

V jednom roce trpěli poutníci v této poušti od větru samúmu, který tu často vane, takže způsobuje vysychání vody v měších. Cena vody tehdy stoupla na tisíc dínárů za jediný doušek, avšak jak kupující, tak prodávající stejně zahynuli a jejich historie je napsána na jedné skále v tomto údolí.

Ibn Battúta:
Cesty po Africe, Asii a Evropě vykonané
v letech 1325 až 1354, kapitola III

O derviši Sidim Hametovi Ibn Enhelim a velbloudici Serendipitě

V jedné alžírské vsi, jejíž jméno nedokážu vyslovit, natož podržet v paměti, žil jistý derviš. Bydlel na samém okraji, kde vesnice přechází v poušť, postil se pro slávu Boží, takže mu k jídlu stačilo denně pár zrnek kuskusu, která zapíjel vlažnou vodou, jen na Nový rok si kuskus polil trochou šťávy z kuřete, když mu ji někdo ze vsi daroval.

Jmenoval se Sidi Hamet Ibn Enheli, nebo taky Cide Hamete Ben Engeli či Benengeli, a pocházel buď ze Španělska, anebo odsud z Alžíru, ale na tom v našem příběhu tolik nezáleží. Stačí, když se při vypravování neodchýlíme ani o vlas od pravdy.

Sidi Hamet celé dny i noci četl knihy, řecké, perské, arabské i latinské, spisy hvězdopravců, kosmografů, přírodozpytců i básníků, ovšem nejvyšší sloupec knih v jeho knihovně tvořila pojednání cestopisců. Vespod na polici, jako základní kámen, měl Šahrazádino vyprávění o putování krále Bulúkiji. Na něm byli uloženi tito a mnozí další cestovatelé:

prastarý Arab zvaný Tlumočník, kterého jeho chalífa vyslal na cesty, protože měl v noci zlý sen, že se protrhla zeď postavená Alexandrem Velikým proti národům Gogu a Magogu – Tlumočník dojel až do Číny a po návratu ujistil chalífu, že velká zeď stojí, takže může klidně spát;

Peršan Buzurg Ibn Šahrijár, který v přístavech zapisoval vyprávění námořníků, kapitánů a kupců, aby je poté shrnul do knihy Divy a záhady Indického oceánu;

španělský Žid Ibráhím ibn Jakúb, kterého si Sidi Hamet považoval pro líčení tajemného franckého města zvaného Praha;

potulný derviš Alí al-Harawí, autor Knihy vedoucí k poznání poutních míst, jenž navštěvoval hrobky učených šejchů a do stěny každé z nich vyryl své jméno;

arabští mladíci, kteří si říkali Dobrodruzi a pluli daleko na západ, kde na jakémsi vzdáleném ostrově padli do zajetí domorodců s červenou kůží; díky jejich knize Podivuhodnosti Indie Sidi Hamet věřil, že to byli Arabové, kdo objevil Nový svět.

Úplně nejvýš, na vrcholu toho sloupce vysokého jako věž v pravlasti kouzel Babylónu, dlel cestovatel, jehož derviš obdivoval ze všech nejvíc: Ibn Battúta. Byl to největší poutník, jaký kdy žil, projel koňmo či na velbloudu dvakrát větší dálku než Marco Polo a teprve Kryštof Kolumbus ve své pohodlné karavele ho předčil co do počtu mil – ale ani on Ibn Battútu nepřekonal v počtu navštívených zemí.

Sidi Hamet o tom vykládal všem, kdo včas neutekli, a oči mu nezdravě plály.

A protože málo spal a hodně četl v pouštním větru, vysychal mu mozek, až mu nakonec přeskočilo. Všechno se mu v hlavě spletlo dohromady, přírodozpytci s básníky a hvězdopravci s poutníky, a on uvěřil, že vesmír je utkán jako koberec z kouzel a že ho lze popsat slovy, která čekají na konci cest, jakými ještě nikdo nešel. Rozhodl se tedy, že i on vyjede na cesty a objeví dosud neobjevené.

Prodal to málo, co měl, a koupil olysalou velbloudici, které se její majitel rád zbavil; v dervišových očích to však bylo nejkrásnější a nejušlechtilejší zvíře hned po velbloudu, na němž prorok Mohamed sedmkrát objel Ka’abu. Vypadala jako velbloudice z pohádky o třech princích ze Serendipu – kulhala, byla na jedno oko slepá a chyběl jí zub. A protože měl derviš rád tu pohádku o princích, kteří díky své prozíravosti i přízni Boží objevovali věci, po nichž původně nepátrali, pojmenoval na jejich počest svou velbloudici Serendipita.

Přehodil jí přes hrb svůj modlitební koberec, na něj zpuchřelé sedlo po otci, naložil několik vaků s vodou, jídlo pro sebe i krmivo pro ni a také Battútovu knihu Cesty, pečlivě zabalenou v plátně, jejíž moudrost ho měla v poušti ochraňovat. Rozloučil se s vesničany, kterým bylo k jejich vlastnímu podivu trochu líto, že toho moudrého blázna a bláznivého mudrce už nikdy neuvidí, protože jim bylo jasné, že zbloudí a pojde hned za prvními dunami. Derviš se však nebál – věděl z knih, že vlaštovky v poušti získávají vodu pojídáním much nad solnými jezery, a věřil, že i o něj se Bůh postará. Plácl tedy Serendipitu po zadku větvičkou z fíkovníku a velbloudice kulhavě vykročila.

O pouštních lupičích a důležitosti vyprávění příběhů

„Tato poušť je jasná a zářící; hruď v ní dýše volně, duše se cítí lehkou a není se zde co obávat lupičů,“ zapsal si před dvěma sty lety Ibn Battúta a náš derviš to teď cítil úplně stejně, i když měl dojem, že mu písek skřípe i v plicích, a navíc mu vítr vháněl drobná zrnka do očí, takže jiskrnost pouště spíš tušil, než viděl. Lupiči přijeli hned druhý den.

Přihnali se na velbloudech v ohromném oblaku prachu, až z něj vzduch potemněl, jako by nastala noc. Divoce kašlali a mávali zahnutými meči, kterých si Sidi Hamet všiml, teprve když ho obklopili a prach se trochu usadil. Serendipita si bojovné beduíny lhostejně prohlížela svým jediným okem a z děravé tlamy jí odkapávala slina.

„Ukaž, co máš!“ zahřměl jejich šejch.

Sidi Hamet otevřel vak s jídlem a potom rozbalil i Ibn Battútovu knihu. Šejch obrátil v sloup své černou linkou obtažené oči, ale knihu vzal a potěžkal. Mohl by ji prodat v Alžíru nebo v Marrakéši, jenže tam je cesta dlouhá a výtěžek nejistý. Pod sedlem se neskrývalo taky nic, jen starý modlitební koberec. Jeden z beduínů prohledal dervišův plášť, ale ani tam se nenašlo nic užitečného. Šejch cítil v zádech pohledy svých bojovníků.

„Jsi básník?“ zeptal se.

„Jsem potulný derviš a cestopisec,“ pronesl Sidi Hamet hrdě.

„A co za cesty popisuješ?“ zasmál se šejch, protože věděl, že všechny už jsou popsány.

„Takové, jakými ještě nikdo nešel. Chci najít kouzelná slova, která čekají na konci poslední cesty.“

Šejch se ujistil, že derviš je blázen.

„Pověz nám nějaký příběh,“ rozhodl pak, zatímco i ostatní beduíni se začali pochechtávat. „Jestli nás pobaví, nezabijeme tě.“

„Slyším a poslouchám,“ řekl derviš. Rychle přemýšlel, čím si zachránit život. Když už šejch pozvedal meč, sestoupila k Sidimu Hametovi tato příhoda.

Bílé domy na obzoru vyrůstaly snad přímo z moře a stoupaly po kopcích k obloze, mezi nimi se v ranním zefýru kývaly listy palem. Voják si připomněl obrazy rytců, kteří Alžír znali jen z vyprávění – někteří si ho představovali s opevněním, jaké bylo v evropských městech, jiní ho zase zpodobnili menší, než ve skutečnosti byl, snad aby evropským králům dodali odvahu. Jeden rytec na vrch za město umístil šibenici se dvěma viselci, jenže jak měl voják brzy zjistit, Alžířané odsouzence radši věší na háky nebo nabodávají na kůl. Palmy žádný z rytců nezachytil, o zefýru nemluvě.

Voják byl na dně. Seděl na palubě pirátské lodi, která plula k pobřeží Afriky. Na dně byla i galéra Slunce, na níž se plavil až do útoku korzárů a odkud měl ještě před pár dny na dohled katalánské břehy. Teď měl jedno oko slepené krví, ale jednali s ním docela slušně, protože u něj našli ten dopis.

Kapitán korzárů měl bílý kaftan a turban s ozdobnou sponou, a když se vydal k vojákovi, trochu napadal na jednu nohu, jako by měl místo chodidla kopyto.

„Šajábedro,“ oslovil vojáka s pohledem upřeným na jeho ochrnutou paži. Znamenalo to „Zmrzačená ruko“. Voják ještě nerozuměl významu toho slova, ale napadlo ho, jak se podobá jménu, které nosil jeho bratranec Gonzalo Cervantes Saavedra. Ten měl pověst neohroženého vojáka a rváče; za pár let odpluje do Nového světa, kde zahyne při ztroskotání lodi nedaleko havanského přístavu.

Pirát mluvil alžírskou směsí jazyků, italskými, španělskými, portugalskými i tureckými a arabskými slovy bez zjevných pravidel gramatiky. Ostatně on sám byl původem Albánec. Voják odpovídal španělsky.

„Ty jsi Cervantes?“

„Nemusím vám nic říkat,“ řekl voják.

„Musíš. Jinak ti zmrzačím i tu druhou ruku.“

Voják se rozhlédl po galejnících u vesel, přikovaných po třech k lavicím pod klenutým okrajem lodi. Někteří měli uřezané uši nebo nos nebo vyražené oko nebo všechno dohromady.

„Jsem to já,“ rozhodl se nakonec.

Korzár spokojeně přikývl a řekl: „Já jsem Dalí Mamí.“

Voják neudržel úplně vážnou tvář, protože to bylo jméno jak z nějaké dětské ukolébavky.

„Jsem nejukrutnější korzár tohoto moře,“ zamračil se Dalí Mamí. „Když galejníci neveslují dost rychle, useknu jednomu z nich ruku a tluču s ní ostatní jako s důtkami. Všude se o tom vypráví, ty to nevíš?“

„Něco takového jsem slyšel.“

„Dobře. Našli jsme u tebe tenhle dopis,“ pirát vytáhl z kaftanu list papíru. „Je na něm podpis dona Juana, vojevůdce všech křesťanů.“

„To nic neznamená.“

„To znamená, že za tebe dostanu hodně peněz.“

„Nic nedostanete. Jsem jenom svobodník a tenhle papír mi měl doma pomoci získat práci. Teď je k ničemu. Měla to být odměna za chrabrost v boji.“

Voják pozdvihl svoji chromou ruku, pozůstatek bitvy u přístavu Lepanto.

„Don Juan by nepsal list pro obyčejného vojáka,“ zavrtěl Dalí Mamí hlavou. „A navíc tamhleten kluk mi potvrdil, že jsi bohatý.“ Ukázal na mladíka, který seděl na zádi s ostatními zajatci, a když viděl pirátovo gesto, radostně na vojáka zamával.

„To je můj bratr Rodrigo,“ vzdychl voják. „Myslí, že mi tím pomůže, že se mnou budete zacházet líp.“

„To budeme,“ přisvědčil Dalí Mamí. „Nedáš si trochu vína?“

„Dám, ale je to plýtvání. Nejspíš mě stejně zabijete, až se pokusím utéct.“

Dalí Mamí odpověděl místním rčením: „Si estar scripto in testa, andar, andar. Si no, acá morir.“ Což znamená: „Jestli to máš vepsané na čele, vrátíš se domů. Jestli ne, umřeš tady.“

Když vjížděli do přístavu, museli podle zdejšího zvyku galejníci vstát z lavic a odhodit vesla do vody, aby jich nemohli použít jako zbraní. Na břehu se shromáždil dav lidí, a když uviděli, že flotila přiváží kořist, začali jásat a chystat se na slavnost. Rozezněly se píšťaly a děti zajatcům na přivítanou zpívaly vysokými hlásky: „Rapaz cristiano, non resatar, non fugir! Don Juan no venir, acá morir, perros, acá morir!“ Což znamená: „Křesťanští hoši, nezachráníte se, neutečete! Don Juan nepřijde, umřete tady, psi, umřete tady!“

U velké mešity bylo místo zvané Badistán, kde probíhal trh s otroky. Zajatci se museli svléknout, zájemci jim prohmatávali části těla, které je nejvíc zajímaly, a vyvolávali nabídky. Na rožních se pekly ovce.

Voják ani nestačil vyplísnit Rodriga za ten výmysl a už se museli odloučit, protože bratr spolu s částí posádky připadl vládci Ramadánu Pašovi a byl odveden do královského paláce v horní části města. Vojáka muži v okovaných botách vedli do uličky, na jejímž konci stálo vězení Dalího Mamího. Prošli dvorem a pak strážci vojáka odvedli do kruhové kobky, kam jen úzkým otvorem u stropu pronikal proužek světla. Do zdi byly vsazené kruhy, k nimž ho muži připoutali řetězy, pod kruhy sláma na spaní.

Voják nejdřív plakal, pak se modlil a nad ránem vryl hranou řetězu do zdi kobky pár špatných veršů:

Z hloubi duše, z hladu,
z vedra do zdi kobky
naryji prosbu Panně Marii.
Podpis – voják Saavedra

Když se otevřely dveře a do cely kdosi vstoupil, ležel voják na slámě, mžoural, poloslepý z času stráveného ve tmě, a přemýšlel, jestli se mu to nezdá.

„Vy jste Cervantes?“ zeptal se příchozí, podle hlasu stařec.

Z šera vystupoval jen jeho nos, připomínající lilek.

„Nemusím vám nic říkat,“ odpověděl voják.

„To nemusíte,“ zhoupl se lilek v přikývnutí.

Voják trochu zdvihl hlavu, přemýšlel, jestli muž nemá pod kaftanem ukryté důtky, a pak odpověděl: „Jsem voják Saavedra.“

Stařec pokrčil rameny.

„Nemám nic proti tomu, abyste si říkal takhle. Váš bratr povídal, že píšete básně.“

„Bratr neví, co mluví,“ vzdychl voják. „Jak se mu daří?“

„Je ve vězení Ramadána Paši, má se myslím docela dobře. Jednu z těch vašich básní mi odpřednášel.“

Saavedra pronesl nějakou španělskou nadávku, které muž nerozuměl.

„Myslím, že není moc dobrá, ta báseň. Samá Lejla Marien…“

Lejla Marien znamená Panna Maria.

„Tomu vy nemůžete rozumět,“ odsekl Saavedra a prudce se posadil na slámě, aby zády zakryl ty veršíky, co vyryl nad ránem. „Kdo vlastně jste?“

„Sidi Hamet Ibn Enheli,“ trochu se uklonil muž.

Voják máchl svou zdravou rukou, jako by odháněl obtížný hmyz, a možná opravdu odháněl obtížný hmyz, v cele ho bylo plno.

„Jste pirát jako ti ostatní?“

„Jsem potulný derviš a cestopisec,“ řekl Sidi Hamet. „Můžu pro vás něco udělat?“

„Můžete mě dostat do Madridu?“

„To bohužel ne. Ale můžu zařídit, aby vám dali něco k jídlu, a doktor se podívá na vaše rány.“

„Jste pokušitel. Ďábel. Démon pouště. Azazel.“

„Nebuďte dramatický,“ usmál se derviš. „Na Azazela stejně nevěříte.“

„V tomhle městě je možné všechno.“

„To máte asi pravdu.“

„Proč byste mi pomáhal?“

„Protože pro vás mám práci.“

„Nemám zájem,“ ulehl voják zas na slámu.

„Chci, abyste přeložil do španělštiny moji knihu.“

Saavedra najednou nedokázal svůj zájem úplně skrýt.

Večer přinesli misku kuskusu a doktor mu ošetřil rány, takže voják usoudil, že setkání s dervišem nebyl sen, i když úplně jistý si tím pořád nebyl. A nad ránem přišel Sidi Hamet zase.

„Projel jsem na své velbloudici osady pralesních lidí i pouštní město smrti a na ebenovém koni jsem dolétl na Měsíc,“ položil před Saavedru svůj cestopis.

Voják v proužku světla studoval písmo připomínající chodbičky dřevokazných brouků.

„Čtete to opačným směrem,“ řekl derviš.

„Víte, že neumím arabsky,“ Saavedra dotčeně odložil rukopis.

„Vím. Budu vám příběhy ze svých cest vyprávět v téhle linguě france a vy to budete zapisovat španělsky.“

Derviš z kaftanu vytáhl listy papíru, kalamář s červeným inkoustem a třtinové pero.

„Proč jste si vybral zrovna mě, když se vám nelíbí moje básně?“ zkusil Saavedra ještě vzdorovat.

„Většina našich vězňů neumí psát vůbec, a ti, co umí, píšou jenom dopisy domů s prosbou o peníze,“ podrbal si derviš lilkovitý nos. „Neměl jsem moc na výběr.“

A tak Sidi Hamet vyprávěl a Saavedra psal. Alžírská lingua franca byla nepřesná, zrodila se z nutnosti při smlouvání o výkupné, nebo aby se daly vést řeči v taverně, a těžko se v ní tlumočila literatura. Sidi Hamet proto často přecházel do arabštiny a Saavedra se v takových chvílích odpoutával od jeho vyprávění a psal si svůj vlastní příběh.

„Chvála Bohu mocnému a vznešenému, dobrotivému a štědrému, Stvořiteli rozličných národů a kmenů s jejich všelijakými mravy a zvyky, který jako všemohoucí vládce určuje běh jejich života a učí je svou moudrostí konat podivuhodné činy,“ začal Sidi Hamet, protože tak začínají všechna arabská vyprávění.

A Saavedra místo toho psal:

V jedné alžírské vsi, jejíž jméno nedokážu vyslovit, natož podržet v paměti, žil jistý derviš…

Následující den mohl voják Saavedra vyjít na dvůr. Postávali tam další vězni, a když Saavedrovy oči uvykly dennímu světlu, poznal v několika z nich členy posádky z galéry Slunce. Poté co se všichni srdečně přivítali, vyprávěl jim o Sidim Hametovi Ibn Enhelim s nosem jako lilek, ale ani starší zajatci, kteří v Alžíru byli už roky, o něm nikdy neslyšeli.

Později směl Saavedra opustit vězení úplně, jen s lehkým řetězem připevněným k jedné noze, aby bylo vidět, kam patří, a na noc se musel vrátit zpátky. Kráčel dolů do Kasby, staré čtvrti, kde podle zpráv starších zajatců měl teď pobývat Rodrigo. Řetěz při chůzi vesele chřestil, nad hradbami kroužili ptáci a snášeli se na hlavy nabodnuté na hradebních hácích.

Ve městě potkával renegáty z celého světa. Žili tu Turci, Moskvané, Bulhaři, Poláci, Maďaři, Češi, Němci, Dánové, Norové, Skoti, Angličané, Irové, Vlámové, Burgunďané, Francouzi, Navařané, Baskové, Kastilané, Galicijci, Portugalci, Andalusané, Valencijci, Aragoňané, Katalánci, Mallorčané, Sardinijci, Korsičané, Sicilané, Kalábrijci, Neapolitáni, Římané, Toskánci, Janované, Savojané, Lombarďané, Benátčané, Albánci, Řekové, Kréťané, Kypřané, Egypťané, obyvatelé Země kněze Jana, dokonce i pár Indijců z Nového světa, a také Arabové a Židé vyhoštění z Granady, kteří v Alžíru našli nový domov.

Ze svojí rodné víry si každý vzal na cestu jenom to nejnutnější, všechno staré a těžké zůstalo za mořem. Turci a Arabové se zpíjeli v tavernách, evropští renegáti lehali s ženami i muži beze strachu z inkvizice a Indijci s Cortésovými pravnuky kouřili tabák, anebo se s nimi v klikatých uličkách Kasby bili na nože; jenom beduíni se zahalenými tvářemi zůstávali vážní a vjížděli do města jako zaprášené stíny pouště. Alžír byl město ohnišť, ovocných stromů, lázní a žen s dlaněmi nabarvenými henou.

Chudí zajatci byli vyhublí a často zohavení, pracovali jako stavební nebo přístavní dělníci, a když výkupné dlouho nepřicházelo, museli veslovat na galejích, dokud neumřeli vyčerpáním. Bohatší vězni chodili volně po městě s lehkými řetězy, na tržištích i v tavernách si krátili čekání, než z domova dorazí peníze, a občas obraceli zrak k vodním hodinám na mešitě, jestli se něco nepohnulo.

Blízko Badistánu stála taverna U Goga a Magoga. Maurové jí říkali podle své tradice U Yajuje a Majuje; každý si pod těmi jmény představil něco trochu jiného, ale všechny výklady byly prostoupené ničivou silou, kterou měla zdejší kořalka z fíků. Tady pracoval Rodrigo. Koupil ho majitel taverny, jistý žid, který před lety uprchl ze Španělska před reconquistou. Teď Saavedrův bratr otáčel rožněm, na němž se pekl beran, a doléval hostům kořalku, zatímco na prostranství před mešitou piráti trhali šaty z čerstvých zajatkyň.

„Vítej!“ objal bratr Saavedru. „Dáš si naši gogovku? Nebo magogovku? Ta je silnější.“

„Možná pak. Nebo tu první, ale jenom na dno. Jak ti je? Nebijou tě?“

„Ten žid je docela fajn chlap,“ řekl bratr, lil kořalku a koukal přitom na polonahé zajatkyně. „Ptal jsem se ho, jestli by nekoupil i tebe, ale prý by se nedoplatil. Co ty, pořád jsi u Dalího Mamího?“

Saavedra přikývl a obrátil do sebe kalíšek.

„Ale vždycky nad ránem,“ zasípal pak, „za mnou do cely chodí jeden derviš a vypráví mi o svých cestách.“

„Proč to dělá?“

„Chce, abych jeho cestopis přeložil do španělštiny. Prý mluvil i s tebou.“

„O tom nic nevím,“ řekl Rodrigo. „Ale tady chodí lidí. Platí ti za to něco?“

„Neplatí. Ale díky němu jsem přišel na to, jak se odsud dostaneme.“

Rodrigo odtrhl zrak od zajatkyň.

„Jak?“

„Vydáme se na cestu pouští. Dojedeme do Oranu k našim.“

Město Oran ještě drželi Španělé jako poslední ostrov, který zbyl z jejich někdejší nadvlády nad Alžírem, poté co je jak mořská bouře smetlo vojsko piráta Chajruddína Barbarossy. Rodrigo si nalil magogovku.

„Jsou to jenom tři týdny cesty,“ řekl Saavedra.

„Ale pouští.“

„Právě,“ naklonil se Saavedra k bratrovi, aby jeho slova nezanikla v jekotu z Badistánu. „Ten derviš má ve svém cestopisu zakreslenou podrobnou mapu zdejší pouště a z jeho vyprávění jsem pochopil, jak tam přežít. Základ je obšít si vaky na vodu pytlovinou, proti vypařování vody.“

„Taky tam jsou lupiči.“

„Pro ty musíš mít vždycky pár příběhů.“

O tom, jak důmyslný derviš unikl ze zajetí lupičů

„Jednoho dne,“ vyprávěl derviš lupičům, „za naším Prorokem – bojovníkem na stezce Boží a lvem lvů – přišel ghúl proměněný v krásnou dívku; nelíbilo se mu, že Prorok hlásá víru v jediného Boha – On je veliký – a ghúlové mezi lidmi ztrácejí vážnost. Dívka řekla Prorokovi, že její rodina, žijící v poušti, o nové víře slyšela a ráda by si jeho kázání poslechla na vlastní uši. Prorok se s ní vydal ve směru karavan a brzy ztratil Mekku z dohledu. Když si všiml, že po dívce v písku nezůstávají lidské stopy, ale otisky oslích kopyt – což je, jak víte, jediné poznávací znamení proměněných ghúlů –, bylo pozdě. Chytil dívku za rukáv, ale držel už jenom prázdný oděv. Ghúl se s nelidským smíchem rozplynul a nechal Proroka stát uprostřed pouště.“

Lupiči se pohodlně rozvalili v sedlech, někteří žvýkali plátky sušeného masa.

„Vysíleného Proroka našli beduíni. Napojili ho, nakrmili a omyli mu obličej velbloudí močí. Když se posilnil, začal jim kázat o víře v jediného Boha – On je mocný –, ale beduíni nevěřili, že je Prorok, pokládali ho jen za blouznivého básníka. V té době měl každý kmen vlastního básníka, který svými verši dodával sílu k boji, opěvoval vítězství a omlouval porážky.

‚Náš básník nedávno zemřel,‘ pravil šejch, ‚a od té doby můj kmen putuje od nezdaru k nezdaru. Zítra se chystáme přepadnout karavanu – slož nám nějakou bojovou píseň!‘

‚Ale já nejsem básník, jsem Prorok,‘ odporoval Prorok.

‚Jsi básník. Jestli do rána nesložíš píseň, zabijeme tě,‘ rozhodl šejch.“

Lupiči přestali žvýkat a napjatě poslouchali.

„Prorok celou noc probděl a litoval, že mu Bůh – On je vznešený – neumožnil konat zázraky. Když však jitřenka přivítala nový den a beduíni se kolem Proroka shromáždili, sestoupil k němu archanděl Gabriel a z Mohamedových rtů najednou plynuly nejkrásnější verše, jaké svět slyšel, sladké jako med a zraňující jako ostří meče. Mluvil o Bohu – On je nezměrný – i o tom, že bezbožné loupení a vraždění je ohavné. A všichni beduíni před ním padli tváří k zemi a uvěřili v islám.“

Rozhostilo se ticho možné jen v poušti a lupiči po sobě zkrotle pokukovali jako kluci, co právě dostali v maktabě vyčiněno od pana učitele.

Nakonec promluvil šejch.

„Inšalláh. Když odsud pojedeš přímo za sluncem, za pár dní narazíš na oázu.“

Vrátil dervišovi knihu i zásoby a přidal k tomu ještě jeden ze svých vlastních vaků s vodou. Pak pobídl velblouda a po hrozivých válečnících pouště v mžiku zbyl jen oblak zvířeného prachu.

Serendipita pohlédla na svého pána a dervišovi se zdálo, že na něj přátelsky mrkla.

Asi tři měsíce svůj útěk plánovali, vymýšleli, jak nepozorovaně opustit město, a Saavedra z derviše pokradmu dostával další vědomosti – které období roku je pro cestu pouští nejvhodnější anebo kde se nacházejí oázy. Pak konečně ukradli starého koně, který měl víc boláků, než má reál drobných, a osla, na němž pak Rodrigo trůnil jako patriarcha, a vydali se na cestu. Přímou trasu do Oranu podél moře hlídali pašovi vojáci, proto uprchlíci jeli na jihozápad do pouště, odkud se potom chtěli oklikou vrátit k pobřeží. Poušť byla kamenitější, než ji voják znal z dervišova vyprávění, a ze skal zněl řev lvů.

Na noc se ukryli v křoví. Snědli kus chleba se sýrem, co Rodrigo ukradl židovi, přikryli se plášti a po chvíli už klid pouštní noci rozřezávalo bratrovo chrápání, až měl Saavedra strach, aby tím nepřivábili beduíny. On sám ještě chvíli ležel na zádech a sledoval Měsíc. Když konečně usnul, zdálo se mu o Měsíčňanech a jejich slunečních plachetnicích. Nad ránem ho cosi probudilo, spíš pocit než zvuk. Otevřel oči, nenápadně se rozhlédl kolem sebe a uviděl, že na okraji křoví stojí lev.

Pohlédl na bratra; ten se ještě nevzbudil a pokojně slinil z koutku masitých úst. Saavedra se nehýbal, jen pod pláštěm se prsty jeho zdravé ruky sunuly k noži. Lev si ho lhostejně prohlížel. Zdál se docela krotký, snad utekl z alžírského zvěřince.

Derviš vojákovi jednou citoval ze spisu cestovatele jménem Leo Africanus, kde se psalo o zajatcích, kteří v poušti zažili setkání se lvy. Saavedra z knih věděl, jak si kdysi Daniel poradil v jámě lvové i jak Androklés tahal trn ze lví tlapy; a vzpomněl si také na rytířský román, v němž jistý divoch chodil na lov s dvojicí lvů na vodítku. To mu dodalo odvahy – dokonce mu hlavou kmitla myšlenka, že jestli dnešní ráno přežije, napíše o tom divadelní hru a v ní uvede živého lva na jeviště. Pak ho napadlo, že jestli mu lev nepřišel rozsápat hrdlo, možná mu ho poslala Panna Maria coby průvodce pouští.

„Kdo jsi a odkud přicházíš?“ osmělil se voják.

Lev otevřel tlamu, ale vyšlo z ní jen zívnutí. Jazykem, který vyplázl téměř na dvě pídě, si protřel oči a umyl tlamu. Potom Saavedrovi ukázal zadek a odešel si lehnout do vzdálenější části křoviska.

„S kým to mluvíš?“ posadil se Rodrigo. „A kde máme zvířata?“

Teprve teď si Saavedra všiml. Lev byl zřejmě dobrák, nebo přinejmenším sytý a unavený, ale koně ani osla nepřesvědčil. Když ho zvětřili, strhli větve, k nimž byli přivázaní, a zmizeli v poušti.

„Říkal jsem, že jim máme svázat nohy,“ zavrčel Rodrigo.

„Neříkal.“

„To je jedno, ale co teď budeme dělat?“

Oba chvíli seděli a nechtěli to vyslovit nahlas. Věděli, že pěšky se do Oranu nedostanou a nezbývá než dojít zpátky do Alžíru.

Ramadán Paša měl turban z mušelínu vykládaný drahokamy, jak se na beylerbeye a správce Alžíru slušelo, hustý plnovous a trochu šilhal. Byl známý svojí láskou ke knihám a o osudu vojáka Saavedry i jeho bratra rozhodoval v hlavním sále, kterému se říkalo sál blaženosti a jehož stěny byly obehnané policemi z cedrového dřeva, kde ležely knihy, vyrovnané po maurském způsobu do sloupců. Byly to spisy arabských a osmanských učenců koupené v Istanbulu i – a to hlavně – svazky ukradené piráty z evropských lodí. Ramadán Paša se pyšnil tím, že od doby, kdy v Marrakéši proměnili tamní knihovnu v drůbežárnu – protože v té době si lidé radši plnili břicha než hlavy – vlastnil největší sbírku knih v severní Africe. A kdyby Ramadán Paša v Alžíru vydržel ještě pár let, až marocký vládce vyplení Timbuktu a vypálí tamní knihovny i školy, byla by jeho sbírka největší knihovnou v celé Africe.

Saavedra a Rodrigo klečeli pod pašovým trůnem, spoutaní řetězy. Saavedrovi to však nedalo, aby občas pohledem neprozkoumal hřbety nejbližších svazků.

„Koukej do země, ať vidí, že se kajeme,“ sykl na něj bratr.

„Neměj strach,“ zašeptal Saavedra. „Vím, že nás zachrání.“

„Kdo?“

„Sidi Hamet.“

Rodrigo potichu zaúpěl.

„Dej už s ním pokoj. Kvůli němu nás teď narazí na kůl.“

„Potřebuje mě,“ nedal se Saavedra. „Potřebuje mě kvůli svojí knize.“

„Ty ses zbláznil.“

„Co si to tam mumláte?!“ křikl Ramadán Paša.

„Prosím za odpuštění,“ Rodrigo se dotkl čelem země. „Bratr má horečku, blouzní.“

„To má z toho, že se touláte pouští,“ odpověděl paša.

Byl to v zásadě mírný muž, spořádaný otec a manžel několika hodných žen.

„Můj derviš není žádný přelud,“ odsekl Saavedra vzpurně.

Jeden z kleštěnců k němu přikročil, aby ho srazil k zemi, ale paša, který choval úctu ke zbožným a učeným mužům, ho zarazil.

„Jaký derviš?“

„Důmyslný derviš Sidi Hamet Ibn Enheli,“ pohlédl teď Saavedra přímo na pašu a pověděl mu všechno o nočních návštěvách ve vězeňské cele.

Ramadán Paša se zasmál.

„Budeš mi o jeho cestách vyprávět. Vaši popravu odložíme až na ráno.“

„A co můj bratr?“ zkusil to Saavedra.

„Umí něco kloudného?“

„Pracoval v taverně.“

„Tak nám bude dolévat šerbet.“

Ramadán Paša nechal oběma sejmout řetězy a pokynul jim, aby ho následovali na terasu. K večeři se podávaly koroptve na pepři, k pití vychlazený šerbet a víno. Saavedra začal vyprávět o tom, jak se Sidi Hamet vydal na cesty a jak se potom dostal z obklíčení pouštními lupiči, a jeho slova se mísila s cvrkáním cikád, slanými poryvy od moře i s vůní mandloňových květů z palácových zahrad, jako by všechno dohromady tvořilo jeden příběh. Ve městě pod nimi lidé seděli na střechách svých domů a nastavovali tváře nočnímu větru.

O malé ghúle

Velbloudice putovala za sluncem krokem prastaré želvy, Sidi Hamet se zvolna kymácel v sedle jak kyvadlo Pána času a s očima přivřenýma proti pouštnímu větru snil o budoucích zemích. Dny plynuly a derviš postupně vídal víc a víc známek života, nejdřív jen trsy trávy a nakonec celé stádo divokých antilop, které ani pouštní lidé neloví, protože jejich maso zvyšuje žízeň. Serendipita ucítila prameny podzemní vody a nepatrně přidala do kroku.

K jezírku mezi několika palmami a křovisky přijeli v pozdním odpoledni. Derviš i velbloudice se dosyta napili a najedli, a než ulehli ke spánku, všiml si Sidi Hamet, že v křoví na druhé straně vody stojí hliněná mísa. Vydal se k ní a už cestou cítil, že z nádoby vychází puch, jako by si v ní ustlal kozel démona Azazela. Pohlédl dovnitř a hned uskočil – místo kozla tam, mezi vlastními výměšky, spalo vyzáblé dítě.

Sidi Hamet naznal, že je to ghúl proměněný v člověka, a přemýšlel, co všechno o těchto zlých džinech četl. Ghúl nemusí ublížit, může dokonce sloužit tomu, kdo ho slušně pozdraví, oholí, ostříhá a nakrmí, případně tomu, kdo se napije mléka z prsu ghúlí matky, obryně, jež sedává na duně písku a mele v mlýnku mandle. Sidi Hamet se rozhlédl počínajícím šerem a napnul uši, jestli neuslyší zvuk obřího mlýnku.

To už k míse došla i Serendipita a strčila hlavu dovnitř, jestli tam není něco k jídlu. Zamrkala, jak ostřila zrak svého jediného oka, a svými dlouhými dvojitými řasami polechtala dítě na tváři. To se probudilo a ticho pouště protrhl pláč tak strašlivý, že derviš nepochyboval o jeho nadlidském původu.

„Mír s tebou, vznešený ghúle,“ couvl ještě dál od mísy, „nepotřebuješ oholit?“

Ale dítě ho přes vlastní křik neslyšelo a vztahovalo ručky k velbloudici. Co následovalo, líčil po letech Sidi Hamet jako největší zázrak, jakého byl na svých cestách svědkem. Snad ten pláč Serendipitě připomněl nářek velbloudího mláděte, snad v tu chvíli zasáhl nějaký dobrý džin, každopádně velbloudice poklekla vedle mísy a nastavila dítěti své vemeno. Sidi Hamet později vyprávěl, jak se před jeho očima vemeno začalo rozpínat a plnit mlékem, ale je nepravděpodobné, že by takovou věc viděl, už kvůli houstnoucímu šeru. Opatrně se přiblížil k nádobě, z toho démonického křiku celý zpocený, vyzdvihl dítě a přiložil je k Serendipitě. To se hned přisálo k jednomu struku, z něhož se po chvíli skutečně spustilo mléko.

Když se dítě nasytilo, pustilo struk a odříhlo si. Serendipita opatrně ulehla na břicho, hlavu natáhla před sebe a spokojeně zavřela oko. Dítě se přivinulo k jejímu tělu a znovu usnulo. Sidi Hamet ještě chvíli přemítal, jak by se v takové situaci zachoval Ibn Battúta. Nakonec malou bytost přikryl svým pláštěm a šel taky spát.

Ráno si derviš dítě konečně prohlédl a zjistil, že je to dívka. Omyl ji od zaschlých i čerstvých nečistot, což se neobešlo bez nového démonického pláče, a přiložil ji zpátky k velbloudici. Derviš věděl o ohavném zvyku některých arabských kmenů obětovat děvčátka tak, že jsou zanechávána v keramických nádobách v poušti, ale stejně se nikdy nezbavil pocitu, že v celé věci měli prsty ghúlové.

Pojmenoval holčičku Sahara, což znamená poušť, ale když viděl, jak jí svědčí velbloudí mléko, říkal si, že víc by se k ní hodilo jméno Břicha.1

1 V originále této historie je pochopitelně uvedeno „Panza“.

O první kokosové palmě a ptačím srdci

Sahara si na svoji novou rodinu – matku velbloudici a otce derviše – záhy zvykla. Sidi Hamet jí daroval formičky na písek ze skořápek kokosových ořechů, což mu připomnělo příběh o tom, jak se zrodila první kokosová palma, a před odpoledním spánkem ho Sahaře vyprávěl.

„Kdysi prý v Indii vládl mocný král a jeho lékař se dostal do rozepře s jeho vezírem. Lékař králi navrhl: ‚Kdyby se vezírova hlava zakopala do země, vyrostla by z ní palma s jedinečnými plody, jaké svět neviděl.‘ Tehdy totiž lidé znali jen palmy datlové. ‚A jestli se plody neobjeví, naložíš s mojí hlavou stejně jako s vezírovou.‘ Krále ten nápad zaujal, proto nechal vezírovi setnout hlavu, lékař vložil do jejího mozku pecku z datle, zasadil hlavu do země, zaléval ji a prováděl různá zaříkání – až z vezírovy lebky vyrostla palma, která pak zplodila ořechy připomínající lidské hlavy. V jejich skořápce jsou naznačeny vždycky jakoby dvě oči a ústa, na povrchu rostou vlákna jako vlasy, a dokud jsou kokosy zelené, připomíná jejich vnitřek lidský mozek. To proto, že se zrodily z hlavy vezírovy.“

Sahara se pohupovala v plášti zavěšeném mezi dvěma palmovými kmeny, a než usnula, vzala dervišovu ruku a položila si ji na hruď. Sidi Hamet v dlani cítil bušení jejího srdce – bylo rychlé jako ptačí.

Ramadán Paša napjatě poslouchal a Rodrigo Saavedrovi naznačoval pohledem, jestli nemá během dolévání poháru po pašovi skočit a zakroutit mu krkem. Saavedra si všiml, že nad terasou je rozsvícené okno s ozdobnou mříží a za ním se občas zachvěje záclona – pochopil, že má ještě jednoho posluchače, který zatím zůstává skryt.

O karavaně, poloslepém šejchovi a pouštních démonech

Jednoho dne do oázy přijela karavana kupců, kteří vezli zboží z Indie a Číny a alžírskou pouští putovali stejně jako derviš poprvé. Vedl je starý šejch, který byl na jedno oko slepý úplně a na druhé zpola, ale znal poušť nazpaměť a všichni ho chovali v úctě.

„Zdravé oči v poušti klamou, protože vidí jen písek, který vítr přesýpá sem a tam a staví z něj kopce pokaždé na jiném místě,“ řekl šejch dervišovi večer u ohně.

„I moje velbloudice je na jedno oko slepá, ale nenechá se ničím oklamat a je mi nejvěrnější přítelkyní,“ přisvědčil Sidi Hamet. „Sám Ibn Battúta napsal, že v této poušti žije mnoho démonů, kteří si s člověkem zahrávají, a když cestuje sám, pomatou mu mysl tak, že zbloudí z cesty a zahyne. Zkušeného průvodce – ať člověka nebo velblouda – proto nevyváží ani karavana naložená perlami a ambrou.“

„Ibn Battúta byl velký poutník,“ odpověděl šejch. „Co jsi na své pouti objevil ty, kdo kráčíš v jeho šlépějích a pramálo rozlišuješ mezi zvířaty a lidmi?“

„Zatím jen tuhle malou ghúlu,“ ukázal Sidi Hamet na Saharu, která seděla vedle něj a hrála si s vyschlými velbloudinci. „Nemusíš z ní mít strach, je mi oddána, omývám ji a učím mluvit lidskou řečí.“

Šejch se na Saharu pokusil zaostřit své zdravější oko.

„Nechává po sobě v písku otisky oslích kopyt?“ zeptal se.

„Ještě nechodí, takže nevím,“ přiznal derviš.

„Jsi svatý muž, anebo blázen,“ usoudil šejch nakonec. „Je to jedno, protože v této poušti beztak zemřeš. Ale chceš-li, připoj se i se svojí ghúlou k mojí karavaně a pojeď se mnou na jih do země Límiů.“

„Pojedu, když jinak nedáš,“ zaradoval se Sidi Hamet.

„Nech si tedy obšít vaky pytlovinou, aby se z nich v horkém větru nevypařila voda, a ať některý z obchodníků s hedvábím vyrobí pytlovinový obleček i pro tvoji ghúlu.“

O cestě do města Kebbe a vzpomínce na námořníka Rafaela Hythlodaia

Následující den po ranní modlitbě karavana vyrazila. Sidi Hamet na Serendipitině hřbetu zkřížil nohy do sedu zvaného turecký a Saharu si nechal vysadit na klín.

Cesta na jih probíhala bez zvláštních příhod. Vítr přesýpal písek a stavěl z nich kopce, horký vzduch občas na obzoru vykouzlil obrazy měst se zelenými kupolemi mešit, stinnými zahradami a loďkami plujícími v řekách. A v noci padaly hvězdy jako Boží kopí vržená proti démonům pouště.

Za zmínku stojí snad jen osud jistého obchodníka, který chtěl potěšit Saharu a při jedné ze zastávek se rozhodl chytit jí ještěrku. Strčil ruku do ještěrčí díry, ale byl tam místo ní had a kousl obchodníka do prstu. Muž si vypálil ránu žhavým železem, ale bolest dál sílila a on slábl. Zabil tedy jednoho ze svých velbloudů, rozřízl mu žaludek a strčil dovnitř ruku, až mu maso z prstu opadalo, a potom si prst uřízl. Přesto však zemřel. Víte, jak je to možné?

„Nevím,“ pašovy šilhavé oči se rozšířily chlapeckým údivem.

Saavedra učitelsky zdvihl ukazovák.

„Protože byl rozrušený, uřízl si ten muž totiž jiný prst.“

Bílé hradby černého města Kebbe, postavené z kvádrů soli, zářily do daleka, takže je Sidi Hamet nejdřív považoval za fatu morganu. Až když vjeli mezi pozůstatky zemědělských stavení zpola zavátých pískem, uvěřil, že se blíží k civilizaci. Karavana se v rozvalinách opuštěné límijské vesnice utábořila, aby mohla do města vjet ráno za patřičné pozornosti místních kupců.

Zatímco muži chystali večeři, Sahara se Serendipitou se bavily hloubením děr v písku – dívka používala lopatku, kterou jí derviš vysekal z lopatkové kosti antilopy, a velbloudice pomáhala hrabat písek paznehty. Vtom se v díře cosi zalesklo, Sahara radostně vykřikla a Sidi Hamet přiskočil, aby vzápětí z písku vyzdvihl zlatý nočník, ještě s pozůstatky zaschlých lejn. Seběhl se celý tábor, nočník putoval z ruky do ruky a muži se jak v horečce dali do kopání a hloubení.

„Je možné, že takových věcí pod pískem zůstalo víc,“ pravil starý šejch. „Límiové pohrdají zlatem, protože ho mají příliš mnoho, a vyrábějí z něj jen užitné nádoby. Co najdete, schovejte do vaků, a než vjedeme do města, ukryjte i svoje zlaté prsteny, protože Límiové by vás považovali za blázny. Je to pro ně, jako kdyby se v našich krajích někdo krášlil šperky z velbloudího trusu.“

Všichni byli jeho slovy překvapeni, jenom derviš znal takový vztah ke zlatu ze spisu franckého námořníka Hythlodaia, který objevoval nové světy spolu s cestovatelem Vespuccim. Muži v písku našli ještě několik zlatých cedníků a koš na odpadky, obsahující úlomky rybích kostí. Nočník si Sahara ponechala a v zemi Límiů ho ani nebylo třeba skrývat, protože ho používala k účelu, k němuž byl zhotoven.

O malbách nosorožců a rozhoupaných ňadrech kebbských žen

Dalšího dne karavana dorazila do města Kebbe. Půda tu byla vyprahlá a neúrodná, ale ve městě nechal sultán vybudovat fontány s vodotrysky, jezírka s rybkami a splachovací záchody, ve stínu datlových palem dal pěstovat melouny. Nedaleko města se nacházely solné doly a obchodníci si této soli velmi cenili – sultán byl díky tomu nesmírně bohatý a vypráví se, že před lety během své pouti do Mekky rozdával tak štědré dary, až způsobil rozvrat hospodářství několika zemí, jimiž projížděl. Sami obyvatelé neviděli, jak poušť ztéká jejich hradby, a jediný, kdo ji spatřil podlézat solné kvádry, byl poloslepý šejch, protože se do města vracel vždycky po delší době.

„Proč si vlastně postavili město v poušti?“ divil se Sidi Hamet, když projížděli bílou branou vyzdobenou čerstvými květy orchidejí.

„V těchto místech bývala step,“ odpověděl šejch. Vyprávěl dervišovi o jeskynních malbách nedaleko odsud, které zpodobňují dřívější život – žirafy, nosorožce, antilopy i neznámé bohy, jimž z těl vyrůstají plodnice hub. „Viděl jsem ty obrazy jako mladík a mám pocit, že mě později Bůh – On je moudrý – připravil o zrak, aby mi je nemohlo už nic překrýt. Tak zůstávají tím nejkrásnějším, co jsem v životě viděl.“

Z jihu země, kde ještě zbývala trocha úrodné půdy, se do města dovážel čirok, korakanové pivo, kávová zrna a ořechy kola, které Límiové žvýkali pro jejich omamnost. A z řeky Kongo se sem přiváděla voda, nekonečný tok v nekonečné spleti trubek, podlézajících jižní hradbu jako chapadla mořského netvora.

Karavana zastavila na otevřeném prostranství před dominantou města – kašnou, na níž byla umístěna socha čurající opice. Sultánův vezír seděl na koberci pod baldachýnem a obchodníci začali vykládat svoje zboží – čínské hedvábí, pepř z ostrovů koření, korály ze Serendipu, dračí krev z Indie, pižmové měchýřky z Tibetu k výrobě vonných mastí… Hora solných kvádrů, velkých a těžkých tak, že jeden velbloud unese nanejvýš dva, tu už pro kupce byla přichystána.

Sidi Hamet opodál opatrně složil svůj nejcennější náklad, svoji malou ghúlu. A zatímco Serendipita odešla lízat hradby, derviš se ocitl v obklopení místními dívkami, rozněžnělými bílým batoletem. Nemohl přehlédnout zvláštní oděvní zvyklosti černošek. Věděl, že tento zvyk zachytil Ibn Battúta při návštěvě súdánského města Mállí, ale ani největší poutník arabské obce ho nepřipravil na ten pohled. Sidi Hamet v rozpacích usedl na zem, otevřel knihu a jako ochrannou modlitbu si mumlal Battútova slova:

„K jejich zavrženíhodným zvykům náleží tyto – služebné, otrokyně a mladé dívky chodí na veřejnosti úplně nahé a nemají kolem pasu ani kousek oděvu. Ženy přicházejí k sultánovi zcela nahé a nemají ani závoj přes obličej, a tak chodí dokonce i sultánovy dcery. Na konci ramadánu jsem spatřil asi sto otrokyň, které přinášely jídlo ze sultánského paláce, a všechny byly nahé; s nimi šly dvě sultánovy dcery s mohutnými ňadry a nebyly vůbec zakryty.“

Dívky si nad ním podávaly smějící se Saharu, lechtaly ji na bříšku a do dervišovy holé hlavy občas něžně drclo čísi rozhoupané ňadro.

O šťastných opicích

I sultánský palác byl postavený z kvádrů soli a obklopovaly ho rozlehlé zahrady orchidejí, zavlažované soustavou mechanických rozstřikovačů. Poloslepý šejch prozradil vezírovi, že vzal do karavany jednoho bláznivého derviše, který si myslí, že je velkým cestovatelem, a v+ypráví podivné příběhy. Vezír to řekl sultánovi a ten, podnícen zvědavostí, si dal Sidiho Hameta předvést. Derviš tedy kráčel po koberci z velbloudích kůží, Saharu měl na zádech uvázanou v šátku, jak ho to naučily místní ženy, a palácoví kleštěnci cupitali kolem něj, ovívajíce ho palmovými listy. Sultán seděl na polštářích s nohama zkříženýma pod sebou a čtyři emírové odháněli od jeho hlavy mouchy.

Toho dne se slavil svátek vody. V síni bylo vyhloubeno jezero, obložené mramorem, s lávkou vedoucí na umělý ostrůvek; uprostřed jezera stála kaskáda, z níž tekly vodní proudy. Když se na mramorových březích v lehátkách a na kobercích rozložili hosté – mezi nimi poloslepý šejch a Sidi Hamet se Saharou –, sultán tlesknutím zahájil slavnost.

Jako první vystoupila bílá čarodějka. Měla modré oči a na každé tváři vytetovanou hadí hlavu – obě hlavy pak srůstaly v jedno tělo na jejím zátylku, odhaleném pod vyčesanými vlasy, a hadí tělo pokračovalo po její šíji, až se ztrácelo za lemem šatů. Na rozdíl od místních žen a k lítosti místních mužů byla totiž čarodějka oblečená.

Šlehnutím biče vehnala po lávce na ostrůvek dvojici trpaslíků, muže a ženu. Oba byli nazí, na hlavách měli chocholy hustých vlasů a trpaslici se z klína vychlipovala růžová kůže do podoby okvětního lístku orchideje. Chvíli bez pohnutí sledovali vodopád, jako by jím byli uhranuti, drželi se za ruce a bylo zřejmé, že v nich roste vzrušení. Vidět to bylo zejména na trpaslíkově údu, který bytněl a vztyčoval se, až mířil ke zřídlu vodopádu. Žena ulehla, muž na ni a za chvíli se už oba pohupovali, jako by se sami proměnili ve vlny na hladině jezera.

„Kdo jsou ti malí lidé?“ zeptal se Sidi Hamet šejcha.

„Bylo mi řečeno, že jsou to opice,“ opáčil stařec, který viděl jen pohyb obrysů těl. „Říkají jim maimúnové, tedy šťastné opice.2 Prý je pochytali v pralese za řekou Kongo.“

Když maimúnové vykonali svou podivuhodnou oslavu vodního živlu, čarodějka znovu šlehla bičem a zahnala je zpátky do palácové chodby.

Hosté si nechali dolít šerbet, víno či pivo a z mís si nabírali mandlové koláčky, nadívané řezy s pižmem nebo Zainabiny hřebeny. K tomu jim zpíval soubor terakotových figurín dovezených z Číny – automatoni pěli pomocí bambusových píšťal umístěných v ústech, celou soustavu poháněl proud vody na principu vodních mlýnů; zpívali však čínské písně, které sultánovým hostům připomínaly vytí divokých stepních psů.

2 Maimún znamená šťastný, ale také opice; jde o těžko přeložitelnou slovní hříčku.

O básnících

Potom přišlo na řadu vystoupení básníků.

Každý z nich stál – přesně jak to před lety popsal Ibn Battúta – „uvnitř jakési figuríny vyrobené z peří, s dřevěnou hlavou a červeným zobákem, aby vypadal jako špaček“. V tomto převleku se seřadili jeden vedle druhého, postupně svými verši opěvovali štědrost, s níž sultán zásobuje město vodou, a na konci básně vždy položili sultánovi hlavu do klína.

Když derviš viděl, jak si čechrají peří, uvažoval nad tím, že básníci jsou koneckonců všude stejní. Tou dobou už Sahara dělala první krůčky a držela se při tom Serendipitina ocasu nebo dervišova prstu. Teď vstala z koberce a podařilo se jí uchopit ocasní pero básníka, který stál nejblíže. Vtom na básníka přišla řada, on předstoupil před sultána, brk se vytrhl a zůstal Sahaře v ruce. Malá ghúla věřila, že má v tom velkém špačkovi pořád oporu, a s perem v ruce udělala několik prvních samostatných kroků.

Sidi Hamet byl dojat a napadlo ho, že básníci možná přece jen nějakou zvláštní moc mají.

Ramadán Paša si promnul oči a prohlásil, že se musí jít aspoň na chvíli prospat, že se tu večer zase sejdou a naražení na kůl odloží až na další ráno. Zatím ať jsou oba bratři v jeho paláci jako doma.

„Mohlo to dopadnout hůř,“ seznal Rodrigo.

Bratři seděli na terase a pojídali kousky chalvy s pistáciovými oříšky. Rodrigo ospale nastavoval tvář slunci a s přimhouřenýma očima sledoval pirátskou flotilu vyplouvající z přístavu, Saavedra si z pašovy knihovny půjčil italský překlad Lúkianových Pravdivých příběhů, pocházející z přepadené galéry jistého portugalského hraběte.

„To mohlo, ale těžko říct, co bude, až mi dojdou dervišovy příhody,“ vzhlédl Saavedra od knížky. „Věděl jsi, že podle Lúkiana nosí obyvatelé Měsíce hebký šat ze skla?“

Vtom se pootevřelo okno s ozdobnou mříží a zpod záclony kdosi vysunul hůlku s šátkem uvázaným na konci. Hůlka se vyzývavě pohupovala nad hlavami bratrů. Rodrigo vstal a natáhl po ní ruku, ale hůlka se zakývala ze strany na stranu, jako když se vrtí hlavou. Saavedra tedy odložil Lúkiana, došel pod okno – a hůlka se sklonila k němu, šátek z ní sklouzl a s břinknutím dopadl Saavedrovi k nohám. Bratři poklekli, Saavedra rozvázal šátek a našel v něm deset cianů, zlatých maurských mincí. Na znamení vděčnosti se uklonil po arabském způsobu, s rukama přitisknutýma k hrudi.

„Člověče, my tu ještě zbohatneme,“ Rodrigo ze sebe setřepal ospalost a oba bratři vzhlédli k oknu jako hladoví psi, jako by se jim tam měla zjevit polární hvězda nebo znamení nebeské.

Nemuseli čekat dlouho. Za chvíli se hůlka objevila znova v okně a tentokrát si bratři všimli, že ji drží snědá dívčí ruka ozdobená náramky. Na konci hůlky byl nabodnutý popsaný list papíru. Saavedra zase předstoupil, hůlka klesla a papír se jak okvětní lístek snesl na dlažbu.

„Sakra, je to mohamedánsky,“ řekl Rodrigo, když se nad dopisem sklonili. „Umíš to přečíst?“

Saavedra zavrtěl hlavou a obrátil list. Na druhé straně byla kresba henou zpodobňující muže na velbloudu a dítě sedící na mužově klíně.

„To bude Sidi Hamet, Serendipita a Sahara!“ pochopil Saavedra.

Mříž nad jejich hlavami se zatím neslyšně odklopila a dolů se spustilo prostěradlo opatřené několika záchytnými uzly. Oběma bratrům bylo jasné, komu z nich je pozvánka do komnaty určena.

„Je romantická,“ mrkl Rodrigo. „Snad nebude chtít, aby se z tebe stal potulný rytíř.“

„Hlídej tady,“ řekl Saavedra. „Kdyby něco, zahvízdej Půlnoc již právě odbila…“

Zdravou rukou se chytil prostěradla a Rodrigo ho trochu popostrčil za zadek.

Ta dívka byla krásná jako dívky z příběhů Tisíce a jedné noci, které hlavnímu hrdinovi popletou hlavu a přivedou ho do neštěstí. Čelo jako záblesk půlměsíce, ústa jako prsten sultána Sulejmána – ať už to znamená cokoli –, oči jako oči antilop, zuby jako perly na šňůrce a ňadra jako dvě granátová jablka. Komnatu měla vystlanou hedvábnými polštáři a v rohu ve stojanu byl glóbus, vyškrábaný do skořápky pštrosího vejce – takové prý vyráběl Leonardo da Vinci a jenom Bůh ví, komu byl tento glób uloupen.

„Psala jsem ti, že s tebou potřebuju mluvit, ale neumím psát vaším písmem a ty zas neumíš číst to naše,“ přivítala Saavedru v alžírské linguě france.

„To prostěradlo spuštěné z okna bylo dostatečně výmluvné,“ uklonil se dvorně.

„Potřebuju tvoji pomoc,“ řekla.

„Slyším a poslouchám, má paní.“

„Chci najít Sidiho Hameta.“

„To se ti tak líbilo moje včerejší vyprávění?“

„Víc než to. Já ho prožila.“

„To rád slyším. Říká se o mně, že jsem docela dobrý vypravěč.“

„Nerozumíš mi. Já jsem,“ na chvilku se odmlčela, aby zvýšila účinek svých slov, „já jsem Sahara.“

Saavedra se posadil, nebo spíš ho to jméno srazilo do hedvábného polštáře.

„Ty jsi…,“ nevěděl, na co se zeptat jako první. „Ty jsi ghúla?“

Zasmála se.

„Možná. Teď mi ale říkají Zahara, to znamená květina nebo taky nejjasnější.“

„Chápu, proč ti dali tohle jméno,“ pokusil se Saavedra o lichotku.

„To těžko,“ řekla Zahara a vyprávěla Saavedrovi svůj příběh. Seděla a pročesávala si vlasy, které měla tak dlouhé, že si je při tom musela natočit na prsty u nohou.

„Když jsem se narodila, jmenovala jsem se Zorajda. Můj otec Hadži Murat je obchodník, jeden z nejbohatších v Alžíru, a často musí pobývat v dalekých zemích. Když se s rodinou vracel z Timbuktu, kraje dědiců krále Sundžáty, přepadli naši karavanu pouštní lupiči. Pobili většinu strážců, usmrtili i moji matku a vzali nejenom všechno zlato, ale i mě, tehdy novorozenou. To si samozřejmě nepamatuju, až po letech mi to povídal otec. Snad mě ti beduíni chtěli prodat do otroctví, snad chtěli po otci později vymáhat výkupné, každopádně záhy zjistili, že udržovat dítě naživu nese víc obtíží než užitku, a tak mě při jedné zastávce v oáze vhodili do hliněné mísy a nechali napospas pouštnímu slunci. Ale Bůh – On je slitovný – zakryl mísu stínem křovisek, než do oázy dorazil derviš Sidi Hamet, který mě zachránil a stal se mi otcem, tak jako velbloudice Serendipita matkou. Projeli jsme spolu Afrikou a viděli nevídané – něco z toho znáš přímo od Sidiho.

Po letech, na ostrově Svatého Tomáše na hostině u portugalského kapitána, kde se sešli různí cizokrajní hosté, vyprávěl Sidi zážitky z našich cest. A když povídal, jak mě objevil v oáze v hliněné míse, jeden z hostů se rozplakal. Byl to muž s vyhaslým pohledem a šedivým plnovousem…“

„Tvůj otec.“

„Jistě. Trhal si vousy, že tou dobou v těch místech přišel o dceru. Netrvalo dlouho a všechno se vysvětlilo, a já se tak musela vrátit spolu s ním sem do Alžíru. Pořád jsem plakala, derviš a velbloudice byli mé nejbližší bytosti, a rozhodně jsem odmítala slyšet na jiné jméno než Sahara. Otec patří k nejobávanějším mužům v Alžíru, ale já z něj strach nikdy neměla. Začal mi říkat alespoň Zahara – snad tu první hlásku změnil na připomenutí mého původního jména Zorajda, snad mu prostě přišlo, že Květina či Nejjasnější se k dívce z dobré rodiny hodí víc než Poušť. Časem jsem se naučila Hadžiho Murata ctít a později i milovat jako otce. To je tedy příběh mého jména.

Sidiho jsem od té doby neviděla, a i když se mi občas zjevoval ve snech, postupně se jeho obrysy v mojí paměti smývaly jako stopy v písku mořské pláže, až jsem si nebyla jistá, jestli to celé nebyl jenom sen. Dokud jsi včera nepřišel ty.“

„Popravdě taky mě občas napadalo, jestli se mi Sidi Hamet jenom nezdál. Tedy dokud jsem teď nepoznal tebe.“

„Třeba se ti zdám i já,“ usmála se.

„Nebo já tobě. Co tady v paláci vlastně děláš? Vězní tě tu?“

Zahara se zase zasmála.

„Neboj, nepotřebuju zachránit. Pracuju v harému, krášlím pašovy ženy. Maluju je henou, barvím jim nehty, dlaně i nohy.“

Snad na důkaz poodhalila vlastní lýtko pokryté podivuhodnými arabeskami, vzájemně propletenými obrazci, v nichž byla nekonečnost i všudypřítomnost středu. Připomínaly osmanský styl, který byl k vidění i na stěnách či stropech alžírských domů, ale v Zahařiných malbách bylo cosi jedinečného, cizokrajného a důvěrně známého zároveň, až se Saavedrovi zatočila hlava.

Vtom se zpod okna ozvalo Rodrigovo falešné hvízdání romance Půlnoc již právě odbila.

„Musím jít,“ odtrhl Saavedra pohled od Zahařina lýtka.

„Až to půjde, hodím ti zas prostěradlo.“

„Nevím, jak dlouho tady budu,“ řekl Saavedra už jednou nohou v okně. „Až dopovím všechny dervišovy příhody, nechá mě paša narazit na kůl.“

„Nenechá,“ zasmála se do třetice perleťově. „Ramadán Paša je docela hodný člověk, a navíc se za vás byli přimluvit Dalí Mamí i ten žid od Yajuje a Majuje.“

„Odkud?“

„Od Goga a Magoga. Kdyby vás paša dal popravit, přišli by o spoustu peněz. Možná dostanete pár ran holí. A už běž, než sem někdo přijde.“

Ramadán Paša musel v úředních záležitostech odplout do Istanbulu a zapomněl vydat rozkaz, co se Saavedrou a Rodrigem. Oba tedy napůl zapomenutí dál žili v paláci. Rodrigo se spřátelil s místními vojáky, hrál s nimi tawleh čili vrhcáby a společně se bavili historkami z bitev – Rodrigo vyprávěl, jak bojoval proti posledním španělským Maurům v horách pod Granadou, oni jemu líčili, jak posílají ke dnu španělské galéry. Saavedra po Zahařině prostěradle šplhal do sedmého nebe, a když měla okno zavřené, toulal se pašovou knihovnou.

Tak objevil příběh o dobrodružném putování Bulúkiji, syna krále Šalamouna, ukrytý v knize Dějiny proroků, kterou moriskové přeložili do španělštiny v jednom ze svých tajných skriptorií. Anebo dopisy mladého mnicha Giordana Bruna, který v nich svěřuje Bohu své myšlenky o nekonečnosti vesmíru a bytostech obývajících vzdálené světy. A taky verše praotce dervišů Rúmího, které mu Zahara překládala na svém hedvábném lůžku a které stejně jako Brunovy dopisy vyprávěly o tom, že je nutné procestovat stovky odlišných světů, protože existují tisíce forem ducha. A když už Saavedru ze čtení bolely oči, listoval alespoň spiskem Používání brýlí pro každý druh zraku, uloupeným z knihovny krále Filipa IV.

Jednou v sále blaženosti našel část zápisků Leonarda da Vinci, které po jeho smrti jistý notář rozdával každému, kdo si o ně řekl, až se jich většina navždycky ztratila. V pašově knihovně byly uloženy Leonardovy plány nejvražednějších strojů na světě, navržených kdysi pro milánského vévodu Ludvíka Mouřenína: katapulty, metací stroje, hmoždíře vrhající smršti kulek, rotující bomba šlehající plameny šest sáhů dlouhé, náboje, které se roztrhnou v davu nepřátel a unikají z nich jedovaté páry – Leonardo doporučoval síru, že otráví nejvíc lidí –, zápalné oštěpy opatřené kapslí se střelným prachem, samohyby chráněné krunýři, z nichž trčí dělové hlavně…

Saavedra sebral všechny ty nápady, a když se nikdo nedíval, hodil je z terasy do mořského příboje. Některých papírů se zmocnil vítr a odnášel je k městu – Saavedra si představoval překvapení trhovce či pasáka koz, až mu o tvář pleskne nárys smrtonosného hmoždíře.

Objevil i Leonardovy plány města budoucnosti, navržené pro Ludvíka Mouřenína poté, co se Milánem prohnala morová nákaza. Leonardovo město stálo na břehu moře, jezera anebo řeky a koryta vedla vodu do každé ulice, kvůli čistotě a zdraví. Ulice byly dvojnásobně širší než domy a výška domů byla přísně limitována. Doprava nesměla chodce omezovat, proto Leonardo nakreslil cesty ve dvou úrovních; horní ochozy pro pěší a spodní cesty pro povozy. Lidé v tom městě žili na rozsáhlých pozemcích se zahradami.

Saavedra hodil do moře i tyto plány – ať Maurové nestvoří pekelné stroje, ale ani rajská města.

Jiného dne zase na polici věnované křesťanské věrouce našel španělsky psané Evangelium podle Barnabáše.

„Tohle evangelium snad vyšlo z ďáblovy řiti!“ ulevil si potom před Zaharou. „Pardon. Píše se tam, že Ježíše vůbec neukřižovali, že jenom obřezaní dojdou spásy, a vůbec, je to, jako by to psal Maur.“

„Taky to psal Maur,“ usmála se Zahara. „Jeden morisk, co jste ho vyhnali ze Španělska. Byl na vás myslím dost rozzlobený a věnoval to evangelium pašovi jako dárek.“

„Musím ho zničit, kdyby to někdo vzal vážně, může si myslet, že islám je završení biblického příběhu.“

„Nepřeháněj. A i kdyby, tak co?“

„Turci táhnou na Evropu, a kdybychom je u Lepanta nezastavili,“ Saavedra pozvedl svoji ruku, zchromlou po zásahu osmanskou kulí, „už jsou možná u Madridu. A když budou šířit tenhle žvást, třeba se jim povede křesťany přesvědčit, že mají pravdu.“

Pohladila mu jizvu.

„A i kdyby, tak co?“

„Tak co?! Podívej se kolem sebe, galejníci bez uší, hlavy nabodnuté na hácích… Takhle má vypadat Evropa?“

„Otec říká, že vy se svými zajatci a otroky zacházíte stejně. V Almadénu jsou prý doly, kde se těží ruda rtuti, a tam Španělé vězní muslimy a morisky, bičují je, trápí hlady i žízní, a když zajatci nezajdou rukou svých věznitelů, umírají na otravu rtutí, a ještě před tím propadají šílenství. Mimochodem víš, proč se váš Almadén jmenuje právě takhle? Al-ma’din je v naší řeči železná ruda.“

„To je zajímavé, ale nijak to nezmenšuje nebezpečnost Barnabášova evangelia.“

„Tak napiš vlastní příběh,“ rozhodla Zahara. „A to evangelium prosím tě nikam nevyhazuj, nebo pašovi z knihovny už nic nezbude a pak by tě přece jenom mohl dát narazit na kůl. A vůbec, dávej si pozor, paša má listy jedné knihy napuštěné jedem, to je proti vetřelcům, kteří by chtěli být sečtělejší než on.“

„To sis vymyslela,“ zasmál se Saavedra nejistě. „Taková věc by se nedala provést.“

„Pche, taková věc se prováděla v Bagdádu už za vlády Hárúna ar-Rašída,“ řekla trochu pyšně. „Dej si prostě pozor na tlustou knihu se slepenými listy, nerada bych o tebe přišla.“

Saavedra uznal, že Zahara má pravdu. Barnabášovo evangelium nezničil a místo toho o něm sepsal příkladnou povídku. K evangeliu se po více než století dostane kaplan George Holme, který bude v Alžíru působit na anglické obchodní stanici, a díky němu budeme o spisku takřečeného Barnabáše vědět i my. Saavedrovu povídku však kaplan neobjeví, takže si ji nikdo nikdy nepřečte. Jenom Ramadán Paša a Zahara ji slyšeli během nočního vyprávění, kdy ovšem Saavedra její autorství přiřkl Sidimu Hametovi.

Ve druhém díle této historie ji Saavedra bude vyprávět ještě Hasanu Pašovi, ale to bude zas trochu jiný příběh.

O Josefovi z Damašku a Evangeliu podle Barnabáše

Sidi Hamet neměl čas přemýšlet nad mocí básníků ani nad Sahařinými prvními kroky, protože vystoupení poetických špačků brzy skončilo a sultán nechal vyvolat jeho.

Derviš vzal malou ghúlu do náruče, předstoupil před trůn a poklonil se.

„Mír s tebou, princi princů, bojovníku na stezce Boha – On je neohrožený –, jedinečný mezi štědrými vládci.“

„Mír s tebou, dědici Ibn Battúty,“ odpověděl sultán a v koutcích mu cukalo. „Starý šejch říkal, že jsi velký cestovatel a dovedeš vyprávět podivuhodné příběhy. Zkus nás nějakým pobavit, než v jezeře začne zápas krokodýla se žralokem.“

„Slyším a poslouchám,“ řekl Sidi Hamet a pak chvíli přemýšlel. „Povím ti příběh z města Bagdádu. Budu ho vyprávět tak, jak ho Frank, který ho prožil, na smrtelném loži vyprávěl nočnímu větru – a jak ho ten vítr pak přinesl k mému uchu spolu s šuměním rákosí na březích řeky Tigris.“

Potom dlouze vyprávěl o Josefovi z Damašku, krásné Zorajdě, zrádném ulamá Džafarovi a Evangeliu podle Barnabáše.

O komnatách, knihovně a zvířatech podle Al-Džáhize

„To bylo poučné a zábavné,“ ocenil povídku límijský sultán. „Budeš každý večer usedat pod mým trůnem a vyprávět, nechám všechny tvé příběhy zapsat na pergamen z gazelí kůže a uložit ve své pokladnici.“

Ve skutečnosti nic takového v úmyslu neměl, chtěl jen derviše ve svém městě zdržet, aby se na jeho účet mohl ještě pobavit.

„Chán, kde bydlí kupci, není pro muže tvé vznešenosti dost dobrý, a navíc karavana, s níž jsi k nám přijel, se beztak brzy vydá na cestu zpět. Přestěhuj se tedy i s ghúlou a velbloudicí sem do paláce – vyřiď jen svému zvířeti, ať tolik neolizuje zdi, aby nám z nich ještě něco zůstalo.“

„Slyším a poslouchám,“ poklonil se derviš.

Sultánovu nabídku přijal s povděkem, protože palácové chodby byly tiché jako ozvěna pouště a vlnění záclon dávalo vzpomenout na šelestění skarabů v písku. Kolik nadělá lidstvo hřmotu, si derviš nejlépe uvědomoval, když se v chánu pokoušel uspat Saharu. Ryk kupců rozjařených korakanovým pivem se tříštil s boucháním kladiv a klením otroků při stavbě nové mešity, a nakonec se sama nevyspalá Sahara dávala do hladového křiku, co přehlušil všechen svět.

V paláci Sidi Hamet s pokornými díky odmítl nabízenou komnatu a ustlal si i se Saharou ve velbloudinci, aby mohli bydlet společně se Serendipitou.

„Sultán nemá nic proti tomu, abys obcoval s velbloudy,“ usmívala se modrooká čarodějka s hadími tvářemi, která dostala za úkol postarat se o Sidiho Hameta a něco na něj vymyslet. „Sama pocházím z Alžíru a velbloudy mám ráda. Ale kdyby sis chtěl ukrátit čas, než tě sultán k sobě nechá zavolat, můžeš se procházet touto chodbou. Je v ní sedmero pokojů, jenže ty smíš otevřít jen šestero dveří – chraň se otevřít dveře sedmé!“

Čarodějka věděla, že když se člověk dozví o zakázané komnatě, nedá si říct a musí do ní vkročit. Derviš to věděl taky, a tak v následujícím dni se Saharou navštěvovali jeden pokoj po druhém.

Za prvními dveřmi byla síň vydlážděná mramorovou mozaikou a uprostřed ní bazén s vodotryskem a loďkou uvázanou u břehu, v rozích bazénu stály sochy cizokrajných ryb s perlami v tlamách a kolem byly rozložené pestrobarevné koberce a podušky, aby si sultán po koupeli mohl odpočinout.

Z druhých dveří sálala zima, protože uvnitř pokoje ležel sníh, který si sultán nechal dovážet ze syrských hor zvláštní kurýrní službou na lodích a karavanách. Do této komnaty se chodil s vezíry koulovat.

Ze třetích dveří se ozýval zpěv a uvnitř derviš se Saharou spatřili umělou řeku s břehy osázenými jasmínovými keři. Podél nich se táhla nekonečná řada klecí ze santalového dřeva, v nichž žili slavíci, kosi a núbijské pěnice – sem sultán chodil na výlety do přírody.

Ke čtvrtým dveřím se dostali až po setmění, Sahara tou dobou už spokojeně odfukovala v šátku na dervišových zádech a zvenku k nim slabě doléhalo muezzinovo poslední volání. Sidi Hamet rychle vykonal večerní modlitbu a otevřel dveře.

Místnost byla čarodějčinou knihovnou a na nekonečné sloupce spisů v policích dopadalo světlo hvězd. Derviš si nebyl jistý, jestli to svítí lampy rozmístěné ve stropě tak, aby připomínaly souhvězdí Velké medvědice, anebo je to skutečná hvězdná obloha, k jejímž výšinám knihovna stoupá – zahlédl dokonce Suhá, obyčejným zrakem sotva viditelnou hvězdičku, jejímž jménem básníci opisují nedostižnou dálku.

Vzpomněl si na filozofa Al-Džáhize, kterého zabila jeho vlastní knihovna, když se snažil vytáhnout jakýsi spis zespodu sloupce a všechny knihy se na něj zřítily. Sidi Hamet to považoval za krásnou smrt, a kdyby si on sám směl zvolit, jak zemře, přál by si zemřít takto, pod knihami.

Procházel podél stěn a očima bloudil po spisech o logice, alchymii, astrologii, lékařství či veterinářství, uviděl i spisy Démokritovy a dalších řeckých antiků. Uprostřed místnosti na stolku ležela otevřená Kniha o zvířatech od Al-Džáhize. Derviš se polekal, jestli to není znamení seslané nějakým zlým džinem. Než utekl zpátky do velbloudince, ve světle hvězd mu padl zrak na kousek Al-Džáhizova textu:

Každé slabé zvíře požírá zvířata slabší, než je samo. Silná zvířata jsou požírána zvířaty ještě silnějšími. V tomto ohledu se lidé od zvířat neliší… Bůh stvořil jedny lidi jako příčinu života pro druhé a stejně tak stvořil tyto druhé lidi jako příčinu smrti pro ty první.

O páté a šesté komnatě

Další den se Sidi Hamet do chodby vrátil raději sám, Saharu nechal se Serendipitou. Otevřel dveře do páté komnaty a zaraženě zůstal stát u dveří. Místnost vypadala jako laboratoř alchymisty, s ohništěm, tyglíky, sklenicí s naloženým dvouhlavým hadem, nádobami plnými pestrobarevných substancí a rozličnými druhy nožů. Uprostřed všeho byl smaragdový stůl a na něm přivázané tělo maimúna s otevřenou lebkou. Mužík poulil oči do stropu a nebylo zřejmé, jestli je naživu. V kleci v zadní části laboratoře seděla maimúnská žena, netečná k okolí.

Sidi Hamet se vrátil zpátky na chodbu. Doufal, že návštěva šesté komnaty mu spraví náladu. Otevřel šesté dveře a uviděl, jak se mýlil. I tato místnost připomínala alchymistickou laboratoř, i v ní byla klec. V kleci seděl maimúnský chlapec, s rukama pevně obemknutýma kolem těla. Mohl být o něco starší než Sahara, na hlavě mu rašil zárodek chocholu, jaký měli dospělí. Před klecí seděla se zkříženýma nohama čarodějka, na bílých kolenou položený list papíru, za pasem kalamář s inkoustem a v ruce třtinové pero, vedle sebe pohár muškátového vína, které si nechala dovážet až z tuniského města Kelibia.

Když Sidi Hamet vešel, čarodějka vzhlédla.

„Co děláš s tím dítětem?!“ udeřil na ni derviš. „Ti ve vedlejší komnatě jsou jeho rodiče?“

„To není dítě, ale opičí mládě.“ Hady na čarodějčiných tvářích od sebe odtáhl široký úsměv. „Odloučila jsem ho od matky, vyvolávám v něm smutek.“

„Proč, při vousu Proroka?“ užasl derviš.

„Chci na něm ozkoušet pilulky, které před smutkem ochrání lid této země.“

Pilulky derviše nepřekvapily, věděl od Ibn Battúty o indických jogínech vyrábějících zázračné tablety, po jejichž požití člověk nemusí několik měsíců jíst, může se proměnit v tygra a podobně.

„Vyrobila jsem mláděti náhradní matku,“ odložila čarodějka pero i papír a zdvihla z podlahy napodobeninu trpasličí ženy ušitou z látek a kůží. Dítě za mřížemi zpozornělo. „Když si k ní mládě vytvořilo vztah, změnila jsem ji v monstrum. Nejdřív jsem jí utrhla kůži z obličeje, pak celou hlavu, ale mládě se k jejímu zohavenému tělu tisklo dál.“ Čarodějka nahlédla do svých spisů. „Potom jsem ji pověsila na provaz, a když se k ní mládě přichytilo, třásla jsem s ní tak zuřivě, až mládě tlouklo hlavou o zem, ale i takovou matku mládě milovalo. Tak jsem vyrobila dikobrazí matku.“

Vstala, prostrčila napodobeninu trpasličí ženy mřížemi, upevnila ji na stojan a chlapec se k ní hned přivinul. Čarodějka zatáhla za lanko vedoucí ze zad postavy – z matčina břicha vystřelily mosazné hroty. Chlapec vyjekl bolestí, odskočil na druhou stranu klece a odtud matku sledoval s očima plnýma slz. Když hroty zajely zpátky do jejího těla, váhavě se přiblížil a znovu ji objal.

„Budu se muset ještě snažit, zkusím do matky zabudovat nějakou menší třaskavinu,“ podrbala se čarodějka ve vlasech. „V minulosti jsem používala i opravdové matky-monstra, samice vychované v odloučení od ostatních opic a potom uměle oplodněné – vyvinula jsem takové zařízení, říkám mu znásilňovací držák –, jenže ty si pak narozeného mláděte buď nevšímaly, takže brzy uhynulo, anebo mu rovnou rozdrtily lebku v zubech. Nejlepší nakonec možná bude matku vynechat úplně a nechat mládě vyrůstat v naprostém osamění.“

„A ty pilulky,“ řekl derviš váhavě, „pomůžou tvému lidu?“

„Samozřejmě,“ přikývla čarodějka. „V naší zemi přibývá neklidu a sultánovi to dělá starost. Je pravda, že opičí tělo se chová jinak než lidské, takže na ně budou mé pilulky účinkovat možná jinak než na člověka, ale to zjistím až po dalším bádání – proto taky nahlížím do mozku toho samce ve vedlejší komnatě.“

„Viděl jsem ho. Je naživu?“

„To není důležité. Tihle maimúnové jsou nejmírnější tvorové, jaké Bůh – On je tvořivý – stvořil. Vládnou jim samice a téměř mezi sebou nebojují. Myslím, že jsem poodkryla jejich tajemství. V mozku živých tvorů je věc, která připomíná mandli a kde se, jak věřím, rodí úzkost, strach a násilí. Maimúnové mají tuto mandli v poměru k velikosti mozku menší než všichni ostatní tvorové, kterým jsem kdy otevřela lebku.“

Pohlédla k polici, kde byly vyskládané lebky různých zvířat včetně člověka.

„Moudrý Al-Džáhiz – ať mu andělé čechrají plnovous – věřil, že zvířata se vyvíjejí společně se svým prostředím. A já odkrývám tajemství zvířat i jejich prostředí, abych pomohla lidem.“

„Jsi velká kouzelnice,“ hlesl derviš, když couval zpátky na chodbu. Chlapec v kleci dál svíral hadrové tělo své náhradní matky a čarodějka s hadími tvářemi se chystala znovu zatáhnout za lanko.

O sedmé komnatě a ebenovém koni

Sidi Hamet se zařekl, že do sedmé komnaty nevstoupí, takže nakonec mu tam za sultánova i čarodějčina dohledu musela pomoct dvojice vojáků s meči. Podlaha komnaty byla vystlaná šafránem a kadidelnice naplněné ambrou i medem, až se dervišovi z těch vůní zatočila hlava.

Uprostřed místnosti stál kůň z ebenového dřeva.

„Jmenuje se Dřevočep, moudrý derviši,“ usmíval se sultán, „a vydá se s tebou na cestu, jakou nepodnikl ani Ibn Battúta. Tak jako okřídlený oř Burák během Noční cesty vynesl Proroka do nebes, vznese se tento kůň s tebou do povětří a dopraví tě až do první vesmírné sféry, na Měsíc.“

Kleštěnci začali točit klikou v rohu místnosti, ze zdí se ozvalo skřípění kol a rezavý květ kupole nad jejich hlavami se rozevřel.

„Ale co moje malá ghúla a velbloudice?“ řekl Sidi Hamet.

„Počkají tu na tebe, než se vrátíš,“ položila mu čarodějka ruku na rameno. „Před cestou spolkni tuhle pilulku, aby se ti z té výšky nezatočila hlava.“

Derviš pohlédl na povytažené meče vojáků, řekl neochotně „slyším a poslouchám“ a vzal z čarodějčiny dlaně tabletu. Spolkl ji a za chvíli mu bylo, jako by sežvýkal hrst omamných kolových ořechů. Čarodějka mu zavázala oči šátkem a řekla: „Než pilulka začne účinkovat, bude lepší, když tu výšku neuvidíš.“

Pak kleštěnci derviše vysadili na koně. Čarodějka stiskla čep mezi Dřevočepovýma ušima a kůň se začal houpat tam a zpátky, čím dál silněji.

„Už vzlétáš, derviši! Těším se na příběhy o Měsíčňanech, které nám sem dolů sneseš,“ volal sultán a postupně tlumil hlas, aby se zdálo, že se vzdálenost mezi ním a dervišem zvětšuje. Kleštěnci popadli měchy a foukali jimi dervišovi do tváře, jako by ho šlehaly větry, a pak kolem něj máchali hořícími kusy koudele na dlouhých holích, jako by derviš prolétal sférou ohně.

Sidimu Hametovi se nejdřív chtělo zvracet a dřevěnou hřívu svíral tak úporně, až si do dlaní zadřel třísky, ale postupně, jak sílil účinek čarovné pilulky, získával pocit, že letí vstříc snu utkanému z kosmické mlhoviny a že v ústech cítí sůl sedmi nebeských moří, vznášejících se uprostřed vesmíru, kam nedohlédne ani zrak největších džinů.

Vtom jako by si nahoře a dole vyměnily místa, Dřevočepovo houpání sláblo, už nestoupali, ale klesali, až se kůň kopyty dotkl měsíčního povrchu, nejdřív lehce, jakoby zkusmo, a pak už nastálo. Sidi Hamet si sundal z očí šátek a seskočil Dřevočepovi z hřbetu.

Když na Měsíci uviděl všechno, co bylo k vidění, vyskočil derviš zase na Dřevočepův hřbet, stiskl čep mezi jeho ušima a zavázal si oči šátkem. Během letu derviš cítil horký dech ohňů i chladný vítr, až si konečně nahoře a dole zase vyměnily místa. Čarodějka zapálila koudel Dřevočepovi pod ocasem, takže kůň, který byl naplněný prskavkami a třaskavými raketami, se za strašlivého rachotu rozletěl na kusy. Sidi Hamet dopadl na zem, vousy popálené, a jenom šafrán rozsypaný po podlaze sedmé komnaty trochu zmírnil jeho náraz.

„Nestalo se ti nic, derviši?“ zeptal se sultán, pobavený čarodějčiným žertem. „Zdá se, že tě Dřevočep shodil ze svého hřbetu. Povídej, cos na Měsíci zažil.“

Sidi Hamet se zvedl na nohy, stáhl si šátek z očí a všechno sultánovi vypověděl.

O slunečních plachetnicích a licenciátu Sklíčkovi

„Když Dřevočep zastavil, svlékl jsem si šátek a rozhlédl se kolem sebe. Přistáli jsme v jakýchsi docích. Jedni Měsíčňané na strojích, připomínajících tkalcovské stavy, vyráběli obrovské plachty, druzí plachty vyztužovali tenkými skleněnými tyčemi – výsledek vypadal jako drak, kterého pozemské děti prohánějí v pouštním větru. Byly to sluneční plachetnice. Měsíčňané byli křehcí, skoro průsvitní, pohybovali se plavnými skoky a pracovali plynule a hladce.

Na zemi ležely průsvitné kameny, v nichž jako by byly uvězněné kousky mezihvězdných mračen. Sebral jsem jeden z nich a vydal se k městu, které jsem viděl v dálce. K radostnému překvapení jsem zjistil, že se pohybuju podobnými skoky jako Měsíčňané, jen o trochu kratšími, a vířím kolem sebe víc prachu.

Domy ve městě byly vysoké a štíhlé a jako prsty ukazovaly k Zemi na obloze. Byly postavené z matného skla, takže v nižších patrech za jejich zdmi šlo zahlédnout obrysy mužů nazouvajících si trepky nebo žen krmících ryby v akváriích. Před jedním z domů čekal mladík křehčí než já, ale ne tak křehký jako ostatní Měsíčňané, což naznačovalo, že na Měsíci žije kratší dobu a zdejší ovzduší ho ještě nestačilo úplně proměnit.

‚Viděl jsem tě v docích,‘ přivítal mě. ‚Jsem licenciát Sklíčko.‘

Následoval jsem ho do poschodí a pohlížel přitom na štíhlé siluety Měsíčňanů v sousedních příbytcích.

‚Přiletěl jsi tedy na dřevěném koni,‘ prohodil Sklíčko, aby řeč nestála.

‚Ano, vyslal mě sem sultán země Límiů,‘ odpověděl jsem. ‚Chtěl jsem cestovat světem a přiblížit se Ibn Battútovi, ale myslím, že jsem ho právě překonal.‘

‚Taky si myslím, že Ibn Battúta tu nikdy nebyl,‘ přisvědčil Sklíčko. ‚Z pozemšťanů sem přiletěl jenom kdysi král Etana na křídlech orla a potom Lúkianos. Posaď se, musíme zapsat tvoje vyprávění do kroniky.‘

Vytáhl knihu a zalistoval v ní. Mezi prsty mu šelestily pergameny tenčí než vlas a přitom pevnější než pláty kovu.

‚To je želvuščí kůže,‘ vysvětlil Sklíčko, když zachytil můj pohled. ‚Želvušky žijí i na Zemi, ale jsou tak malé, že je okem nespatříš. Tady se povedlo vyšlechtit je do velikosti býků. Jejich kůže je v podstatě nezničitelná, takže jedině na Měsíci najdeš knihy, které jsou věčné. Tak povídej, co je nového ve staré vlasti.‘

‚Pověz mi nejdřív, co sem přivedlo tebe,‘ požádal jsem ho.

Sklíčko spokojeně přikývl, protože jako každý vypravěč rád poslouchal především sám sebe, a odložil kroniku na skleněný stolek.

‚Byl jsem licenciátem na univerzitě v Salamance a jedno nešťastné děvče, co se do mě zamilovalo, mi namíchalo nápoj lásky, ale asi to nějak popletlo nebo nevím, zkrátka když jsem ho vypil, začal jsem vidět věci, co nikdo jiný neviděl, třeba jsem věřil, že celé moje tělo je ze skla.‘

Licenciát pohlédl na svoje ruce, jako by se potřeboval ujistit.

‚Když jsem se z toho trochu dostal, byl jsem celému městu pro smích, protože jsem říkal i různé bláznivé věci, nechtěj slyšet, co ze mě lezlo, a nejhorší je, že všechny ty věci byly pravda. A tak jsem se nechal najmout na loď, co plula do Nového světa, pro jistotu jsem se tedy na cestu obalil slámou, abych si to svoje křehké tělo nerozbil, až přijde mořská bouře. A ta bouře opravdu přišla, naše loď ztroskotala, sláma mi nasákla vodou a já klesal ke dnu. Bůh chtěl, aby mě zachránila velryba, a ta mě nejdřív vynesla na hladinu a potom vystřelila v gejzíru vody vysoko do vzduchu. Jak jsem letěl vzhůru, uviděl jsem jednu sluneční plachetnici, zachytil jsem se jí a ona mě donesla až sem.‘

Potom poklepal prstem na šedou knihu.

‚Časem jsem převzal zdejší kroniku. Jsou v ní celé měsíční dějiny, od bájných vyprávění o válkách, co vedl král Měsíce se svými Koněsupy proti králi Slunce a jeho Oblačným kentaurům, až po dnešní plán na dobytí kosmu pomocí slunečních plachetnic.‘

‚Proč chcete dobýt kosmos?‘

‚Protože musíme. Když Měsíčňané začali toužit po vzdálených hvězdách, věděli, že potřebují prodloužit svůj věk, aby takovou cestu vůbec přežili. Proto vyvinuli pilulky dlouhověkosti. Vyšli z příběhu krále Bilgamese, kterému vy Arabové říkáte Bulúkija, o bylině věčného života – pověděl jim o něm král Etana, co cestoval na orlu. Měsíčňané však místo byliny použili výtažek ze želvušek. Potom téměř přestali umírat a Měsíc jim začal být malý. Z toho důvodu musíme dobývat vesmír.‘

‚Nestačilo by přestat brát ty pilulky?‘

‚To po nikom nemůžete chtít. Z lidí, co znám, je přestal brát jenom starý kronikář, proto jsem taky dostal tuhle práci. Dřív nebo později budete muset do vesmíru i vy ze Země, všechny planety kolem Slunce jednou zaniknou. Jednou zanikne i celý kosmos, ale to my už budeme daleko a vynalezneme nové stroje, co dokážou soustředit nepředstavitelné množství tepla, a vyrobíme si nový vesmír.

Zatím jsme se dostali jenom na měsíc Jupitera. Je pokrytý ledovým mořem a pod jeho hladinou leží říše tvorů podobných chobotnicím. Ti využívají energii z průduchů na mořském dně a postavili stroje na páru, s jejichž pomocí taví kovy a budují podmořská města. Chceme proti nim vést válku.‘

O dalekohledu

‚Jak to, že jsi na mě čekal před domem?‘ zeptal jsem se. ‚Věděl jsi dopředu, že přiletím?‘

‚To ne, to bylo mnohem jednodušší,‘ usmál se licenciát a ukázal k balkonu, kde byla na stojanu připevněna roura se sklíčky na obou koncích. ‚Říkáme tomu dalekohled. Prohlížím si jím město, abych věděl, o čem psát do kroniky, ale můžu ho obrátit i vzhůru a dívat se na hvězdy. Zkus si to.‘

Přistoupil jsem k dalekohledu a zesíleným okem se zahleděl do nebe. Nejdřív jsem uviděl Zemi a na ní vás, sultáne, jak s čarodějkou přecházíte po sedmé komnatě a rozevřenou střechou nejistě vzhlížíte k obloze. Potom jsem stočil dalekohled k Jupiteru a jeho měsícům a spatřil tam sloupce páry stoupající z podmořských měst. Dále jsem uviděl planetu s červenými pouštěmi, horami a kaňony, kde zuřily písečné bouře, poté planetu s ledovými prstenci, jezery a gejzíry vodní páry, a když jsem putoval pohledem ještě dál, spatřil jsem řetězec komet táhnoucí se jako karavana k hvězdě celé z diamantů. Nakonec jsem uviděl planetu, kde z mělkého moře vyrůstali tvorové podobní květinám, s paprskovitě rozprostřenými údy. Nebyli tam lovci ani kořist, žádný boj o život, strach, touha nebo vášeň, jenom ti přisedlí tvorové vztahující tenká chapadla k hvězdě, která na planetě ohřívala moře.

A ještě za ní, v dálce tak neskutečné, až mě jímala závrať, zelo cosi podobné oku s pomalu vířící duhovkou barvy pouštního písku a černou zornicí, upřenou nehybně na mě, a možná zároveň i na druhou stranu, do poslední nebeské sféry, kterou obývá Bůh – On je nekonečný.

Popsal jsem jev Sklíčkovi a zeptal se na jeho původ.

‚Jestli správně chápu, co tvrdí naši učenci,‘ řekl licenciát ‚je to jedna z děr, jaké vykusují vesmírní červi. Nikdo neví, co je na druhé straně, ale občas v tom černém otvoru jiskří světelné paprsky, někdy se zjeví jiné světy, jednou jsem tam dokonce zahlédl muže stojícího na balkoně svého domu, jak si mě prohlíží dalekohledem.‘

Znovu jsem zaostřil ve snaze proniknout do hlubin kosmického oka. Bezedná temnota zornice se rozestoupila a zjevilo se v ní město vytesané do skály, s palmovými háji, zahradami květin, ptáky, velbloudy, ochočenými opicemi a bazény, na jejichž březích se nahé dívky mazaly oleji. Pak se všechno ponořilo zpátky do tmy a já si nebyl jistý, které oko ten výjev stvořilo, jestli vzdálené oko vesmíru, anebo moje vlastní.

O kalvalunách

Zatoužil jsem prostát zbytek života u dalekohledu, vtom však z ulice zazněl nečekaný ruch. Naklonili jsme se přes zábradlí balkonu a uviděli kalvalunu, měsíční tele, tvora napůl zvířecího a napůl lidského. Utíkal k náměstí a žalostně naříkal, z hřbetu vyříznutý kus masa. Za ním se hnal Měsíčňan v řeznické zástěře. Kalvaluně se podařilo doběhnout na náměstí, k soše bájného krále Endymióna, kde se už shromažďovali Měsíčňané, kteří zděšení tou scénou vyběhli ze svých obydlí, obklopili kalvalunu a chránili ji před řezníkem. Jedna Měsíčňanka nabrala do klobouku vodu z kašny a dala ztrápenému tvoru pít, řezník skřípal zuby, jako by žvýkal střepy.

‚Co to má znamenat?‘ zeptal jsem se licenciáta.

‚Kalvaluny se chovají v kráterech pod zemí,‘ odpověděl Sklíčko opřený o zábradlí balkonu. ‚Jsou řetězy připoutané ke skále a řezníci z nich odkrajují maso, kterým pak zásobují město. Je to hlavní potrava Měsíčňanů.‘

‚Tak proč ji teď brání před řezníkem?‘

Licenciát pokrčil rameny. ‚Všichni vědí, co se děje dole v kráterech, ale když se některá kalvaluna vytrhne z řetězů, už ji neberou jako jídlo, ale jako titána, hrdinu. Většinou ji pak odkoupí nějaký měšťan a nechá ji dožít u sebe na zahradě, někdy o ní vznikne i píseň. Podívejte, jeden už platí řezníkovi. Pojďme dolů, musím to zapsat do kroniky.‘

Seskočili jsme rovnou z balkonu, při dopadu rozvířili oblak prachu a Sklíčko pak s knihou v podpaží zmizel v davu. Když jsem zjistil, že mi nikdo nevěnuje pozornost, vydal jsem se zpátky do doků.

Tam jsem vyskočil na hřbet svému koni a stiskl čep mezi jeho ušima.“

O třetím přání z šesté komnaty

Sultán se nezdál být tak pobavený jako na začátku. „Hned dám svým vezírům pokyn, ať začnou chystat výpravu do vesmíru, musíme být rychlejší než Měsíčňané i chobotnice. Jako odměnu za svůj příběh, derviši, smíš mít tři přání.“

„Slyším a poslouchám,“ řekl Sidi Hamet. Nemusel se ani moc rozmýšlet. „Propusťte mě i s malou ghúlou a velbloudicí ze svých služeb. Dejte nám zásoby na cestu…“

Sultán trochu nepřítomně přikývl.

„… a darujte mi toho chlapce, kterého držíte v šesté komnatě, i s jeho rodiči.“

Sultán zmateně pohlédl na čarodějku. Ta se zamračila: „Důmyslný derviš má zřejmě na mysli opice, které používám ke svým bádáním.“

„Vydej mu je,“ řekl sultán.

„Při Bohu – On je rozumný –, to není možné,“ uklonila se čarodějka. „Samci jsem otevřela lebku, dnes ráno pošel. A mládě potřebuju k dokončení…“

„Vydej mu ty, co jsou naživu,“ rozhodl sultán, hlavu plnou vesmírných cest.

„Slyším a poslouchám,“ zasyčela čarodějka.

Sidi Hamet zkřížil ruce na prsou, aby se sultánovi poklonil, a uvědomil si, že v dlani pořád svírá měsíční kámen z doků slunečních plachetnic.

O Otisku nohy a jezeru Opic

„Co teď budeš dělat?“ zeptal se Sidiho Hameta poloslepý šejch. „Chceš se připojit k mojí karavaně na zpáteční cestu do Alžíru?“

Seděli před chánem a žvýkali kolové ořechy, Sahara se batolila po kraji ulice, Serendipita kráčela za ní a odháněla toulavé psy. Otroci dokončovali stavbu mešity a stalo se, že jeden z nich převrhl džber malty a Sahara do ní vkročila. Uviděl ji imám, a protože to považoval za dobré znamení, dal stavbě jméno mešita Otisku nohy.

„Musím na jih, přes řeku Kongo, doprovodit tyto maimúny domů,“ odpověděl derviš. Maimúnská matka tiskla svého syna k prsům. Pořád byli otřeseni tím, co v paláci prožili, a vzhlíželi k dervišovi s němou nadějí.

„Stále tedy trváš na tom, že jsou to lidé?“

„Povím ti, co se Ibn Battútovi přihodilo v Serendipu, když se utábořil u jezera Opic,“ řekl Sidi Hamet. Pak přivřel oči a zpaměti přednášel: „V těchto horách žije nesmírné množství opic, které jsou černé barvy, mají dlouhé ocasy a samci mají vousy jako muži. Šejch Osmán, jeho synové i jiní lidé vyprávěli, že tyto opice mají náčelníka, kterého poslouchají, jako by byl sultánem. Náčelník si připevňuje na hlavu svazek listí a chodí opíraje se o hůl. Po jeho pravici a levici jdou čtyři opice s holemi v rukou, a když si král sedne, stojí tyto opice za ním, zatímco jeho ženy a děti sedí před ním. Tak zasedá každý den a ostatní opice přicházejí a usedají v určité vzdálenosti od sultána. Pak jedna z těch čtyř opic k nim něco promluví a všechny se vzdálí. Za chvíli přinesou banány, citrony nebo jiné ovoce a náčelník to sní se svými dětmi a těmi čtyřmi opicemi. Jistý jogí také vyprávěl, že viděl ty čtyři opice, jak bijí v přítomnosti náčelníka jakousi opici klackem a jak jí potom vytrhaly chlupy.“

Maimúnského chlapce dervišova recitace uspala. Pravidelně oddechoval a matka ho vískala ve vlasech. Sahara se vrátila k dervišovi, vylezla mu na klín a on se jal čistit jí z chodidla maltu.

„Kdo rozsoudí, co je zvířecí a co lidské?“ dodal ještě Sidi Hamet s pohledem upřeným k vycházejícím hvězdám. „Tihle, které chci doprovodit do jejich země, ani nemají ocasy.“

Největší lekce dona Quijota

Barataria je bažinatá zátoka ve státě Louisiana, kterou piráti používali jako úkryt. Pojmenovali ji podle ostrova, kterému vládl Sancho Panza. Do Nového světa, kam se stárnoucí Cervantes marně snažil dostat, putoval jeho román už krátce po svém prvním vydání, na lodi přes oceán a pak na oslím hřbetě, nejdřív do kolumbijské Cartageny a posléze po celé Americe, až se stal oblíbenou četbou tamních korzárů.

Vzduch v Barataria Bay je horký a vlhký a křižují ho pelikáni. V nedalekém New Orleansu, na místní univerzitě, kde dokončuju knížku o pirátech a zajatcích, má přednášku hispanistka María Antonia Garcésová, autorka knihy Cervantes in Algiers. A Captive’s Tale (Cervantes v Alžíru. Příběh zajatce). Paní Garcésová o pocitech zajatce ví víc než většina z nás, sama byla před lety unesena kolumbijskými partyzány a držena jako rukojmí. Po přednášce přijme pozvání na cafe noir do univerzitního bistra a svolí odpovídat na moje otázky.

„Jak v době Cervantesova zajetí vypadal Alžír?“ ptám se.

„V roce 1575, kdy se tam ocitl Cervantes, byl Alžír vzkvétajícím městem se sto dvaceti pěti tisíci obyvateli, svobodnými i otroky, byl zřejmě lidnatější než Palermo nebo Řím,“ odpovídá paní Garcésová. „Alžír byl tavicí kotlík různých náboženství, jazyků a kultur, obydlený multietnickou skupinou alžírských muslimů, ze Španělska vypovězených Maurů – morisků, Berberů, Turků, křesťanských odpadlíků původem z různých zemí Evropy, židů. A bylo zde rovněž nějakých dvacet pět tisíc křesťanských zajatců.

Za svou prosperitu vděčil Alžír pirátství, protože korzáři z celého světa tu nacházeli útočiště a zásoby. Každý rok sem byly dováženy tisíce zajatců a množství ukradeného zboží, uloupeného z křesťanských lodí ve španělských a italských pobřežních vodách. Emanuel d’Aranda, Vlám zajatý kolem roku 1630, tvrdil, že v tamním vězení slyšel dvaadvacet různých jazyků. Většina obyvatel Alžíru mluvila arabsky a turecky, rozšířené byly také španělština a italština a rovněž známá berberská lingua franca, směs románských jazyků s arabskými a tureckými slovy.

Cestovatelé a zajatci šestnáctého století popisovali krásy Alžíru – elegantní mešity, lázně s horkou vodou obložené mramorem nebo sedm fontán, které zajišťovaly pitnou vodu nezměrnému množství lidí. Antonio de Sosa, portugalský zajatec a Cervantesův přítel, mluví o krásných domech vládců a důležitých vládních úředníků s elegantními otevřenými dvory. Mnohá obydlí byla obložená kvalitním dřevem a vyzdobená maurskými a tureckými malbami.

V královském vězení se nacházela křesťanská kaple a další byla v domě křesťanského zajatce, který řídil alžírské galeje – v obou se každou neděli i o křesťanských svátcích konaly mše, jichž se zajatci hojně účastnili.“

„V jakých podmínkách Cervantes v Alžíru žil?“

„Ačkoli Cervantes své zajetí sám vylíčil, zvláště v textu Información de Argel (Zpráva o Alžíru), což byl oficiální dokument sepsaný po propuštění a doplněný výpověďmi dvanácti svědků, vlastně o jeho životě v Alžíru mnoho nevíme. Zmíněný dokument říká, že směl chodit po městě – ale s řetězem připoutaným k noze. Antonio de Sosa vzpomínal, že ho Cervantes často navštěvoval v jeho vězení, a nejenže ho zval ke společnému útěku se skupinou dalších zajatců, ale také s ním rozprávěl o literatuře. Ovšem po každém pokusu o útěk byl Cervantes potrestán a spoután řetězy nebo uvržen do cely.

Zajatci většinou museli pracovat, aby si vydělali na jídlo, a když pracovali venku, museli se do večera vrátit, než se na noc zavřely brány vězení. Předpokládáme, že Cervantes pracoval v různých zaměstnáních, snad jako sekretář nějakého alžírského úředníka.“

„Dokázala byste odhadnout, jak mohl vypadat jeho obyčejný den v zajetí?“

„Zřejmě mohl číst knihy, určitě psal básně a možná zde vznikla i část hry El trato de Argel (Život v Alžíru). Víme, že napsal dopis guvernérovi španělské pevnosti v Oranu, psal dopisy své rodině a dopisy i básně svým přátelům zajatcům. Přátelil se také s některými odpadlíky od křesťanství…“

„Jak moc se Cervantes dostal do styku s tehdejší muslimskou kulturou?“

„Odpověď musíme hledat v Cervantesově díle. V jeho divadelních hrách nebo v Příběhu zajatce v Donu Quijotovi jsou zmínky o alžírské kuchyni a další přesné popisy tamějšího života, jako je prodej zajatců na rušném trhu nebo vylíčení muslimské svatby. Ve svém díle dává Cervantes najevo respekt vůči muslimské kultuře i náboženství, které ovšem osobně odmítal, a ve svých pozdějších textech dokonce nachází pochopení i pro odpadlíky, kteří zavrhli svou křesťanskou víru a ‚stali se Turky‘.

Cervantes byl vlastně první španělský autor, který otevřeně psal o přítomnosti křesťanských odpadlíků v severní Africe. Muslimské postavy jeho děl jsou vždycky Mauři nebo odpadlíci, zatímco Turci představují nanejvýš vedlejší charaktery. Cervantes rozhodně odsuzuje krutost vůči křesťanským zajatcům v Alžíru a zavrhuje náklonnost Turků k mladým mužům. Na druhou stranu obdivuje prestiž osmanského sultána a efektivnost jeho výkonu spravedlnosti.

Mnohojazyčné město Alžír, umožňující svým obyvatelům náboženskou svobodu, tak pro Cervantese bylo nejen radikálně jiným světem, ale i inverzí Španělska s jeho inkvizicí. Zážitek z Berberska navždy změnil jeho způsob vnímání skutečnosti a naučil ho dívat se na svět ‚z druhé strany‘, s větší tolerancí a svobodou, s novým pohledem na lidskost.“

„Ve své knize se ale zaměřujete i na trauma, které Cervantes v zajetí prožil…“

„Že v šestnáctém století lidé neměli označení pro některé dušení stavy, jako například trauma, neznamená, že ten stav neexistoval. Cervantes se intenzivně zajímal o téma šílenství či pomatenosti a podrobně popsal stavy, jako je paranoia, patologická žárlivost či psychóza – například v povídce Licenciát Sklíčko a samozřejmě v Donu Quijotovi, v němž autor předkládá úžasnou studii šílenství.

Ve shodě s historikem Braudelem jsem srovnávala vězení v Alžíru a dalších středomořských oblastech s nacistickými pracovními tábory. Turecko-alžírští piráti sice nechtěli uskutečnit nějaké ‚konečné řešení‘, ale jejich zajatci byli nuceni k práci a často trpěli nedostatkem jídla nebo oblečení. K tomu musíme připočíst strašné podmínky galejníků, kteří veslovali na pirátských lodích, a také mučení, jakým zajatce trestali jejich vlastníci.

Zajetí bylo tehdy relativně běžnou záležitostí, zvlášť pro Španěly, z nichž ho tisíce zažily v Alžíru i v dalších berberských městech. To ale neznamená, že šlo o příjemný zážitek. Řezání uší a nosu byl běžný trest, stejně jako bití a v horším případě naražení na kůl – takto byl potrestán a zabit Maur, kterého Cervantes poslal do Oranu s dopisem pro španělského guvernéra, ale než list stačil doručit, Berbeři ho chytili. Cervantesův jmenovec Saavedra v Příběhu zajatce má strach, že i on bude naražen na kůl. Takové zkušenosti musely být – přinejmenším – traumatické.

Obecně to nebyla příliš humanistická doba a Evropané se svými otroky a zajatci zacházeli se stejnou krutostí – i když na kůl je nenaráželi.“

„Zmínila jste literární postavu Cervantesova jmenovce Saavedry. To jméno později Cervantes přijal za vlastní – dá se tedy říct, že si zvolil druhé jméno podle své vlastní literární postavy?“

„V dramatu Život v Alžíru představuje Saavedra zajatce, který si uchová víru i patriotismus tváří v tvář smrti, možná zidealizovanou verzi samotného autora, stvořenou ještě během zajetí. Ale totéž jméno Cervantes použil také ve hře El gallardo español (Španělský švihák) pro postavu, která kolísá mezi maurskou a křesťanskou identitou. Nakonec se Saavedra stává vedlejší postavou v Příběhu zajatce, kde jistě také představuje autora.

Ve své knize jsem navrhla hypotézu, že jméno Saavedra u Cervantese odkazuje k zážitku alžírského zajetí a hranici mezi křesťanským a muslimským světem. Badatelka Luce López-Baraltová vyšla z mé hypotézy a upozornila na alžírské patronymum Šayb ad-dirā’, které znamená zmrzačená ruka – a právě takové hanlivé přízvisko mohl Cervantes dostat, protože přesně takové zranění si odnesl z bitvy u Lepanta.“

„A co postava arabského učence Sidiho Hameta Ibn Enheliho, vypravěče v románu o donu Quijotovi?“

„Cervantes v románu píše, že příběh o donu Quijotovi pochází ze starého, arabsky psaného sešitu, který on, Cervantes, našel na trhu použitých papírů ve staré židovské čtvrti v Toledu. Volba takového vypravěčského rámce, odkazujícího k muslimské kultuře, ze Španělska nedlouho předtím odstraněné, přesahuje trik s ‚nalezeným rukopisem‘, který byl v literatuře šestnáctého století obvyklý. Od Cervantese je to obrovská ironie odrážející koncepci celého románu.

Ve Španělsku roku 1605, kdy Don Quijote poprvé vyšel, bylo nebezpečné psát a mluvit arabsky, a ještě nebezpečnější psát a mluvit hebrejsky – inkvizice tvrdě potrestala mnoho křesťanů obviněných ze znalosti některého z těchto jazyků. Ale Cervantes čtenářům říká, že na toledském trhu není těžké najít překladatele z arabštiny a že by bylo možné najít překladatele i ze staršího jazyka – čili hebrejštiny…

Mezi lety 1605 a 1615, tedy mezi prvním a druhým dílem Dona Quijota, španělská vláda vypověděla tři sta tisíc morisků a hispano-muslimských konvertitů, čímž ukončila násilnou konverzi muslimů a židů započatou po dobytí Granady roku 1492. Cervantesova volba fiktivního muslimského autora je tedy politické gesto, stejně jako odraz jeho sympatií k islámu a muslimům.

Ještě důležitější je skutečnost, že Sidi Hamet Ibn Enheli uzavírá druhý díl Cervantesova mistrovského díla slavným prohlášením: ‚Výhradně pro mne se narodil don Quijote a já pro něho; on uměl jednat a já psáti; jen my dva jsme jednotou…‘

Cervantes jako velký spisovatel se do španělské literatury zrodil po svém nuceném, ale důvěrném setkání s islámem a lidmi v Alžíru, takže na nejhlubší úrovni Cervantes koexistuje se Sidim Hametem a jejich identity je v Donu Quijotovi téměř nemožné rozlišit. Cervantesova literární tvorba vyznívá jako píseň snášenlivosti i jako návrh na přijetí islámské kultury v její bohatosti. To je možná jedna z největších lekcí, které nám dnes Cervantes může dát.“

II

A třeba jsme ve vězení trpěli často, ba neustále hladem a nedostatkem oděvu, nejvíce nás trápilo, co jsme na každém kroku vidět a slyšet museli, všechny ty nevídané a vskutku neslýchané ukrutnosti, kterých se můj pán dopouštěl na nebohých křesťanských zajatcích. Den co den dal někoho oběsit, jiného na kůl narazit a některému dal zase uši uřezat pro pouhou maličkost a někdy i pro nic za nic, takže i sami Turci uznávali, že to dělá jen tak sobě pro potěchu a že ho jeho povaha pudí, aby zabíjel lidi docela bez rozmyslu. Jenom jeden španělský voják, jistý Saavedra, to s ním dobře uměl, a ačkoli udělal, aby nabyl ztracené svobody, věci, na které si tam budou všichni po léta vzpomínat, nikdy jej Hasan Aga neuhodil ani nedal zbít a zlého slova mu neřekl. Leckdy jsme se báli, že bude i za svůj nejnevinnější kousek naražen na kůl, a on sám se nejednou obával, že takto skončí. Není k tomu teď právě vhodná chvíle, ale jinak bych vám rád pověděl, co ten voják dělával, a zaujalo by vás to a pobavilo jistě mnohem víc než vyprávění o mých vlastních příhodách v Alžíru…

Miguel de Cervantes y Saavedra:
Důmyslný rytíř don Quijote de la Mancha I,
Příběh zajatce, kapitola XL

Když se spojí člověk s nějakou šelmou, třeba s hyenou nebo panterem či s jiným suchozemským zvířetem, zplodí opici, lidoopa nebo něco jiného, podobajícího se člověku. Vždyť ze spojení vepřů a buvolů vznikl slon, ze spojení psů a koz vznikl vepř a ze spojení osla a koně vznikla mula.

Buzurg Ibn Šahrijár:
Divy a záhady Indického oceánu

Jednoho dne přišel do paláce mnich trinitář se zprávou, že Rodrigo pojede domů. Mniši řádu Nejsvětější Trojice pro vykupování zajatců se směli volně pohybovat mezi Alžírem a Evropou, protože domlouvali výkupné. Trinitář bratrům Cervantesovým řekl, že jejich rodina si mohla dovolit vykoupit jenom jednoho z nich, a tak si vybrala toho, který byl levnější.

„Pozdravuj mámu a všechny,“ objal Saavedra bratra.

„Vymyslíme, jak tě odsud dostat,“ ujistil ho Rodrigo.

Saavedra už to měl vymyšlené.

„Najmi loďku. Najdu nějakou pláž, kterou nikdo nehlídá, a vzkážu ti po trinitářích. Řeknu i dalším křesťanům, ať jdou se mnou.“

„Hlavně tady nech derviše,“ řekl Rodrigo na rozloučenou.

Ramadána Pašu natrvalo povolali do Istanbulu, na jeho místo nastoupil nový beylerbey Hasan Paša neboli Hasan Veneziano. Hasan si říkal proto, že se tak jmenoval syn zakladatele alžírského státu Chajruddína Barbarossy, takže to znělo, jako by byl z dobré rodiny. Původně se však jmenoval Andretta, pocházel z Benátek a jako zajatec pirátů se dostal do Tripolisu, kde se zřekl křesťanství. Postupně svým maurským pánům dělal výběrčího daní, účetního anebo pokladníka, až se propracoval k hodnosti, kterou svoje byvší pány převýšil. I mezi Turky se o něm říkalo, že je vrah lidského rodu, někteří o něm dokonce tvrdili, že zblízka páchne krví. Nevěřil v žádného boha a obstojně mluvil španělsky, takže alžírští zvědové španělského krále jeho nástup na trůn přivítali s opatrnou radostí. Hasan Paša rád spával s mladými muži, zato na poslouchání příběhů si nepotrpěl; takže Saavedru, který už nebyl nejmladší, odvedli zpátky do vězení, ačkoli volný pohyb po Alžíru mu byl povolen.

Zahara vymyslela, kde se můžou dál scházet, aby unikli všetečným očím.

„U pobřeží, v místě zvaném El Hamma, má otec zahradu a v ní jeskyni,“ vysvětlila mu. „Zahradníka tam dělá jeden francouzský zajatec, dobrý a mně oddaný člověk. Já do té zahrady jezdívám česat henu, tam za mnou můžeš přijít, je to asi hodinu pěšky za městem.“

„U pobřeží, to se mi hodí,“ usmál se Saavedra.

„Do vězení za tebou snad zase začne chodit Sidi Hamet. Až přijde, řekni mu, že se s ním musím vidět. Když mě tehdy otec odvážel z ostrova Svatého Tomáše, křičela jsem na Sidiho v zoufalství, že ho nenávidím – bojím se, že proto mě už nikdy nevyhledal.“

Zahrada rozkvétala na kusu úrodné země mezi mořem a prvními kopci. Do moře se tam vlévaly čtyři říčky, kterým zajatci říkali podle rajských řek Píšón, Gíchón, Chidekel a Frat. Rostly tam palmy, bambusové traviny, myrty, bílé henovníky, řeřicha i badyán od čínských kupců. O plodiny se staral muž jménem Jean z Navarry, a ten Saavedru vždycky vpustil do jeskyně v nejzazší části zahrady.

„Co Sidi?“ zeptala se Zahara, když prošla otvorem ve skále, s šátkem natrhaných henových listů ze zahrady. Saavedra zavrtěl hlavou. Derviš už za ním do vězení nechodil. Když se na něj Saavedra ptal dozorců, tvářili se, že nechápou, o čem mluví, a líp nedopadla ani stará chůva, kterou k vězeňské bráně vyslala Zahara.

Tou dobou do Alžíru přibyl původem portugalský kněz a doktor kanonického práva Antonio de Sosa. Dalí Mamí ho zajal spolu s dalšími třemi stovkami cestujících z galéry směřující z Barcelony na Maltu a prodal ho židovskému renegátu Mohamedovi, což byl alžírský úředník, alchymista a padělatel peněz. Mohamed byl dobrý obchodník, takže své židovství směnil nejdřív za islám, ten potom za křesťanství a to zase zpátky za islám; všem těm vyznáním přitom důvěřoval jen do té míry, do jaké se dala zpeněžit. Doktora de Sosu držel ve svém domě, pouze občas ho pronajímal přátelům na stavební práce. Kupodivu dovolil svému zajatci opatřovat si knihy a taky pera, inkoust i papíry – snad měl v úmyslu kroniku, na níž jeho učený zajatec pracoval, později prodat. Kromě toho směl de Sosa přijímat návštěvy.

Doktor čekal na výkupné ve svém pokoji, řetězem připoutaný ke zdi, a přitom téměř bez ustání psal anebo četl. Přicházeli za ním křesťanští zajatci, ale i renegáti a poturčenci, aby mu vyprávěli svoje příběhy. Doktor de Sosa každý den zapisoval počty dovezených zajatců, vyptával se na dějiny města a zdejší obyčeje – ty ve svém spisu pečlivě zachycoval a se stejnou pečlivostí odsuzoval coby barbarské.

K jeho nejlepším zpravodajcům patřil Saavedra, protože toho o Alžíru hodně věděl, a navíc se s ním dalo mluvit o literatuře. Saavedra mu dal číst náčrt svojí divadelní hry Život v Alžíru, vyprávěl mu o palácové knihovně, a jaká je škoda, že si Ramadán Paša většinu svazků odvezl do Istanbulu. Vylíčil mu také historii o Sidim Hametovi.

„To je zajímavé,“ kýval doktor de Sosa prošedivělou hlavou. „Tuhle mi jeden zajatec vyprávěl, že před nějakou dobou v přístavu viděl rybáře, jak klackem naklepává chycenou chobotnici. Ten rybář je řecký renegát a chytá chobotnice do amfor.“ De Sosa listoval ve svých poznámkách. „Ponoří amforu na mořské dno a chobotnice, která má ze své přirozenosti touhu zaplňovat skuliny, do ní vpluje. Pak rybář už jen vytáhne amforu do lodi a na pevnině do ní nalije sladkou vodu, aby zvíře vypudil ven.“

Saavedra si trochu netrpělivě poposedl.

„Ten zajatec mi pověděl, že když Řek naklepával svůj úlovek, přiskočil k němu jakýsi kostnatý stařec a volal, ať nechá chobotnici být, že tihle tvorové na měsíci Jupitera staví podmořská města. Prý pocházejí z jiných světů, odkud se k nám protáhli skulinou.“

Saavedra vyskočil na nohy, až řetěz zařinčel.

„Všichni se tomu starému bláznovi samozřejmě vysmáli, ale teď začínám chápat,“ uvažoval doktor de Sosa. „Do své knihy toho vašeho derviše ovšem nezařadím, chci, aby to byla vážná historická práce. Škrtnu proto celou tu příhodu s rybářem a vám ke čtení doporučím spíš cestovatele jménem Leo Africanus a jeho výtečnou práci Descrittione dell’Africa, kterou mi sem donesl jeden laskavý Maur z Fezu…“

Ale to už Saavedra neslyšel, protože mezitím vyběhl z pokoje a hnal se ven.

V přístavu se mu podařilo najít řeckého rybáře a ujistit se, že příhoda s chobotnicí je pravdivá. Řek prý bláznivému starci dal pár ran klackem přes hřbet a on se za velkého smíchu rybářů odbelhal z přístaviště. Co je s ním dál, Řek nevěděl.

„Možná musíme dokončit dervišův příběh, pak se dozvíme, co se s ním stalo,“ napadlo Saavedru.

„Možná,“ přikývla Zahara váhavě.

Došla si k říčce Frat nabrat do misky vodu, vrátila se, namočila henové listy a potom je mnula v prstech, až se proměnily v zelené těsto.

„Tak co se dělo, když jste opustili dvůr límijského sultána?“

Zahara si henovým těstíčkem potřela obličej pro omlazení pleti a opřela se o stěnu jeskyně. Když se nořila do vzpomínek, zavřela oči, jako by usínala.

„Jeli jsme na jih, doprovodit zachráněné maimúny domů.“

O lidojedech a hyenách

Jeli na jih, doprovodit zachráněné maimúny domů. Putovali podél potrubí, které přivádělo vodu z Konga, avšak i přes množství závlahy byla pole límijských vesničanů téměř neplodná. Límiové zrychlovali šíření pouště, když káceli poslední stromy na palivo i na stavební materiál, a jejich vyhublé kozy spásaly zbytky travin. Ty kozy nyní udiveně zdvihaly hlavy k velbloudici, jako by pastvinou projížděla královna.

Serendipita si potravu našla i v nejchudších krajích, a když projížděli vesnicemi, musel ji Sidi Hamet držet dál od palmových plotů, košíků či rohoží. Nejradši ale pojídala trnité akácie a skoro se zdálo, že čím delší a ostřejší mají trny, tím větší z nich má potěšení. Pak na svých dlouhých řasách roznášela pyl z jedné rostliny na druhou, protože velbloudi v poušti nahrazují práci včel.

Dostali se na území zvané sáhil čili pobřeží, pás oddělující saharské moře písku od jižních savan a pralesů. Vídali stáda gazel, songhajské jezdce odpočívající i s koňmi ve stínu akácií a v říčkách mahagonové loďky rybářů.

Sahara se spřátelila s maimúnským chlapcem – jeho smích byl podobný jejímu, takže derviš často nerozeznal, koho z nich právě slyší. Dívka do sebe nasávala řeč maimúnů jako velbloudí mléko, protože jí přišla srozumitelnější než jazyky, jimiž mluvili dospělí kolem ní, a brzy se s maimúny dokázala dorozumět. Sidimu to šlo hůř, těžko opouštěl, co se za celý život naučil. Řeč maimúnů mu zněla jako skřeky a hvizdy.

Projeli územím lidojedů, jichž se ostatní lidé báli a vyprávěli o nich strašidelné příhody. Podle Ibn Battúty jednou malijského sultána přijel navštívit král lidojedů se svým doprovodem a sultán jim poskytl svoji otrokyni, aby jim byla k službám; oni ji snědli a potřeli si tváře její krví. Když potom předstoupili před sultána, pochvalovali si prý zvláště chuť jejích dlaní a ňader. Dervišově výpravě však lidojedi neublížili, protože maso bělochů pokládají za nezralé a maimúnové pro ně nejsou lidé.

Na pláních obklopujících řeku Kongo pozorovali vedle jiných zvířat také tvory jménem hyeny, obývající opuštěná termitiště. Jejich chování je člověku odporné, takže jimi lidé velice pohrdají. Za největší lahůdku považují hyeny vlastní zvratky, pojídají také svá lejna, uléhají do kaluží své moči a kořist usmrcují tak, že jí zaživa vyrvou útroby. Ale tyto hyeny zároveň dovolují svým mláďatům sát mléko mnohem déle než ostatní šelmy a do doupěte jim nosí na hraní rohy ulovených zvířat. Derviš soudil, že pohrdat hyenami je nesprávné.

„Lidé si zase cení kávy z cibetčího lejna,“ pronesl zamyšleně, ačkoli mu nikdo nenaslouchal. „A co se týče many, jíž prorok Músa krmil svůj lid, to byly uschlé výkaly jistého červce žijícího na tamaryšku. Jenom Bůh – On je stvořitel rozličných národů a kmenů – má soudit, jaké obyčeje jsou ty správné.“

O damdamech a obřadech
u posvátných stromů

Když vjeli do pralesa, začala být Serendipita neklidná, ale Sidi Hamet ji vlídnými slovy přesvědčil, aby šla dál. Čeřila porost jako koráb vody oceánu a hlavně strach z její velikosti i cizokrajného zjevu bránil pralesním lidem, aby na dervišovu výpravu zaútočili. Pokřikovali tedy jen z korun stromů – byli podobní maimúnům, ale silnější a hrubší, s širokými plecemi; vesničané žijící v okolí pralesa jim říkají damdamové.3 Tito tvorové stejně jako vesničané vrší kameny u posvátných stromů a nikdo neví, jestli stromové obřady vymysleli damdamové, nebo vesničané a kdo se vlastně po kom opičí.

Na břehu řeky Kongo Sidi Hamet zhotovil člun z vykotlaného kmene, Serendipita vodu přeplavala. Maimúni ani damdamové nedokážou vyrábět lodě a nemohou řeku sami překonat. Žijí tedy na svých březích a nevědí jedni o druhých, což je štěstí zvláště pro maimúny.

3 Damdam znamená zlostný.

„Shledání navrátilců s jejich kmenem bylo radostné, ach, tak bouřlivě radostné, až se o tom ostýchám vyprávět,“ zasnila se Zahara. „Všichni se začali líbat a různě olizovat a oddávat se nestydatostem.“

Saavedra ji chtěl vybídnout, aby klidně zašla do podrobností, ale uvědomil si, že jeho přítomnost přestala vnímat.

O životních zvycích maimúnů

Shledání navrátilců s jejich kmenem bylo bouřlivě radostné. Protože v jejich osadě derviš se Saharou a Serendipitou nějakou dobu zůstali, zjistili, že podobně to vypadá, i když se setkají dva maimúnské kmeny. Zatímco u damdamů takový střet provází spousta řevu a někdy i krve a rozsápaných těl, u maimúnů se obě vůdčí matky – maimúnské kmeny totiž vždy vedou ženy – posadí rozkročmo proti sobě a provozují saháku4 jako dívky v harémech. Posléze se přidají i muži, kteří se, zavěšení přitom často za ruce na větvích, šermují vztyčenými pyji, aby se nakonec obě tlupy prostoupily ve spojení. Derviš přemýšlel, kolik je v tom slasti a kolik soupeření, kolik strachu a kolik radosti, a uvědomil si, že oboje je spjato a že vidí cosi jako bitvy rozkošníků, při nichž není žádný život zmařen, ale naopak občas nějaký počat.

Serendipita uvykala živobytí v pralese, učila se, které traviny a větve jsou hodné jídla, a když se do Sahařiny blízkosti připlížil jedovatý had nebo pavouk, zahnala ho přesně mířeným plivancem. Den plynul jako dva dni, jak říká Šahrazád, a Sahaře se dovršil věk kojení, takže stejně jako Sidi jedla to, co maimúnové – tedy plody stromů, med, vejce ptáků nebo hmyzí larvy; jen listí a syrové maso ulovených opiček návštěvníci vynechali. Maimúnové dovedli vyrábět ostré kamenné nože, ale používali je jen k porcování masa, nikdy ne k boji. Vzácné hostiny, při nichž se opičí maso rozdělovalo, byly jakousi slavností, při níž se pospolitost kmene očišťovala krví, a jedině tehdy jim v očích plál zvířecí výraz.

Sidi Hamet se podivoval, že zručnost, s jakou zhotovují nože, nevyužijí k výrobě sekyr na kácení stromů anebo ke stavbě lodí, ale zdálo se, že svět na druhém břehu řeky ani za hranicí pralesa pro ně vůbec neexistuje. Často se stěhovali jako pouštní nomádi, protože prales stejně jako poušť byl pro zakládání nových osad velký dost. Chvílemi si derviš mezi nimi připadal jako v některé ze sedmi rajských zahrad, ačkoli vždy odolal pobídkám k účasti na jejich obřadech stydké rozkoše.

Hromadnému obcování a tření pohlaví zpravidla předcházely jiné obřady. Maimúnové uctívali vodu, tančili pod vodopády a vzrušeně do nich hleděli; snad v takových chvílích ve zpěněném živlu dokázali zahlédnout přítomnost Boha. Sidi Hamet jednou prohlásil, že tady mu k ničemu není moudrost řecká, perská, latinská ani arabská, jako by byl u konce popsaných cest.

Nakonec i on alespoň částečně porozuměl jejich řeči. Zjistil, že jazyk maimúnů obsahuje daleko víc označení pralesních rostlin a tvorů než jakýkoli jiný jazyk, který znal, ale chybí v něm slovo označující čas. Zároveň učil on je svému jazyku. Chápali rychle, a tak jim derviš vyprávěl příběhy o pouštních džinech nebo o válečných taženích bájného prince Šakkrána, ale maimúnové, ač rozuměli slovům, nechápali, co jimi Sidi Hamet označuje – neznali válku ani touhu po bohatství a zdálo se, alespoň zpočátku, že je takové věci vůbec nezajímají.

Občas se derviš mezi maimúny cítil osaměle. V takových chvílích chodil k okraji pralesa a z houštin sledoval dění v království Kongo. Uklidňoval ho pohled na boje o vládu mezi králem a jeho syny i na portugalské vyslance, kteří si odváželi černochy, aby je pak daleko na západě nutili pěstovat cukrovou třtinu.

Derviš si však nemyslel, že maimúnové jsou lepší než my ostatní. Věřil, že jejich chování předurčuje místo, kde žijí; jak o tom psal velký Al-Džáhiz, než na něj spadla knihovna. Maimúnové žijí v rozlehlém pralese, kde je pro každého dost místa i hojnost jídla a nic je nenutí vést války. Ale i u nich někdy teče krev, a kdyby je kdysi Bůh neoddělil řekou od jejich bratrů, byli by dnes maimúnové i damdamové někým úplně jiným.

4 Saháka znamená tření, přeneseně lesbická láska.

O vyhnání z pralesa

Jak dlouho Sidi Hamet, Sahara a Serendipita žili v osadě maimúnů, jestli rok, nebo několik let, nikdo neví, protože čas pro ně ztratil význam stejně jako pro maimúny. Postupně však derviš zjišťoval, že jeho přítomnost maimúny proměňuje. Chlapec, kterého derviš zachránil z čarodějčiny klece, vyrostl v mladíka, protože maimúni dospívají a taky umírají dřív než ostatní lidé. Poznal svět za řekou a pro všechno, co tam viděl a zažil, se stal vzpurným, zakrýval si pohlaví a neváhal se vzepřít ani matce vůdkyni. Začal si říkat princ Šakkrán a ostatní mladíci mu pozorně naslouchali. Také si půjčoval dervišovo třtinové pero a ryl jím znaky do palmového listu. Předstíral, že píše, a potom to po sobě četl.

V té době onemocněla Sahara. Snad snědla nějaké jedovaté plody, snad ji i přes Serendipitinu péči kousl pavouk – ať tak či tak, tělo jí schvacovala horečka a z jejích střev vycházela odporně páchnoucí břečka.

Jednoho dne do osady vtrhli Límiové vedení modrookou čarodějkou s hadími tvářemi. Přes řeku postavili most, káceli stromy a maimúny zaháněli hloub do pralesa, některé ovšem chytali živé a svazovali je provazy. Šakkrána, který se postavil na odpor s hrdě vypjatou hrudí, jeden z vojáků probodl kopím.

Čarodějka se smála divoce jak královna Abríza a pustila z řetězu svoji ochočenou gepardici. Ta srazila Sidiho Hameta k zemi a postavila se mu na prsa.

„Víš, proč mám na tvářích hadí hlavy spojené v jedno tělo?“ vztyčila se čarodějka nad dervišem.

Sidi Hamet bezmocně zavrtěl hlavou.

„Kdysi jsem dvouhlavého hada chovala ve sklenici. Sledovala jsem ho při krmení, kdy spolu hlavy bojovaly o kořist – každá se snažila uchvátit předhozenou myš, ale ať vyhrála jedna nebo druhá, myš nakonec skončila ve stejném břiše.“

Sidi Hamet pokrčil rameny, jak jen mu gepardice dovolila.

„Nechala jsem si toho hada zvěčnit na tělo, abych na jeho poselství nezapomněla. My dva jsme jako ty dvě hlavy, derviši. Bojujeme spolu o pár opic, v paláci jsi zvítězil ty, dnes já, ale budoucnost, jejich i naše, je daná, a my ji nezměníme.“

„Slyším a poslouchám,“ hlesl derviš.

Vtom čarodějka pohlédla na Saharu, jak se chvěje v horečce. Přestala se smát a odvolala gepardici. Pak poklekla k dívce, vyjmula z vaku pilulky a několik jich vtlačila mezi Sahařiny rty.

„Ten prášek zahubí drobné tvory, kteří napadli její útroby. Dávej jí ho každý den, dokud horečka nezmizí.“

Tak čarodějka s hadími tvářemi zachránila Sahaře život.

Kyvadlo Pána času se opět dalo do pohybu. Sidi Hamet v troskách osady maimúnů osedlal Serendipitu, rozloučil se s čarodějkou a pak se Saharou a s těžkým srdcem vyjel z pralesa, odkud bylo ještě dlouho slyšet údery sekyr.

Zahara si šátkem setřela zelenou masku, beztak rozmáčenou od slz, a vyšla z jeskyně, aby si omyla obličej v říčce Frat.

Saavedra se chtěl podivit, jak to, že si Zahara všechno tak přesně pamatuje, když tehdy měla za sebou teprve první krůčky, ale napadlo ho, že o cestě na jih slýchala z dervišových vyprávění a jako štěp to naroubovala na první výhonky vlastní paměti.

„Čekám dítě,“ řekla mu na příští schůzce v zahradě.

„Se mnou?“ vyhrkl Saavedra.

„Ne, proti tobě,“ obrátila oči k obloze. „Samozřejmě že s tebou, co si o mně myslíš?“

Saavedra se rozesmál a ona se smála taky.

Pohlédl do dálky, kde se na úpatí hory točily větrné mlýny, a měl chuť zápasit s obry. Věděl, že musí Zaharu i s dítětem dostat do Španělska.

O malbách na tělech žen i na křídlech ptáků

Nemohli pokračovat dál na jih, protože by museli projít královstvím Kongo, kde po čarodějčině vpádu do pralesa byli lidé přicházející ze země Límiů pokládáni za nepřátele a sultánovy zvědy. Vydali se proto na severozápad. Opustili povodí řeky Kongo a putovali okrajem pouště, kde se beztak pohybovali s největší jistotou.

Sahara ráda naslouchala písním dun, jež si oblíbil už Marco Polo, písním zrozeným z vln zvuků při sesuvech písku, vícehlasému zpěvu, který je někdy zvonivý a jindy připomíná burácení hromu, podle druhu a velikosti písečných zrn. Tábořili u solných jezer a večer co večer s úžasem pozorovali, jak se rozsvěcí hvězdy, náhle, jako by dobří džinové nad jejich hlavami zažehli pochodně.

Jedné noci, pod měsícem ostřejším než osmanská šavle, se do jejich tábořiště vkradli bojovníci arabského kmene dihanů.5 Unesli Saharu a odvezli ji do hlubin pouště, do skal, v nichž bylo kdysi vytesáno město. Trosky toho města, zpola zaváté pískem, dihanové obývali spolu s kobrami, ještěry a dikobrazy.

Dihanové zbožňují smrt a chovají odpor k plození dětí, takže potomky si opatřují nejčastěji únosy na loupeživých výpravách. Když se lidé z přepadených vesnic brání, je mnohdy nějaký dihanský bojovník zabit, takže tyto nájezdy jsou pro dihany zároveň vítaným zdrojem pohřbů.

Jejich vztah ke smrti a pohřbívání vychází z toho, že se považují za dědice lidí, kteří v pradávných dobách město vystavěli. Nikdo neví, proč ho tito první lidé posléze opustili – podle jednoho příběhu je vyhnaly nájezdy dihanů, podle jiného spíš nakažení komáři, přivábení do města stády dobytka, podle třetího na onom lidu ležela neznámá kletba a podle čtvrtého původní obyvatelé vyčerpali úrodnou půdu, vykáceli stromy a jejich město vyschlo. Je možné, že všechny čtyři příběhy jsou pravdivé.

Dihanové dovedou číst písmo tohoto zmizelého lidu; jenže slova básníků a učenců, zapisovaná na tenké pergameny nebo křehké papyry, se dávno změnila v prach rozvátý pouštním větrem – a zachovaly se jen bezvýznamné pozdravy kupců vryté do velbloudích kostí a hlavně nápisy na hrobech. Dihanové se tak stali dědici někdejšího pohřebnictví a prastaré kamenné náhrobky se snaží zastínit náhrobky vlastními, čím dál většími, a do nich vrývají stále delší smuteční řeči v mrtvém jazyce. Této činnosti věnují dihanští muži většinu času, pokud zrovna neloupí. Jednotlivé rody spolu soupeří, kdo bude mít vyšší, vznešenější náhrobek s delším žalozpěvem.

Dihanské ženy zase krášlí těla nebožtíků nádhernými malbami. Aby se ve svém umění zdokonalovaly a nevyšly ze cviku, když není dost mrtvých, malují i na svá vlastní těla. Tomuto zvyku vděčí jejich kmen za své jméno. A co mělo původně být jen cvičením a přípravou na zdobení nebožtíků, postupem času nalezlo smysl samo v sobě a stalo se pro ženy vášní, stejně jako pro muže tesání náhrobků. I před cizinci dihanky ochotně odhalují nahotu svých maleb – a dihanští muži necítí žárlivost, jako by všechny věci života byly pod úroveň tohoto lidu.

Při svých loupeživých nájezdech dihanové chytají pro své ženy ptáky a motýly s pestrobarevnými kresbami na křídlech, na břehu řeky Kongo sbírají plže s ulitami stočenými ve zlatém řezu; pro jejich krásu je propichují jehlami. V okolí svého města také sbírají mrtvoly tažných ptáků, kteří padli vyčerpáním, protože poušť se rok co rok rozšiřuje. Dihanské ženy vzory z ptačích křídel či ulit vkládají do svých arabesek a jejich malby jsou jako snění o jiném, lepším světě.

5 Dihan znamená malíř.

Saavedra si novýma očima prohlédl malbu na Zahařině lýtku.

Zachytila jeho pohled a přikývla.

„Já dnes rozvíjím dihanský styl, proto jsou moje malby mezi pašovými ženami tak žádané.“

O kapkách krve

Ráno se Sidi Hamet se Serendipitou vzbudili a místo Sahary našli jen její náhrdelník z úlomků skořápek pštrosích vajec, pohozený na okraji tábořiště. Ulekli se o to víc, že na místě našli krev – byla tam proto, že se jeden neopatrný dihan ve tmě bodl o vlastní kopí, ale derviš pochopitelně myslel, že je to krev Sahařina.

Sledovali tedy kapky krve a ty je zavedly až na dohled pouštních skal. Dojeli před kamennou bránu s propadlou klenbou a tam Sidi Hamet žádal navrácení svojí dcery. Dihanové mu neublížili, protože dervišové bývají mezi Araby pokládáni za neškodné blázny – a naopak, opravdoví blázni bývají považováni za svaté muže –, Saharu však vrátit odmítli.

„Vykoupím její propuštění vyprávěním příběhů,“ zvolal Sidi Hamet.

„Nás žádné příběhy nezajímají,“ smáli se mu ze skal.

„Ani o smrti?“ zkusil to ještě Sidi Hamet, protože o největší vášni dihanů už četl.

Z hradeb bylo chvíli slyšet jen nezřetelný šum poradních hlasů.

„Tak dobře,“ ozvalo se nakonec. „Zkus něco o smrti.“

A Sidi Hamet si vzpomněl, co ho do pouštního města zavedlo, a vyprávěl dihanům pověst o kapkách krve, kterou na počátku své cesty, v karavaně putující do země Límiů, vyslechl od jednoho kupce z Maledivských ostrovů.

„Když se krátce po začátku odlivu vrátil mladý rybář domů, řekl ženě, aby zavřela dveře. Překvapilo ji to, protože vždycky nechávali od úsvitu do soumraku otevřeno pro návštěvy.

Ještě víc ji znejistilo, že její muž, který se nikdy nebál žraloků ani lidí, se teď chvěl strachy. Vyprávěl jí, že na moři připlula jiná rybářská loďka k té jeho a kdosi, koho znal, bezmyšlenkovitě zvolal jeho jméno. A protože se zrovna plavili přes temné vody, mohl to jméno zaslechnout zlý duch.

Žena svého muže uklidňovala a připravila mu k večeři jeho oblíbené kokosové palačinky.

Imám svolával k poslední modlitbě, ptáky na obloze vystřídali kaloni a rybář byl čím dál vystrašenější. Nechtěl jít ven ani na záchod, takže mu žena přinesla na vykonání potřeby velký hrnec. V noci ho pevně objímala a šeptala mu uklidňující slůvka, ale muž sotva zamhouřil oko.

Ráno nešel rybařit a zůstal doma za zavřenými dveřmi. Řekl ženě, aby dovnitř nikoho nepouštěla, ale ona ho přesvědčila, aby směla přivést aspoň fanditu, čaroděje, že ten jistě dokáže pomoci. Běžela na druhý konec vesnice, kde fandita žil, a cestou zahlédla manželovu plachetnici z palmového dřeva, jedinou loď kotvící u břehu.

Čaroděj rybářovu ženu vyslechl a doprovodil ji zpátky domů, kde na jejím manželovi celé odpoledne prováděl jakási kouzla.

Tři další dlouhé noci a dny však proběhly úplně stejně a žena se začala smiřovat s manželovým rozpoložením. Lidé ve vesnici říkali, že mladý rybář zešílel, ale žena všechny ujišťovala, že je jenom nemocný.

Stále se ho snažila rozveselit a hýčkala ho, jak jen dokázala. Pátého dne odpoledne to vypadalo, že se jeho stav zlepšil, ale muž pořád odmítal vyjít ven a trval na tom, aby byly přední i zadní dveře pevně zavřené. Ten večer se mělo konat výroční čtení z Fátihy, první kapitoly Koránu, za rybářova zemřelého otce a žena musela jít do domu jeho rodiny pomáhat s přípravou slavnosti.

Rybář chtěl, aby zůstala večer s ním, ale ona věděla, jak je důležité jít a zúčastnit se slavnosti. Láskyplně se na svého muže usmála a řekla, že uplynulo už několik dní a nic zlého se nestalo. Slíbila mu přinést něco dobrého ze sváteční večeře, potom otevřela dveře a vstoupila do zářivého dne, v němž z korun palem zpívali ptáci. Zaslechla za sebou, jak muž přibouchl dveře a zajistil je západkou.

V domě rybářovy rodiny pomáhala ostatním ženám v kuchyni, drtila koření, a když se jí ptali na manžela, odpovídala jen, že je nemocný.

Chvíli po večerní modlitbě začali do domu proudit hosté. Podávaly se nejvybranější pokrmy z ryb, kokosu a rýže, potom se na počest rybářova otce předčítaly verše z Fátihy, a když slavnost skončila, dostali návštěvníci na cestu ještě betelové listy a hrst oříšků. Rybářova žena potom musela umýt nádobí a pomoci s úklidem.

Domů se vracela pozdě v noci, unavená, ale šťastná a v míse a v banánovém listu, které vyvažovala na hlavě, nesla manželovi jeho oblíbené lahůdky.

Čekala, že dveře jejich domu budou zavřené. Ale když se přiblížila, zjistila, že jsou dokořán a olejová lampa uvnitř zhasla. Zavolala na svého muže, ale odpovědí byla jen temnota. Vešla do domu, zapálila lampu a viděla, že dům je prázdný. Pohlédla na postel – na matraci byla velká skvrna od krve. Když se podívala na podlahu, našla tam chodníček krvavých kapek vedoucí od postele ke dveřím. S tlukoucím srdcem a s lampou v ruce se vydala po stopě. Šla a dlouho nevzhlédla od řady temných skvrnek v písku.

Najednou si uvědomila, že stojí na břehu moře, a náhlý poryv větru sfoukl lampu. Žena pohlédla na temné vody i zamračený obzor ve slábnoucím světle měsíce a v zoufalství se rozkřičela. Pak jí poklesla ramena a ona se dala do pláče.“

O vysvobození ze skalního města

Dihanům se příběh líbil, ale propustit Saharu stejně odmítli. Alespoň však Sidi Hamet i Serendipita směli zůstat ve městě a s dívkou se vídat, takže dervišova rodina byla zase pohromadě.

Sidi Hamet procházel ulicemi vytesanými do skály. Kamenné věžičky na střechách zvané malqaf, které kdysi sloužily jako lapače větru, byly ucpané pískem, takže už dávno neochlazovaly vnitřky budov, ale nezdálo se, že by to dihanům vadilo. Derviš nahlížel do neobydlených domů, v jejichž pokojích bylo po pás písku; jinak však pouštní ovzduší zachovalo prvotní vzhled příbytků, takže se zdálo, jako by je původní vlastníci opustili teprve včera. Prohlížel si také zavlažovací soustavy, o jejichž využitelnosti dihanové nevěděli nic.

Vzpomněl si na dívky u bazénu i palmové háje a uvědomil si, že toto město spatřil na Měsíci, když namířil dalekohled do vesmírného oka. Možná že spíš než oko to tedy bylo zrcadlo vracející odraz ze Země, jen o staletí zpožděný.

Vyprávěl dihanům o tom, co tehdy viděl – o lázních s horkou vodou, o kanalizaci, o nymfeu s fontánou zasvěcenou božstvům pramenů –, ale neudělalo to na ně žádný dojem. Nezajímala je božstva pramenů, měli své bohy, a ani o ty se vlastně příliš nezajímali, kromě boha smrti. Dihanové byli snášenliví vůči cizímu, svoje zvyky nikomu nevnucovali, ale hlavně z nezájmu a přezíravosti. Věřili, že jsou beztak předurčení, aby jednou vládli světu – tato víra vycházela z pradávného dihanského mýtu, jehož znění už však dávno všichni zapomněli.

I v dihanském městě, stejně jako mezi maimúny, se kyvadlo Pána času zastavilo. Ale zatímco v pralese derviš neustále prožíval bezprostřednost okamžiku, v troskách pouštního města byla každá chvíle nekonečná jako smrt. Nakonec Saharu zachránilo, že ačkoli malování na tělo jí šlo lépe než ostatním uneseným dětem, na rozdíl od nich nikdy nedokázala přijmout dihanský způsob života. Pořád snila o době strávené s maimúny. Byla zvláštní dítě, a dihanové dokonce říkali, že jim připomíná opičí mládě. Proto ji nakonec propustili a dervišova výprava mohla pokračovat v cestě na západ.

Cosi po nich však ve skalním městě přece jen zůstalo. U kašny bývalého nymfea zanechala Serendipita lejno plné pistáciových semen. A protože velbloudice občas dokázala konat zázraky, jedno ze semen ve zpustlé půdě ucítilo prameny spodních vod a dalo život pistáciovníku. Ten vyroste do obřích rozměrů a jeho stín bude ještě stovky let návštěvníkům trosek města skýtat úlevu od saharského slunce.

Nadešla Noc světel. Turci a Maurové slavili konec ramadánu, mešity byly rozsvícené, všichni opilí a Rodrigo od trinitářů věděl, že právě tuto noc má s lodicí přistát na pláži u El Hammy. Zahara přišla po setmění do zahrady, protože dostala Saavedrův vzkaz. Měla obyčejné volné šaty a pod nimi se jí klenul nový život jako měsíc v úplňku. Když ji Jean z Navarry vpouštěl brankou, tajemně se usmíval.

Zahara prošla otvorem ve skále a uviděla, že jeskyně je plná lidí. Byl tu doktor de Sosa, vojáci z galéry Slunce a další křesťanští zajatci. Saavedra vstal a objal ji.

„Přivedl sis přátele?“ řekla v rozpacích.

„Mám pro tebe překvapení,“ odpověděl a oči mu nezdravě plály jako Sidimu Hametovi na začátku našeho vyprávění.

„Vyschnul ti mozek v pouštním větru?!“ vytrhla se mu, protože pochopila.

„Odplujeme domů, budeme mít svatbu v kostele, představím tě matce,“ chrlil na ni, co měl připraveno.

„Kdyby jí radši vmíchal do jídla trochu krétského bandže,“ šeptl jeden zajatec z galéry Slunce druhému. „To je osvědčené uspávadlo.“

„Dostanu hodnost u dvora, jsem válečný hrdina,“ pokračoval vzrušeně Saavedra. „Ale bude se nám žít dobře, i kdybych měl skončit jako berník v Manche a ty bys pěstovala česnek mezi větrnými mlýny. Na Sidiho Hameta si ani nevzpomeneme.“

Ostatní zajatci se dívali do země, tušili už, jak tohle dopadne.

„Jsi blázen,“ řekla. „Jsem doma tady, nepůjdu do Španělska.“

„Moji zemi si zamiluješ! Všechno ti ukážu, divadla, katedrály i přístavy, kam připlouvají karavely obtěžkané zlatem…“

„Tvoji zemi?“ řekla chladně. „Víš, proč se tak jmenuje, ta tvoje La Mancha?“

Saavedra se zarazil, s takovou otázkou nepočítal.

Doktor de Sosa nevydržel napětí okamžiku.

„Je to z arabštiny,“ vyhrkl. „Al-manša znamená suchá země.“

Zahara přikývla.

„Bez nás byste nebyli nic,“ řekla a bez dalšího slova vyšla z jeskyně.

Saavedra se hnal za ní, popadl ji do náruče, ona začala křičet. Její kleštěnci, kteří čekali před brankou, křičeli s ní a zanedlouho přiběhli první janičáři. Chvíli poté už Saavedru s dalšími zajatci odváděli. „Nenávidím tě!“ vykřikla za ním Zahara, když popadla dech mezi dvěma nárazy breku, a bolelo to, jako by do něj vrazila hrot ohnivého ghúlího kopí.

Když se potom ve svitu měsíce zjevila lodice, uviděl Rodrigo už jen prázdnou pláž s pískem zrytým od zápasících těl.

V sále blaženosti zbývalo na policích jenom pár knih. Saavedra později pochopí, proč Ramadán Paša svému nástupci zanechal právě tyhle. Teď nad tím ale neměl čas přemýšlet, protože byl do sálu spolu s ostatními zajatci přivlečen v řetězech a odkapávala z něj krev.

„Celé jsem to vymyslel já, jenom já si zasloužím zemřít!“ pronesl hrdě jako ve své divadelní hře.

„To jistě zasloužíš,“ přikývl Hasan Paša, usazený na trůně s nohama zkříženýma pod sebou. „V Alžíru se o tobě mluví, trochu moc na můj vkus. Když ses prvně pokusil o útěk, měl ti můj předchůdce dát něco useknout, a ne si od tebe nechat povídat pohádky na dobrou noc. Teď jsi to zkusil podruhé, a zase máš mocného zastánce.“

„Koho?“ Saavedra vypadl z role.

„Hadžiho Murata, otce naší Zahary,“ ušklíbl se paša.

Saavedra pochopil, že o tom se v Alžíru mluví taky.

„Vykoupí tě na svobodu, když zůstaneš ve městě, necháš se obřezat, proneseš první súru Koránu a vezmeš si jeho dceru za ženu. Jestli odmítneš, osobně tě prý narazí na kůl.“

Snad démon Azazel v tu chvíli seslal do vojákovy hlavy představu života v Alžíru. Saavedra uviděl sám sebe v hedvábném kaftanu, jak za soumraku se Zaharou usedají na střeše svého domu a nastavují tváře nočnímu větru. Potom scházejí dolů, kde spí jejich dítě, a uléhají na rohože vedle něj. Přes den Saavedra pracuje na své knize Důmyslný derviš Sidi Hamet Ibn Enheli a jednou se na této straně moře stane věhlasným spisovatelem.

„To nejde, s tím Koránem!“ vykřikl za jeho zády doktor de Sosa.

Kleštěnci ho šlehli důtkami a Saavedra sykl, jako by tu ránu dostal sám.

Démon Azazel odlétl zpátky do pouště.

„To nejde, s tím Koránem,“ hlesl Saavedra.

V sále se rozhostilo ticho.

„Inšalláh,“ pronesl Hasan Paša posměšně. „V tom případě tě buď dám zabít, jenže se trochu obávám, aby se z tebe nestal mučedník, nemluvě o ztrátě peněz za výkupné – anebo tě zesměšním, ať se o tobě mluví dál, ale jako o bláznovi. Koupím tě od Dalího Mamího a budu tě chovat na dvoře na řetěze jako psa, jako svůj talasm. Všichni uvidí, že ten, kdo spřádal pošetilé plány na útěk, je pod pevnou rukou Hasana Paši bezmocnější než zvíře.“

Saavedra přemýšlel.

„A můžu na tom dvoře mít psací potřeby?“

„Jsi opravdu blázen,“ smál se paša. „To víš, že můžeš, budu ti z okna házet papíry jako psovi kosti.“

„Slyším a poslouchám.“

Bylo rozhodnuto, dva janičáři přistoupili a odvlekli Saavedru k ostatním zajatcům.

„Teď vyřídíme Jeana z Navarry,“ nahlédl paša do soupisu.

Vojáci předvedli zahradníka, který se třásl po celém těle.

„Ušetři jeho život, celé jsem to vymyslel já,“ zvolal zase Saavedra, ale paša už mu nevěnoval pozornost. Místo toho stručně promluvil k Jeanovi z Navarry.

„Zradil jsi svého pána, jeho dceru vydal křesťanům. Dám tě pověsit za nohu, dokud se nezadusíš vlastní krví.“

A jak řekl, tak udělal.

Saavedra sledoval popravu, na krku obojek vykládaný démanty, připoutaný zlatým řetězem ke zdi paláce, a přemýšlel, jak zahradníkovu smrt pomstít.

Nádvořím chodily dívky z harému. Před pašovým psem se nezahalovaly, a tak Saavedra viděl na jejich tvářích, rukou i nohou Zahařiny malby henou, dihanské arabesky, které však už nebyly radostnými obrazy oslavujícími život – z těžkých linek šel smutek a dívky z harému jako by se pod tou tíhou trochu prohýbaly. Vzhlédl k Zahařinu oknu, ale zůstávalo zavřené. Snažil se jí po dívkách doručit dopis, ony ho ale obcházely obloukem, jako by byl nechtěné domácí zvíře, a když na ně volal své prosby, odvracely tvář. Pak přiskočil kleštěnec a přetáhl Saavedru holí, aby byl zticha.

Když Saavedra lezl spráskaný do boudy, myslel na to, že musí dokončit psaní o cestách Sidiho Hameta – věřil, že na konci těch cest ho čeká vysvobození. Vzpomněl si, jak mu Zahara vyprávěla o hostině na ostrově Svatého Tomáše, při níž poznala svého skutečného otce, a zkusil vymyslet, jak k tomu došlo.

O vzdálených ostrovech

K západnímu pobřeží doputovali v noci na neděli, jíž my křesťané říkáme masopustní. Serendipita ulehla do písku a Sidi Hamet i Sahara se schoulili k jejímu boku, aby je tělo velbloudice chránilo před oceánským větrem. Jen co ulehla, začala Serendipita skřípat zuby, což znamenalo, že spí. Sidi Hamet i Sahara se už dávno naučili brát ten skřípot jako běžnou, ba nezbytnou součást svých nocí. Dívka si před usnutím nepokládala dervišovu dlaň na hruď jako v prvním díle této historie, místo toho si navykla svírat v dlani jeho prst.

Sidi Hamet ještě chvíli sledoval tu spící zmenšeninu člověka. Na hlavě jí bujela hříva hustých černých vlasů, připomínající chocholy maimúnů, ústa měla pootevřená, oblou tvář nabílenou měsíčním světlem. Sahara občas ze snu plakala, jindy se smála a někdy se budila s neutěšitelným křikem – dětský noční svět byl dervišovi vzdáleným ostrovem, kam nedoletí ani kůň z ebenu. Někdy i ze spánku sahala po dervišově ruce, jako by se potřebovala uzemnit při nočním letu, jindy pokojně odfukovala jako pouštní ježek.

Sidi Hamet si sotva stačil zdřímnout a na balkonech východu už začala jitřenka ukazovat svoje jasné líce. Krátce nato se z dálky rozezněly šalmaje a bubny, vzápětí i zvuky rolniček. Zatímco jitřenka ustupovala slunci, vstali derviš, Sahara i Serendipita a rozhlíželi se kolem sebe.

Poprvé spatřili oceán. Derviš z Alžíru znal moře, kterému se však přezdívalo „turecké jezero“ – turecké proto, že si ho podmanili Osmané, a jezero proto, že bylo ze všech stran obklopené zemí a jeho vody byly klidné a mírné –, takže pohled na nekonečnost těchto vod zbrázděných obřími vlnami ho ohromil skoro stejně jako Saharu; ta ze sebe vyrážela radostné skřeky a rozhazovala mokrý písek. Jenom Serendipita oceán pokojně přehlížela svým jediným okem, protože nic pozemského ji nemohlo překvapit.

Před nimi se z vod klenula silueta ostrova Svatého Tomáše, z níž trčel obrys štíhlé hory Pico Cão Grande, jako by tam ghúlí matka zapíchla obří jehlu. Mezi ostrovem a pevninou pluly galéry opentlené vlajkami a praporky, které se třepetaly v ranním větru. Z nitra lodí zněly trubky, polnice i píšťaly a vojáci na galérách stříleli slavnostní salvy z děl, další děla jim odpovídala ze svatotomášských hradeb a městských tvrzí.

„Voda plná života, rozjásaná země, jasný vzduch,“ vydechl derviš, jako by to někam zapisoval.

Vtom si všiml, že jim pluje v ústrety lodice. Postupně rozeznával černé veslaře v bílých šatech i vznešeného, po evropsku oblečeného muže na přídi, jak na ně mává.

Karavany totiž rozšířily zprávu, že na západ putuje potulný derviš, který tvrdí, že byl na Měsíci, opice považuje za lidi a vůbec vypráví spoustu bláznivých povídaček. Kapitán Svatého Tomáše tedy nechal Sidiho Hameta vyhlížet, a když hlídky derviše konečně uviděly na břehu oceánu, dal pro něj vypravit veslici. Kapitán i jeho žena byli veselé kopy, a protože na ostrově právě probíhaly oslavy karnevalu, rozhodli se využít Sidiho Hameta a ztropit na jeho účet pár šprýmů.

Ostrov pojmenovaný po apoštolu Tomášovi, který hlásal Boží slovo mezi vzdálenými národy, byl portugalskou kolonií a sloužil především jako překladiště otroků. Protože do osidlování tak odlehlého místa se nikomu nechtělo, nařídil portugalský král odebírat syny židovským rodinám, dát je pokřtít a Svatého Tomáše jimi osídlit, společně s trestanci a dalšími lidmi, kteří by v Portugalsku zasloužili smrt. Ti se tedy stali ostrovní honorací, do níž časem pronikali i osvobození mulati a černoši. To všechno dohromady Svatému Tomášovi dodávalo bezmála alžírskou renegátskou divokost.

„Vítejte pod vlajkou portugalského krále,“ pozdravil derviše kapitán, když seskočil z paluby do mělké vody.

O Borgesovi, svinském lovu a dervišově slávě

„Na dnešní večer jsem do zámku pozval samé znamenité hosty, ale vy mezi nimi budete zářit jako nejjasnější démant,“ snažil se kapitán překřičet bubny a píšťaly, když projížděli městem.

Kapitán ostrovu vládl, ač nebyl jeho nejvyšším představitelem. Tím byl guvernér Borges. Jeho praděd Álvaro Borges patřil k prvním osadníkům, ovšem zanechal po sobě jen políčko cukrové třtiny a vyhublou kobylu; otec současného guvernéra ale na ostrově zbudoval vodní mlýny a díky nim se výroba cukru doslova roztočila do nevídaných obrátek. Guvernér Borges trávil dny i noci ve své podkrovní komnatě. Rozhodl se znovu stvořit epos songhajských lidových vypravěčů o králi Sundžátovi, místo přepisování a překládání však opakoval krok po kroku jejich tance i hrdelní nápěv. Chtěl prý předejít marnosti čekající na veškeré lidské úsilí, a pustil se rovnou do něčeho předem bezcenného. O guvernéru Borgesovi se říkalo, že je Homérem tohoto ostrova, snad proto, že byl slepý, a taky že si ostrované nebyli jistí, jestli doopravdy existuje.6

Na ulicích vířili písek lidé v maskách lvů, slonů či buvolů. Otrokáři v převleku za otroky chrastili řetězy, lidé z věží svrhávali živé kozly a v kostele se sloužila oslí mše. Z Benátek dorazila na ostrov také kratochvíle zvaná „svinský lov“: Deset slepých bylo vybráno a oblečeno do zbroje i kyrysu, do rukou dostali sochory. Na místě určeném k lovu byl do země zatlučen kůl a k němu na dlouhém provaze přivázané prase. Vepř kvičel a snažil se uprchnout, slepí lovci ho měli najít a zabít. Komu se to podařilo jedinou ranou, získal prase a deset zlatých k tomu. Občas lovec zasáhl místo zvířete jiného lovce, a to potom bylo mezi přihlížejícími veselo, když se jeden slepec válel po zemi a ostatní ho tloukli, považujíce ho za vepře.

Na náměstí se odehrávalo divoké taneční představení danço-kongo. V zuřivém rytmu bubnů a jakéhosi nástroje vyrobeného z kusu bambusu tu vířili tanečníci a tanečnice představující scény z plantáže, kde hloupí a pošetilí běloši vládnou udatným a krásným černochům. Všichni měli barevné šaty, jichž se postupně zbavovali, několik mužů tančilo na chůdách. Někteří tanečníci představovali anděly, jiní ďábly, Sidi Hamet rozpoznal ještě postavy čarodějky, blázna a opice.

Už v přístavu kapitán oblékl derviše do slavnostního pláště, který měl vzadu přišitý kus pergamenu s nápisem: Tohle je Sidi Hamet Ibn Enheli. Když projížděli, hudba utichala, lidé ustávali v tanci, nahlas si slabikovali tu větu a derviš byl potěšený, že ho na ostrově Svatého Tomáše každý zná.

6 Autor této historie zřejmě nezamýšlel vytvořit aluzi na argentinského spisovatele 20. věku; ačkoli – vzhledem k tomu, že vesmír je zahradou, v které se cestičky rozvětvují – proč by se tvůrce povídky Autor Quijota Pierre Menard nemohl sám ocitnout v textu napsaném staletí před svým narozením. Každopádně přinejmenším postava guvernérova předka Álvara Borgese, který po sobě na ostrově Svatého Tomáše opravdu nezanechal o mnoho víc než menší pole a pár hospodářských zvířat, je historicky doložená.

O dušených netopýrech, válce sultána s králem a tlapách obrů

Do čela tabule se posadil kapitán ve slavnostním úboru, na krku kříž z červeného zlata a na hlavě černý klobouk, jaký nosil Vasco da Gama. Po boku mu usedla jeho žena, mulatka oblečená v evropských šatech přizdobených pštrosím peřím. Bílé ženy na ostrov přijížděly spíš výjimečně, takže už první osadníci si brali do loží své černé otrokyně. Mulatským dětem, co takto přišly na svět, pak otcové psali propouštěcí listy, aby je vysvobodili z otroctví. To byl i případ kapitánovy ženy, která sama byla zdatnou obchodnicí s otroky.

U stolu dále seděli kupci z Kastilie, Francie, Janova, Maroka, Alžíru a dalších zemí, kteří na ostrov přijeli za obchodem, a jejich tlumočníci. Když se usadili i Sidi Hamet se Saharou, začali Pygmejové v šaškovských kostýmech hrát na bubínky a lokajové přinášeli na stůl banány vařené s cukrem, jídla z uzených ryb, krevet a rozličných druhů zeleniny, kořeněné rajskými zrnky aframomu, dušené netopýry a jako zákusky smažené kokosové placičky. K pití rozlévali kokosovou vodu, pivo a aquardente, kořalku z cukrové třtiny.

Kapitán přítomné zpravil o tom, jak probíhala válka límijského sultána s konžským králem. V sultánově vojsku prý kráčeli do boje Límiové s rudými papouščími pery ve vlasech, meči z damascénské oceli a cvičenými gepardy, trpaslíci s foukačkami i toulci otrávených šipek, a z pralesa byli dokonce dovezeni damani, kteří vytloukali pochodový rytmus pěstmi do svých mohutných hrudníků.

Říše Kongo byla už řadu let pod vlivem Portugalců, tamní králové přijímali portugalská jména, nechávali se pokřtít a prodávali kapitánovi černochy do otroctví. Proto teď kapitán konžskému králi půjčil muškety a pár menších děl. S jejich pomocí bojovníci Konga nejenže snadno pobili sultánovo vojsko, ale ještě Límiům odřízli přístup k řece Kongo, zabrali solné doly a v nekonečných karavanách odvezli všechno zlato z města Kebbe. Aby límijský sultán mohl konžskému králi dál platit za vodu, musel Portugalcům začít prodávat svoje černochy do otroctví.

Když kapitán skončil své poučné vyprávění, bavil derviš společnost různými dojmy z cest. Mluvil o pouštních slonech, kteří si na rozdíl od slonů ze savan utrhnou tu a tam pár lístků zeleně a nikdy neoberou celý strom, a taky o pouštních lvech, jejichž zápasy nikdy nekončí smrtí – sloni i lvi z pouště vědí, že ohleduplnost je nutná k přežití rodu. Mluvil také o zkamenělých otiscích tlap obrů, kteří podle stop připomínají draky a museli žít v dobách, kdy na místě pouště rostly lesy, a potom ještě o zkamenělinách ryb z časů, kdy se na místě pouště rozlévalo moře.

Kupci se jeho bláznovstvím dobře bavili, zatímco Sahara do stolu vrývala nehty dihanské arabesky.

O kouzelné hlavě z ostrova Barataria

Po jídle kapitán přítomné vyzval, aby ho následovali do vedlejší síně. Byla to prázdná místnost, kde stál jako jediná ozdoba stůl, podle všeho z jaspisu, spočívající jen na jedné noze z téhož nerostu; a na něm stála hlava vytesaná z palmového dřeva.

„Tuto hlavu přivezli naši námořníci z liduprázdného ostrova Barataria,“ řekl kapitán. „Jméno toho ostrova mi prozradila ona sama. Je totiž kouzelná a má tu moc, že dovede odpovědět na jakoukoli otázku. Baratarijci byli šikovní kouzelníci, sledovali směr větrů, zaznamenávali rozličná znamení, pozorovali souhvězdí, všímali si jejich postavení a z jejich rukou vzešlo tohle dokonalé dílo. Když dovolíte, předvedu vám to.“

Přiložil rty k palmovému uchu a pronesl tiše, ovšem tak, aby nikomu neušlo ani slovo: „Pověz mi, hlavo, při kouzelné moci, kterou v sobě máš: kdo jsem?“

A hlava otevřela oči a jasným, zřetelným hlasem odpověděla: „Sloužíš králi jako kapitán ostrova Svatého Tomáše, ale kdo jsi, to víš nejlépe sám.“

Pak zase oči zavřela.

Přítomní se rozesmáli, protože pochopili, že hlava je automaton. Takové mluvící a pohyblivé sochy sestrojoval už Řek Daidalos a po něm řada dalších učenců včetně Al-Džazarího nebo Leonarda da Vinci. Kapitánův automaton ani nebyl obzvlášť důmyslný. Palmová hlava byla dutá, stejně jako stůl i jeho noha, a dutinou vedl drátek na ovládání očních víček a taky plechová trubka; oboje ústilo v místnosti o patro níž. Tam byl připraven kapitánův synovec jménem Miguel, bakalář z univerzity v Salamance, který pro strýce hlavu vyrobil a teď jí plechovou trubkou propůjčoval svůj hlas.

Jediný, kdo hlavu považoval za dílo kouzelníků, byl Sidi Hamet.

„Zkuste se baratarijské hlavy také na něco zeptat, ctihodný derviši,“ vybídl ho s potměšilým úsměvem kapitán, ale Sidi Hamet ze skromnosti trval na tom, aby nejdřív přišla řada na vznešenější hosty.

O tom, co kouzelná hlava odpověděla konžskému kupci

Kupci tedy hlavě pokládali rozličné otázky, ptali se, jak ještě více zbohatnout anebo o jaké zboží bude v příštích letech největší zájem, a hlava jim důvtipně, avšak rozverně odpovídala. Až k ní přistoupil jeden konžský kupec, vyslanec krále Konga, sklonil se k palmovému uchu a zeptal se:

„Jaký osud mojí zemi přinesou Portugalci?“

Kapitán se zdvořile zasmál. Hlava chvíli mlčela, všichni byli zvědaví, jak si automaton s nečekanou otázkou poradí. Když už se kapitán nadechoval, aby odvedl řeč jinam, hlava otevřela oči a promluvila:

„Povím ti, ó vyslanče města Mbanza-Kongo, historku ze života našeho ctihodného hraběte Vasca da Gama. Snad v ní nalezneš odpověď na svoji otázku. Když se dom Vasco plavil k indickému Malabárskému pobřeží, spatřil velkou dhau čili plachetnici s mohamedánskými poutníky, kteří se vraceli z Mekky do Kalikutu. Řekl si o jejich peníze a zboží, matky na lodi prosily o milost alespoň pro svoje děti. Později o tom v Antverpách jeden z námořníků sepsal zprávu, kde se píše: ‚Zajali jsme loď z Mekky, bylo na ní tři sta osmdesát lidí a mnoho žen a dětí, a sebrali jsme jim dobrých dvanáct tisíc dukátů a dalších deset tisíc dukátů ve zboží, a tu loď a všechny lidi jsme prvního října spálili na popel.‘“

Kapitán chtěl seběhnout dolů a napráskat Miguelovi opaskem, ale jeho žena ho chytila za paži.

„Je karneval, nikdo to nebere vážně,“ špitla mu do ucha.

„Děkuji, to mi jako odpověď stačí,“ uklonil se hlavě konžský kupec.

Později té noci vyskočí z okna zámecké věže a roztříští si lebku o dláždění hned vedle karnevalového kozla.

O tom, co kouzelná hlava odpověděla alžírskému kupci

„Teď já,“ přistoupil k hlavě kupec z Alžíru, muž s vyhaslým pohledem a šedivým plnovousem. Sklonil se k uchu a zeptal se: „Co se stalo s mojí dcerou? Je naživu?“

„Ale pánové,“ usmál se kapitán nervózně. „Vždyť je to jenom taková karnevalová…“

Jenže hlava už otevřela oči.

O patro níž na divanu bakalář Miguel pojídal ananasové řezy a sám byl překvapený, proč ho napadlo říct do plechové trubky právě: „Tvoje dcera je naživu a stane se královnou ostrova Barataria.“

Aspoň se kupci bude jednou snáz umírat, když tomu uvěří, po myslel si.

O tom, co kouzelná hlava odpověděla Sidimu Hametovi

Nakonec k hlavě přistoupil derviš.

„Jak se vlastně stalo,“ zeptal se, „že tě, hlavo, portugalští námořníci nalezli na liduprázdném ostrově? Kam se poděli tvoji lidé?“

A hlava všechny přítomné znovu překvapila, protože začala zpívat.

Miguel měl totiž přichystanou karnevalovou píseň, kterou před časem složili s ostatními studenty v Salamance v krčmě U Chrabrého Alonsa. Píseň se jmenovala Sen krále Barata.

Na začátku všeho byl sen krále Barata
o ostrově v pupku světa s chrámem ze zlata.
Barat řekl sedmi synům ráno na dvoře:
„Objevte ho k mojí slávě, plujte za moře.“

Naložili drůbež, setbu, všechno včetně žen,
i pár krys v tom nákladu byl zřejmě obsažen.
Opustili známé trasy, svět námořních cest,
pluli podle letu ptáků, postavení hvězd.

Nešla ke dnu ta flotila sedmi kánoí,
najít ostrov v pupku světa bylo dáno jí.
Akácie, háje palem, z nich křik papoušků.
Princové se vylodili, nejdřív na zkoušku.

Založili sedm osad s chrámem ze zlata.
Jejich rody žily svorně k slávě Barata.
Vykáceli všechny stromy, seli obilí.
Ptáky, ryby, želvy, kraby, všechno pobili.

Počet synů sedmi princů začal rychle růst.
A úroda rostla méně nežli počet úst.
Vítr odvál půdu z polí a nechal jen mech.
Odrážel se od holých stěn v kamenolomech.

Kánoe už nikdo neměl, rozpadly se v prach.
Na ostrově bez lesů vyl vítr bratrovrah.
Nedalo se postavit nic, loďka ani prám.
A lid proklel svoje bohy, zbořil zlatý chrám.

To málo, co každý rod měl, zamknul za vrata.
Ze snu byla noční můra krále Barata.
Lid hladověl a daleko nešel pro ránu.
Každý člověk brousil kopí z obsidiánu.

„Království za karavelu nebo za kyrys!“
Rody spolu bojovaly jako tlupy krys.
Nechtějte snad ani vědět, jak to bylo dál.
Naživu tam po té válce nikdo nezůstal.

Přilétali zase ptáci, už neměli strach.
A semena stromů nesli ve svých útrobách.
Na ostrově už je lesů zase víc než dost.
A Barata od té doby trápí nespavost.

O konci společných cest Sidiho Hameta a Sahary

Hlava dozpívala, pokojem proběhl průvod Pygmejů s rolničkami, ale nikdo se nesmál. Společnost mlčela kolem jaspisového stolu.

„Pojďme si dát skleničku aquardente a zapomeneme na ten podivný příběh,“ nutil se kapitán do veselí. Umínil si, že příští rok už Miguela nepozve. „Důmyslný Sidi Hamet nás jistě pobaví nějakým vyprávěním. Povězte nám, ó hlavo všech světoběžníků, třeba jak jste našel svoji malou ghúlu.“

A tak derviš vyprávěl, jak na začátku pouště v oáze objevil hliněnou mísu, z níž šel puch, jako by si v ní ustlal kozel démona Azazela, a alžírskému kupci náhle vstoupily do očí slzy.

O sloním ptáku a králi Bulúkijovi

Druhý den ráno, aby neslyšel Sahařin pláč, když ji kupec nakládal do své lodice, a taky aby skryl pláč vlastní, půjčil si Sidi Hamet od kapitána osla a odjel prozkoumat horu Pico Cão Grande. „Nenávidím tě!“ vykřikla za ním Sahara, když popadla dech mezi dvěma nárazy breku, a bolelo to, jako by do něj vrazila hrot ohnivého ghúlího kopí.

Osel se prodíral houstnoucím listovím, klopýtal po zarostlých stezkách a překračoval vybělené kosti otroků, kteří uprchli z plantáží a pak v pralese umřeli hlady, až došel na úpatí hory. Tam derviš udělal, co znal z četby. Podřízl osla, vyvrhl mu vnitřnosti a ukryl se do jeho břicha. Nějakou dobu čekal, až konečně uslyšel sílící dunění. Z hory seběhl pták velikosti slona, popadl osla a utíkal zase zpátky. Když doběhl na vrchol, chtěl svůj úlovek pozřít, ale vtom spatřil, jak z oslího břicha vystupuje člověk. Pták se lidí bál, ostatně jeho druhy už lidé vyhubili, jenom na Měsíčním ostrově daleko na jihu ještě pár sloních ptáků přežívalo. Proto pták vykřikl a utíkal před dervišem, až hora duněla.

Sidi Hamet pohlédl dolů, na plantáže s vodními mlýny, na město, kde v ulicích zvraceli lidé zmožení karnevalem, a konečně na oceán, po němž navždycky odplouvala Sahara. Oči se mu zase zalily slzami. Otočil se a spatřil před sebou jinocha s tváří jasnou jako luna v úplňku.

„Jsem král Bulúkija,“ zívl mladík. „Spávám tamhle za převisem, abych nerušil sloního ptáka, i když myslím, že o mně dobře ví a zvykl si na moji přítomnost. Vzbudil mě jeho křik. Kdo jsi, proč páchneš jako oslí útroby a co pohledáváš v místech, kam lidé nechodí?“

Sidi Hamet se představil a vyprávěl všechno o sobě a o svých cestách.

„Předčil jsi Ibn Battútu,“ řekl potom Bulúkija. „Ale ze světa jsi neviděl nic. Já mluvil s královnou hadů, pomazal si nohy šťávou z kouzelné byliny a kráčel po hladině moří, viděl jsem pečetní prsten pána Sulejmána, prošel jsem ostrov, jehož prsť je z šafránu a písek z hyacintů, kde na břehu za nocí rozmlouvá stepní zvěř se zvěří mořskou, prošel jsem ostrov, kde stromy rodí lidské hlavy a jiné stromy rodí ptáky, mluvil jsem s džiny a vím, z jakých tvorů pocházejí, vystoupal jsem na pohoří Káf a mluvil s andělem, jehož ruce svírají žíly země, a zvěděl jsem od něj, že je sedm vrstev zemí nad sebou a že Bůh stvořil jiného anděla, který těch sedmero zemí nese na šíji, a pod ním že je skála a pod tou skálou býk a pod ním ryba a pod ní moře a pod ním širé ovzduší a pod ním oheň a pod tím ohněm ohromný had, který kdyby se nebál Boha – mohutná je Jeho mohutnost –, pozřel by všechno, co má nad sebou.“

„Já vím,“ odpověděl Sidi Hamet. „Všechno jsem to četl.“

„Celou dobu jsem pátral po bylině nesmrtelnosti a nenalezl ji. Po čem pátráš ty?“

Derviš se zarazil.

„Chci objevit kouzelná slova, která čekají na konci všech cest. Chci pochopit, jak je utkán koberec vesmíru.“

„A zatím jen bloudíš v pouštích,“ vzdychl Bulúkija. „Ibn Battúta umřel jako nešťastný muž, derviši. Jeho žízeň byla nekonečná a žádný ostrov, žádný poklad a žádná žena ji nedokázaly uhasit. Vrať se domů, Sidi Hamete, zapiš svoji cestu do knih, jestli musíš, a svěř duši Bohu – On zná všechny cesty i všechna slova.“

Sidi Hamet pohlédl na oceán, který už byl zase čistý, jako by po něm žádná lodice alžírského kupce ani nikdy neplula. Když se derviš otočil zpátky, Bulúkija už asi zase ležel za svým převisem.

Přivázaný na zlatém řetěze Saavedra promýšlel svoji knihu a snil o tom, že celá ta kniha bude dopisem Zahaře, že všechna slova k ní budou směřovat, jako se karavanní cesty sbíhají v oáze uprostřed pouště. Z Lepanta znal Saavedra moře pokryté krvavou pěnou, viděl muže, jak se mrzačili navzájem s dětskou, zběsilou ukrutností, muže zmámené bojem, jako kdyby pili těžké víno, ale ve věcech lásky ho nikdo bojovat nenaučil. Byl by si bičoval záda v měsíčním svitu jako potulný rytíř, kdyby to Zaharu přimělo odhrnout záclonu v okně.

Místo toho zatím psím způsobem chňapal po listech papíru, co mu paša házel na nádvoří, a psal na ně Příběh zajatce.

Psal o křesťanském zajatci a maurské dívce – ve své novele ji pojmenoval Zorajda.

Zorajda, dcera urozeného a bohatého Hadžiho Murata, oslovila zajatce pomocí hůlky vystrčené z okna, s šátkem uvázaným na konci, v němž bylo deset cianů, maurských zlatých mincí. Po čase vysunula hůlku znova, tentokrát se v šátku nacházelo čtyřicet španělských dukátů a arabsky psaný dopis. Zajatec si ho dal přeložit od jistého poturčence. Zorajda psala, že se zhlédla v Lejle Marien, a rozhodla se proto opustit Alžír a stát se křesťankou i zajatcovou ženou, bude-li on chtít. Zajatec s poturčencovou pomocí odepsal, že její nabídku přijímá a že společně s jeho přáteli z Alžíru uprchnou. Zorajda poslala další peníze ukradené z truhlice svého otce. Poturčenec za ně koupil lodici a zajatec se vykoupil ze zajetí. Se Zorajdou smluvili, že se s ní setkají za městem v otcově zahradě.

Ještě před útěkem zajatec zahradu zkusmo navštívil. Řekl Hadžimu Muratovi, že je otrokem jeho přítele Dalího Mamího, který ho poslal pro bylinky na salát. Zajatec alžírskou linguou francou přátelsky rozmlouval s Hadžim Muratem i se Zorajdou, do níž se pro její krásu hned zamiloval.

Ve smluvený den po setmění přistál poturčenec s lodicí nedaleko zahrady. Zorajda už čekala přichystaná na cestu, ověšená šperky a s truhlicí plnou dukátů. Když se vydala s křesťany k lodi, probudil se naneštěstí její otec. Myslel, že jde o loupež a únos, začal křičet, takže ho museli zajmout, spoutat a vzít s sebou.

Na moři Zorajda otci přiznala, že s křesťany odešla dobrovolně. Hadži Murat se v zoufalství vrhl do vln. Život mu zachránil jeho plášť, který vytvořil vzduchovou kapsu a udržel ho na hladině, než ho veslaři vytáhli zpátky do lodě.

Propustili ho v zátoce, které Mauři přezdívají Zlá křesťanka. Zatímco se lodice vzdalovala, Hadži Murat si na břehu rval vousy i zbytky vlasů, svolával na svoji dceru kletby a litoval, že ji přivedl na svět. A potom zas křičel:

„Vrať se, dcero milená, vrať se sem ke mně a všechno ti odpustím. Dej jim ty peníze, jen ať si všechno nechají…“

Zahara plakala a volala na něj slova útěchy, ale vzdálenost mezi nimi se rychle zvětšovala, takže co měla na srdci, se Hadži Murat nikdy nedozví.

Byl to dojemný příběh, možná jeden z nejdojemnějších, jaké Saavedra kdy napsal. Zvlášť postava Hadžiho Murata byla plnější, než jak Maury obvykle zobrazovali křesťanští spisovatelé; a jméno zátoky Zlá křesťanka, v níž drama vrcholilo, vybízelo k podvratnému čtení – nebyla tou zlou křesťankou nakonec Zorajda? Je vůbec možné překročit hranici mezi dvěma světy a neztratit se?

Saavedra využil svého psaní i k získání svobody. Napsal list markýzi donu Martínovi de Córdoba, guvernérovi Oranu, a žádal ho, aby vyslal do Alžíru záchrannou misi několika spolehlivých mužů, s jejichž pomocí Saavedra osvobodí sebe, další křesťany a jednu maurskou ženu. Z obojku vytrhl několik démantů a přesvědčil jimi jistého Maura, který do paláce vozil datle, aby dopis doručil do Oranu. Maur souhlasil a vydal se na cestu.

Jel na svém oslu podél pobřeží, list ukrytý pod nákladem ovoce, ale než se dostal do Oranu – vlastně už na dohled oranských hradeb –, zadrželi a prohledali ho Hasanovi zvědové. Dopis našli, datle snědli a nebohého ovocnáře i s oslem odvedli zpátky do pašova paláce. Markýz de Córdoba, sám bývalý zajatec, se o Saavedrově plánu nikdy nedozvěděl.

Hasan Paša dal Maura narazit na kůl a Saavedra přes dvůr sledoval další krutou smrt, kterou svými nápady způsobil. V tu chvíli sám sobě přísahal, že Hasana Pašu zabije, jen co přijde na to jak.

Když Maur vypustil duši, nařídil paša vysázet psu Saavedrovi tisíc a jednu ránu holí, což byl jen jiný způsob vykonání rozsudku smrti. Než však janičáři s holemi stačili vykročit, uviděl Saavedra, jak k pašovi přistoupil starý muž v honosném kaftanu a položil mu k nohám napěchovaný měšec. Hasan Paša vykřikoval a rozčileně mával dopisem, až stařec přivolal svého otroka a ten k pašovým nohám přidal truhlici. Hasan Paša ještě chvíli vrtěl hlavou, ale pak konečně přikývl, roztrhal dopis a odešel do paláce, janičáři s holemi za ním. Hadži Murat se na Saavedru ani nepodíval a zmizel i s otrokem kamsi do zahrad.

Tu noc Zahara porodila dceru.

Když vnučka přišla na svět, pošeptal jí Hadži Murat do pravého ucha volání k modlitbě a do levého vyznání víry, protože to patřilo k dobrým zvykům. Sedmého dne dal na oslavu jejího narození pobít stádo ovcí, které pak otroci opékali na dlouhých rožních v zahradě u moře, a vůně toho pečeného stáda vábila z města zástupy blahopřejících.

Kupec Murat nejenže patřil k nejbohatším Alžířanům a pyšnil se titulem hadži, tedy ten, co vykonal pouť do Mekky; byl také tajným vyslancem osmanského sultána a vedl jednání s vyslanci španělského krále. Během oslavy zmizel v jeskyni, následován několika piráty, obchodníky, janičáři a mnichem trinitářem, jenž v Alžíru sloužil coby spojka s královským dvorem v Madridu. Služebníci, kteří účastníkům schůzky rozlévali víno a šerbet, byli bezpečně hluchoněmí, vchod hlídal Núbijec s mečem.

Hadži Murat ke svým hostům pronesl takovouto řeč:

„Hasan Paša – kéž ho andělé v nebi budou brzy hladit chlapeckými kadeřemi – se svojí lakotou a tvrdohlavostí stává překážkou pokojného obchodování a málo naslouchá laskavým slovům sultána Vysoké porty – ať Bůh věčně vidí svou tvář v hladině Bosporu. Jsem proto pověřen vypracovat plán na pašovo odstranění. Promyslel jsem všechny možnosti a nalezl nejlepší z nich – ten, kdo nám Hasana Pašu odstraní z cesty, bude zajatec Saavedra.“

Nastalo udivené ticho.

„Proč by to měl dělat?“ zeptal se Dalí Mamí, snad trochu ponížen tím, že by se takový úkol měl svěřit zajatci.

„Nenávidí Hasana Pašu, protože ten dal popravit několik jeho přátel. Moji zvědové slyšeli Saavedru přísahat, že pašu zabije.“

„Ale jak to ten křesťanský pes udělá, když je přivázaný k boudě?“

„Saavedra je chytrý jako opice a tvrdohlavější než mezek, určitě něco vymyslí.“

„A proč bychom mu měli věřit?“ napadlo kupodivu mnicha trinitáře.

„Nevěříme mu ani trochu,“ usmál se Hadži Murat. „O to jde. Saavedra s námi nemá nic společného. Když se mu povede pašu odpravit, bude sultánův úkol splněn a nikdo z nás neupadne v podezření. A když se mu to nepovede, nic neztratíme, jenom vymyslíme jiný plán. Musíme se postarat o to, aby ho paša nezabil dřív, než on zabije pašu – což nemusí být snadné, protože Saavedra je otravný jako ovád. A jako ovád se taky nenechá odehnat, ale útočí, dokud nedosáhne svého, nebo dokud není usmrcen.“

„Že s námi nemá nic společného? Je to otec vaší vnučky,“ ušklíbl se velitel janičářů.

„Proto nebude nikomu podezřelé, že nad ním držím ochrannou ruku,“ řekl Hadži Murat. „Ale až bude paša mrtev, Saavedra dostane, co zaslouží za to, že zneuctil moji dceru. Na pašův trůn posadíme zástupce z našeho středu – piráta nebo janičáře – a za něj Zaharu provdám. Až bude pašovou ženou, nikdo si nevzpomene na její hanbu. Tak se stane, jestliže je to Boží vůle.“

Zatím před letohrádkem, na sedátku z ebenu, Zahara s novorozenětem v náručí přijímala blahopřání a zářila jako Lejla Marien. Kolem tekly čtyři říčky z ráje. Lidé k ní přistupovali a čely se dotýkali země, kleštěnci jim rozdávali almužny ve zlatých mincích i v pečeném skopovém. Když Hadži Murat a ostatní muži vyšli z jeskyně, pohlédla Zahara na otce a tvář jí přikryl hidžáb strachu.

Když před časem Saavedra vyprávěl Zahaře o paláci španělských králů Alcázaru, smála se, že je to stará maurská tvrz. Ptal se na to potom doktora de Sosy a ten mu potvrdil, že palác opravdu stojí na základech pevnosti madridských Maurů, tak jako jméno Alcázar stojí na základech arabského Al-qasr. „Ale to maurské slovo má zase základy v latinském Castrum,“ vztyčil de Sosa kostnatý ukazovák.

Všechny pevnosti od stvoření světa jsou spolu beznadějně propojeny – napadlo tenkrát Saavedru.

Teď si uvědomil, že jestli chce oklamat Hasana Pašu, musí opustit křesťanské způsoby. Musí být lstivý jako Šahrazád.

„Poučil jsem se,“ oznámil Saavedra pašovi jednoho dne, poté co požádal o přijetí v sále blaženosti. „Nebudu už usilovat o svobodu pokusy o útěk, ale tím, že si získám náklonnost vaší jasnosti.“

„To chci vidět,“ odfrkl Hasan Paša. „Jestli mě jenom zbytečně okrádáš o čas, dám ti rány holí přece jenom vysázet, pse, a ať si Hadži Murat trhne nohou.“

„Uvidíte, že vám dokážu být prospěšný,“ poklonil se Saavedra. „Prozradím vám, jak si získáte úctu osmanského sultána, a možná si ještě k tomu podmaníte kus Evropy.“

Hasan Paša se zachechtal.

„To je od tebe velkorysé. Tak mluv, v poledne mi začínají popravy.“

„Slyšel jste o Barnabášově evangeliu?“

„Samozřejmě,“ lhal paša. „Jen mi trochu osvěž paměť.“

„Povím vám příběh, který derviš Sidi Hamet Ibn Enheli vyprávěl sultánovi země Límiů.“

„Bez toho by to nešlo?“

„Šlo, ale byla by to škoda. Ten příběh se odehrává v městě Bagdádu a budu ho vyprávět tak, jak ho Josef z Damašku, který ho prožil, na smrtelném loži vyprávěl nočnímu větru – ten vítr ho pak přinesl k dervišovu uchu spolu s šuměním rákosí na březích řeky Tigrid.“

Hasan Paša vzdychl, pak přešel k vodním hodinám a nastavil je. Byla to složitá soustava trubic a ozubených kol – takovou prý vlastnil už Hárún ar-Rašíd a věnoval ji též Karlovi Velikému.

„Až ze stroje vypadne kulička tady sem,“ ukázal paša na měděný podnos, „modli se, abych byl přesvědčený o užitečnosti Barnabášova evangelia.“

Potom paša ukázal na stěnu, kde už místo knihovny visela sbírka palných zbraní se zlatým kováním.

„Jinak tou kulí nabiju arkebuzu a prostřelím ti s ní hlavu.“

O Josefovi z Damašku a Evangeliu podle Barnabáše

„A co ještěrky?“ zaútočil jsem.

„V názoru na pojídání ještěrek se naše právní školy různí,“ připustil Džafar. „Velký Abú Thawr je dovoluje jíst, zatímco velký Abú Hanífa je proti.“

„A co hyeny?“

„V otázce hyen panuje podobná neshoda, medínští právníci jejich maso schvalují, kdežto…“

„A ptáci?“

„Abú Hanífa zakazuje jíst pouze vrány a supy.“

Džafar si nervózně tahal plnovous, obecenstvo se pochechtávalo.

„A jak je to s osly?“

Džafar konečně ucítil pevnou půdu pod nohama: „Zde je výklad islámského práva jednoznačný – jíst domácí osly je povoleno, jíst divoké osly zakázáno.“

„A co zvíře vzniklé zkřížením osla domácího a divokého?!“ triumfoval jsem.

Chalífa nás přerušil tlesknutím.

„V dnešní disputaci vítězí náš křesťanský přítel, vtipně nám předvedl roztříštěnost našich právních škol. Přistup, Júsufe, zde je tvá odměna za vítězství.“

Došel jsem k trůnu, poklonil se a chalífa mi podal měšec dínárů.

„Chci, aby ses s mým ulamá Džafarem utkal ještě v dalších dvou soubojích slov, a potom rozhodnu, kdo z vás bude konečný vítěz. Do té doby, Júsufe, přijmi pohostinství mého paláce. Džafare, vyber pro našeho přítele komnatu hodnou křesťanského učence.“

Nemohl jsem uvěřit svým uším. Nedoufal jsem, že můžu v disputaci s chalífovým ulamá zvítězit, a dokonce ještě ochutnat život v abbásovském paláci.

Moje rodina se hlásila k řecké církvi, otec byl lékařem v Damašku a já se před několika týdny vydal na zkušenou do Bagdádu, střediska říše. Znal jsem dobře Písmo svaté, Korán i protiislámskou příručku našeho rodáka Jana Damašského, a snad proto jsem sebral odvahu přihlásit se do jednoho z řečnických klání mezi muslimskými a křesťanskými učenci, která chalífa pořádal pro pobavení svého dvora. Za téma se obyčejně volily rozmanité náboženské anebo filozofické otázky.

Připadal jsem si jako v některé z Šahrazádiných pohádek, když mě Džafar vedl palácem a já němě obdivoval zlaté mozaiky a gobelíny. Džafar mě přátelsky upozorňoval na citace z Koránu, kterými byly vyzdobeny zdi chodeb.

Potěšilo mě, že si moje útoky na islámské právo nebral osobně, zjevně byl na podobná klání zvyklý. „Je to něco mezi zápasy gladiátorů a vystoupením kejklířů,“ řekl mi s úsměvem. „Ale nečekej, že bys mohl zvítězit, mám připravenou zbraň, která tě jistě překvapí.“ Potom už se k našemu náboženskému sporu nevracel. Když mě uvedl do mé komnaty, půjčil mi dokonce jednu ze svých otrokyň, aby mi byla k službám.

Jmenovala se Zorajda, voněla jasmínem a mně hlavou prolétly ty nejkrásnější verše z Písně písní.

„Věříte ve stejného Boha jako my, vycházíte ze stejného příběhu stvoření, uznáváte naše proroky… Proč tedy není Mohamed předpovězen v našem Písmu?“ učinil jsem výpad otázkou, kterou se před lety proslavil Jan Damašský.

„Protože jste už dávno spolu s Židy Boží zjevení přepsali,“ vykryl ránu Džafar, jak jsem čekal; co následovalo, mi však vyrazilo dech.

„Ale to se dnešním dnem mění!“ Můj soupeř se obrátil k publiku a vytáhl z kaftanu zašlý svitek. „Naši ulamá našli v jeruzalémské knihovně ztracené evangelium, které dokládá, že se všechno odehrálo tak, jak vypráví prorok Mohamed. Evangelium podle Barnabáše!“

V sále se rozhostilo takové ticho, že bylo slyšet vodotrysky, které v paláci ochlazovaly vzduch. Podíval jsem se na chalífu – usmíval se, uspokojen reakcí, jakou Džafarova slova vyvolala; jistě o všem věděl dopředu.

„Co je to za nesmysl?“ dostal jsem ze sebe.

„Žádný nesmysl, vzácný objev,“ podíval se na mě Džafar andělsky. „Barnabášovo evangelium praví, že Ježíš byl velký prorok, ale ne Syn Boží. Místo něj byl zatčen a ukřižován jeho učedník Jidáš, kterému se zázrakem proměnila tvář do Ježíšovy podoby.“

„To zní opravdu věrohodně,“ zašklebil jsem se, ale do smíchu mi moc nebylo.

„Dále se zde píše, že Ježíšovo učení bude překrouceno jeho následovníky,“ nedal se Džafar vyvést z rovnováhy. Pak rukopis rozvinul a s námahou předčítal řecká slova, která pak arabsky vysvětlil: „Předpovídá se tu příchod vrcholné nádhery všech proroků a světců, která přinese světlo do temnot. To je Mohamed.“

„To je lež!“ neudržel jsem se. Kat, který jako symbol vládcovy moci stál vedle trůnu s taseným mečem, vykročil směrem ke mně, ale chalífa ho zastavil. Uklonil jsem se až k zemi a omluvil se za svoji prchlivost.

Vítězem disputace se pochopitelně stal Džafar, protože cokoli jsem řekl, hravě vyvrátil citací ze svého svitku.

„Třetí klání tedy rozhodne, kdo se stane celkovým vítězem,“ prohlásil chalífa; ale jak to dopadne, bylo všem jasné.

Když se Džafar vydal ke svým komnatám, rozběhl jsem se za ním. „Džafare, co je to za hloupost? Jaké Barnabášovo evangelium?“

„Povím ti jeden příběh, Júsufe,“ řekl.

„Bez toho by to nešlo? Zajímá mě, kde jsi vzal ten svitek.“

„Šlo, ale byla by to škoda. Ten příběh je poučný, vyprávěl mi ho námořní kapitán Buzurg Ibn Šahrijár v přístavišti v Basře.“

„No dobře.“

„Vyplul jsem na své lodi směrem k ostrovu Fansúr, povídal Ibn Šahrijár. Proud začal unášet naši loď, až jsme se ocitli mezi ostrovy a zamířili jsme k jednomu z nich. Za nějakou dobu k nám přišli muži se ženami. Zdálo se, že jsou bystří a rozumní, donesli nám mnoho pokrmů a ovocných plodů. Koupili jsme je od nich za železo, měď, perly i různé drobnosti, a pak jsme se jich posunky zeptali: ‚Nemáte nějaké zboží na prodej?‘ – ‚Nic jiného než otroky.‘ – ‚Ale právě to hledáme!‘

I přivedli otroky k nám. Nikdy jsme ještě neviděli tak krásné lidi. Smáli se, zpívali, byli samý žert, měli pevná těla, a přitom se pohybovali tak lehce a svižně. Hlavy však měli malé a na boku měl každý dvě ploutve připomínající ploutve mořské želvy. Když jsme se jich zeptali, co to je, rozesmáli se a řekli: ‚Všichni, kdo žijí na těchto ostrovech, tohle mají. Vám to vadí? Takhle nás Bůh stvořil.‘ A tak jich každý z nás koupil tolik, kolik jen mohl.

Za svítání jsme vypluli, vál příznivý vítr a my jsme byli v nadmíru radostném rozpoložení. Když otroci viděli, že jsme si jich přestali všímat, rozletěli se na moře jako kobylky, zatímco loď rozrážela silou blesku vzdouvající se obrovské vlny. Zůstala jen jedna otrokyně, kterou měl můj otec v kajutě. Když všichni ti ostatní uprchli, sešel k ní do podpalubí a přivázal ji.

Pluli jsme dál, až jsme dorazili k břehům Indie. Když se zprávy o našich příhodách rozšířily mezi lidmi, přišel k nám jakýsi muž, který pocházel rodem z oněch ostrovů, ale jako malý chlapec byl odtamtud odvezen do Indie, kde pak zůstal až do svého stáří. Ten nám řekl: ‚Vy jste se dostali na místo zvané Ostrovy ryb. Ty jsou mým původním domovem. My jsme odrůda lidí, jejichž muži kdysi dávno obcovali se samicemi mořských zvířat a ženy se zase oddávaly jejich samcům. Z toho se pak rodili tvorové podobající se těm i oněm. Proto vydržíme dlouhou dobu v moři i na pevnině.‘

Otrokyně, která zůstala s mým otcem, mu porodila šest dětí – já byl šestý. Prožila u něho osmnáct let a byla stále přivázána, protože ten starý ostrovan, který nám prozradil jejich tajemství, ho varoval: ‚Nenechávej ji volnou, nebo se vrhne do moře, uplave a už ji nikdy neuvidíš. My nikdy neodvykneme životu ve vodě.‘ A tak se tím otec stále řídil. My jsme mu však často vytýkali, že ji drží přivázanou, neboť jsme neznali ten pravý důvod. Když jsme vyrostli a náš otec zemřel, hned jsme ji pustili ze soucitu k ní a ze synovské lásky a úcty. V tu chvíli vyrazila ven jako závodní kůň. Rychle jsme za ní vyběhli, ale už jsme ji nedohonili. Vrhla se do moře a ponořila se jako obrovská ryba.“

Džafar domluvil a významně se odmlčel.

Napadlo mě: „Jak ten vypravěč mohl být synem zajatkyně z Ostrovů ryb, když se svým otcem na ostrov připlul ještě předtím, než byli rybí lidé poprvé zajati?“

„Vidíš, to mě nikdy nenapadlo,“ zasmál se Džafar. „Ale i to je vlastně součást poselství toho příběhu: Boží vůle je nevyzpytatelná, odhaluje nám zázraky, kdy a jak sama uzná za vhodné, a my nemáme právo ptát se, proč zrovna teď a proč takhle. Rozumíš?“

„Nerozumím.“

„Dnes se Bůh – On vše ví – rozhodl zjevit nám Barnabášovo evangelium, Júsufe, přijmi to s pokorou křesťana.“

Vyšel jsem do zahrady, svalil se na kamennou lavici a zabořil obličej do dlaní. Nevím, jak dlouho jsem takhle seděl, než jsem ucítil známou vůni jasmínu. Zorajda usedla vedle mě.

„Slyšíš, jak volají hrdličky? Je krásný den,“ pronesla hedvábně.

„Už o tom určitě v Bagdádu mluví i poslední trhovec,“ zavrčel jsem spíš sám pro sebe.

„Myslíš to evangelium? To je radostná zvěst, ne?“

Vyskočil jsem z lavice, a když jsem zachytil pohled jejích gazelích očí, dosedl jsem zpátky.

„Mrzí tě, že jsi prohrál dnešní klání?“

„Nejde o žádné klání, copak to nechápeš?! Barnabášovo evangelium vyvrátí křesťanství v základech, konstantinopolský patriarcha i papež se budou muset sklonit před bagdádským chalífou…“

„Nepřeháněj. A i kdyby, tak co?“

„Tak co?! Muslimové ovládnou svět!“

„A i kdyby, tak co?“

Mlčel jsem.

„Nevíš, co vyprávějí naši vojáci i vaši byzantští věrozvěsti?“ pokračovala. „To, čemu říkáš křesťanský svět, je místo plné nemocí a hladu. Jestli se tam s vírou v Proroka dostane i naše lékařství, stavitelství, filozofie a kartáčky na zuby, bude to pro křesťany jedině dobře.“

„Náš Kazatel říká, že co se dálo, bude se dít zase, a že pod sluncem není nic nového. Dneska jste silní, ale kde jsou dneska pohané z Babylónu, Asýrie, Egypta nebo Říma? I oni byli silní a sebejistí.“

„Je to i náš Kazatel,“ upozornila mě vlídně. „Ale máš pravdu, náš Prorok říká, že každý lid má svou dobu, a když tato doba přijde, nedokáže ji nikdo posunout nebo urychlit ani o hodinu. Ale než skončí doba muslimů, podmaníme si celý svět.“

„Bůh potrestá vaši pýchu!“

„Než od smrti našeho Proroka uplynulo sto let, dobyli jsme území od Indie po Córdobu. Dnes uběhlo dalších sto let a postupujeme pořád dál. Nehněvej se na mě, ale nezdá se mi, že by nás Bůh – On je vlídný – za něco trestal.“

„Máš mrštný jazyk,“ usmál jsem se. „Měla by ses účastnit disputací před chalífou.“

Slunce prosvítalo listím pomerančovníků a kreslilo nám po obličejích. Seděli jsme tam spolu dlouho, poslouchali hrdličky a zvedli jsme se, teprve když do zahrady vešla noc jako vznešená velbloudice.

Té noci pod baldachýn mé postele vstoupila Zorajda oblečená jen do své jasmínové vůně. Šeptal jsem jí: „Jak jsi krásná, přítelkyně moje, jak jsi krásná, oči tvé jsou holubice pod závojem… jako karmínová šňůrka jsou tvé rty… Dva prsy tvé jsou jak dva koloušci, dvojčátka gazelí, která se v liliích pasou.“

A když noc pokročila a nad Bagdádem zářily hvězdy, poučila ona mě o arabské milostné poezii.

Ráno mě probudila otupující prázdnota, jakou nedokážu k ničemu přirovnat. Vyprostil jsem se z jejího objetí a obrátil se na záda. Nevěděl jsem, čemu mám věřit, a Zorajda pochopila, že myslím na Barnabášovo evangelium.

Odešla do lázně, a když se vrátila, vypadala vyčerpaně jako vojevůdce, který právě svedl nejtěžší bitvu; dnes si při té vzpomínce nejčastěji vybavím pohanského krále Pyrrha.

„Jestli se ti pak uleví,“ řekla, „prozradím ti, že Džafar si to evangelium objednal u nějakých židovských padělatelů. Seškrábali text z bezcenného starého pergamenu a napsali tam, co si přál on.“

Chvíli jsem byl jako opařený. Pak jsem vyskočil z postele a hnal se ke dveřím. Když jsem si uvědomil, že jsem pořád nahý, spěchal jsem zpátky a nasoukal na sebe nejnutnější oblečení. Zorajda se rozplakala, přesvědčovala mě, že Džafar je hodný člověk a že to myslel dobře.

Letěl jsem chodbami k jeho komnatě, koránské nápisy na zdech mi splývaly v mlhu, o to jasnější obrysy však dostávaly moje myšlenky. Zrovna když jsem doběhl ke dveřím Džafarovy komnaty, zaslechl jsem muezzina, jak svolává věřící k modlitbě. Počkal jsem, až se Džafar pomodlí, a pak jsem vtrhl dovnitř.

Právě usedal ke stolu, kde měl rozpracovaný překlad Barnabášova evangelia do latiny. „Chceme tu zvěst šířit dál na západ,“ pravil na přivítanou.

„Vím všechno!“ rozkřikl jsem se. „Vybrali jste mě do toho řečnického klání pro moje mládí a nezkušenost, tušili jste, že nepoznám, že ten svitek je podvrh! Teď budete tvrdit, že i křesťan uznal opravdovost Barnabášova evangelia.“

„Spíš se to tak sešlo,“ pokrčil Džafar rameny. „Vidím, že Zorajda neumí mlčet… Ostatně je to už skoro tvoje žena, měl jsem s tím počítat. Doplatil jsem na svoji laskavost. Polož prosím ten astroláb, je to velice drahý přístroj.“

Uvědomil jsem si, že se z rozčilení chytám různých předmětů, co mi přijdou pod ruku. Vrátil jsem astroláb na místo a sledoval svoje roztřesené ruce.

„My muslimové víme, že se všechno odehrálo tak, jak jsem to vložil do úst Barnabášovi,“ konejšil mě. „Není nic špatného na tom, že jsem umožnil pravdě, aby byla slyšet i mezi křesťany.“

„Hraješ si na Boha!“

„Dělám to jenom kvůli vaší zatvrzelosti. Islám znamená svobodu, chceme ovládnout Evropu v jejím vlastním zájmu. Když jsme táhli na Córdobu, lidé nás vítali jako osvoboditele, hlavně Židé. Věřím, že mi to Bůh – On je velkorysý – odpustí.“

„Nedovolím to!“ znovu jsem vzal do ruky astroláb. „Odjedu do Konstantinopole a všem řeknu pravdu.“

„Povím ti jeden příběh, Júsufe.“

„Nechci slyšet tvoje příběhy!“

„Byli dva bratři. Mladší z nich pracoval jako pomocník u velkého kouzelníka, a když kouzelník umíral, daroval mu svůj prsten. ‚Dokud ho budeš mít na ruce a vyslovíš jakékoli přání, zjeví se džin, aby ti je splnil,‘ pravil kouzelník slábnoucím hlasem. Mladší bratr se zaradoval a nechal si od džina vystavět palác ze zlata, slonoviny, santalového, cedrového a ebenového dřeva…“

„Nešlo by to aspoň zkrátit?“

„Staršího bratra se zmocnila závist. Taky chtěl žít jako boháč, ale mladší bratr mu odmítal jeho přání splnit. Hádali se čím dál prudčeji, začali se bít, až starší bratr chytil mladšímu ruku s prstenem a uťal mu ji mečem. V tu chvíli měli oba jediné přání: aby džin zahubil toho druhého. Džin se zjevil, starší bratr ve své ruce držel uťatou ruku mladšího bratra. Koho z těch dvou podle tebe, Júsufe, zabil?“

„Staršího?“ hádal jsem a položil astroláb zpátky na jeho místo. Džafar si oddechl.

„Pro džina to byl neřešitelný problém. Sledoval oba bratry, jak na sebe křičí, jeden zaslepený bolestí, druhý závistí… Rozpínal se, zkoušel se rozdvojit, až se roztrhl ve dví a z jeho nitra vyhřezla smrtonosná krvavá tma, která zahubila oba bratry.“

Džafar se odmlčel.

„A co z toho vyplývá?“ musel jsem se zeptat.

Džafarův výraz potemněl. „Že není moudré zahrávat si s velkými věcmi – můžou zahubit i toho, kdo si připadá v právu. V Bagdádu tě potkalo štěstí, Júsufe, našel jsi tu milující ženu… snad až příliš milující. Až zítra prohraješ klání před chalífou, odjeď se Zorajdou do Damašku a buďte šťastní. A nezkoušej se mi stavět do cesty, jinak z paláce neodejdeš živý.“

„Učení křesťanů je pomýlené!“ vrhl se Džafar do útoku. Sál byl dnes plný lidí, všichni se přišli podívat na závěrečné představení. „Jejich svaté knihy mluví o Bohu jako milujícím Otci, ale vztah otcovství může vzniknout mezi dvěma lidmi, ne mezi Bohem – On je věčný – a člověkem.“

„Ale přece mezi Otcem a Synem…,“ začal jsem.

„Jakým Synem?“ obrátil se Džafar k obecenstvu. „Nevzpomínáš, Júsufe, co se píše v Barnabášově evangeliu?“

Polkl jsem kyselou slinu.

„Celé vaše učení o Trojici je nesprávné, protože Bůh – On je jedinečný – je jen jeden.“

„Korán Svatou Trojici chápe špatně,“ bránil jsem se. „Mohamed si myslel, že do ní patří i Panna Maria, a ještě navíc si pletl Marii ze Starého a z Nového zákona.“

„Překroutili jste Ježíšovo učení,“ rozhodl Džafar silným hlasem. „Je to psáno v Barnabášově evangeliu!“

Klání podle očekávání skončilo mojí drtivou prohrou. Chalífa mi poděkoval za účast, hudebníci rozezněli flétny a harfy, na naše uprázdněná místa vskočily břišní tanečnice a dvořané blahopřáli Džafarovi k vítězství.

U východu ze sálu se ke mně přitiskla Zorajda.

„Pojď, ukradneme ten svitek a utečeme k tvým lidem…“

Přes obličej měla závoj, jak se sluší na zadanou ženu.

Odstrčil jsem ji.

Loudal jsem se podél řeky Tigris, bloumal po tržišti a zabíjel čas. Bez zájmu jsem míjel vystavené zboží – koření, med, olivový olej, datle, fíky, různé druhy mýdel, porcelán z Číny, rubíny z Indie, koberce z Persie, ebenové dřevo a sůl z říše Límiů… Z křesťanského světa tu nebylo nic, jenom na konci tržiště jsem objevil stánek s anglickou vlnou. Džafar se Zorajdou měli nakonec pravdu, bude nám lépe pod nadvládou muslimů.

Na večer jsem byl pozván k námořníku Sindibádovi. Vrátil se z další dobrodružné výpravy, a tak uspořádal hostinu, aby poděkoval Bohu, že ji přežil. Nebyl jsem si jistý, jestli se muž, který sedmkrát vypluje na moře a sedmkrát ztroskotá, těší zvláštní Boží přízni, za kterou by měl vzdávat díky, ale chtěl jsem přijít na veselejší myšlenky, proto jsem se v jeho domě zastavil. Sindibád byl vynikající vypravěč, bavil nás příběhy o obřím ptáku Ruchovi, o ostrově opic, o ostrově lidojedů, o Mořském starci nebo o lidech s ptačími křídly.

Vypil jsem víc vína, než jsem zvyklý, takže cestou do paláce se se mnou celý Bagdád kymácel, jako bych se i já plavil zdivočelým mořem. Všiml jsem si, jak jasně té noci svítí Psí hvězda, která podle Arabů přináší neštěstí. Víno mi rozproudilo krev a zpomalilo myšlenky. Když jsem vešel do paláce, rozhodl jsem se, že si ještě jednou promluvím s Džafarem.

Už z chodby vedoucí k jeho komnatám jsem slyšel dívčí nářek a Džafarův křik:

„Špinavá opice! Krást je harám, hřích! Kvůli tomu popletenému křesťanovi chceš na sebe strhnout Boží hněv?!“

Vtrhl jsem dovnitř a spatřil Zorajdu zhroucenou na zemi, vůni jasmínu z ní smyl štiplavý pach slz, nad ní stál rozkročený Džafar a hrozil jí holí. Opodál na zemi ležel svitek pergamenu.

Vrhl jsem se na Džafara, ohnal se po mně holí a přerazil mi ruku, pověsil jsem se mu na vousy a strhl ho k zemi. Zápasili jsme, pak už si pamatuju jenom Zorajdiny oči rozšířené hrůzou a v nich svoji siluetu třímající těžký astroláb. K přístroji se přilepil krvavý chomáč vlasů. Džafar ležel na zádech, oči vypoulené ke stropu, z lebky mu tekla hustá, tmavě červená krev a beze spěchu se vpíjela do koberce.

„Uteč!“ šeptla Zorajda. „Vezmi si ten prokletý pergamen a uteč ke svým lidem.“

Vzala mi z ruky astroláb a podala svitek.

„Poradím si. Ty musíš zmizet.“

Vyběhl jsem z paláce, osedlal koně a vrazil mu paty do slabin. Prchal jsem celou noc, a teprve když nový den odhalil za obzorem svoje bílé čelo a zahnal smolnou Psí hvězdu, popustil jsem zchvácenému koni uzdu. Dojel jsem až k Jeruzalému a našel útočiště v klášteře Svatého Sabase.

Přeražená kost způsobila zánět, dostal jsem horečku a mniši mi museli paži uříznout až v lokti. Ležel jsem přivázaný k posteli, poulil oči ke stropu jako Džafar, chvílemi jsem omdléval. Z dlaní jsem ještě naposledy ucítil slabou vůni jasmínu, než ji překryl puch spáleného masa. Když svatému Janu Damašskému dal chalífa uříznout ruku, učinil Bůh zázrak a ruka mu dorostla. Modlil jsem se k Bohorodičce, ale nestalo se nic. Pochopil jsem, že nikdy nebudu svatý. I za zdi kláštera dorazila zpráva, že v Bagdádu jakási otrokyně zabila chalífova ulamá a byla za to popravena.

Bůh mě potrestal dlouhověkostí. Složil jsem řeholní slib a už sedm desítek let obývám klášterní celu, Barnabášovo evangelium ukryté pod slamníkem jako sebemrskačský bič, čas trávím modlitbami a četbou Písma svatého.

Jenom Píseň písní vždycky vynechám.

Kulička dopadla na měděný podnos, Hasan Paša ji vzal a významně promnul v prstech.

„Je dojemné, jak soucítíš s jednorukými, Šajábedro,“ zašklebil se. „A chápu, že Barnabášovo evangelium může být mocná zbraň. Ale nečekáš snad, že se vypravím do Jeruzaléma a budu ho tam hledat po klášterech.“

„To vůbec nemusíte,“ ujistil ho honem Saavedra. „To evangelium je totiž mezi knihami, které tu zanechal váš předchůdce.“

„Co?!“ Hasan Paša skoro vykřikl. „Nevěřím ti. Proč by tu nechával něco tak cenného?“

Saavedra předstíral rozpaky.

„On totiž… Říkal, že na sultánském dvoře by mu ho mohl někdo ukrást, zatímco tady je evangelium v bezpečí, protože,“ odkašlal si, „nehrozí, že byste si prohlížel nějaké knihy.“

„Ten pes!“ zařval Hasan Paša. „Všichni ven! Ty tu zůstaň, Saavedro. Běž k polici a najdi mi to. Nebo ne, nepřibližuj se k těm knihám, bůhví co bys s tím evangeliem provedl.“

„Ramadán Paša říkal, že ho ukryl do nejtlustší knihy, kterou tu zanechal – tam prý bude Barnabášovo evangelium před vámi nejvíc v bezpečí.“

Hasan Paša zaklel a přistoupil k polici, na níž ležel nevysoký komínek knih; ta nejobjemnější byla vespod. Ostatní knihy smetl na zem a otevřel tlustopis. Na první stránce bylo arabsky napsáno: V této knize je něco, co nelze spočíst. Listy byly slepené, takže si paša naslinil prst a s námahou otočil první z nich. Potom si musel znovu olíznout prst, aby otočil druhý list, a stejně to udělal i s třetím, čtvrtým, pátým, šestým a sedmým, až se mu jed, jímž byly listy napuštěny, vstřebal do těla.

Pak paša padl naznak, narazil týlem na žertovný spis Al-Džáhize nazvaný Kniha lakomců, který předtím vyhodil z police, a na rtech mu ještě chvíli bublala pěna.

III

Sotvaže student zaslechl jméno Cervantes, seskočil ze zvířete, byť mu přitom upadla taška i vak, neboť tak důkladně byl vybavený na cestu, přiběhl ke mně, uchopil mě za levou ruku a pravil:

„Ano ano, tohle je ten zdravý jednoruký, tak věhlasný spisovatel, samo pobavení múz!“

Když jsem v tak krátké chvíli vyslechl tak dlouhou chvalořeč, přišlo mi neslušné na ni neodpovědět. A tak jsem ho objal kolem krku, až jsem mu nepatřičně posunul límec, a řekl mu:

„To je omyl, jakého se dopustili mnozí nevědomí zájemci. Já jsem, pane, Cervantes, ne však žádné pobavení múz ani jiná figura.“

Miguel de Cervantes y Saavedra:
Persiles a Sigismunda, předmluva

Ó kachno, střez se člověka a nedej se zmást jeho řečí ani tím, co ti namlouvá, neb je v něm mnoho lsti a šalby! Střez se tedy vším způsobem jeho lstivosti, vždyť on je podvodník a lsti stále snuje, jak slovo básníka to naznačuje.

Tisíc a jedna noc, Vypravování o zvířatech a člověku

Doktor de Sosa nemohl uvěřit svým uším.

„Takže paša je mrtev?“

„Doufám,“ řekl Saavedra ještě trochu zadýchaně. „Nemohl jsem jinak, musím odsud dostat Zaharu a dítě, i kdyby měl Alžír shořet jako list papíru.“

„Tak to si pro vás každou chvíli přijdou.“

„Musíte mi pomoct.“

„Jak? Já se odsud nehnu,“ zacinkal svým řetězem.

„Pomozte mi najít Sidiho Hameta.“

„Vy jste se na něj nějak upnul. Potřeboval byste spíš lodici a pár veslařů.“

„Nemůžu odjet bez svojí rodiny. Vím, že derviš mě zachrání.“

„S vámi je potíž, člověče,“ doktor de Sosa přemýšlel a listoval svými zápisky. „Žádáte po mně zázrak, ale já nejsem deus ex machina. Jestli chcete najít derviše, musíte hledat stopy v tom, co už bylo napsáno…“

Zarazil se a zabodl prst do stránky.

„Počkejte, zkuste zajít za ženou jménem Sykorax. Je to nějaká bába kořenářka či co. Korzáři za ní chodí, když potřebují radu do života nebo ošetřit zranění. Říkají o ní, že všechno ví. Bydlí v domku pod cypřišem u Bab El Oued.“

„Já nepotřebuju bábu kořenářku,“ řekl Saavedra trochu vzdorně.

De Sosa pokrčil rameny. „Prý je tak mocná, že dokáže ovládat Měsíc. Tak třeba tam viděla i toho vašeho derviše. A už běžte, než sem vtrhnou vojáci.“

Městem kráčel veřejný vyvolávač, bubnoval a vykřikoval, že se hledá otrok a pašův pes Saavedra a že každý, kdo by mu snad poskytl úkryt, dostane tisíc a jednu ránu holí. Saavedra, tvář zakrytou beduínským šátkem, se plížil ve stínu hradební zdi a už z dálky viděl, že u brány Bab El Oued hlídkují janičáři. Ještě před bránou však stál staletý cypřiš a pod ním hliněný domek, tak nízký, že jezdec na mezku by se dotkl jeho střechy. Saavedra si upevnil šátek a vklouzl dovnitř. Pro jistotu za sebou hned zasunul závoru.

Nevelká šerá místnost připomínala laboratoř alchymisty s ohništěm, tyglíky, sklenicí s naloženým dvouhlavým hadem, nádobami plnými pestrobarevných substancí a rozličnými druhy nožů. Uprostřed všeho seděla na koberci stařena. Vlasy měla bílé, ale oči ještě pořád jasně modré a na každé tváři vytetovanou hadí hlavu.

Saavedrovi spadl leknutím šátek z obličeje.

„Vy jste –“

„Sykorax,“ řekla Sykorax.

„– čarodějka límijského sultána.“

„Vrátila jsem se domů.“

„Co – co se mnou uděláte?“

„Máš strach? Bát by ses měl těch venku.“

Ozvalo se tlučení na dveře.

„Už prohledávají domy,“ Sykorax vstala a zdvihla kus koberce. V podlaze se objevila padací dvířka.

„Schovej se sem,“ otevřela je. „Lepší kouzlo teď nemám.“

Saavedra váhal jenom chvíli. Skočil do podzemí, Sykorax nad ním zavřela dveře a přikryla je kobercem. Saavedra se skrčil na schodech, obklopený vůněmi, které vyvěraly snad z Azazelových zahrad v nitru Země, a poslouchal, jak nahoře janičáři mluví se stařenou. Věděl, že po takových sklepních schodech hrdinové maurských příběhů sestupují do podzemí a nacházejí tam džiny, vězněné princezny a prokletí. Když už ho vůně zmámily natolik, že chtěl sejít po schodech k nitru země, otevřela Sykorax dvířka a sklep zalilo světlo. Saavedra uviděl, že je to docela malá komůrka, kde stařena skladuje koření.

„Jsou pryč, polez nahoru.“

„Co když přijdou na to, že jste mi pomohla?“ řekl Saavedra a soukal se otvorem ven.

„Popraví mě,“ odpověděla. Rozhrábla ohniště, aby nad žhavé uhlíky mohla postavit džezvu s čajem. „Leda že bych čekala dítě, to by mě jenom vsadili do loďky a pustili na moře, to je tu takový zvyk.“

Zachechtala se ústy s prořídlými zuby, pohlédla na Saavedru a ten mimoděk ustoupil o půl kroku, div nespadl zpátky do sklepa.

„Neboj, nedovolila bych žádnému muži, aby se mě dotkl.“ Ukázala k nádobám u zdi. „Nasbírala jsem semeno rozličných tvorů, poradím si.“

„Kde je Sidi Hamet Ibn Enheli?“ chtěl se Saavedra zeptat, a místo toho z něj vyšlo: „Kde je Zahara?“

„Sahara? Kde by byla, v harému jako vždycky. Kojí a zřejmě u toho dělá ty svoje malůvky. Doneslo se ke mně, že ji chce Hadži Murat provdat za příštího pašu.“

„Musím ji vidět, i dítě.“

Sykorax pokrčila rameny, vzala papír, pero a inkoust. Saavedra přemýšlel, jestli píše vzkaz, nebo kletbu. Když byla hotová, vyšla ze dveří a přivolala kluka, který zrovna na ulici trápil kotě. Řekla mu pár slov arabsky, kluk pustil kotě, vzal list a utíkal směrem k paláci.

„Co jste jí napsala?“ zajímalo Saavedru.

„Že se náš příběh blíží konci, jenom jinými slovy. Myslím, že přijde.“

Sykorax Saavedrovi pokynula, aby se posadil k ní na koberec. Sobě nalila muškátové víno a jemu nakyslý ibiškový čaj, který po berberském zvyku nejdřív přelévala z džezvy do sklenice a ze sklenice zpátky do džezvy, dokud na hladině nevznikla vrstva pěny.

„Jak to bylo dál s maimúny?“ napadlo Saavedru.

Stařena chvíli mlčela a potom místo odpovědi ukázala do stinného kouta, kam výpletem zdobné okenní mřížky dopadalo několik paprsků světla. Saavedra uviděl, jak v paprscích tančí bezpočet částeček prachu.

„Jako by byly v neustálém souboji,“ řekla Sykorax. „Bok po boku se vrhají do bitvy, aniž by si na chvíli odpočaly, a v rychlém sledu se střetávají a zase oddělují. To neříkám já, ale Lucretius, když vysvětluje Démokrita. Povedlo se mu zachránit některé jeho myšlenky, než jste vy křesťané Démokritovy knihy naházeli do plamenů. V bitvě smítek prachu vidí Lucretius vnitřní pohyby hmoty a doklad přítomnosti atomů, dokonce blouzní o jakési pralátce, nebeském semeni, z něhož vzešli lidé, moře i hvězdy. Já si z toho vzala jinou věc – už od nejmenších částic, které postrkují prachové smetí, je život boj. I silnější hvězdy přitahují slabší, aby je pohltily, a Bůh – On je krutý – stvořil jedny lidi jako příčinu života pro druhé a stejně tak stvořil tyto druhé lidi jako příčinu smrti pro ty první, jak říká Al-Džáhiz – ať je mu nebe plné knih. A to je všechno, co ti můžu říct k osudu maimúnů.“

Zatímco ulicemi chodil městský vyvolávač se svým hlášením o psu Saavedrovi a tisíci a jedné ráně holí, srkala Sykorax muškátové víno a v dobrém rozmaru vyprávěla zajatci, jak začal příběh jejího čarodějnictví. Oknem dovnitř slabě pronikal zápach hlav nabodnutých na hradebních hácích.

Byla ještě skoro dítě, když si ji pro její schopnost číst v pohybech nebeských těles vyvolil alžírský beylerbey a ona se stala čarodějkou na jeho dvoře. V té době k břehům Alžíru plulo válečné loďstvo španělského krále Karla. Paša se obával jeho síly a zvažoval, že Španělům vydá město bez boje. Sykorax ho přesvědčila, ať to nedělá, protože za devět dní nad mořem propukne strašlivá bouře. Devátého dne, kdy už flotily krále Karla obkličovaly Alžír a chystaly se k útoku, nebe potemnělo, jako by měl přijít konec světa, a pro krále Karla cosi jako konec světa opravdu přišlo. Kroupy zvíci dělových koulí roztloukaly a potápěly španělské galéry. Nářek vojáků se ztrácel v hukotu vln rozbíjejících se o pobřeží spolu s kusy stěžňů. Vojáky, kteří dokázali doplavat ke břehu, pobili pašovi muži, většina ostatních se utopila. Ten den zahynulo na dvanáct tisíc Španělů, pobřeží bylo celé pokryté mrtvolami lidí i koní a ještě dlouho vlny přinášely další odulá těla.

Paša slavil velké vítězství. Když se však po tržištích Alžíru začalo povídat, že za ně nevděčí Bohu ani svojí chrabrosti, ale kouzlům čarodějky, rozčílil se. Natřel si vousy červenou barvou, aby se připodobnil Chajruddínu Barbarossovi, a ve velké mešitě u Badistánu pronesl řeč, v níž spásnou bouři připsal modlitbám alžírského derviše jménem Sidi Utica. Sykorax nechal potichu vypovědět ze země. Doufal, že mladá čarodějka pojde v poušti a lidé na ni zapomenou.

Dívka se však přidala ke karavaně kupců, s níž doputovala až do země Límiů. Tamní sultán si jejích schopností považoval a poskytl jí všechno potřebné ke zkoumání podstaty světa.

Za sto třicet let skotský kartograf John Ogilby napíše knihu o Africe, kde zmíní i historku o alžírské čarodějce a bouři. A o dalších sto padesát let později anglický spisovatel Charles Lamb uvede tuto historku do souvislosti se Sykorax, čímž s konečnou platností zhatí pašův plán.

O zářících křídlech skarabů a první větě kroniky Tarikh

Bílé hradby postavené z kvádrů soli zářily do daleka, ale černaly se v nich proražené díry, takže opevnění připomínalo stará ústa se smrtí na jazyku.

Potrubí vedoucí z řeky Kongo vyschlo a rozpukalo horkem. Když poušť pohltila město, plazila se dál na jih, kam už před ní prchla většina kebbských obyvatel. Sidi Hamet cestou spatřil, jak jich zástupy bloudí pouští a hledají vhodné místo k založení nového města. Socha čurající opice byla stržena z prázdné kašny a rozlomena na kusy, tržiště téměř prázdná, jen z minaretu mešity Otisku nohy ještě ochraptělý muezzin přesvědčoval zbylé Límie, že modlitba je sladší spánku. Když derviš uslyšel jeho volání, sestoupil z velbloudice, rozprostřel koberec a klekl si na něj čelem k Mekce, ale neměl ani vodu k očištění, musel použít písek jako Tuarégové.

U paláce obklopeného spálenými zahradami si Serendipita vzpomněla na svůj starý zvyk a jala se lízat sůl z obvodové zdi, zatímco derviš vstoupil osiřelou branou do paláce. Nikdo ho nezkusil zadržet, všechno bylo beztak vyrabováno, pod nohama mu křupaly střepy. Kráčel chodbami, kde kdysi vlnění záclon dávalo vzpomenout na šelestění skarabů v písku. Teď tam rozbitými okny přilétali skarabové opravdoví a slunce se odráželo od jejich blanitých křídel.

V hlavní síni zela jáma, která bývala jezerem, a na dně ležely lidské kosti i lebka s cáry mušelínového turbanu. Jako fatu morgánu v rozechvělém vzduchu derviš spatřil scénu, jak je sultán předhozen vlastním chovným žralokům, než se i žraloci sami stanou potravou hladových obyvatel. Terakotoví hudebníci byli z větší části roztříštěni, jen pár z nich si ještě udrželo lidskou podobu.

Sidi Hamet vstoupil do chodby se sedmi komnatami. Na sochy ryb s perlami v tlamách vál trhlinou ve zdi drobný písek, santalové klece byly rozervané a pod některými ještě ležely hromádky peří, jak lidé kroutili krky slavíkům a pěnicím.

Z knihovny šla spálenina, a když Sidi Hamet vešel, uviděl mezi zčernalými zdmi hromadu popela a ohořelých papírů, papyrů i pergamenů. Lidé knihy nepotřebovali k přežití, tak jimi alespoň ulevili svojí zlosti. Derviš zdvihl jeden list, který částečně unikl plamenům, a poznal v něm začátek límijské kroniky zvané Tarikh. Přečetl si první větu:

Většina příběhů, které jsou zde vylíčeny, skoro určitě není pravdivá. Snad nám Bůh – On je největší z vypravěčů – odpustí.

O poslední písni terakotových hudebníků

Sedm komnat dervišovi připomnělo sedm pekelných bran džahannamu a palác ze soli obří vyschlou slzu, kterou Bůh prolil za člověka. Sidi Hamet se chtěl otočit a navždy opustit spálenou zemi Límiů, přesto však jeho nohy kráčely chodbou dál.

Zařízení alchymistické laboratoře v páté komnatě bylo roztlučené včetně smaragdového stolu, látky z rozbitých sklenic se slily dohromady a vytvořily na podlaze skvrnu připomínající útočícího škorpiona. Šestá komnata vypadala stejně, až na jedno. Klec, v níž kdysi čarodějka s hadími tvářemi držela maimúnského chlapce, byla neporušená, zamčená a uvnitř – pohozená jako hadrová napodobenina maimúnské matky – ležela čarodějka s hadími tvářemi. Na obličeji měla modřiny zastiňující modř jejích očí. Když derviše sledovala zpod napuchlých víček, nezdála se ani příliš překvapená.

„Zamkli mě tu, ať pojdu žízní,“ sípala. „Otevři padací dvířka, na kterých stojíš. Mám tam muškátové víno.“

„Slyším a poslouchám,“ řekl derviš a splnil její přání. „Máš klíč od té klece?“

„Co myslíš?“ ušklíbla se. Do očí se jí vracel život.

Sidi Hamet vyšel z paláce pro Serendipitu a pokynul jí, ať ho následuje zpátky. V šesté komnatě vzal provaz, jeden konec uvázal ke kleci, druhý kolem Serendipitiných plecí, a po chvíli velbloudice svým tahem rozlomila mříž.

„Pojeď s námi domů,“ řekl derviš čarodějce.

Když procházeli hlavní síní, vítr vnikl do soustrojí zbylých terakotových hudebníků a vyloudil z jejich hrdel nelidský jekot.

„Co myslíš, že se stane s městem Kebbe?“ zeptal se derviš.

„Snad dostane nové jméno od nových vládců, a i kdyby tu zůstali potomci Límiů a palác ze soli, s novým jménem už to bude jiné město,“ odvětila čarodějka.

„Anebo Kebbe pozře poušť a poslední lidé odtud zmizí,“ řekl derviš.

„I to je možné,“ pokrčila rameny. „Ale každý zánik znamená vznik něčeho jiného. Znáš malby žiraf a nosorožců v jeskyních nedaleko odtud?“

„Slepý šejch mi o nich vyprávěl.“

„Když se zdejší pastviny proměnily v poušť, odešla prý většina lidí do údolí řeky Nil a založila zemi Kemet, které dnes říkáme Egypt. Nebýt pouště, nebylo by ani slavných kemetských králů a jejich vznešených hrobek.“

„Co až jednou nebude kam odejít?“ napadlo Sidiho Hameta.

„Co já vím, potom ať si lidé postaví třeba sluneční plachetnice a odletí na měsíc Jupitera k chobotnicím. Smysl mého života je posouvat meze poznání, ne věštit, co bude. Nejsem Prorok, derviši.“

Sidi Hamet mlčel.

„Ale jak jistě víš,“ pokračovala čarodějka skoro útěšně, „už moudrý Ibn Chaldún – ať mu andělé dolévají zlatý inkoust – napsal, že vzestup a pád vládců probíhá v cyklech, jež lze spočíst. Sultánovi Límiů se tedy nepřihodilo nic mimořádného, už měl načase. Zanechme však prázdných řečí, protože mě bolí hlava z ječení těch terakotových oblud a dochází mi víno.“

Chvíli trvalo, než si všimli, že ve dveřích stojí Zahara, v náručí dítě. Mateřství jí dodalo plnosti, její ňadra místo granátových jablek připomínala spíš pár cukrových melounů. Když Zahara pohlédla na čarodějku, na šíji jí povstaly neviditelné chloupky a z očí blýsklo zvíře. Sykorax ustoupila do stínu, aby nerušila její setkání se Saavedrou, a taky aby měla blíž ke svým nožům, pro jistotu. Všichni ostražitě mlčeli, jen dítě spalo.

Saavedra nejistě přistoupil k Zahaře a pohlédl jí do náruče.

„Je to holčička,“ špitla; ne z ostychu, ale aby chránila dceřin spánek.

„Jak se jmenuje?“ řekl Saavedra taky tlumeně, s hrdlem staženým dojetím.

„Hádej.“

„Dulcinea?“

„Serendipita.“

Zase se odmlčeli.

„Slyšela jsem, cos udělal,“ pořád šeptala.

„Vadí ti to? Udělal jsem to pro nás.“

„Až se lidi dozví, že je paša po smrti, začnou boje a drancování.“

„Utečeme.“

„S ní?“ pohodila hlavou směrem k Sykorax.

„Kdysi ti v osadě maimúnů zachránila život,“ připomněl jí. „A dneska zachránila i mě.“

Jejich šepot začal připomínat syčení hadů.

„Otec mi říkal, že ti nabízel záchranu, ale tys odmítl.“

„Jsem voják, nemůžu přejít k nepříteli.“

„Ten nepřítel jsem já?“

Saavedra naprázdno otevřel ústa.

„Potom ti otec zachránil život ještě jednou, když tě paša chtěl dát utlouct holemi před tvojí psí boudou.“

„Tys… mě tam viděla?“

„Každý den jsem tě přes záclonu sledovala. Nejdřív se moje oči pásly na tvém ponížení jak nenasytné ovce, pak už mi bylo jenom smutno.“

Saavedra sklopil hlavu.

„Musím se vrátit domů,“ řekl, ale jistý si tím najednou nebyl. „Pojď se mnou.“

„Doma to nebude, jak čekáš. Zapomněli na tebe.“

Malá Serendipita se začala probouzet, Zahara uvolnila z šatů prs a dala jí pít.

„Nechtěl jsem tě zradit,“ vyhrkl s pohledem bezmocně upřeným na to spojení dítěte a matky.

„Já vím,“ hlas se jí trochu chvěl, jak přemáhala pláč.

Otřela si oči volnou dlaní a obrátila se k čarodějce.

„Kde je Sidi Hamet Ibn Enheli? To kvůli němu jste mi psala – že má pro mě zprávu.“

O uličce knihkupců

V Alžíru mělo každé řemeslo svoji ulici. V jedné bydleli rybáři, v jiné ševci a příštipkáři, v další obchodníci s léky a kořením (její obyvatelé se ještě v Saavedrových dobách pyšnili tím, že tam před lety žil proslulý finský odpadlík Mikael El-Hakim se svým bratrem zápasníkem a čarodějnou ženou). Za ulicí obchodníků s léky a kořením se nacházela ulička tak krátká, že ani žebrákům se nevyplatilo do ní zacházet, a tam bydleli lidé od knih.

Když se Sidi Hamet Ibn Enheli vrátil z cest, směl si svoji rohož roztáhnout ve skladišti za domkem jistého knihaře. Ten vyráběl papír ze starých hadrů, dřevěné drtě a vody, a když ještě od korzárů koupil tiskařský lis z jedné karavely odchycené na cestě do Nového světa, dal si nade dveře napsat velkými písmeny: ZDE SE TISKNOU KNIHY. Protože, jak už bylo řečeno, Maurové mají sklon považovat blázny za svaté muže, doufal knihař, že dervišova přítomnost dodá jeho podniku zdání bohulibosti.

Sidi Hamet se postil pro slávu Boží, takže mu k jídlu stačilo denně pár zrnek kuskusu, která zapíjel vlažnou vodou, jen na Nový rok si kuskus polil trochou šťávy z kuřete, když mu ji někdo ze sousedství daroval. A protože knihař cílil taky na čtenáře z řad evropských renegátů, nacházel derviš ve skladišti i jinou literaturu, než jakou byl zvyklý číst – hlavně rytířské a pastýřské romány, ale i spisy dávných antiků.

Sidi Hamet sedal před skladištěm s nohama zkříženýma a zapisoval svědectví ze svých cest. Psal o tom, jak se při západu slunce obzor pouště na okamžik zbarví dozelena, jako by svojí nejmilejší barvou chtěl Bůh připomenout svou přítomnost. Psal o šupinatých ještěrkách, kterým se přezdívá ryby pouště, protože plavou v jemném písku těsně pod povrchem. Psal o Bornuské silnici, po níž karavany vláčejí z černošských zemí na sever otroky na prodej a jejíž okraje bývají obsypané kostmi těch, kdo cestu nepřežili. Psal o Imraguenech, kočovnících žijících mezi pouští a oceánem, kteří si osvojili zvláštní druh rybolovu – v mělké vodě tlučou klacky do hladiny, čímž přivolají delfíny a ti jim sami naženou parmice do sítí. Sidi Hamet psal svoji knihu, a komu z ní přečetl, ten zůstal v údivu nad bláznivostí světa. Derviš ovšem nezapomněl, co mu řekl král Bulúkija – věděl, že jeho cesty byly blouděním a že to, co hledal, nenalezl. Psal proto svoji knihu pro někoho, kdo přijde po něm a naváže v místě, kde dervišovi došly síly.

Serendipita ležela ve stínu skladiště, tou dobou už úplně slepá, a taky toho k jídlu mnoho nepotřebovala. Odcházela ze světa, jako když zaniká vesmír. Dech se jí zpomaloval a zrakem vyhaslým jak hvězdy sledovala červy vykusující díry do nekonečna. Když vydechla naposled, zašel derviš do domku pod cypřišem a požádal čarodějku o poslední službu pro velbloudici. Čarodějka zaplatila přístavním nosičům, černochům se širokými plecemi, a ti Serendipitino tělo odnesli do pouště, aby ho přikryl písek.

O měsíčním kameni, knize a koberci

Po letech, když Sidimu Hametovi řecký rybář přerazil hřbet v hádce o chobotnice, přicházela čarodějka do skladiště knih a potírala dervišova záda mastí z hindúkušského konopí. Sidi Hamet ležel na břiše, zchvácený horečkou, lilkovitý nos opřený o rohož jako přezrálé ovoce, co zmeškalo čas sklizně.

„Měla jsi pravdu, my dva jsme opravdu jako dvouhlavý had,“ pronesl jednou ztěžka. „Oba jsme se chtěli dotknout tkaniny světa, ale ani jeden jsme nezjistili, co je vlastně člověk a co má se sebou počít.“

„Mluv za sebe, derviši,“ odpověděla čarodějka. „Stačí, že ti chodím natírat hřbet, nemusím ještě poslouchat tvoje blouznění.“

„Připadám si jako ten požívač hašiše, když vstoupil do veřejných lázní,“ nedal si derviš přetrhnout nit. „Zdálo se mu potom, že je v místnosti provoněné kadidlem a květinami, kde ho nejdřív lazebník omývá a hněte mu kůži a potom mu na klín usedá krásná dívka… Ale vtom byl probuzen křikem a uzřel, že leží nahý u nádrže se studenou vodou a lidé kolem se mu smějí, protože má vztyčený úd. Nakonec ho ještě ztloukli, až mu zčervenala šíje.“

„Neřekla bych do tebe, že na stará kolena začneš vyprávět nemravné historky.“

„To je přece příběh z vyprávění moudré Šahrazád. Ale dobře, povím ti to ještě jinak. Asi jsem měl číst jiné knihy.“

Po těch slovech pozdvihl spis Epistulae Morales ad Lucilium, který knihař nedávno vysázel podle jednoho kradeného výtisku.

„Proč se divíš, že ti neprospívá tvoje cestování, když stále cestuješ sám se sebou? Je ti na obtíž stejný důvod, který tě vyhnal z tvého domova… Co ti prospěje, když poznáš nová města a nové kraje? Musíš napřed odložit břemeno, které tíží tvoji duši. To řekl Sókratés. Tedy Seneca tvrdí, že to řekl Sókratés, ale možná si to vymyslel.“

„A co za břemeno tíží tvoji duši?“ zeptala se čarodějka neochotně.

„Často vzpomínám na Saharu,“ vzdychl. „Nechci se vkrádat do jejího života, konečně prostého bláznivin našich cest, ale až se s ní jednou setkáš – a já věřím, že setkáš, protože nepřátelství tvoří mezi lidmi pouto stejně jako přátelství –, dej jí tohle.“

Vytáhl zpod rohože měsíční kámen.

Potom se ještě vztyčil na loktech a tvář, z níž už zuby času obraly většinu masa, zkřivil bolestí.

„A v paláci Ramadána Paši drží vojáka Saavedru. Věřím, že se jednoho dne osvobodí, vyhledá Saharu a přijde i za tebou, dovedou ho k tobě stopy rozeseté v našem vyprávění. Až přijde, dej mu moji knihu i můj modlitební koberec. Ať mu připomínají, že psaní knih je jako tkaní koberců. Na líci se obrazy zdají dokonalé, ale na rubu jsou plné nitek, které ty obrazy zastírají. Jenom Bůh – On má devadesát devět jmen – vidí, jak je všechno utkané, a nám nezbývá než klečet.“

„Opravdu řekl tohle?“ podivil se Saavedra, když mu Sykorax přeříkala ten nepříliš duchaplný proslov a vytáhla z kouta oba předměty. To tedy měl být dervišův odkaz, to měla být pomoc, na niž Saavedra spoléhal? Kniha, kterou nedokáže přečíst, a starý koberec s tmavými otisky kolen? Může ho prodat na trhu a peníze propít u Goga a Magoga, aspoň pak nebude tolik vnímat, až ho narazí na kůl.

Zahaře se však rozsvítilo v uslzených očích. Derviš se od toho koberce nikdy příliš nevzdaloval, pětkrát denně ho stahoval ze Serendipitina hrbu a poklekal na něm čelem k Mekce, jenže neodříkával verše z Koránu jako ostatní muslimové; zdálo se, že se modlí k témuž Bohu, ale jinými cestami, jakými ještě nikdo nešel. Jednou jí řekl, že kdo najde ta správná slova, stane se pánem koberce. Považovala to za další projev jeho svatého bláznovství, teprve teď začínala rozumět. Pochopila také, že před čarodějkou nechtěl Sidi Hamet prozradit všechno.

„Já ti to venku vysvětlím,“ řekla Saavedrovi. „Tu knihu přečteme společně.“

A ta věta najednou zazněla, jako kdyby se Saavedrou žili už roky jako muž a žena. Jako kdyby na dvorku měli pár slepic a kočku, za soumraku usedali na střechu svého domu a nastavovali tváře nočnímu větru. A pak sešli dolů, kde spí jejich dcera, ulehnout na rohože vedle ní.

O rozkoší ničitelce a shromáždění rozlučovatelce

Při další čarodějčině návštěvě už měl derviš zakalený zrak a nemohl se pohnout.

Když uslyšel, že se otevřely dveře, zasípal: „Jsi to ty, rozkoší ničitelka a shromáždění rozlučovatelka?“

Tak se v arabských příbězích říkalo smrti.

„Nevím,“ řekla čarodějka.

„Doufám, že jsi to ty, potřeboval bych se už vydat na cestu. Moje velbloudice na mě čeká.“

„Jsem to já,“ řekla tedy čarodějka.

Přistoupila ke sloupci rytířských románů, který se nad dervišem tyčil jako věž v pravlasti kouzel Babylónu, a vytrhla Zuřivého Rolanda, co ležel úplně vespod. Svazky se zřítily a pohřbily pod sebou důmyslného derviše Sidiho Hameta Ibn Enheliho.

Z hory knih zůstaly trčet jen dvě hubené nohy ve střevících se zahnutou špicí, s podrážkami prošlapanými z cest horkým pískem.

Nastalý chaos byl jako rozevřená tlama hada tinnína, který se snáší z mraků, hubí lidi i zvěř a nepřestane, dokud má co požírat nebo dokud ho neusmrtí Bůh.

Zdivočelí muži přestali naslouchat Hadžimu Muratovi. Za beylerbeye se prohlásil velitel janičářů, jenže když před nástupem na trůn podstupoval očistu, udusil ho v parní lázni kleštěnec zaplacený piráty. Místo něj měl na trůn usednout jistý korzár, toho však zase mušelínovou stuhou z jeho vlastního turbanu uškrtil kleštěnec zaplacený janičáři. Bezvládí využili obyvatelé Alžíru a vyplenili palác; sebrali všechno včetně zlaté lodní lucerny z jeho střechy a praporu s osmanským půlměsícem. Kdo měl s kým účty, vyřizoval je teď, takže ve městě přibývalo zborcených domů a mrtvol. Chudí útočili na paláce boháčů, rabovali je a zapalovali. Alžír doutnal, lodě naložené poklady opouštěly město. Pouštní vítr samúm vháněl písek do očí a znejasňoval podobu věcí, na svazích hory se zběsile točily větrné mlýny.

Kluk utrápil kotě a potom šel povědět janičářům, že v čarodějčině domku viděl uprchlého křesťana. Janičáři prohledali domek, ale zajatce nenašli, tak popadli alespoň Sykorax a odvlekli ji do vězení; ve zdi kobky byly ještě pořád vyryté Saavedrovy verše pro Lejlu Marien.

Korzáři se báli vzpoury zajatců, proto je narychlo prodávali pod cenou. Tak se bratrům trinitářům podařilo vykoupit také doktora Antonia de Sosu. Když vstupoval na veslici, sňali mu řetěz, který pak rozsekali na devět kousků – ty podle starého zvyku představovaly devět dublonů jako symbol, platbu za cestu pro lodní důstojníky. V tu chvíli shodou okolností vzplál jeden z domů v Kasbě a ozval se výkřik někoho, kdo umíral.

„Dio grande, mundo cosi cosi,“ pronesl doktor de Sosa na lodním můstku svoji poslední větu v alžírské linguě france. Bůh je veliký, svět jakž takž.

Antonio de Sosa se vrátil do Madridu i se svojí velkolepou knihou, kterou nazval Topografie a přírodní historie Alžíru. Rukopis tam poskytl k přečtení ctihodnému arcibiskupovi Diegovi de Haedo a krátce nato zemřel.

Topografii vydá po třiceti letech de Haedův synovec a za autora označí svého strýce. Jméno doktora de Sosy upadne v zapomnění a Saavedra, který jako jeden z mála ví, kdo je skutečným autorem knihy, nic neřekne, protože bude mít jiné starosti.

Na popravu Sykorax se kvůli palácovým převratům a pouličním bojům pozapomnělo, takže když pro ni konečně přišli, nemohli uvěřit svým očím – i přivolaný doktor potvrdil, že stařena čeká dítě.

Vsadili ji tedy do člunu, dali měch vody, trochu jídla a na její prosby i lahev muškátového vína. Veslice odtáhla loďku na otevřené moře. Vtom nebe potemnělo, jako by měl přijít konec světa, a rozpoutala se bouře. Veslice se rychle obrátila k Alžíru, ale krupobití jí rozervalo příď, takže loď skončila na mořském dně stejně jako před lety galéry Španělů. Sykorax ulehla na dno člunu a modlila se ke všem bohům i ďáblům, jaké za život poznala, od Azazela po pohanského bůžka Seteba s tělem sépie. Cítila, jak se uvnitř jejího břicha dítě zmítá v plodovém moři rozbouřeném jejími vlastními útrobami. Když otevřela oči, nebe bylo zase čisté a příď člunu zanořená do písečné pláže jakéhosi ostrova.

Čarodějka vystoupila na břeh, setřásla z kokosové palmy ořech, rozbila skořápku o kámen a napila se mléka.

Až přijde její čas a sestoupí jí bolesti, porodí syna. Pohlédne na něj v úžasu. Sykorax, o níž se říkalo, že dokáže ovládat Měsíc, zplodí kalvalunu, měsíční tele, tvora napůl lidského a napůl zvířecího. Dá mu jméno podle prastarého města, odkud pochází její muškátové víno – Kalibán.

Do kobky úzkým otvorem u stropu pronikal proužek světla a v něm spolu bojovaly atomy, ale voják Saavedra je neviděl. Neviděl ani proužek světla, ani svoji kobku. Viděl jen bílé domy Alžíru, které z dálky připomínaly rytinu v nějaké bájivé knize. Potom stoupali ještě výš, až mořští ptáci začali být jako mušky. Pod sebou na jedné straně alžírskou poušť, na druhé břehy Katalánska, mezi nimi turecké jezero.

Saavedra klečel, v jedné ruce dervišovu knihu, druhou rukou se držel okraje koberce. Zahara na prsou chovala malou Serendipitu. Ta v ručkách svírala měsíční kámen, v němž se pomalu otáčel kousek vesmíru, a zkoušela nacpat si ho do pusy.

Nad sebou flotilu slunečních plachetnic.

„Kam poletíme?“ zeptala se Zahara.

„Na ostrov Barataria,“ řekl Saavedra. „Budeš tam královnou.“

Juan dočte a odloží poslední papír. Je noc, sedíme na dvorku pod mandloní, můry běsnící kolem lampy připomínají boj atomů. Do tmy svítí ještě turecké břehy na obzoru, ale moře je černé a čluny uprchlíků na něm nejsou vidět. Teprve ráno najdeme na pobřeží další odhozené červené vesty a možná i trosky plavidel.

Chvíli mlčíme, Juan drbe tlustého toulavého psa, který ho chodí navštěvovat a teď mu spokojeně usíná pod židlí. Juan mu říká Sanchicha.

Ptám se na uprchlíka z rodiny knihovníků, v níž se tenhle alžírský rukopis dědí z otce na syna jako talasm, ačkoli nikdo nerozumí tomu, co se v něm píše.

„Chtěl bych s ním mluvit, do knížky by se to hodilo.“

Juan si přitáhne šňůru županu a ukáže na nebe.

„Odletěl, ale nevím kam. Snad už je o kousek blíž ke svobodě.“

Poznámka

Román Miguela Cervantese Důmyslný rytíř don Quijote de la Mancha je citován v překladu Zdeňka Šmída, román Persiles a Sigismunda v překladu Josefa Forbelského, kniha Příběhy tisíce a jedné noci v překladu Felixe Tauera, kniha Ibn Battúty Cesty po Africe, Asii a Evropě vykonané v letech 1325 až 1354 v překladu Ivana Hrbka a kniha Buzurga Ibn Šahrijára Divy a záhady Indického oceánu v překladu Jaroslava Oliveria.

Doslov

Snad žádný román neinspiroval tolik dalších literárních děl jako Cervantesův Don Quijote. Pestrá literární mozaika vzniká už čtyři sta let a první kamínek do ní zasadil Alonso Fernández de Avellaneda, když si Cervantesův námět a postavy „vypůjčil“ a v roce 1614 napsal a vydal vlastní pokračování Dona Quijota. Mnohá díla jsou „quijotovská“ jasně a otevřeně. Skotská spisovatelka Charlotte Lennoxová nechala svoji Arabellu napodobovat hrdinky milostných románů. Henry Fielding stvořil komickou dvojici faráře Adamse a sluhy Josefa, putující po zkaženém a pokryteckém světě. Viktor Dyk přivedl svého dona Quijota ke zmoudření a ztrátě iluzí a snů. Jorge Luis Borges pro svět objevil Pierra Menarda snažícího se Cervantesův román napsat ještě jednou.

V mnoha jiných dílech je inspirace Cervantesem méně zřetelná. Flaubertova madame Bovary je čtenářkou romantických příběhů. Vášnivým čtenářem je i Stendhalův ambiciózní hrdina Julien. Četbou je ovlivněná také Clarínova Ana Ozoresová žijící na zatuchlém maloměstě. Dostojevského bezelstný a dobrácký kníže Myškin, který nabízí svou pomoc každému bez rozdílu, se nepodobá žádnému člověku, ale podobá se donu Quijotovi.

Barvitá skládanka kolem Cervantesova velkého díla dokládá, jak živé a inspirativní postavy španělský spisovatel stvořil, a vede nás i k zamyšlení nad podstatou románu. Duch románu je podle Kundery duch souvislosti a „každé dílo je odpovědí na předchozí díla“. Již čtyři sta let odpovídají spisovatelé i jiní umělci na otázky skryté v Cervantesově textu. Další, velice osobitou a originální odpovědí je román Štěpána Kučery.

Kučerův text je vystavěn kolem dvou hlavních postav. Jednou z nich je bláznivý potulný derviš Sidi Hamet Ibn Enheli, který své putování po světě zachytil v cestopise, druhou je samotný Cervantes. Z jeho poutavého životopisu si autor vybírá nejpřekvapivější a nejzajímavější kapitolu: Cervantesovo zajetí v Alžíru.

Po bitvě u Lepanta v roce 1571, v níž utržil několik zranění a ztratil hybnost levé ruky, Cervantes pobýval několik let v Itálii a zúčastnil se dalších tažení proti Osmanské říši. Nakonec se však rozhodl vrátit domů, a tak se na začátku září 1575 spolu se svým mladším bratrem Rodrigem nalodil na galéru El sol (tedy Slunce). Lodě flotily, k níž galéra patřila, pluly podél italského a provensálského pobřeží, kde je zastihla bouře. Galéra Slunce se ocitla osamocená a 26. září byla na dohled katalánských břehů přepadena korzáry. Španělé se sice nějakou dobu dokázali bránit, ale nakonec přesile podlehli, byli spoutáni a přesunuti na korzárské lodě, jimž veleli renegáti Arnaut Mamí a Dalí Mamí. O tři dny později dorazili korzáři i se svým úlovkem do Alžíru, který, jak píše francouzský cervantista Jean Canavaggio, musel Cervantese ohromit. Veliké město s větším počtem obyvatel než tehdejší Řím, plné rušných náměstí, krásných paláců se zahradami, mešit a trhů, pulzovalo životem. Zde prožil dlouhých pět let nejprve jako zajatec Dalího Mamího, poté jako otrok Hasana Paši.

Cervantes patřil k zajatcům, za něž bylo požadováno výkupné, a byli tedy žádaným zbožím. Tato pozice přinášela jisté výhody: bylo s nimi lépe zacházeno, nemuseli pracovat a mohli získat i určitou volnost pohybu. Cervantes sice domů psal, ale pravděpodobně věděl, že jeho rodina nezíská dost peněz na výkupné, a to nejen proto, že do zajetí upadl také jeho bratr Rodrigo. Korzárský velitel Dalí Mamí, snad řecký renegát, totiž za Cervantese stanovil vysokou cenu. Přispěly k tomu pravděpodobně dopisy, jimiž byl na cestu domů vybaven. Jeden z nich psal vévoda ze Sessy, druhý dokonce samotný don Juan de Austria, nevlastní bratr španělského krále Filipa II. a velitel loďstva Svaté ligy. Dalí Mamí proto nabyl dojmu, že zajal někoho významného. Cervantes se z Alžíru pokusil několikrát utéci a podle dobových svědectví při tom prokázal velkou statečnost. Jako první byl ze zajetí v roce 1577 vykoupen bratr Rodrigo, jehož výkupné bylo menší. Na Miguela došlo až v září roku 1580, tedy pět let od jeho nešťastné plavby na galéře Slunce: trinitářský mnich Juan Gil ho vykoupil za pět set eskudů.

Jak přesně Cervantes v zajetí žil a co se mu honilo hlavou, lze jen těžko říci. Víme, že v některých obdobích se mohl přes den pohybovat po městě a pozorovat pestrou směsici lidí různých povolání, vyznání a ras. Jindy – především po pokusech o útěk – byl držen v přísném vězení, trestu smrti však vždy unikl. Určitým vodítkem nám mohou být jeho literární díla. Alžírské tématice Cervantes věnoval dvě divadelní hry, Život v Alžíru a Alžírské lázně, a dále kapitoly o zajatém setníkovi z prvního dílu Dona Quijota.

Setník Ruy Pérez de Viedma, bývalý zajatec v Alžíru, v hostinci donu Quijotovi a dalším postavám vypráví svůj příběh, který bývá často interpretován jako odraz Cervantesovy alžírské zkušenosti. Z vyprávění se dozvídáme, že většinu času trávil „ve vězení nebo v domě, který Turci nazývají lázně, kam zavírají křesťanské zajatce královy a soukromníků a otroky skladištní“, a svůj osud sdílel s „mnohými šlechtici a výbornými lidmi označenými za schopné vykoupit se“. (Don Quijote I, kapitola XL) Cervantesovo částečně autobiografické vyprávění se zajímavým způsobem rozdvojuje: setník zmiňuje „jistého španělského vojáka Saavedru“, který s krutým alžírským vladařem uměl zacházet a „dělal mu neslýchanosti, na které jistě nezapomněli tamější lidé, aby dosáhl svobody“. Cervantes si se čtenářem geniálně pohrává: zdá se, jako bychom v textu jako v zrcadle zahlédli autora a jeho vlastní příběh. Čtenář si však brzy uvědomí, že zrcadlo není celé – jsou to jenom střípky.

Při četbě Cervantesových děl z životopisného hlediska je třeba mít se na pozoru a vždy si připomenout, že každý román je odpovědí na předchozí díla. Don Quijote je zároveň odpověď i otázka. Cervantes v něm odpovídá na celou literární tradici své doby: rytířským románům a pikaresknímu žánru se vysmívá, některé kapitoly píše podle estetiky pastýřských děl, jinde využívá náměty románu maurského. Vyprávění zajatého setníka je tedy historické i literární zároveň. Cervantes do něj zapracoval vlastní zkušenosti, ale příběh krásné Zorajdy, která se do kapitána zamiluje a rozhodne se konvertovat ke křesťanství, je utkán z látky literární.

Kučerův text Cervantese zastihuje ve vězení: sedí v kobce, ryje do zdí verše, pokouší se o útěk a zamiluje se do Sahary, která s dervišem Sidim prožila jeho velké putování světem. Ale hlavně – vypráví příběhy. Autor nám zde krásnou variací na Šahrazádin námět nabízí odpověď na otázku, proč byl španělský spisovatel v zajetí tolikrát ušetřen trestu smrti. Po prvním pokusu o útěk z Alžíru do Oranu se Cervantes a jeho bratr Rodrigo ocitnou před Ramadánem Pašou, jemuž mladý zajatec nabídne vyprávění o cestách Sidiho Hameta. Správce Alžíru, zaujat příběhem, odkládá popravu na ráno a pak na další den. V Kučerově fikci si tedy Cervantes poprvé zachrání život vyprávěním historek Sidiho Hameta.

Sidi Hamet, s nímž Cervantese pojí láska ke knihám, příběhům a literatuře obecně, je druhou ústřední postavou románu. Kdo je tento záhadný Arab s podivným jménem Sidi Hamet Ibn Enheli? Každý čtenář Dona Quijota se s ním setká, i když Sidi není ani klasická postava, ani vypravěč románu. Sidi Hamet je arabský dějepisec, který Quijotův příběh sepsal, neboť by nebylo možné, „aby rytíři tak dobrému nedostalo se nějakého učence, který by vzal na sebe vypsání jeho nevídaných činů“. (Don Quijote I, kapitola IX) Vypravěč Quijotova příběhu arabsky psaný rukopis najde na toledském trhu a ihned si jej nechá přeložit do španělštiny. Příběh, který čteme, je tedy španělský překlad Sidiho díla. Starý literární motiv nalezeného rukopisu autor Dona Quijota přebírá z rytířských románů stejně jako postavu moudrého historika, který rekův příběh zaznamenává. Mudrc Elisabad sepsal Esplandiánovy hrdinské činy (1510), Lirgandeo a Artemidoro zase zaznamenali příběh Rytíře Slunce (1555). V Cervantesově podání však tento postup získává nový rozměr.

Na okraji vyprávění o potulném rytíři někdy zaslechneme hlas vypravěče, překladatele nebo arabského dějepisce. Tyto hlasy se doplňují, ale také vzájemně opravují nebo pošťuchují. Hned od počátku vypravěč ve čtenáři vzbuzuje k Sidimu nedůvěru, neboť je Arab, a „tento národ má vlastnost, že rád lže“. (Don Quijote I, kapitola IX) Komentáře podobného rázu dělá i překladatel, který na začátku jedné z kapitol druhého dílu podotýká, „že tato pátá je asi podvržená, neboť v ní Sancho mluví bystřeji, než lze očekávati od jeho chatrného rozumu“. (Don Quijote II, kapitola V) Motiv známý z rytířských románů Cervantes proměnil v žertovnou hru a využil k tomu hlasy patřící k různým kulturám a náboženstvím: vypravěč je španělský křesťan, překladatel je morisko, tedy původně muslim přestoupivší ke křesťanství, Sidi je muslim a Arab, což mu ovšem nebrání v tom, aby jednu kapitolu otevřel slovy: „Přísahám jako katolický křesťan.“ (Don Quijote II, kapitola XXVII) Tato důmyslná a trochu potměšilá hra navíc čtenáři připomíná, že vyprávění o donu Quijotovi je fikce, kterou někdo napsal. Čtenář tak má možnost udělat to, co don Quijote s rytířskými romány nedokázal: zachovat si od textu odstup.

Sidi Hamet, v románu šalamounsky schovaný, vždy vzbuzoval mnoho otázek. Literární vědci se především často snažili interpretovat jeho jméno. Podle některých výkladů Cide Hamete Benengeli v originálním znění znamená „syn jelena“ (španělsky „hijo de ciervo“) a přes slovo „ciervo“ odkazuje k příjmení Cervantes. Podle jiných interpretací se jedná o slovní hříčku s významem „pán, který nejvíce chválí Boha, syn evangelia“ a je jakýmsi autorovým pseudonymem. Další výklad poukazuje na to, že slovo Benengeli by mohlo v arabštině znamenat „lilkovitý“, a navíc je zvukově podobné španělskému slovu „berenjena“, lilek. S touto podobností si Cervantes pohrává v druhé kapitole druhého dílu, kde don Quijote a Sancho o Sidim rozmlouvají a Sancho příjmení Benengeli zkomolí na Berenjena a poté prohlásí, že Mauři mají lilek rádi. Jak přesně to Cervantes se jménem arabského dějepisce myslel, už se asi nedozvíme. V Donu Quijotovi zůstává Sidi Hamet obestřen rouškou tajemství.

Naproti tomu Kučerův Sidi Hamet má tvář i příběh. Místo dějepisce v něm poznáváme derviše žijícího v jedné alžírské vsi, jejíž jméno není lehké vyslovit, natož podržet v paměti. Sidi se modlí, k jídlu mu stačí pár zrnek kuskusu denně a hlavně čte. Jeho knihovna obsahuje především staré cestopisy, z nichž nejmilejší je mu spis velkého cestovatele Ibn Battúty. V této nádherné paralele na první kapitolu Dona Quijota se dále dozvídáme, že Sidi málo spal, a protože „hodně četl v pouštním větru, vysychal mu mozek, až mu nakonec přeskočilo, a tak se rozhodl, že i on vyjede na cesty a objeví dosud neobjevené“. Sidi vyráží na olysalé velbloudici a společnost mu dělá maličká Sahara, kterou najde odloženou v oáze. Jejich cesty po dalekých a prazvláštních zemích připomínají středověké cestopisy, orientální pohádky a jsou plné odkazů na různá literární díla i na některé kapitoly Cervantesova románu. Autor Cervantesův materiál přetavuje a dává nám nového dona Quijota. Ten necestuje na Rocinantovi po La Manche, ale toulá se po afrických zemích na velbloudici Serendipitě.

Snad největší dojem na čtenáře dělá setkání mezi Sidim a mladým Cervantesem. V šeru kobky je ze Sidiho vidět jen jeho lilkovitý nos a za španělským zajatcem přichází, protože má pro něj práci: chce, aby jeho cestopis přeložil do španělštiny. Derviš své cesty tedy vypráví a Cervantes překládá. Ne vždy je dobrým překladatelem. Když Sidimu nerozumí, od vyprávění se odklání a píše si svůj vlastní příběh. Od této chvíle se osudy obou mužů v textu proplétají. Derviš cestuje a pouštním lupičům vypráví své příběhy, Cervantes uteče z vězení a na starém koni se spolu s bratrem Rodrigem jedoucím na oslu pokusí dorazit do Oranu. Před Ramadánem Pašou pak Sidiho historek využívá, aby se zachránil před trestem smrti po nezdařeném útěku.

Obě postavy se navzájem potřebují. A stejně je tomu i v Cervantesově románu: don Quijote potřebuje učence, který jeho hrdinské činy sepíše, a dokonce si představuje, jak bude rytířský román o něm vypadat, Sidi Hamet potřebuje reka, o němž bude psát. V poslední kapitole proto Sidi Hamet prohlašuje: „Výhradně pro mne se narodil don Quijote a já pro něho; on uměl jednat a já psáti.“ (Don Quijote II, kapitola LXXIV) Dějepisec a potulný rytíř jsou jeden k druhému připoutáni podobně jako derviš a Cervantes v Kučerově textu.

Cervantesův don Quijote se do světa vydává „napravovat křivdy a účastnit se nebezpečných příběhů“. (Don Quijote I, kapitola I) Kučerův Sidi Hamet své cesty podniká, aby porozuměl světu a pochopil, co je člověk a co má se sebou počít. Každý, komu potom ze své knihy cest předčítá, se podivuje nad bláznivostí světa. Podobně bláznivý a mnohohlasý obraz světa nám přináší i Don Quijote. Cervantes uměl naslouchat lidem a je možné, že naslouchat i těm nejbláznivějším příběhům se naučil právě v Alžíru, kde poznal osudy nejrůznějších lidí, ať už byli muslimy, zajatými křesťany nebo renegáty. „Duch románu je duch složitosti,“ píše Kundera, „každý román čtenáři říká: ‚Věci jsou složitější, než si myslíš.‘“ Snad právě to je největší lekce dona Quijota.

Román Štěpána Kučery lze číst různě: jako originální zpracování Cervantesova alžírského zajetí, jako fiktivní cestopis po dalekých zemích, jako paralelní příběh k Donu Quijotovi, s nímž se v mnoha bodech potkává. Kolik souvislostí objeví, do jaké hloubky textu pronikne, záleží – jak by řekl Cervantes – na každém čtenáři hledajícím rozptýlení.

Jaroslava Marešová

Štěpán Kučera
Největší lekce dona Quijota

Důmyslný derviš Sidi Hamet Ibn Enheli a voják Saavedra

Doslov Jaroslava Marešová

Fotografie na obálce Nadezda AUDIGIE / Shutterstock.com

Korektura Jaroslava Bednářová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 21. 11. 2025

ISBN 978-80-274-4803-6 (epub)

ISBN 978-80-274-4804-3 (pdf)

ISBN 978-80-274-4805-0 (prc)