Zlatý kříž

Pavel Renčín

Městské války 1

Znění tohoto textu vychází z díla Zlatý kříž tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Argo v Praze v roce 2008.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

§

Text díla (Pavel Renčín: Zlatý kříž), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 12. 12. 2025.

Věnováno mé ženě Pavle
za moře podpory a oceán trpělivosti

Předehra

„Je to on. Ten, o kterém se mi zdálo,“ řekla nejkrásnější žena na světě.

Itivan kývl, jako by nic dalšího nebylo třeba. Nemělo smysl odporovat bohům.

Stála před zrcadlem a hleděla na mlžný obraz muže v baloňáku, kráčejícího ulicí. Přes zrcadlo se přelévaly cáry oblaků, obraz se trhal a rozostřoval. Žena se dívala a kolem ní se zatím stmívalo. Její křivky byly povědomé, její rysy by nikoho nenechaly na pochybách, že se s ní již setkal. Někdy, někde.

„Už jsem se o to postaral, Vaše Výsosti,“ zašeptal Itivan, nechtěje ji rušit v rozjímání.

Žena se tajuplně usmála a lampy podél chodníku, po kterém muž kráčel, zahořely citem, jako by to bylo poprvé. Večer prosytila chladná vůně opadávajících kaštanů.

Náhle se ozvalo zvučné puknutí a zrcadlem se rozběhla síť prasklin. Obraz vyhasl. Žena strnula a zamračila se. „Měla jsem to čekat, varovali mě. Nic o něm nevíme, jen to, že se mi vkradl do snu a že zaslepil věštce.“

„Nese s sebou neštěstí,“ řekl Itivan a původně to myslel jako otázku.

„Uvidíme,“ řekla bohyně. Byl čas převléct se do večerních šatů. Za paravánem s motivy čtyř ročních období se zdržela jen krátce. Jen jednu Vivaldiho větu, pak oslovila lorda Itivana, jednoho z mála, kdo měl přístup až k ní. „Zapneš mě?“

1. kapitola

Pouliční lampa zaprskala a probudila se z denního spánku. Po ulici, kterou Vašek Vran klopýtal, rozlila mléčné světlo. Vyšplíchlo mu na polobotky a kalhoty s puky a parádní kravatu z hedvábí, co se teď nosí mezi těmi, kdo mají doma plazmu. Ta kravata a boty byly v podstatě to jediné, co stálo za zmínku, protože sežmoulaný oblek zjevně dlouho nikdo nežehlil. Tedy Marcela určitě ne. A už vůbec nikoho by nenapadlo, že pod klopou je nášivka Hugo Boss.

Muž se pevněji zahalil do baloňáku, protože přicházel podzim a jedovaté prsty větru číhaly na každou skulinu. Sehnul se, aby si zavázal tkaničku, a nenápadně se při tom ohlédl. Byl tam! Ten muž, co za ním šel už pár bloků. Václav se rozhodl po včerejšku raději nic nepodceňovat. Z aktovky vylovil mobil a připravil si ho pro každý případ do kapsy. Z Vršovického náměstí proběhl ke schodům a podél oprýskané zdi dolů k Botiči. Byl zvědavý, jestli za ním neznámý půjde. Vysoký stín s pravěkým kloboukem na hlavě zamířil najisto.

Nebyl to dvakrát příjemný pocit. Vašek rychlým krokem proplachtil další ulicí mířící k nádraží. Tahle hra na kočku a myš ho přestávala bavit. Zahnul za roh a opřel se o zeď. Nebylo tu rušno, ale liduprázdno taky ne. Přemýšlel o cizinci. Vypadal jinak než ten ze včerejška, a třeba s ním ani neměl nic společného. Vašek chtěl mít jasno.

Když čekal už příliš dlouho, opatrně zpoza rohu vyhlédl. Nic. Ulice byla prázdná. Padající soumrak si utahoval z jeho hloupého strachu a Vašek si uvědomil, že nejspíš jen toužil po tom, aby jej ten Cyrano v širáku sledoval. Dobrodružství mu zhořklo na jazyku a pochůzka se změnila v každodenní cestu z práce. Zkrátil si ji přes park.

Jen málo Pražanů má to štěstí, že chodí do práce pěšky. Štěstí? vyprskl by, kdybyste to řekli před ním. Připadalo mu, že celý život ošoupává nohy na stejném plácku. Lákala ho cizina. Kde na to ale vzít čas?! Býval poslední dobou podrážděný, protože situace v bance byla kolísavá stejně jako finanční trhy, na kterých den co den surfoval. Křivky burzovních grafů pro něj měly poetiku zakrouceného biče v rukou dominy. Uspokojení bez modřin neexistovalo. Kromě práce, která ho deprimovala, byl ale život nuda. A nezachraňovala to ani Marcela.

Procházel Havlíčkovými sady a představoval si, jak přijde domů. V mrazáku na něj čekala ledová cihla, co se po pár minutách v mikrovlnce metamorfuje ve svíčkovou. Babičce by se zvedl kufr. Vzpomněl si na ni a píchlo ho u srdce. Jak dlouho ji nebyl navštívit? Půl roku? Je vůbec ještě naživu? Kde na to ale vzít čas?!

Prudce se ochladilo. Mezi stromy se proháněl vítr. Trhal pastelové listí a skládal na zemi mozaiku k potěše stromů, které ji jediné mohly z výšky ocenit. Kamenný altán byl právě pod lešením. Vítr zatahal Vaška za kravatu, přinášel nasládlou vůni tlení. Nebyla to kyprá vůně podzimu, ale spíš zápach rozkladu něčeho živočišného. Za Vaškem náhle zapraskaly větve.

Je v povaze větví, že na podzim praskají. Tyto však praskaly pod dupajícíma těžkýma nohama člověka, který se na Václava zezadu řítil. Stín s rozevlátým kabátem svíral obouruč čepel a cosi křičel. V děsuplném okamžiku Vašek uviděl, jak útočníkovi strhává nápor větru klobouk a pod ním se leskne stříbrná přilba kopírující lebku. Oči byly šedé jako popel. Rozšířené. Chladné. A pak už jen řev! Svištící meč…

Večer předtím u dveří zazvonil zvonek. Vašek vyskočil od počítače, na kterém s brokovnicí zrovna proháněl démony po Londýně, a málem převrhl talíř s pizzou. Na Marcelu to bylo brzo, nikdy nechodila domů před devátou. Na kohokoli jiného pozdě. Pohlédl do kukátka dveří. Stál za nimi světlovlasý muž kolem třiceti – tedy o něco mladší než Vašek. Otevřel.

„Dobrý den,“ řekl muž. Měl takový divný hlas, který něčím připomínal Vánoce.

Chvíli se navzájem prohlíželi.

„Něco jsem vám přinesl. Natáhněte ruku.“

„Prosím?“

„Nastavte dlaň.“

„To jste jako pošťák?“ zeptal se Vašek, i když mu bylo jasné, že ne. „Nic jsem si neobjednával.“

„Já vím.“

„Co jste zač?“

„To vám nemůžu prozradit,“ klidně odpověděl muž.

„O co tu sakra jde?“

„Nemusíte hned klít. Mám vám jen něco předat.“

„Já ale nic nechci. Neberu si věci od lidí, které neznám.“

„Musíte si to vzít dobrovolně.“

„To jste neslyšel, co jsem právě řekl?!“

„Udělejte výjimku,“ odpověděl neznámý s hrůzně nevinným klidem.

„A když neudělám?“ zeptal se Vašek podrážděně.

„Budu tu stát, dokud si to nevezmete.“

„Jak chcete,“ řekl Vašek a přirazil dveře. Zmenšující se škvírou zachytil klidný pohled světle modrých očí a v tu chvíli dostal závrať, jako by se na město náhle díval z veliké výšky. Zajistil horní zámek a opřel se zády o dveře. Z obýváku k němu doléhal pekelný nářez soundtracku hry. Jeho postava přišla o všechny životy a démoni hodovali na jejích střevech.

Zkontroloval kukátko. Za dveřmi byla tma a neznámý zmizel. Určitě to byl nějaký jehovista. Nebo že by tipař? Na chodbě se rozsvítilo a zdálo se, že je prázdná. Vašek pomyslel na botník, který tam měl, a zatoužil zkontrolovat, jestli se nic neztratilo.

Neztratilo. Spíš našlo. Na rohožce se málem srazil s cizincem.

„Sakra!“ vykřikl, aby přehlušil leknutí. „Vy jste tu ještě?“

Cizinec si přísně přiložil prst na rty a ukázal na Václavovu ruku.

„Zmizte, než se naštvu!“

„Chcete… chtěl byste raději ženu?“

„Prosím?“ sípal zmatený Václav.

„Nebo snad dítě? Starce? Z koho nebudete mít strach?“

„Strach bys měl mít spíš ty! Protože teď jdu dovnitř, a jestli tu budeš ještě za pět minut, tak volám policajty!“

„Dobrá,“ odpověděl smířlivě neznámý. „A pak to ode mě přijmete?“

„Jdu volat,“ zabouchl Vašek a odešel pro telefon.

Našel ho rychle, protože sám začal vyzvánět.

„Dobrý den,“ ozval se jemný alt. „Poručík Svobodová, Policie České republiky. Mluvím s panem Václavem Vranem?“

„No sláva,“ vydechl Vašek. „Právě jsem vám chtěl volat.“

„Nezlobte se, ale to probereme později. Bydlíte ve čtvrtém, souhlasí? V domě probíhá policejní akce. Nemusíte se bát, jedná se jen o uprchlého pacienta, neměl by být nebezpečný. Přesto nikomu neotvírejte. A spolupracujte.“

„Dóbře,“ protáhl Vašek, zatímco mu myšlenky pádily jako splašené. „Jak to, že znáte mé číslo?“

„V zájmu ochrany občanů můžeme používat výjimečné prostředky. Nezlobte se, musím končit. Ještě mi zbývá obvolat pár vašich sousedů. Do odvolání prosím nevycházejte a neotvírejte.“

Další otázky už položit nestihl, pokud by mu jako odpověď nestačil táhlý tón.

Václav se přisál ke kukátku. Chodba byla prázdná a byla na ní tma. Rozsvítilo se. A po chvíli zase tma. Světlo. Nikde nikdo. Odešel se podívat k oknu. Policejní auta neviděl. Uklidil talíř se zbytky pizzy a uvařil si kávu. Každou chvíli přijde domů Marcela. Už se těšil, jak jí to bude vyprávět. Něco si přidá a bude z toho docela dobrá historka… No jo! Marcela!

Vytočil její číslo. Vyzvánělo to skoro půl minuty, než se propadl do schránky. Zkusil to ještě jednou, ale típla ho. Trochu se mu ulevilo, protože to znamenalo, že je ještě v práci.

Znovu někdo zazvonil u dveří, tentokrát to ale byla policie. Otevřel.

„Dobrý den, poručík Svobodová. Přišla jsem vám jen říci, že už ho máme. Můžete jít klidně spát.“ Moc hezky se usmála a Vašek se zastyděl, že má na sobě domácí tepláky a triko ozdobené kečupem a drobky z pizzy.

„Schovával se v posledním patře. Nechápu, co tady chtěl. Upozornil na sebe, už když vstupoval do domu. Jedna vaše sousedka ho nechtěla pustit dovnitř. Teď je paní na cestě do nemocnice. Mimochodem, měl u sebe jednu vaši věc. Vezměte si to,“ nabídla mu dlaň, na které leželo něco kulatého a černého, co vypadalo trochu jako mince.

Bezmyšlenkovitě to uchopil a prohlížel. Nevypadalo to jako jeho věc. Nehřálo to ani nestudilo. Odstíny černé se rozpíjely a neklidně přetékaly. Bylo to jako zírat do díry s přelévajícím se mazutem. Ta věc vypadala jako kapalina, a přitom byla na dotek tuhá. Náhle mu vyklouzla z prstů a skutálela se do dlaně.

„To není moje,“ řekl do prázdné chodby, ve které právě v prostoru vyhasínaly ženiny oči. Modré a nemilosrdné jako blankyt oblohy.

Jiné místo, jiný čas. Nápor větru strhává útočníkovi klobouk a odhaluje stříbrnou přilbu kopírující jeho lebku. Muž se s uši rvoucím řevem prožene kolem Václava, který je tak překvapený, že se nezmůže vůbec na nic, a tak se jen dívá. Dívá se na svištící čepel, která mine jeho hlavu jen o pár centimetrů a srazí se s černým spárem, jenž se k ní blížil z druhé strany. Nevidí, jen tuší temnou obludnost, která stojí za jeho zády. Zahalená v černých plamenech, šlehajících do výše stromů. Bojí se ohlédnout, zato vidí zblízka tvář muže, který ho sledoval.

Je rudá, ošlehaná. Stažená agresí připomíná škleb kamenného fauna. Na krku napjaté žíly. Šedé oči upřeně zírají na soupeře. Hledají slabé místo. Jizev je kolem nich dost, aby bylo vidět, že se v minulosti párkrát spletl. Ale že ho nakonec vždy našel, takovou tvář Václav ještě neviděl. Je vyjádřením řevu. Muž se srazí s ďáblem v hrozivém řinčení oceli a skřípění kostí. Tlaková vlna Václava porazí na kolena.

Teď nad ním muž stojí jako svatý ochránce. Z meče stéká černá krev. Avšak ani bojovník neušel zranění, všímá si Václav jeho podivně pokřiveného postoje. Zazní pomyslný gong, jde se do druhého kola. Netvor vyprskne tmu a vyrazí levým a pravým hákem. Zahnuté šavlovité pařáty protnou vzduch v místě, kde muž ještě před okamžikem stál. Ten teď letí vzduchem a tne mečem přímo do míst, kde září oči bestie. Chyba lávky. Objevuje se další dvojice pařátů, kterým se muž v letu vyhnout nedokáže. Zasahují ho do těla a se strašným zvukem se svírají jako nůžky. Stvůra bojovníka odmrští, jako by byl loutka. Jeho tělo se zaduněním narazí do nedalekého kmenu a sveze se mezi kaštany. Ze stromu prší podzimní listí.

Václava ochromuje slabost – to je snad sen, ne? Havlíčkovy sady šumí vzdáleným hlukem velkoměsta. Neviditelný rozhodčí odpočítává knokaut. Jedna, dvě, téměř tři sekundy uplynou, než se borec vyškrábe na nohy. Pohlíží na netvora s novým respektem. Shazuje kabát, který je na cáry, a Vašek pochopí, proč z něj ještě nejsou plátky salámu. To, co chrastí na těle bojovníka, je pravá kroužková košile. Co je to proboha za blázny? řekne si ve chvíli, kdy začne třetí kolo.

Bojovník zaútočí mnohem opatrněji sérií rychlých šikmých seků, kombinovaných s páráním, a zachovává si v každém okamžiku dost energie, aby se dokázal stáhnout. Černý netvor kolem něj krouží, vyráží ve zkušebních výpadech. Zdá se, že vyčkává, a opravdu, Vaškův obránce jako by ztrácel sílu. Teď zakolísal! Musí být zraněný. Muž si něco tiše šeptá. Václav zachytí jen několik slov, kterými modlitbu uzavře. „Za čest mé Paní.“

Na to opět vyrazí, tentokrát s mlčenlivou zuřivostí, aby s netvorem skoncoval. Vyrazí přímo proti němu, jako by se vůbec nekryl. Přivítají ho čtyři pařáty. On se ale řítí přímo proti tělu bestie, proklouzne mezi prvním, druhým a třetím v obrátce a úsporně bodne. Meč zajede do těla bestie, která vztekle zařve a v tu samou chvíli meč čtvrtým pařátem zlomí. Uštědří válečníkovi ránu. Muž s výkřikem odlétne až k nedalekému altánu. Se zařinčením vrazí do konstrukce a je vzápětí pohřben pod lešením. Z hromady zřícené suti se vyvalí prach.

Vašek se snaží posadit, dívá se na zpřeházené železné trubky, které právě zabily člověka. Tohle není film, letí mu hlavou. Hypnotické zářící oči ho najdou a zalijí svou přízní. Ďábel si pro něj beze spěchu kráčí. Netvor je o polovinu vyšší než Vašek. Černé plameny šlehají k obloze, Vršovice zapomněly šumět a troubit, cinkat tramvajemi a cvakat semafory… Strnuly hrůzou.

Vašek zpocenou rukou nahmatá v kapse mobil. V náhlém impulsu ho vytrhne – a zírá na to, jak na displeji neskutečně bliká MARCELA – Přijmout/Odmítnout. Parkem zní Straussův valčík v polyfonním podání. Vašek mrští telefon po planoucím přízraku.

Ten strne v pohybu a jeho bolestivý řev trhá bubínky. Mobil se odrazí od hrudního plátu netvora a dopadne na zem. Vaškovi dochází, že to nebyl mobil, co stvůře způsobilo bolest. Spíš lešenářská trubka, která jí trčí z hrudi. Teď zajela zpět do jejího těla a vynořila se znovu vedle hlavy, kterou s třesknutím zasáhla. Bestie šílí bolestí. Otřesená zakolísá pod silou třetího úderu. S bolestným vytím prchne mimo světlo lamp, do temnoty, ze které vzešla.

Nezůstane po ní víc než pach krve. A těžce raněný bojovník, který se objímá s lešenářskou trubkou jako s milenkou a pomalu po ní klouže, až se sesune do trávy.

„Proboha!“ vykřikl Vašek a hrnul se k němu. „Krvácíte. Musíme zavolat pomoc!“

Když se ale vrhl hledat mobil, chňapla po něm ruka v kroužkové rukavici a přibila ho k zemi.

„Zůstaň tu. Pomoz mi vstát!“ poručil muž, jako by se nic nestalo, jako by se mu skrz rty při každém slově nevalila krev.

„Musíte k doktorovi!“ křičel mu do tváře Vašek. „Jestli to chcete přežít, musíme zavolat sanitku!“

Chlap se smál a chrchlal bubliny. „Pomoz mi vstát!“

„Zbláznil jste se? Vypadnou vám střeva! Nebo plíce! Kurva!“

„Nepřeháněj.“

Obličej válečníka znetvořila bolest, jak se zapřel o Vaškovu ruku. Uprostřed vstávání se mu ale podlomilo koleno a on se s chřestěním kroužků zřítil zpět na zem. Namáhavě dýchal a vypadalo to, že mu oči vylezou z důlků. „Musím tě dostat k Itivanovi. Ten už se postará o nás oba.“

„Potřebuju sanitku! Pomoc! Slyší mě někdo?!“ křičel Vašek, protože měl pocit, že pod nedalekou lampou prošel člověk se psem.

Mezitím se jeho zachránce na druhý pokus postavil. Jednou rukou se jako o hůl opřel o železnou trubku, druhou drtil Vaškovo rameno. „Jdeme,“ zasípal mu do ucha.

A tak šli. Vašek ho podpíral ze všech sil, ale zdálo se, že muž váží dvakrát tolik, než by čekal. Sunuli se hlemýždím tempem k východu z parku směrem k Vršovické. Zraněného ale každým krokem opouštěla síla.

Ušli stěží dvacet metrů, když znovu upadl. Jen ležel a oči se mu leskly. Obličej umatlaný od krve, obalený listím a špínou.

„Asi to nezvládnu,“ zachraptěl mezi dvěma nádechy, když už si Vašek začal myslet, že je mrtvý.

„Kdo… Kdo vlastně jsi?“

„Ctibor. Jsem Její rytíř,“ muž chtěl pokračovat, ale rozkašlal se. Ukázal si na krk a Vašek uviděl, že má pod čelistí vytetováno 100V.

„Zůstaň ležet! Seženu pomoc.“

„Lítáš v tom až po uši. Lítáš… arrch. A já tu umřu.“

„Neumřeš. Musíš vydržet.“

„Umřu,“ trval na svém. „Jen mi řekni… Rád bych věděl, proč?“

„Proč to na nás vyskočilo?“ zašeptal Vašek, zpocený a třesoucí se šokem. „Nevím, co to bylo za věc. Do prdele, vypadala jako vetřelec!“

„Nic nevíš? Tak to máš velkej… Já –“ muž se rozkašlal. „Vrátí se, Vrane. Měl by ses radši rychle zamyslet, jestli jsi někomu nešláp na kuří oko. Jinak skončíš stejně jako já, Vrane. Hůř.“

Muž blouznil, ale stále ho pevně držel za kabát. „Jak to, že znáš mý jméno?!“ podivil se Vašek.

„Musíš za Itivanem. Ten jediný tě… Ten jediný… Najdi průvodce, musíš do metra… do metra. Najdi dva lvy… Dva lvy bez tváří. Sedni si pod ně a čekej… až promluví… Průvodce. Přijde… v myšlenkách… Hledej…“

„Nemluv už,“ zamáčkl ho Vašek do žlutých listů.

„Řekni jí… řekni sto… sto…,“ blouznil muž.

„Přivedu pomoc,“ slíbil Vašek a konečně se mu vytrhl.

Vyběhl z parku, sprintoval prostředkem silnice a křičel o pomoc. Ulice byla hluchá a němá. Ne liduprázdná, ale lidé jako by neměli tváře. Odvraceli se od něj jako od nějaké špíny. Václav vběhl do Sámovy a skočil před první auto. Pískaly brzdy, ječely klaksony a nadávky, ale jen do doby, než řidič uviděl, že člověk, který mu mlátí do okna, je celý od krve.

Chvíli zvažoval, jestli nemá dupnout na plyn. Bylo tu ale riziko, že by zoufalce přejel… Během deseti minut se na místě objevila záchranka a o dalších dvacet později i policie. Vtrhla do parku se spoustou světel. S modrými majáčky a přenosnými baterkami, které jim ale nebyly nic platné, protože muž už nebyl mezi živými. Vlastně tam vůbec žádný muž nebyl. Jen v hnědé hlíně zůstala vyrytá brázda a její okraje zdobila krev jako šlehačka.

„Takže vy uvádíte, že ten muž…“ Vyšetřovatel, kapitán Krajec, se podíval do protokolu, který jeho kolega nadatloval. „Že muž se stříbrnou helmou byl inzultován útočníkem, možná teroristou. Bylo to před tím, nebo po tom, co jste se poznali?“

„Vlastně jsem ho poznal až potom. Do dneška jsem ho nikdy neviděl,“ odpověděl Václav nepřítomně. Právě se soustředil na ruce. Studoval konečky prstů a snažil se je přimět, aby se přestaly třást. Chtěl kávu donést až k ústům. Neúspěšně.

„Napadlo vás, že jste možná náhodó dorazil na místo vyřizování účtů, že?“

„To ne. Mám pocit, že za mnou ten člověk šel. Že mě sledoval.“

„Ano, uvádíte…,“ zalovil zrzavý policista s knírem v papírech. „Uvádíte, že vás ten muž sledoval.“

„Přesně tak,“ odtušil Vašek a snažil se, opravdu se snažil spolupracovat.

„I takhle by se to dalo říct,“ odtušil vyšetřovatel. „To znamená ano, že? Tak si to tady píšu.“

„Netuším, proč mě sledoval. Jsem ten nejnudnější člověk v Praze.“

„Podívejme se teda na toho útočníka. Myslíte, že – že byl jiné národnosti? Nevšim jste si například rusky znějících slov? Nebo třeba jesli neměl jinó barvu pleti? Třeba víc hnědó?“

„Vy máte taky přízvuk.“

„Co to s tím má společného? Nejsem ocaď.“

„Nic. Jak už jsem uvedl v protokolu. Útočník byl dost vysoký. Nebylo z něj moc vidět, jako by stál pořád ve tmě. Nemluvil, spíš jen řval. Ne. Určitě mi nepřipadal jako Ukrajinec. To spíš jako predátor.“

„Predátor?“ ujistil se policista.

„Nedívejte se na mě tak!“ vyštěkl Václav. Tenhle pohled nesnášel. V bance se na něj tak díval šéf, kdykoli mu říkal, že indexy, které právě zainvestovali, šly dolů. Copak řídí burzy?

„Byl ve stínu, neviděl jsem ostře. Dost možná měl nějaký kostým nebo maskování. Nebo to mohlo být i zvíře.“

„Jako třeba opica ze zoo?“

„Já si nedělám srandu.“

„Já taky ne!“ praštil policajt papíry o stůl. „Myslím to zatraceně vážně! A vy byste měl taky. Přindete si sem s rukama od krve a žvaníte něco o přepadení s mečem a příšeře. Chlape! Alkohol nic, drogy negativní, v Bohnicích kartu nemáte, trestaný jste nebyl, máte prestižní zaměstnání. Chlape, kdybychom nenašli tu krev, tak vás pošlu šupem dom a nebudu s váma ztrácet čas. Tohle není žádná prča. Říkáte, že ten chlap byl na smrt. A teď je pryč. A vám zůstala enom tahle neuvěřitelná historka.“

Vašek si sevřel hlavu v dlaních. „Co na to mám říct… Nevím, proč si mě ten chlap vybral. Nevím, proč mi zachránil život. Vím jen, že jsem v průšvihu.“

Kapitán Krajec nahlédl do protokolu a pak jeho listy vyrovnal v rohu stolu. „To teda jste.“

Nenechali Vaška, aby si zavolal, čímž jej v první chvíli vytočili. Vzápětí ho ale přepadl strach o Marcelu, a tak jim alespoň dal číslo, aby zjistili, jestli je v pořádku, a dali jí vědět, že on je. Doufal, že to zvládnou bez přílišné dramatizace. Marcelka měla i tak nervy neustále na pochodu.

Když ho šoupli do cely předběžného zadržení, měl chuť mlátit do dveří a od plic řvát, co si o nich myslí. Místo toho teď seděl na kraji kavalce jen půlkou zadku, jako by se bál plně se odevzdat vězeňské posteli. Nešlo spát. A tak přemýšlel. Promítal si před očima okamžik za okamžikem. A jestli mu příhoda zpočátku večera připadala jako dobrodružství, začínal si nyní uvědomovat, že měl před pár hodinami zemřít. A že tu cenu někdo zaplatil místo něj.

Tady nešlo o vyřizování účtů mezi Ukrajinci. Vzpomněl si znovu na spalující nenávist, která z netvora sálala, a roztřásl se. Nemohl spát, a tak přecházel po cele a čekal na ráno. Myslel na muže v helmě. Na jeho hrubé a silné ruce. Na pohrdavý šedý pohled a na rukou pořád cítil jeho lepkavou krev.

Noc ale ještě nekončila. V zámku cely zarachotily klíče a ve dveřích se objevil kapitán Krajec.

„Děte domů.“

„Co se stalo?“

Pokrčil rameny. „Tady máte doklady a osobní věci. Kabát máte vedle na věšáku.“

„Přijela pro mě, co?“ zašklebil se Vašek. Marcela v tom uměla chodit. Však taky byla v bance členkou dozorčí rady.

Hledal ji očima, služebna byla ale kromě dvou policistů prázdná.

„Vy jste si tu vazbu rozmysleli?“

Krajec zavrtěl hlavou a vzdychl. „Měl byste být rád, že se vyspíte doma, že.“

„Víte už něco o útočníkovi?“ zeptal se Vašek v dobré naději.

„Hledáme ho všemi dostupnými prostředky. Koukněte, dneska už nám s ničím nepomůžete. Shodli jsme se, že nemá cenu vás tady držet. Zůstaňte ve městě, neopouštějte republiku. Adresu máme, nechte nám tu ještě číslo do práce. Ozveme se.“

„Takže jste změnili názor.“

„A co? Jestli chcete, tak tu můžete zůstat, že.“

„To radši ne. Odvezete mě houkacím autem?“

„Nějak vám otrnulo.“

„Ani ne.“ Vašek si přehodil přes ramena kabát a odebral se ke dveřím, kde mu nějaký mladík odemkl mříž. Chlad ulice jej udeřil do tváře. Chvíli postával na prahu, jako by se nemohl rozhodnout.

„Mám s váma někoho poslat?“ ozval se od stolu Krajec. „Jesli se bojíte, tak řekněte.“

„Nemám to daleko. Ale dík. Kdybych si to rozmyslel, tak se vrátím,“ zakřenil se Vašek a vykročil do ulice.

Za dveřmi se zastavil. Mžoural na Moskevskou a Čechovo náměstí. Na rozmazaná světla taxíků, na odrazy lamp ve výlohách a poblikávající televize v oknech nespavých. Z nedaleké hospody U Pštrosa řval jukebox a třískalo tam sklo, bylo vidět, že se blíží zavíračka a všichni se snaží dohnat, co doteď nestihli. Park kolem betonového kostela byl tmavší než ulice. Vašek se zadíval na jeho věž, na pyšný obelisk krabicové architektury, který tu někdo zarazil do země, a pak náhle uviděl kříž na jeho střeše, jak září do noci, a pocítil lítost.

Oči se mu rozmazaly. Myslel na hrubého chlapa, který za něj nastavil svou tvář. Ať už to byl, kdo chtěl. A najednou věděl, že do toho kostela musí alespoň na chvilku zajít, přestože ví, že žádný Bůh není. Přestože nevěří ani sám v sebe. Jenom tak se mu mohlo ulevit, protože na rukou pořád cítil mužovu krev. Připadalo mu, že tam bude stále, ať si je bude drhnout sebevíc, on totiž zůstal naživu, a ten druhý ne.

Mžoural na světla, která se rozpila v kroužící svatojánské broučky, a myslel na Marcelu, která na něj určitě čeká doma.

Přeběhl silnici k temnému stánku s květinami a zamířil ke kostelu.

„Už je zavříno,“ houkl na něj opilecky kluk, který se právě zabýval něčím na lavičce.

„Absolutně zavřeno,“ dodala brunetka, která se zabývala tím samým, a navíc v ruce držela flašku.

„Musíte z vokna zavolat: Jéžíšku! A on k vám příde.“

„No jasně!“ dodal kluk. „Za nim – škyt – za nim přece nemusíte chodit.“ Smáli se jak blázni.

„Jasně,“ zamumlal Vašek a náhle nechápal, co tam vůbec dělá. Je normální, že kostely nebývají otevřené celou noc, a on do nich nechodí ani přes den. Zítra ráno musí do práce, je nejvyšší čas vyrazit domů. Mávl na taxík, ale projel kolem, stejně tak i druhý. Tramvaj měla jet za deset minut. Služebna byla stále nedaleko, když si ale vzpomněl na nepříjemného zrzouna, radši vyrazil procházkou po Moskevské směr Vršovické náměstí.

„Měl bych si koupit pistoli,“ řekl a pokyvoval hlavou. Už chtěl být doma. Postavil se na zastávce vedle kluka se sluchátky na uších.

Chvíli tam jenom tak vedle sebe stáli. „To je divný, že tak dlouho nejede,“ řekl kluk.

„Cože?“ zeptal se Vašek, který právě zíval.

„Nic. Jenom jsem si mluvil pro sebe,“ řekl kluk a věnoval se své krabičce.

„Nechci už žádný divný věci,“ zamumlal Vašek. „Jenom žádný divný věci.“

Za minutu přijela tramvaj, ale kluk do ní kupodivu nenastoupil, přestože to bylo číslo 57 a to, jak známo, odveze člověka kamkoli. Váhal před jejími dveřmi, jako by se bál, že ho spolkne. Vašek se na něj díval zevnitř vozu a pak se najednou dveře zavřely, tramvaj se s cukáním rozjela a kluk zůstal stát na ostrůvku.

Vašek se vrhl k okýnku. Zachytil jeho pohled, jak se po něm dívá a ohlíží.

„Co to má všechno znamenat?!“ chtěl na něj zakřičet, ale styděl se před ostatními pasažéry, kteří s ním dýchali hustý a suchý vzduch noční tramvaje. Sesunul se na sedátko. Hřálo jako o život. Myšlenky se mu pletly jedna přes druhou. Světla za oknem se houpala, tramvaj páchla opotřebovaným dechem, pravidelné cukání uspávalo. Za chvíli na Vaška přišla dřímota.

Zdálo se mu, že znovu stojí před kostelem na Čechově náměstí. Znovu se díval na jeho šedé dlouhé tělo. Co to zářilo na špici? Byl to kříž, ale byl to i meč. A najednou se mu nohy proměnily v rosol. Na jedné straně kostela ve výši dobrých dvaceti metrů se vyloupl podivný stín. Jako pavouk bezhlesně přelezl o pár metrů níž, chvíli tam setrval a opět se spustil. Když doskočil před bránu, teprve tehdy se ukázala jeho skutečná velikost. Ta věc pohlcovala světlo. Dva páry pařátů zacvakaly na asfaltu.

Tramvaj zazvonila a Vašek najednou zjistil, že zatímco spal, dokodrcali se až na Bílou horu, na okraj Prahy, a že má košili propocenou. Zatraceně! Přejel pěkných pár stanic…

„Běž si po svejch, mladej,“ houkl na něj zachmuřený tramvaják. A tak šel.

Omráčila ho zima. Byly snad tři ráno. Tramvaj odrachotila do tramvajového nebe a Vašek zůstal stát u prázdné silnice. Bílá hora není zrovna nejfrekventovanější místo.

Vašek se rozhlédl a přitáhl si kabát. Přešel přes koleje na zastávku ve směru do centra. Měl štěstí. Tramvaj jela ve tři čtyřicet, tedy za pět minut.

Dýchal si na ruce, jako by ho pára stoupající z úst mohla zahřát. Byl strašně unavený. Těšil se, až se natáhne do postele. Těšil se na ranní slunce, které rozpouští noční můry. Rozhodl se, že ráno zavolá do banky, že dostal chřipku, a vezme si dovolenou. Zasloužil si den volna.

Tramvaj už měla každou chvíli jet. Otočil se k centru. Vzduch byl čirý a světla na vzdáleném obzoru se mihotala jako vílí hemžení. Město bylo plné ohýnků. Silnici lemovaly perlové náhrdelníky lamp.

Na refýž padl stín, pravděpodobně přicházel další cestující. Vašek se jen nevzrušeně ohlédl, a už když o stín té věci zavadil pohledem, věděl, že je zle.

Kráčela po nástupišti. Přikrčená, jako by se složila sama do sebe, a přece o hlavu vyšší než Václav. Lampy v její přítomnosti prskaly a jejich světlo kolabovalo. Jen rudé žilky žárovek syčely, zatímco se wolframová vlákna tavila k smrti. Nad hlavou té věci trčely složené pahýly, kostry křídel. Končetiny složené na břiše byly zkroucenými pařáty harpyje. Černé plameny šlehaly z těla jako nesvatá aureola.

Václava zachvátil děs. Rozběhl se ze všech sil pryč. Sprintoval a bál se ohlédnout. Slyšel za sebou capkavé zvuky. Po stech metrech zariskoval ohlédnutí. Ta věc běžela dlouhými poskoky, drápy na asfaltu vrzaly jako křída o tabuli.

Nasadil ještě větší tempo. Ale věc se blížila. Vašek se přestal ohlížet. Sprintoval o život. Najednou ucítil, jak s ním něco cuklo a smýklo. Ztratil rovnováhu a málem upadl. Zachránilo ho, že se na poslední chvíli vytrhl z rukávů a zanechal kabát v pařátech stvůry. Vrhla se na něj a začala jej cupovat na kusy. Náhle se za ní objevila dvě světla, která se rychle přibližovala. Taxík! Vašek utíkal dál po kraji silnice, jen pryč od té mrchy. Přitom zuřivě mával a halekal. Viděl, jak stvůra na poslední chvíli uskočila z dosahu světel auta. Brzdy zakvílely, ale taxidriver byl pohotový.

Dříve než řidič stačil spustit okénko, vtrhl Vašek do vozu. Páchlo to tam cigaretovým kouřem, jako by auto jezdilo na nikotin.

„Jeďte!“

„Dobrej. Kam to bude?“ zamumlal čtyřicátník v džínové košili.

„Pro boha živýho, jeďte! Jeďte už!“

„Nějakej problém?“

„Pronásledujou mě. Odvezte mě do centra!“

„Nešahejte na ten volant!“ okřikl ho taxikář. „Řízení nechte na mně. Sáhnete mi na kolo nebo řadičku, a vysedáte.“ Odbrzdil ručku a vyhodil levý blinkr.

Vašek se snažil prohlédnout skrze zadní okno. Zatím věc neviděl, ale musela být blízko. Když si představil, co udělala s kabátem, vtrhly mu do pusy žaludeční šťávy. Tou dobou už naštěstí taxík zrychlil na dvacet, čtyřicet, šedesát kilometrů v hodině.

„Co ste proved?“

„Cože?“

„Vykrad ste banku?“

„Jo tak. No…“ Vašek vlastně netušil, co má říct.

„Možná si myslíte, že je to vaše věc,“ sjel ho pohledem taxikář. „Když jedete se mnou, chci vědět, co ste proved. Jinak vysedáte.“

„Asi jsem byl ve špatnou chvíli na špatnym místě.“

„Tak to si začínám myslet o sobě,“ zamumlal taxikář.

Mlčeli. Motor monotónně vrčel čtyřtaktový valčík a krájel jednu lampu za druhou.

„Pak kam pojedeme?“

„Vemte mě domů. Do Vršovic,“ skuhral Václav. „Potřebuju se z toho vyspat.“

„A nechcete se vyspat třeba v mym autě? Nechcete?“

„No…“ Co je to za nabídku?

„To máte nějaký tatú na ruce?“

Vašek se nechápavě zadíval na černou skvrnu a pak dlaň rychle zavřel, jako by se styděl. Odvrátil se k oknu.

„Máte vůbec peníze?“

„No jistě, peníze i kartu. Teda vlastně…“ Začal prohledávat kapsy. Měl je v kabátu, který mu strhla bestie.

Mlčeli.

„To se stává,“ řekl taxikář.

„O svý prachy se nemusíte bát. Vyběhnu nahoru…“

„Tak jsme tady.“

„Už jsme tady?“ Na Vršovice bylo kolem příliš tmavo. A příliš mnoho stromů.

„Jojó, vaše cílová stanice. Ukončete nástup a výstup…“

„Kde to jsme?“

Taxikář vytáhl pepřovku. „Koukej vypadnout z mýho auta, feťáku. Dělej!“

Vašek na něj zůstal zírat.

„Neblbni. Dám ti klidně i tisícovku, přísahám. Jen mě dostaň domů.“

Jasné gesto mu napovědělo, že se chlap těší na to, jak mu napálí to pepřové svinstvo do obličeje.

Začal vystupovat, ale v půlce toho procesu ruply Vaškovi nervy. „Žena ti nedá, co? Tak sis kurva pořídil dročku, abys měl chlapský zaměstnání, co, ty inteligente. Ale neboj, zatímco po nocích dročkaříš, hobluje ti ji jinej. Ty chudáku. Ty kreténe!“ neodpustil si Vašek a kopl do dveří. Taxikář vyskočil z auta, to už ale Vašek přeskočil svodidla a upaloval ke stromům.

Vašek nečekal, že řidič taxíku poběží za ním. To byla chyba. Když dostal ránu do zátylku, skutálel se mezi kopřivy a zůstal ležet. Kopanec do břicha zakončil, co pěst započala. Špička taxikářovy boty zasáhla koleno, křuplo to a Vašek vykřikl bolestí.

Chlap nad ním chvíli stál, jako by nevěděl, jestli má ještě kopat nebo použít ruce, a pak zamumlal. „Ty parchante jeden mladej… blbej… Žena mi umřela.“

Vašek slyšel jeho vzdalující se kroky po štěrku a pak po asfaltu. Vrznutí a zabouchnutí dveří. Motor stále ještě běžel. Za pár okamžiků zbyla ve vzduchu jen pachuť cigaretového pižma a vůně nafty.

Cítil se bídně. Tak bídně, že to snad ani víc nešlo. Ležel v mokré trávě na proklatě ledové zemi. V ústech měl zrnka písku. „Jak se to jen mohlo takhle posrat,“ skuhral. Toužil se schoulit někde u stromu a přežít do rána. Roztřásla ho zima. Strašná zima. Bílá košile byla potrhaná a špinavá jako hadr na podlahu.

Nemohl tu zůstat, pokud nechtěl zmrznout. Vyhrabal se na nohy a chvíli kašlal. Koleno bylo ztuhlé, jak ale přicházelo k sobě, každý krok Vaškovi působil ostrou bolest. Noha se mu podlamovala. Pod kalhotami nabíhal otok.

Vašek kulhal podél silnice a zkoušel mávat na auta. Ani nezpomalila, spíš naopak. Čtvrtá ranní nebyla nejlepším časem na stopování. Žádná hromadná kolem nejezdila. Nedaleko silnice zahlédl mezi stromy mihotavé světlo. Když přišel blíž, jasně rozeznal oheň. Nohy v černých lakovkách od Lacoste měl zkřehlé, že je necítil. Zamířil ke světlu nejkratší cestou. Jako můra.

Občas zakopl a upadl. Kotníky měl pohmožděné a oblečení rozedrané trny. Prodíral se keři k ohni. Přišel na to, že když se nedívá přímo do jeho záře, lépe vidí na cestu pod světlem hvězd.

Oheň hořel sám uprostřed krajiny. Nedaleko stála hromada kartonových krabic a vozík ze supermarketu. Byl plný sáčků a pytlíků. Vedle hromady dek, které taky mohly být mrtvým koněm, stál kanystr s uřezaným vrškem. Vašek prošel až k ohni a zimomřivě k němu vztáhl ruce. Nic necítil, a tak je vrazil skoro až do plamenů.

„Původně jsem myslel, že si upeču tuhle delikatesu, ale klíďo můžem sníst i tvoje ruce,“ ozval se od mrtvého koně hrdelní chraplák.

Vašek leknutím vykřikl a napružil se na špičkách, kdyby bylo potřeba opět utíkat. Bolest v koleně ho uzemnila.

„Neboj se, mladej. Já ti nic neudělám,“ rozesmál se chraplák a z šera se vyloupl dědek. Smrad jej předcházel jako herold.

„Je mi strašná zima,“ vysvětlil Vašek, ale stále muže nervózně kontroloval.

„Můj oheň je zadarmo, jen se vohřej. Když si se mnou pokecáš, rozdělím se s tebou i vo pečený kňé.“

Vašek si přitáhl jeden z kanystrů a posadil se na něj. Mokré boty si vyložil na kameny ohniště. Dlaně přiblížil k teplu, jak to jen šlo.

„Seš v maléru, co?“

„To je slabý slovo, dědo,“ zamumlal. „Nevěřil byste. Nikdo by mi myslím nevěřil.“

„To já znam. Jaký to je, dyž ti nikdo nevěří. Znam to moc dobře.“

Sáhl do záňadří a vytáhl otlučenou čutoru. „Na,“ a kývl na Václava.

Ten po čutoře sáhl a přičichl si. Voněla po rumu.

„To se nečuchá. To se pije.“

„Radši ne.“

„Jak chceš!“ rozchechtal se vágus. „Aspoň zbude.“

Pořádně to podepsal a Vašek jen zíral, jak jeho vousatý ohryzek jezdí nahoru a dolů. Když stařec čutoru odložil, očka se mu leskla.

„Já sem na světě rád. Víš? Myslí si,“ mávl rukou a zahrnul všechna světla města, která k nim zářila od Břevnova a Smíchova. „Myslí si, že sem chudák. Litujou mě.“ Rozchechtal se. „No chápeš to? Oni mě.“

Vaškovi se chlap začínal líbit. Na to, co si musel v téhle zimě vytrpět, měl neskutečně optimismu. A nabídl mu svůj možná jediný rum. Když ho ale chlap družně plácl do kolena, vyjekl zlobou a bolestí.

„Kruci, nesahejte na mě!“

„Ukaž to,“ smířlivě broukl bezdomovec.

Vašek chvíli váhal, nakonec ale vyhrnul nohavici až pod koleno. Dál nešla, kalhoty dřely o otok.

Než se Vašek nadál, stařík vytáhl rybičku a nohavici rozřízl. Koleno nabobtnalo, bylo rudě podlité.

„Ty kalhoty byly za sedm litrů,“ informoval bezdomovce, ale vlastně mu to bylo jedno.

„Jeden můj známej měl něco podobnýho na lokti. Když jsem ho potkal příště, seděl na Můstku s kloboukem a strkal lidem pod čumák pahejl.“

„Moc vtipný.“

„Si myslíš, že si dělam srandu, jo? Hele, něco ti na to dam.“ Staroch se hrabal chvíli v tašce plné krámů. Vytáhl ušmudlaný hadr a pokropil ho octem páchnoucí tekutinou z lahve od alpy. Přidal pořádný šplíchanec kečupu a hrst trávy. Připlácl podezřelý obvaz na Vaškovo koleno a obvázal ho děravým šátkem s lebkami. „Nekňuč. Bude to dobrý. Tenhle recept mam od jednoho chlápka, co přespává v kanálech.“

Vašek dumal, jestli mu to nepřivodí nějakou kožní nemoc. Obvaz ale příjemně chladil, a tak ho prozatím nechal na místě.

„Praha de poslední dobou do sraček, co?“ pronesl filozoficky starouš a říhl si.

Vašek neurčitě kývl.

„Jojo, líp už bylo. Dneska se všichni jen honěj za prachama. Ale co už, taky bych se honil, kdybych neměl na práci důležitější věci.“

„Jako vybírání popelnic?“

Vágus zavrtěl hlavou. „Jednou na to přídeš, teď bych ale naprázdno mlátil hubou. Protože ty seš přesně ta prázdná makovice, co vidí akorát sebe. Hele, u mě seš normální frajírek. Pamatuj ale na mý slova. Život tě naučí,“ prorokoval dědouš a pochechtával se. „Nojó, naučí. Už to začlo. Jinak já jsem Viktor. Hoši v okolí mi řikaj Vigo. Že prej sem podobnej tomu, co hrál v Arabele.“

„Vašek.“

„Já vim. Jasný. Vašek a Vigo. Nazdar.“ Napili se rumu, tentokrát oba.

Vigo nad ohněm rozložil pečínku, kterou opékal, už než Vašek přišel. Voněla náramně. Za pár desítek minut si na ní svorně pochutnali. Vaškovi připadalo, že to bylo snad nejlepší maso, co kdy jedl, kam se hrabalo Marcelino sushi a mušle svatého Jakuba v Paukertově rybárně. Pak se zachumlali do smrdutých dek. Oheň pomalu dohoříval a rudé uhlíky odevzdávaly vládu noci. Přestože se blížilo svítání, čekala je ještě minimálně hodina tmy.

Vašek věděl, že neusne. Před očima měl stále temnou hrůzu, která rozsápala jeho kabát. Vracel se mu obraz podivného zachránce, který se smál smrti do tváře, i když ho táhla za vlasy. Říkal, že si to pro Vaška přijde. A ještě něco říkal. Že má jedinou naději. Že musí najít někoho jménem Itivan a ten jeho problémy vyřeší. Vašek se zachvěl. V noci bylo všechno tak skutečné. Začínal věřit, že to není úplně špatný nápad.

Navzdory všem předpokladům a očekáváním tvrdě usnul. Probudil se, když slunce vystoupalo vysoko na oblohu a zkrášlilo krajinu láskyplným pohledem. Vašek se vyhrabal z mrtvoly koně a v duchu jásal, že noc přežil. Viktor zvaný Vigo vstal asi o chvíli dřív. Byl pryč a s ním i jeho vozík. A Vaškovy pozlacené rolexy.

Ale co, pomyslel si Vašek. Noc patří včerejšku. Dnešní den bude krásný, nový. Bude to den návratu ke starému klidu. Kolem něj pouštěly jabloně poslední barevné listy. Město se koupalo ve slunci babího léta a chladný vzduch byl ostrý jako horská řeka. Vašek sáhl do vnitřní kapsy saka a vytáhl věc, na které mu opravdu záleželo. Staré hodinky od táty, které s sebou všude nosil jako talisman pro štěstí. Zapnul jejich pásek. Alespoň je teď unosí.

Když si odmotal páchnoucí sežmoulaný obvaz, překvapeně zjistil, že otok zmizel, třebaže koleno smrdělo jak týden mrtvá krysa. To byla první dobrá zpráva.

Zanechal za zády tábořiště a brouzdal se mokrou trávou k silnici. Najednou se zarazil a měl co dělat, aby ovládl rozbouřený žaludek. Kousek od něj ležela hromada krvavých chlupů a mezi nimi v trávě obojek. Pečené kňé dostalo nový rozměr.

Na Spiritce se Vašek vloudil do autobusu. Lidé se od něj odtahovali, jako by z něj odpadávaly kusy masa. A přitom byl jenom pomuchlaný a smrděl. Bylo mu nesmírně trapně, a tak klopil oči, seč to šlo, a odpočítával vzdálenost k Andělu, kde chtěl přestoupit na tramvaj do Vršovic. Už se nemohl dočkat, až doma skočí do vany. Zatím se autobus pěchoval víc a víc.

S úlevou se prodral na vzduch před nákupní megacentrum. Tyčilo se před ním jako monolit. Lidé podobní milionům mravenců proudili tam a zpět. Proplétali se v dokonalé harmonii chaosu. Vašek ztěžka dosedl na lavičku. Měl smrtelný hlad a žízeň, že by pil i vodu z kaluže nebo colu z postmixu. Obvykle snídal přesně v osm a teď, když k němu vítr donášel vůni hotdogů z nedalekého stánku, mu sliny téměř vytékaly z pusy. Vzápětí si ale uvědomil, že hot dog nebude to pravé ořechové, alespoň po včerejší večeři, kterou tak neslavně vkročil do světa kulinářů bez domova.

Styděl se. Zdálo se mu, jako by na něm každý viděl, že spal v páchnoucím dolíku s člověkem, který se dobrý měsíc nemyl, a že někomu zblajzl domácího mazlíčka. Chápal odpor v jejich očích a byl přesvědčený, že si ho zaslouží.

Čekal, až přijede jeho tramvaj, a horečnatě uvažoval. Přece nepůjde do metra pátrat po lvech… Položil si hlavu do dlaní. Nechtěl přistoupit na tuhle hru, ať už ji s ním hrál, kdo chtěl.

Mysli! udeřil se pěstí do čela. Kdo po něm může jít? Žil s Marcelou, i když téměř sám, protože se doma moc nepotkávali. Měl dost peněz, bezpečně investovaných ve fondech, dluhopisech a akciích. Že by mu někdo záviděl? Blbost. Tolik peněz zas neměl… Ale co jiného? Udělal pár leváren, hlavně v práci, ale že by se ho někdo rozhodl zničit? To nedávalo smysl – určitě by to šlo jednodušeji. Nebo v tom byla nějaká provalená nevěra? Nějaká vdaná ženská, se kterou se v posledním roce vyspal… Ale která?! „Mysli!“ udeřil se znova a uvědomil si, že to vykřikl nahlas, protože se po něm otočilo několik lidí.

Byl bezradný. Jedno ale věděl jistě – nechtěl jít do metra hledat lvy. To už by se rovnou mohl přihlásit na léčení. Nejednou se mu při spekulacích osvědčila zásada: když se nemůžeš rozhodnout, své rozhodnutí odlož. Nakonec i to bylo rozhodnutí. Kousek od Anděla bydlela jeho dobrá kamarádka z dob studií – Lenka. Scházeli se každého půl roku na nějakém tom kafi a vždycky probrali všechno možné. Lenka byla jeho vrba. Fotografka, co dokázala básnit o světle, jako by ho nebylo všude dost. Věděl, že k němu cítí víc než jen kamarádství, ale nikdy to nahlas neřekla a Vaškovi to takhle vyhovovalo. Měl ji svým způsobem rád, ale to bylo všechno. Lenka byla jako stvořená pro takovou situaci.

Vaškova tramvaj stále nejela, a tak se rozhodl, že by nebylo špatné se před další jízdou MHD osprchovat. O čtvrt hodiny později zvonil na dveře Lenčina útulného bytu Na Valentince.

„Fuj, ty smrdíš. Cos dělal?“ uvítala ho ve dveřích.

„Jak dělal? Co dělal? Ona dělala, co sem měl dělat?“ odpověděl replikou, protože před ní se nestyděl. Lenka byla totiž anděl. Měla světlé řasy divoženky a vlasy barvy mědi. Překvapil ji, protože se jí vrhl kolem krku. „Ani nevíš, jak rád tě vidím!“ Opatrně ho objala, jako by se dotýkala porcelánu.

„Udělám kafe. Zatím si svleč tu košili. Vždyť na ní máš i chlupy. A ty fleky, fuj! A já myslela, že jsi na zvířata alergický.“

Vašek něco zamumlal a stáhl ze sebe propocené hadry. „Měl jsem dost náročnou noc. Můžu si dát sprchu?“

„Týjo. To ten den dobře začíná. Objeví se tu moje platonická láska a žene se do sprchy. Počkej, dojdu si pro foťák!“

„To ať tě ani nenapadne. Marcela by mě zabila.“

„Tomu věřím,“ ušklíbla se Léňa a přinesla mu čistý ručník. Voněl po levanduli.

Teprve když vylezl z vany, zjistil, jak strašlivě jeho věci smrdí.

„Jsi moje princezna,“ řekl Lence a válel se v mokrém ručníku v zeleném křesle.

„Já vím. A ty jsi šašek.“

„Takhle se pozná opravdová kamarádka. Přiženu se k tobě, smrdim jak doga, košili na cáry a špínu až za ušima. Vysprchuješ mě a ani se nezeptáš, co se mi stalo.“

„Vždyť jen hoříš touhou mi to vyklopit. Nebudu ti to ulehčovat.“

Měla pravdu. Potřeboval si o tom popovídat. Chtěl jí to popsat humornou formou, aby viděla, jak je nad věcí. Opravdu chtěl, ale nějak se to nepovedlo, protože když vyprávěl o tom, jak mu chlápek umřel před očima, lámal se mu hlas.

„Vím, jak to vypadá, Léňo. Já… jsem trochu v háji. Dost v háji. Nevím, co s tím.“

Nepřekvapila ho, nevysmála se mu. „Vidím, že si neděláš srandu. Vidím, že tomu všemu věříš. To mi stačí.“

„Pořád nad tim přemýšlím a nedává to nejmenší smysl. Došel jsem k tomu, že si mě s někým spletli. Nejspíš nějaká sekta.“

„Měl bys jít na policii.“

„To bych teda měl.“

„Mluvil jsi už s Marcelou?“

„Ztratil jsem mobil.“

„Zavolej ode mě.“

„Nepamatuji si číslo.“

„No to mě podrž. Tak zavoláme přes centrálu,“ a už mačkala informace o telefonních číslech.

„Nech to být,“ zarazil ji Vašek a vlastně nevěděl proč. „Tohle bych jí nevysvětlil. Musím si to ještě srovnat a připravit nějaké uvěřitelné vysvětlení. Třeba únos UFO.“

„Neblázni. Pochopí to.“

„Ne. Vždyť ani sám nevím, co se vlastně stalo.“

Pokrčila rameny. „Teprve teď se chováš jako blázen.“

Vašek se usmál a znovu ji objal. „Já vím.“

„Co chceš dělat? Půjdeš prolézt metro?“

„Myslím, že ne. Myslím, že přesně to chtějí.“

„Zajedem tedy na policajty?“

Vašek si mnul bradu, kde ho svědilo tmavé strniště. „Rád bych si na sebe vzal nejdřív nějaký normální oblečení. Necítím se takhle dobře…“

„Ty a tvoje obleky od Bosse,“ zalomila rukama. „Jsi horší než ženská!“

„Kdybys viděla, jak se mnou včera ti mozci jednali. Normálně mě zavřeli. Spolehni se, že šik oblek je na úřady lepší než beranidlo.“

„Tak to bych si měla zapamatovat. Mám si vzít večerní róbu?“

„A na krk diamanty.“

„Půjdem?“ usmála se andělsky a na prstu se jí houpaly klíčky od fiatu.

„Takhle?“ vstal Vašek zamotaný pouze v osušce.

„Na tvým místě bych si vzala ještě boty.“

Po tři čtvrtě hodině utrpení v dopravní zácpě se konečně prodrali do Vršovic a se štěstím zaparkovali před Vaškovým domem. Lenka nechala ruce položené na volantu.

„Co se děje?“

„Co myslíš, že nahoře najdeš?“

Pokrčil rameny.

„Mám blbej pocit. Možná bysme měli nejdřív zavolat policajty,“ váhala Lenka.

„Tak to zas ne. Nechtěl jsem z tebe udělat paranoika, kamarádko. Jestli chceš, tak tu počkej. Jen se převlíknu, vezmu si nějaký peníze a vyrazíme.“

„Jdu s tebou, kocoure. Aby byla legrace, kdyby Marcela přišla trochu dřív.“

„Dřív? To je větší sci-fi než ten včerejšek,“ ušklíbl se a vystoupil z auta. Vyjeli výtahem do třetího patra. V kabince cítil Lenčin květinový parfém. Vlastně je to hodná holka, řekl si. Zůstali by kamarády, kdyby se s ní vyspal? Nějakým šestým smyslem tušil, že by to neklapalo.

„Jsi ohromná holka, kamarádko.“

„Neříkej mi tak pořád.“

„Ale jsi moje kamarádka, ne?“

„Troubo.“

„Kamarádko.“

„Troubo.“

Příští týden ji pozve na večeři, a basta. Kamarádi by občas měli zajít na večeři a Marcela to vědět nemusí.

Odemkl byt a vlétl do jeho útrob. Rolety byly vytažené, okna zírala bílými čtverci do vnitrobloku. Vašek otevřel dveře od šatny a rychlými pohyby procházel své obleky. Okrový. Zelenošedý. Tmavě šedý. Nakonec vybral tmavě modrý s jemnou bílou linkou. A ještě hedvábnou kravatu – slonovinu a karmín. Prošel kuchyní, ve které zahlédl steakový nůž trčící ze dveří lednice. Zarazil se. Pod nožem visel papír.

Vzal jej nepřítomně do ruky, ale nečetl jej. Očima našel dveře do ložnice. Byly pootevřené. Po jejich obvodu byly stopy, jako by z nich někdo ostrým dlátem odloupl celé kusy. Něco bylo strašně špatně. Vašek se pohyboval trhaně, jako ve snu. Strčil do dveří. Zhouply se na jediném pantu a třískly sebou na podlahu. Místnost vypadala jako po explozi tříštivého granátu. Věci byly rozházené a podlaha byla plná zlomků a střepů. Kusy nábytku se válely po zemi zaváté sněhem. Nebyl to sníh, ale střiž a latex z rozervaných polštářů, které ležely vykuchané jako zvířata stažená z kůže. Ve střepech vázy uviděl uschlou lilii.

Z předsíně se ozval vyděšený výkřik.

Vašek zahlédl v zrcadle jen mihnutí, ale věděl, že ta strašná černá věc je tady! Žmoulal v ruce papír a náhle nevěděl, co dělat.

Lenka znovu bolestivě vykřikla. „Vašku!“ Hysterie beze slov.

Ovládla ho naprostá hrůza. Upustil oblečení.

„Něco tu je! Pomoz mi!“ slyšel vzlykavý, vyděšený hlas a zahlédl v odrazu zrcadla černé plameny.

Věděl, co musí udělat. Popadnout nůž a vrhnout se Lence na pomoc! Očima našel střenku, nedonutil se ale natáhnout ruku. Třásl se strachy. Couval. Jediné, co za zády nahmatal, byla klička od okna. Ječení náhle utichlo přetnuto v půli. Dopad těla na podlahu zazněl jako výbuch atomové bomby.

Vašek se konečně probral. Okno vedlo do vnitrobloku. Žádné schody, nic. Jen úzká římsa. Okap a hromosvod. Muž rychle dýchal. Oči rozšířené děsem, při otvírání málem okno vyrazil. Zbabělče! řvalo jeho svědomí. Vyhoupl se na parapet a začal šplhat po hromosvodu dolů. Prsty mu klouzaly, ani si nevšiml, kdy si roztrhl dlaň. Spouštěl se, jak nejrychleji dovedl. Oči pořád upíral k oknu. Čekal, že se to z něj každým okamžikem vynoří. To, před čím nejde utéct. Ruce klouzaly po drátu, dlaně krvácely.

Zázrakem se mu podařilo nespadnout. Doskočil na dvůr mezi zohýbané prašné stromy a vrhl se k východu. Čtvercový dvůr obehnaný zdmi jako vězeňský plácek. Vysoké železné dveře byly dvoukřídlé, v jednom z křídel se navíc otevírala malá branka. Zkusil ji otevřít. Cloumal s ní jako šílenec, ale byla pevně zamčená.

Vypotácel se zpět na dvůr. Couval a čtverec oblohy se mu točil nad hlavou jako při kokainové chvilce. Nejnižší okna začínala dobrých pět metrů nad zemí. Vašek se schoulil do rohu, jako by se mohl schovat. Divoce se rozhlížel, liška zahnaná do pasti. Nakonec našel, co hledal, a rozběhl se přes dvůr ke světlíku sklepa.

Vrhl se na zem do pokryvu holubích výkalů a prachu a soukal se do černého otvůrku jako krtek. Závisel na tom jeho život, všechno ostatní šlo stranou. Zbabělče! Vašek si nevšímal oděrek, které pokryly snad všechna odhalená místa. Jenom se prorvat dovnitř! Skrýt se co nejhlouběji. Třeba až v nitru země.

Podařilo se! Provlékl se skrz a pak už se jen řítil po černé skluzavce. Dopadl na neviditelnou hromadu a s rachotem se skutálel k její patě. Vzduch jej dusil. Byl černý a plný mouru. Měl jej plné oči a ústa. Zalykal se jím a kašlal a čekal, až se bude moci znovu nadechnout.

Když se uhelný prach konečně usadil a oči si zvykly na šero, přál si, aby sem stropním oknem žádné světlo neproudilo. Na hranici světla stála prastará židle z kovových trubek a umělé hmoty. Na židli jako na trůně seděla kostra. Oční důlky, dvě černé díry, se Vaškovi propalovaly do mozku. Cáry seschlého masa. Slepené prameny vlasů. Ruce složené na jílci meče. Když se kostlivec pohnul, něco ve Vaškovi se zlomilo a on omdlel.

2. kapitola

Těžko říci, jak dlouho ležel bez hnutí. Dost dlouho na to, aby jím prostoupil mrazivý chlad od podlahy. Když se probral, ucítil, jak ho něco tlačí do tváře. Naslepo hmátl a v dlani náhle držel lebku. Vykřikl leknutím a odmrštil ji jako štíra.

Maličkým oknem dopadal obdélník světla. Vaškovi hučelo v hlavě. Vzpomínal, jak se tu ocitl. Když mu to došlo, vrhl se na hromadu uhlí a začal se hrabat zpátky k okénku u stropu, přestože se opět ztratilo v oblacích mouru. Uhlí se mu pod rukama sypalo a strhávalo i to, na kterém stál, takže se za chvíli zase ocitl v úpatí hromady. Bylo ticho. Jen tu a tam se skutálela uvolněná briketa. Ležel v hromádce zvetšelých kostí, které tu musely být přinejmenším od druhé světové, a uslyšel podivný zvuk, jenž sem vůbec nepatřil. Nejdřív byl jemný a tichý jako luční zvonek, posléze zesílil a hrůzně se vracel od okolních stěn. Byl to smích. Jeho nepříčetný smích.

Ze sklepa vedly jediné dveře z pevného dřeva. Zamčené.

„Měl bych se začít litovat,“ zachraptěl a zhroutil se zpět do uhlí jako na katafalk.

Vlastně tam chtěl zůstat. Vyhlásit stávku a ležet, dokud se svět nevrátí do správných kolejí. Nebo dokud ho tamto nenajde… V šeru jako by přibylo světla. Vašek přivřel oči – nechtěl už žádná překvapení. Za dvacet sekund se ale neudržel.

Na podlaze vedle něj ležel meč. Na rozdíl od všeho ostatního ve sklepě – hřál. Vašek se k němu přivinul, protože se třásl zimou. Zuby mu drkotaly, div že si nepřekousl jazyk. Mazlil se s čepelí, jako by to bylo topné těleso. Dlouhé minuty se snažil uloupit každou trošku tepla, aniž by přemýšlel o tom, že čepel nemá žádný důvod hřát.

Když meč uchopil za jílec, litery, které dříve jen poblikávaly, vzplály zlatým jasem. Opravdu. Celá čepel byla popsaná znaky a Vašek cítil, jak z ní proudí sluneční vítr. Nadzvedával mu tričko a čechral vlasy. Dýchal na něj žárem. Meč šeptal v jeho mysli.

Vašek ho pustil, jako by jej uštkl. Dost vyděšeně, aby si za okamžik připadal trapně. Když se z meče nestal had, Vašek jej znovu uchopil a ucítil jeho sílu. Jako by mu vibroval v ruce.

Nerozpakoval se dlouho. Rozmáchl se a udeřil jím do desky dveří. Meč nespokojeně zadrnčel. Vašek ale pokračoval, mlátil jím znovu a znovu, až létaly třísky. Když bylo potřeba, tak mečem páčil, dřevo sténalo a čepel zvonivě protestovala. Muž se pořezal, ale neustále zvířený mour krvácení okamžitě zastavil. Trvalo to snad hodinu, ale nakonec se prolámal na svobodu. První malé vítězství.

O nějakém utajení nemohla být řeč. Cokoliv ale bylo lepší než čekat v kobce, až ho zabiják najde. Před očima měl neustále Lenčin pohled.

„Je tam někdo?“ šeptal a pomalu postupoval tmou chodby. Jednou rukou hmatal po vlhké stěně, v druhé svíral meč. „Slyší mě někdo?“

Po pár metrech se prohmatal k dalším dveřím, které měly kliku a byly díkybohu odemčené. Sem již dopadalo světlo, a tak zvládl zdolat patro schodů.

Nacházel se v přízemí sousedního činžáku. Pod nohama jej studily ušlapané dlaždice se vzorem šachovnice. Po pravé ruce visely řady poštovních schránek. Proti schodišti stály velké dveře se skleněnou výplní, které musely vést na ulici. Akorát k nim někdo zvenku přistoupil. Světlo zhaslo.

Vašek pevněji sevřel meč a v jeho slabé záři začal hledat vypínač. Slyšel cvaknutí zámku a otevírání dveří. Do nosu jej udeřil ledový vzduch. Náhle se rozsvítilo a Vašek uviděl, že před vypínačem stojí starší paní. U nohou jí výhružně zavrčel pudl.

„Dobrý večer.“

Dáma se otočila a ruce jí vylétly k ústům. Začala hystericky křičet.

Byl to tak strašný zvuk, až se Vašek nahrbil. V první chvíli se zděšeně rozhlédl, připraven začít utíkat. Vzápětí si ale uvědomil, že příčinou je on!

„Nekřičte! Nic se vám nestane!“

Žena ustupovala a křičela dál. Pudl štěkal jak šílený a trhal sebou na vodítku, jako by měl v příštím okamžiku Václava zardousit.

Vašek zahlédl svůj odraz ve vchodových dveřích. Byl polonahý, potrhané oblečení černé od mouru a krve, stejně jako jeho kůže. Z obličeje svítila bělma divokých očí, v ruce svíral meč.

„Nebojte se! Byl jsem ve sklepě. Buďte prosím potichu. Prosím!“ škemral.

Paní konečně přestala vřeštět. Místo toho vytrhla z kabelky něco, co vypadalo jako psací pero, a obsah té věci nastříkala Vaškovi do obličeje. Pálení vybuchlo jako granát. Vašek upustil meč a chytil se za oči. Zapotácel se, narazil zády do stěny. Cítil, jak se mu drobné zuby zahryzly do nohy. Slyšel vzdalující se klapot bot.

To ho ale v té chvíli nezajímalo, protože oslepl. Z očí mu proudily slzy a z nosu šlehaly plameny. Nemohl dýchat. Poslepu popadl psa a odtrhl ho od své nohy. Ta malá bestie jej kousala do rukou. Vašek řval bolestí a vzteky a poslepu psa nazdařbůh odhodil. Bolestné vyštěknutí.

Nedokázal se nadechnout. Zlomil se a zvracel. A znovu se do něj zakousl zuřivý štěkot. Vašek se potácel k venkovním dveřím. Cestou kopnul do něčeho, co zazvonilo. Skrz slzy našel zbraň a opřel se o ni jako o hůl. Držel ji mezi sebou a místem, kde tušil vzteklého psa, a ustupoval ven.

Konečně se mu podařilo dostat na ulici. Sípal ty nejsprostější nadávky, které znal. Bylo mu stále hůř, jako by jej nechtěly poslouchat nohy. Upadl. Vyhrabal se na čtyři a lezl dál. Věděl, že se nesmí zastavit. Tamto bylo někde kolem. Blízko.

Odpočinul si až o pár stovek metrů dál, když se dopotácel mezi stromy parku. Upadl na trávu mezi psí výkaly a kašlal. Plíce ho pálily a sliznice, které měl zduřelé už rýmou, se mu stáhly tak, že stěží dýchal. Snažil se skrze sípání zaslechnout zvuky okolí.

Šum města jako by k němu přicházel z velké dálky. Vše přehlušil lomoz železniční trati, nocí se řítila ocelová obluda. Její reflektory rozkrojily tmu, prohnala se kolem a najednou byla pryč. Václav si uvědomil, jak jím zmítá zima. Seděl na bobku a objímal si kolena. Hleděl před sebe do tmy. Na světla mezi stromy, která na něj poblikávala jako vábničky. Ulice mu ležely u nohou, najednou hrozivé a nenávistné. Cizí jako měsíční povrch. Čeká tam na mě, uvědomil si Vašek. Buď v noci zmrznu, nebo mě dostane.

Dlouhou chvíli měl hlavu v dlaních. Vzpomněl si na Marcelu. Jak se seznámili na vysoké škole. Na to, jak od ní opisoval při testech, a na to, jak mu dohodila první práci. Marcela si vždycky věděla rady. Marcela by tu nezůstala sedět. Co teď asi dělá? Otřel si hřbetem ruky tvář.

Nekontrolovaně se třásl zimou. Musel se hnout! Musel vsadit všechno na poslední kartu. Odhadoval, že když sebou hodí, stihne se dostat do metra, ještě než ho na noc zavřou.

Mokrými ulicemi se vydal vstříc ušlechtilým věžím svaté Ludmily na náměstí Míru.

Mrholení zhoustlo. Vodové barvy noci se rozpily jedna do druhé. Antracitová, indigo, inkoustová, žluté kaňky lamp a červené zadních světel aut. Drobné studené kapky, co se do kůže zapichovaly jako jehly, a vítr, prohánějící se roztrhanou košilí jako skalpel. Vaškův hrtan pulsoval bolestí.

Muž šlapal po lesklých kočičích hlavách, které v tomto světle vypadaly jako lebky. Raději se neohlížel.

Konečně z Americké ulice vyšel na náměstí Míru. Chrám svaté Ludmily se koupal v zelenavé záři. Lavičky v parčíku zely prázdnotou. Tramvaje cvakaly, cinkaly a šinuly se jako mnohonožky. Vzduch vyplňovalo mrazivé mžení.

„Pane,“ oslovila ho zelená pláštěnka.

Vašek si neuvědomoval, že promluvila na něj, a pokračoval směrem k metru.

„Pane,“ zatahala ho pláštěnka za rukáv.

Vašek se na ni překvapeně ohlédl a uviděl zakuklenou stařenku v obrovských brýlích tečkovaných kapkami deště.

„Říkala jste něco?“

„Pojďte se mnou. Uschnete a najdeme pro vás nějaké šaty.“ Dívala se na něj laskavýma hnědýma očima a on před ní stál – třesoucí se ubožák v roztrhaných hadrech, prosáklý mokrým mourem a s očima plnýma horečky. Děl se zázrak. Vzala ho za ruku. Dlaň měla suchou a teplou, dodávala důvěru. Nechal se vést jako beránek. Došli k semaforům a na všech se náhle rozsvítila zelená. Přešli tramvajové koleje a zamířili k chrámu.

„Kdo jste?“ zeptal se nevěřícně.

„Jsem někdo, kdo vám dnes večer dá teplou polívku.“

„Ale já musím do metra. Musím hledat lvy bez tváře. Ujede mi poslední vlak,“ blábolil Vašek.

„Nemusíte. Dneska se vyspíte pod střechou. Žádný strach. Najde se i něco do žaludku.“

„Ale…“

„Je to opravdu poslední vlak?“

„Ano, o půlnoci…“

„Zítra ráno už žádné nepojedou? Přece by ses nehádal se starší dámou,“ hubovala Vaška žena. Náhle si připadal, jako by mu bylo šest.

„Babičko,“ řekl. „Děkuju vám.“

Chvíli si ho zálibně prohlížela. „Tak stará, abych byla tvoje bába, zase nejsem,“ usmála se žena vráskami kolem očí. „To dělají ty brýle.“

Zaťukala na dveře chrámu a klika cvakla. Vrátka v bráně se otevřela. Prošli předsálím mezi dvěma věžemi a ponořili se do hlavního těla chrámu. Přivítal je mírně zatuchlý prostor, který je odřízl od nočního hluku náměstí.

Vaškovi se zdálo, jako by uslyšel hrát varhany, určitě to ale nebyly ty, co měl přímo nad hlavou. Na to byl zvuk příliš vzdálený a snový. Stařenka zapálila svíčku a její světlo odhalilo Ludmilu. Vašek chodil kolem chrámu často, ale uvnitř vlastně nikdy nebyl. Teď se rozhlížel a připadal si jako ve snu. Ludmila byla barevná jak rozkvetlá louka. Zlaté rovnoramenné křížky zdobily sloupy jako pampelišky, pruhy podbarvující klenby byly vyvedeny pomněnkovou modří a malba stěn připomínala žírnou hnědozem. Ludmila byla vznosná, a přitom babičkovská, oděná do zašlých náhrdelníků, náramků a náušnic z kočičího zlata.

„Co vlastně děláte?“ zeptal se Vašek pohupující se postavy, která držela svíčku a vedla ho temným dómem.

„Věřím.“

„Tou otázkou jsem myslel, co tu děláte teď v noci.“

„Věřím,“ zopakovala stařenka. „A hledám zbloudilé, kteří víru ztratili. Neboj se, mládenče. Nebudu se tě na nic ptát. Ani tě nebudu o ničem přesvědčovat. Dnes večer ti pomůžu. Ukážu ti cestu, ale vykročit po ní musíš sám.“

„A když ji nenajdu?“

„Tak nenajdeš.“

„Nemyslete si, že něco skrývám. Neudělal jsem nic špatnýho. Já…“ Vašek chtěl pokračovat, ale náhle cítil knedlík v krku. Co má vlastně říct? „Měl jsem blbej den, ale myslím, že už to mám pod kontrolou. Tenhle meč, nebo co to je, jsem našel. Vlastně ani nevím, proč ho nesu s sebou. Asi ho tady opřu.“

„To bych na tvém místě nedělala. Mohl by si ho někdo vzít.“

Jejich kroky zněly na sešlapané kamenné mozaice jako šepot.

„Není můj.“

„Copak chceš, aby mi tu v noci před chrámem běhal někdo cizí s mečem?“

„Máte pravdu. Promiňte.“

Prošli kolem vyřezávaných zpovědnic a mělkých lodí až do přední části chrámu, kde se tyčil za pátým párem sloupů vysoký baldachýnový oltář jako portál přímo do nebe. Zamířili k pravým dveřím, které vedly do sakristie.

Stará paní odemkla a zavedla Vaška do malé komůrky. Tam mu na proleželé matraci natáhla prostěradlo, které vonělo mýdlem. Peřina byla modrozelená, polštář měl potah, který vypadal jako z ubrusu.

„Tohle tričko by ti mohlo být. S kalhotami to bude těžší, ale tyhle se dají stáhnout šňůrkou. Za dveřmi je umyvadlo. Pořádně se umyj a obleč se. Já ti mezitím ohřeji polévku.“

V místnosti bylo krásné teplo. Převalovalo se jako oblaka. Dýchalo a bublalo. Zpívalo jako lesní rohy. Vašek si připadal jak ve snu. Už druhý den téměř nespal a začala ho přepadat závrať. Jako by se jeho Já vzdálilo někam do nitra a na vše se dívalo z velké dálky skrz tunely očí. Viděl sám sebe, jak přikyvuje. Jak se mu na tváři usazuje hloupě blažený úsměv.

Když se stará paní s polévkou vrátila, ležel na dubové podlaze vedle matrace v hromadě špinavých hadrů a spal. Oblečení zůstalo složené vzorně do komínku.

Když se ráno Vašek probral, ležel na posteli, která byla strašně špinavá. Jak se v noci potil, černá vlhkost z něj stekla a setřela se do polštářů i potahů, takže postel vypadala jako prasečí chlívek. Na zemi vedle něj stál hrnec se studenou bramboračkou a o kousek dál ležely šaty a meč. Vaškovi bylo jasné, že sprchu včera nestihl.

Hltavě se pustil do jídla. Mezi sousty si uvědomil, že od včerejší přesnídávky u Lenky neměl v ústech. Polévka byla hustá a i studená chutnala jako božská krmě. Zhltal ji do poslední lžičky a hrnec vylízal. Nalokal se vody z kohoutku. Potom ze sebe štítivě svlékl špinavé hadry a vydrhl se v umyvadle kartáčem. Zažraná černota ustupovala jen pomalu, na spoustě míst zůstávaly na kůži tmavé skvrny. Když si všiml, jakou v koupelně zanechal spoušť, bylo už pozdě. Rozhodl se, že se to pokusí vyčistit, a začal podlahu vytírat svými hadry. Ty ale špínu jen více rozmazaly a jemné bahýnko mouru se okamžitě vpilo do spár podlahy.

Vašek zaklel. Vyšplíchal z umyvadla na podlahu ještě více vody a jal se ji čistit útržky toaletního papíru. Potopa v koupelně rozložila špínu aspoň rovnoměrně, radost mu ale neudělala.

Vašek poznal, kdy bojuje s větrnými mlýny. Bylo to jako hádat se s Marcelou, kdo bude řídit její audi. Některé situace měly zkrátka jen jedno řešení.

Když byl se svým zjevem konečně spokojen, vyštrachal se z koupelny a oblékl se do pytlovitých kalhot a bílého trika. Na to si navlékl tlustý kousavý svetr ze surové vlny.

Konečně byl připraven vyrazit za stařenkou, aby jí náležitě poděkoval.

Prošel celé zázemí i kostel, který byl již otevřený. Nikde ale paní nenašel. Jen vpředu u oltáře, přímo před sakristií, jako by zachytil její podobu u jedné ze soch. Mávl nad tím rukou. Jeptišky vypadají všechny stejně – to dělá ta jejich móda.

Nakonec se mu podařilo najít kousek papíru. Na špinavé posteli nechal vzkaz:

Děkuji za pomoc. Vlastně jsem se ani nezeptal na Vaše jméno. Rád bych, abyste nepřišla zkrátka. Nejsem totiž bezdomovec nebo nějaký lůzr. Spíše patřím k lépe situovaným lidem. Bohužel jsem se dostal do značných problémů. Rád bych Vám vynahradil všechno, co jsem zničil a snědl. Napište mi prosím na níže uvedenou adresu číslo účtu, rád bych zadal trvalý příkaz a stal se jedním z mecenášů Vaší nadace.

Díky za pomoc. Václav Vran.

Chvíli uvažoval, jestli má připsat i titul, protože před tou hodnou paní nechtěl vypadat jako pitomý bezdomovec. Vycvakl propisku a schoval ji do náprsní kapsy. Potom pro ni sáhl zpět a přiškrábal před jméno: Ing. Tak, a bylo to.

Lístek nechal ležet v největší špíně na polštáři.

V kostele byli již lidé. Procházeli se, rozjímali. Vašek sevřel meč a naposled se otočil k oltáři. Vitráže tančily v posvátných barvách a možná se i smály. Zlato zářilo živým denním světlem, sochy halila aureola ráje. Ježíš si zakryl tajnosnubné rty dlaní.

Nejvyšší čas získat nějaké odpovědi, řekl si Václav a vykročil ven ze železem pobitých dveří.

Ráno mělo barvu přízemního mrazíku. Dlažba byla mokrá, všudypřítomné louže se slévaly v moře. Od stánku s párky v rohlíku vanula příjemná vůně. Lidé proudili všemi směry, do podchodů a z podchodů, k tramvajím a směrem na Pavlák a na Francouzskou a do centra a do všech koutů Prahy. Věže Ludmily byly rozespalé a vypadaly nepřístupně. Holubi cítili, jak jsou rozmrzelé, a neklidně poposedávali.

Do metra to bylo jen pár kroků. Vašek prošel vestibulem a zamířil k eskalátorům. Byl tentokrát rozhodnutý lvy najít. Proplul davem kolem turniketů, vklínil se na jezdící schody a snažil se nevnímat zvědavé pohledy, které u cestujících vzbuzovalo jeho nemožné oblečení a špičatý kus železa.

Jezdící schody na náměstí Míru jsou třiaosmdesát metrů dlouhé, zakusují se do hloubky padesáti tří metrů. Dopraví vás do odlišného světa, plného míst, kam nikdy nesvítilo slunce. Vašek se náhle zarazil. Ta žena, která právě projížděla na eskalátorech v opačném směru. Bruneta ve vínovém kostýmu.

„Marcelo,“ zavolal na ni. Neohlédla se. „Marcelo!“ vykřikl. Jak to, že ho neslyší? Určitě má na uchu headset a zrovna telefonuje.

Vašek se otáčel, díval se za ní, jak odjíždí vzhůru ke světlušce vestibulu. Schody byly plné lidí. Začal se prodírat dolů. „Promiňte. Nezlobte se!“ Dupal jim po nohách. Prorážel je jako ledoborec. Dole přeběhl na druhý eskalátor a začal si pro změnu razit cestu vzhůru. Připadalo mu, že schodů snad neubývá. Byl zpocený, musel se dostat alespoň do dvou třetin. Najednou uviděl, jak vínová sjíždí po opačné straně dolů.

„Marcelo! To jsem já, Vašek! Co je?“ křičel. Nestál jí ani za pohled. Zato ostatním ano. Dívali se na něj jako na blázna. K čertu s nimi!

„Maaarcééélóóó!“ Žena kolem něj projela, byla to Marcela, tím si byl jistý.

Přece ji nenechá zmizet! Opřel se o gumové madlo. Rozhodl se, že přeleze na protijedoucí eskalátor. Rukou, ve které držel meč, se opřel a druhou se zachytil na opačné straně. Vyšvihl nohu. Neodhadl ale rychlost protisměrného pohybu a ta ho vyvedla z rovnováhy. Upustil meč a ten se s narážením do kovových retardérů rozjel dolů. Kovové rachocení se vzdálilo světelnou rychlostí. Vašek se udržel jen stěží a zrovna se přitahoval na druhou stranu, když zachytil Marcelin pohled.

Ohlédla se a její tvář byla bílá jako maska. Místo očí na něj zíraly černé díry, ve kterých se něco hýbalo v místech, kde měl být mozek. Její ústa se otevřela jako rozšklebená lebka a vylétl z nich klikatý blesk. Zatímco se na sítnici objevovala podoba zmije, Vaškovy prsty zchromly překvapením a úlekem. Padal. Z padesátimetrového srázu v divokých nárazech do bodců umístěných na každých pěti metrech. Rychlost jeho kotoulů stoupala astronomicky, až…

Ucítil náraz. Zachytila jej silná paže a smýkla jím ze smrtící bobové dráhy. Chlupaté prsty sevřely Václavovo rameno a přidržely ho, dokud si neudělal pořádek v tom, kde je nahoře, a kde dole.

„Co to sakra bylo?!“ zaúpěl, jakmile popadl dech. Vzápětí zase zmlkl, protože si uvědomil, jak podivná postava před ním stojí.

„Prazdroj mi buď svědkem, že jsem ještě nepotkal někoho tak pitomého!“ řekl rudý obr, který si jej s očividnou nechutí prohlížel. Byl oblečený v dlouhé vestě, v pase přetažené širokým koženým opaskem s masivní mosaznou sponou. Další, čeho si Václav všiml, byly dva podobné předměty umístěné po obou stranách jeho boku. Byly zabalené v černé látce, přesto jejich podlouhlý tvar dával leccos tušit. Přes rameno muži visela na vyšívaném pásu středověká loutna. Křížem přes prsa měl upnutý pás z volské kůže, který pod paží držel dubový soudek s kohoutkem. Vaškův pohled konečně vystoupal až k očím podivného cizince. Byly šedozelené jako peprmintový likér a doutníkový dým. Obličej se topil ve svatozáři rudých vlasů spletených před ušima do copánků, mohutný plnovous trčel vpřed ve dvou pramenech jako hroty taranu válečné galéry.

„Nevěřil bych, že někdo může být lehkovážnější než já!“ Z dechu cizince zavanula jemná vůně lihu.

„Co to bylo?“ pípl Václav.

„Co bylo co?“ zavrčel neznámý.

Vašek se zarazil. Co vlastně viděl? „Nic.“

„No, jestli se chceš zabít pro nic, tak tě tam klidně zase hodím,“ řekl cizinec a jednou rukou ho nadzvedl.

Vašek začal protestovat, ale hrozivě se rozkašlal. Blížili se do poslední třetiny eskalátoru.

„Ještě od tebe chytnu mor,“ odfrkl si cizinec, zatímco si Václav přikrýval ústa rukávem.

Mezi kašlem nemohl promluvit, zvedl aspoň ruku na znamení, že se k tomu chystá, až dosípá.

„Potřebuju nějaké mukolytikum. Nebo aspoň hrnek čaje…,“ vypravil ze sebe nakonec.

„Že jsem tě chytal! Myslel jsem, že Bludně padl do léčky našinec. Ty seš ale bezcenný materiál. Jen se přiznej, komu jsi ukradl ten meč?“

„Nic jsem neukradl,“ obořil se na rusovlasého Václav.

„I kdyby byl tvůj a ty jsi byl plnoprávný občan,“ zamyslel se muž. „Říkám – dejme tomu – stejně mě nenapadá nikdo, kdo by se stal patronem takového budižkničemu. Kdo je tvým patronem?“

Vašek na něj chvíli zíral, než odsekl. „Terminátor.“

„Tak Terminátor říkáš? Zvláštní, že ho neznám.“

Jednou stranou mozku byl Vašek ještě úplně mimo, druhá přeřadila na automatiku. „Má toho poslední dobou hodně na práci. Šel do politiky.“

„Říkal jsem si, že je mi to jméno povědomé. Myslím, že tvůj patron nebude nadšený, až si přečte mou stížnost.“

„Jsem jeho pravá ruka. Ale jen mu napiš… Pokud si chceš zahrávat.“

„To si myslíš, že jsem takový idiot? Terminátor,“ vyprskl s odporem divous a zavrtěl hlavou. „Až příště poletíš kolem, ještě tě plácnu do zad!“

A byli dole.

„Pamatuj si, skrčku,“ zahřímal na Vaška rudovous. „Já zjistím, kdo ti propůjčil občanství. Mám totiž velmi dobré vztahy s Itivanem. Ten má vyzkoušené metody, jak dostat blechy z kožichu.“

U eskalátorů byl chumel lidí. Právě k nim doběhl další v dopravácké uniformě a dělal prostor. Na zemi ležel mladý muž. Sténal a válel se v kaluži krve. Každý dával pozor, aby do ní nešlápl. Dav proudil kolem a opatrně překračoval rudé potůčky. Několik lidí mělo u ucha mobily, jiní celou situaci fotili. Mladík měl tvář zkřivenou bolestí a bok skrz naskrz probodnutý něčím ocelovým. Špičatým.

„Kruci,“ zašeptal Václav. Pár tepů stál se zpocenýma rukama. Rychle se rozhlédl a rozběhl se k vozům metra, které právě přijely do stanice.

„Tak moment,“ zaryčel rudovous a přetáhl Vaška přes nohy jedním z těch svých předmětů. Tvrdost zásahu Vrana podmetla a srazila na zem.

„Ne, ty k nám opravdu nemůžeš patřit,“ hřmělo mu za zády.

Vašek se vyhrabal zlostně na nohy. Přiskočil tak těsně k rudobradému, že ho jeho vousy zašimraly na tváři. Z plných plic na něj zařval: „Co si o sobě myslíš?! Že když jsi mi pomohl, tak si od tebe nechám všechno líbit?!“

„Necháš. Ale ne z vděčnosti. Jsi zbabělec.“

Vaškova pěst vylétla rychleji, než čekal, a narazila do čelisti rudého. Hlava hromotluka pod ranou poskočila.

„Dobře,“ usmál se muž dravčím úsměvem. „Zbabělý hlupák. Nejhorší kombinace.“

Beze spěchu si stáhl rukavici. Pohybem rychlejším než mrknutí s ní Václava švihl dvakrát přes obličej. Zatímco se stopy na jeho tváři barvily rudou, hromotluk s ledovým úsměškem pokračoval: „To je výzva na souboj, kdybys to náhodou nevěděl.“

„Náhodou to vím. Vyprávěl mi o tom jeden člověk z Bohnic, určitě se znáte. Ještě slovo výhružky a garantuju ti, že až s tebou skončím, navštívím svýho právníka.“

„A proč?“

„Co proč?“

„Proč za ním chceš jít až po tom, co skončíme? Já jen, že už bude na poslední vůli pozdě.“

„Jasně. Rozumím. Chceš to vyřídit hned. Tak co to bude? Šavle na sto metrů?“

„Ty jsi vtipálek, viď? No jak myslíš. Běž si vytáhnout meč z toho kluka. Nemusíme to odkládat. Osobně netoužím zabíjet před publikem. Ne že bych nerad vystupoval. O dobrém souboji se dá složit i balada, ale tahle řezničina bude ostudná. Jsi tak nešikovný, že nejspíš stejně spadneš do kolejí dřív, než se dostaneš na dosah mých mečů.“

„Jestli chceš bojovat s nemocným soupeřem, jen do toho,“ chytal se stébla Václav. Nekompromisní přímost a rozhodnost v očích rudovlasého jej připravily o všechny pochyby. Ten blázen to myslel vážně.

„Nevadí mi, že jsi nemocný. Vadí mi, že jsi jak osina v prdeli.“

„Co teda vlastně chceš? Peníze? Nemám u sebe ani floka. Nebo si chceš na mně vylejt zlost, no tak do toho! Takový mám nejradši, co mají plnou hubu keců!“

Tvrdá pěst zasáhla Václava pod čelist s takovou razancí, že se odlepil od země a vzápětí složil na dlažbu.

„Dojdi si pro meč,“ zavrčela štětinatá obluda.

„To nebude nutné,“ řekl kapitán Krajec, který se objevil mezi ležícím Václavem a bijcem jako ochranná zeď. Po jeho boku stáli dva další muži. Ani jeden z nich na sobě neměl uniformu. Z ramenou jim splývaly volné pláště, oblečeni byli do černých roláků. Chyběly už jen tmavé brýle.

„Co jste zač?“ obořil se rudobradý.

„Přišli jsme si pro Vrana v neodkladné záležitosti.“

„Tak to je škoda, budete si muset počkat. Ještě jsme s panem Vranem nedořešili naši záležitost,“ odsekl hromotluk.

„Je mi to nesmírně líto, pane Patriku, ale v téhle záležitosti vám nemůžu vyhovět.“

„Obávám se, že budete muset, pane!“ zavrčel rudovous a položil si ruce na jílce mečů, které byly stále omotané pásem černého sametu.

Kapitán Krajec se pod jeho pohledem nezachvěl. Naopak. Oči mu zamrzly. „Pane, jste věhlasným minstrelem, kdekdo o vás už slyšel. Je o vás veřejnosti ledacos známo. Zejména láska k ženám a pití. Vaše výbušnost může být u dvora zábavná, tohle ale není vaše hřiště. Nesoutěžíme v poezii ani v šibalství. Víte, co se povídá o mně?“

Jeden z mužů Krajcova doprovodu řekl: „Říká se o tobě, že jsi vlk zabiják, Krahujče.“

„Ták,“ protáhl Krajec. „Povídá se o mně, že jsem vlk zabiják.“

Patrikovi zabublal kdesi hluboko v hrdle zvuk, který nemohl být ničím jiným než smíchem.

Muži doprovázející Krajce odhrnuli pláště a ukázalo se, že oba mají u boků připjaté dlouhé úzké meče. Jediný Krajcův pohled je ale zadržel.

Kolem proudil dav. Lidé sem tam zvedli oči, aby si prohlédli pětici diskutujících mužů pochybného vzezření. Nic, na co by nebyli zvyklí.

„Jsme ve službách Itivana, nestav se na odpor. Berem tohoto muže s sebou,“ poručil Krajec.

Rudovous zvedl překvapeně obočí. „Nikdy jsem tě mezi jeho psy neviděl.“

„Možná ses díval špatně, pane Patriku. Možná není lehké mě vidět, pokud to sám nechci. Jak víš, to je část našeho poslání. Jedním si ale buď jistý. Eště se potkáme.“

„Říkal jste Itivan? To se mi výborně hodí,“ oprášil si Vašek kalhoty. „Protože právě za ním jsem mířil, než na mě skočil ten orangutan. Děkuji za záchranu, pane Krajče. Půjdu s vámi rád. A na tohle individuum si radši dávejte pozor. Je agresivní!“

Vašek se pomalu přesunul za Krajcova záda a začal blábolit.

„Stalo se toho tolik… Zkoušeli mě zabít! Pak mě vykradli! Dostali moji kamarádku! Marcelu proměnili v mrtvolu s očima jako studny! Já už to kurva nezvládám! Vy ale nejste obyčejnej policajt! Jste z BIS, co? Neuteklo něco z laboratoře?“ Vašek se chytil za hlavu a přitiskl si ruce na uši. „Chci program na ochranu svědků!“

Krajec si vyměnil pohled s Patrikem.

„Dobře. Je váš,“ ustoupil rudovlasý obr. „Myslím, že je to ta nejlepší pomsta a má čest je tím zachráněna.“ Odešel.

„Budu potřebovat vaši ochranu. Alespoň na čas,“ zašeptal Krajcovi Vašek. „Taky bych potřeboval zavolat do práce. Ale neznám číslo.“

„My to zařídíme.“

„Díky. Neozvala se vám Marcela?“

„My to zařídíme,“ zopakoval nepřítomně Krajec. Pod oběma pažemi Vaška uchopily silné ruce jeho pobočníků. Ve směru Depo Hostivař přijela souprava.

„Měl jsem zatracený štěstí, že jste se tu objevili. Myslím, že ten rudovous k nim taky patří. K té sektě.“

„Na štěstí nevěřte. Co jste odešel ze stanice, jsme vás sledovali,“ řekl Krajec.

„Takže vy jste mě použili jako volavku?!“ Krev se vehnala Vaškovi do tváří. „Vy jste to celou dobu věděli?! I o tom taxikáři a o bezdomovci. O těch briketách?!“

„Ztratil jste se nám, když jste chytil taxika. Od té doby po vás pátráme. Předevčírem vás v parku chtěli rozsekat, a najednou mně volají z metra, že tam mají bodnou ránu mečem. Eště že jsem byl poblíž.“

Václavovy oči sklouzly na muže, kterého právě nakládali na nosítka.

„Snad to není nic vážného?“

„Bojíte se o něho, nebo o sebe?“

„To je ale otázka!“

„Radši neodpovídejte. Na to bude dost času později.“

„Ukončete výstup a nástup,“ ozvalo se ze soupravy.

Silné ruce Václava vtlačily do vagónu. Páchl mokvavým teplem mnoha dýchajících. Většinu cestujících tvořili důchodci.

Bylo to divné. Všichni tři muži byli viditelně nervózní. Potily se jim i ruce, které ho obemykaly jako železné zámky. Rozhlíželi se kolem sebe. Kapičky potu se perlily i na Krajcově čele.

Mají strach, uvědomil si Václav. To není dobré.

V mlčení setrvali dalších několik stanic, zatímco se vůz postupně vyprazdňoval.

„Kam jedeme?“

„Do bezpečí. Tohle město pro vás není zdravé. Stejně jako pro nás.“

„To asi nemyslíte smog.“

„To opravdu nemyslím,“ zadíval se na něj dlouze Krajec.

Vystoupili na Strašnické.

„Nemusíte mě podpírat. Zvládnu to sám!“ Stisk na jeho pažích ale nepovolil.

„Slyšeli jste pana Vrana,“ odtušil Krajec. „Pude sám.“

Vašek si utřel rukávem nos, ze kterého mu kapalo. Nachlazení ho pálilo v krku. Cítil, jak si krásně sedá hlouběji do průdušek. Perfektní!

Vystoupali po schodech a z vestibulu se vydali k tramvajovým kolejím. Krajec šel najisto, Vaškovi ale neuniklo, že se každou chvíli ohlíží. Došli až k domu, jehož omítka již dávno nebyla béžová, spíš neurčitě šedá. Nad prosklenými dveřmi visela cedule Sudová vína.

V téměř prázdném lokále stála za barem tlustá stará žena v kostkované halence. Čpěla stoletým kouřem a unaveným čekáním. Vyměnila si s Krajcem pohled a jenom kývla. Prošli kolem ní a zamířili do kuchyně. Další dveře vedly do dlouhé chodby, ze které vešli do komory. Podél jedné stěny stály regály s marinovaným hráškem, krabice s rýží a sáčky těstovin, pytle s bramborami, hlavičky česneku a štangle salámů jako oběšenci. Druhá stěna byla prázdná, kromě dvou rezavých kruhů, které z ní vycházely asi dva metry od sebe. Až na dveře, jimiž vstoupili, nebyl z místnosti jiný východ.

„Teď už byste mi snad mohl říct, kam jdeme. Rozuměl jste mi? Sakra, už mě to přestává bavit!“

Krajec se k němu otočil a Vašek cítil, jak ho opět podpírají z obou stran silné paže poskoků.

„Pořád se ptáš a pořád ses nic nedověděl, že?“

Vašek stiskl zuby. Vůbec se mu to nelíbilo.

„Možná se ptáš blbě,“ řekl Krajec. Potom vrazil levačku Vaškovi do žaludku a pravým hákem mu vpálil jednu pod bradu. Vaškovi vše zčernalo před očima. Vzápětí jej ale ovládla zloba a z černé se stala rudá. Prudce sebou trhl a jednoho z poskoků překvapil. Podařilo se mu uvolnit ruku. Loktem vrazil do žaludku pravého hromotluka.

Další Krajcova rána se mu svezla po rameni. Rozehnal se pěstí po levém chlapovi a přitom ze všech sil zařval: „Pomóc!“

Vaškova pěst zasáhla mužovu čelist a vybuchla bolestí. Musel mít lebku z betonu! Levý muž mu zkroutil levačku za záda a narazil Vaška čelem na stěnu.

„Pomozte mi někdo!“ stačil ještě zařvat Vašek, než s ním muž znovu třískl o zeď. Dost jemně, aby ho nezabil. Dost silně, aby ho poslal k zemi.

Na základce Vašek nikdy nepatřil mezi rváče. Neměl na to náturu. Rychlost mu nechyběla a sílu měl průměrnou. Neuměl ale protivníka v pravou chvíli dorazit. Když se s kamarády kočkovali, byla to hra. Ve hře dokázal snášet bolest, a proto v ní vynikal. Jakmile hra přerostla v opravdovou rvačku, dostal strach. Strach zasadit finální úder, který by boj ukončil. A pokaždé, když to odhodlání v sobě našel, bylo pozdě a on měl nateklý ret a monokl.

Tentokrát ne, říkal si a přesně věděl, co je třeba udělat. Vyhrabal se na nohy. Pravá ruka naznačí útok na nižší partie a vzápětí vbodne prsty do očí. Tělem se zapře do protivníka za sebou a nohama odkopne Krajce. Vyprostí levou a pokusí se utéct.

Jako obvykle pravou chvíli prováhal. Zahlédl jen blížící se pěst. A víc už nic.

Těžko říct, kolik uběhlo času. Všechno ho bolelo. Zazmítal sebou a znovu ucítil rezavou bolest v zápěstích. Zjistil, že má oči zavřené a kolem je ticho. Ruce měl roztažené, připoutané provazy ke kruhům. Vašek rozlepil oči, ale otevřelo se jen jedno. Cítil, že druhé víčko se hýbe, ale zvednout ho nedokázal. Zvrátil hlavu na stranu a začal zvracet.

Na židli před ním trpělivě seděl Krajec. Měl na sobě policejní uniformu, teď mu ale u pasu visela i zahnutá šavle. Z porcelánového šálku v jeho ruce voněla káva.

„Dobré ráno,“ usmál se.

Vašek nesrozumitelně zasípal.

„Cos to povídal? Ptal ses proč? Tož to je dobrá otázka. Měli bychom si na ni odpovědět navzájem.“

„Pít,“ zasípal Václav.

Krajec vzal od pasu čutoru a přistoupil k Václavovi. Zvedl mu ji nad hlavu a obrátil dnem vzhůru. Voda Vaškovi stékala po vlasech, po špinavé tváři, přes rty na bradu, na oblečení a na zem. Jazykem se snažil zachytit alespoň kapky.

„Pusťte mě. Udělám, co budete chtít,“ požádal.

„Teď aspoň víš, že to myslím vážně.“ Krajec se zase posadil. „Teďka pár pravidel, která nám hodně zjednoduší naši komunikaci. Budu ti pokládat otázky. Když odpovíš, položím ti další. Když neodpovíš nebo zalžeš, bude tě to bolet. Doopravdy bolet. Jasné?“

„Vy asi nejste od policie, co?“

„Můžem začít tím, že mi povíš, proč tě sledoval Její rytíř.“

„Jak to mám vědět?! Pracuju v bance. Dostanu se k citlivým informacím. Možná…“

„Jasné. Možná chtěl investiční doporučení, že?“

„Co já vím?“ vykřikl Vašek. „Možná mi chtěl podělat život!“

Krajec si lžičkou zamíchal kávu, aniž by jedinkrát cinkl o stěnu šálku.

„Není to náhoda, že tě sledoval zrovna ve chvíli, kdy tě napad ten démon.“

„Tak se zeptejte toho predátora. Určitě tam někde venku běhá.“

„Pobíhá, pobíhá,“ usmál se nepřítomně Krajec. „A bude pobíhat, dokavaď tě nedostane. V podstatě na tom teďka eště nejsi tak zle.“

„Díky za péči.“

„Tu drzost si nech. Nebo tě naučím, co je to slušnost.“

Nadávku Vašek zdrtil mezi zuby.

„Kdys dostal Černou známku?“

Vašek zavrtěl nechápavě hlavou.

„To, co máš na ruce. Ten flek. Velmi zajímavá věc. Nikdy dřív jsem ji na vlastní oči neviděl.“

„Dostal jsem to od vaší kolegyně.“

Teď na něj nechápavě zíral Krajec. Rukou si čechral knír.

„Byla u mě policajtka. Myslim, že se jmenovala Svobodová. Hodila mi ten černej flek do ruky. Řekla, že jsem to ztratil,“ přiznal Vašek.

„Žádnou Svobodovou neznám. Jak bych taky mohl. Neznám v Praze skoro nikoho, a to tu trčím už dýl než rok. Pepíci jsou studení jak psí čumáky!“

„Jste na ně trochu vysazenej, že jo? Děláte jim tyhle věci často?“

„Jaké věci?“

„Dělá vám dobře trápit lidi?“

Krajec usrkl kávy. „Ne. Nedělá mi to dobře. Vlastně jsem byl enom zvědavý. Dostal jsem příkaz od svých šéfů, že tě mám zabít. Všimli jsme si, že tě už pár dní střeží Její rytíři. Copak to je ale důvod někoho zabíjet? Já to takhle nemám rád, Moravané mají svou čest. Nerad dělám věci, kterým nerozumím. Snažím se zjistit, proč jsi pro ně tak moc důležitý. Cos sakra mohl provést, že ti někdo dal Černou známku místo toho, aby tě prostě zabil. Dyť jsi bezbranný jak děcko.“

„Jsem dědic trůnu,“ řekl Vašek.

„Dobrý pokus. Né, fakt. Beru to. Ty si myslíš, že mě nějak ukecáš, viď? Mně je jasné, že nic nevíš. Nevyžívám se v mučení. Doufal jsem jenom, že když tě budu sledovat, dovím se to nejzajímavější – kdo po tobě jde.

Bohužel na to není čas. Málem jsem tě ztratil a ohrozil svůj úkol. Tohle je nepřátelské území a já si už nemůžu dovolit riskovat.“

Zavání to velkým průserem, pomyslel si Vašek. Musel Krajce nějak zabavit a modlit se v zázrak.

„Marcela je moje sestra!“

„Cože?“

„Jsem gay,“ řekl Krajcovi. „Jsem prostě gay, a navíc žid. Proto po mně jdou.“

Krajec se zarazil. „Co to kecáš?!“

„Ne, vážně. Prostě jsem to zkusil na někoho, od koho jsem se měl držet dál. Velitele Jejích jednotek. Chtěl jsem přejít k vám, ale nikoho jsem od vás neznal, takže jsem to zkusil na něj.“

Krajcovi spadla čelist. Vašek se ale teprve rozehříval.

„Vím, že jsi taky gay. Nemusíš se za to stydět. Já to poznám, když je někdo taky. Teda gay.“

„Cože?“ vyhrkl Krajec.

„Jsi upravený. Neustále si rovnáš klopy a límeček. Máš zastřižený knírek a z kapsy ti kouká hřeben. A používáš řasenku.“

„Já ale nejsem…,“ začal Krajec.

„Jsi! Nepopírej sebe sama. A navíc jsi docela fešák.“

„Tak dost!“ vykřikl rudý Krajec a vylétl z místnosti, až za ním práskly dveře.

Teď, když Vašek osaměl, propadl hrůze. Třásl se zimnicí i strachem, cítil, jak jej stravuje horečka. Kašlal a mlátil sebou v provazech jako moucha v pavučině.

Když se dveře znovu otevřely, stál v nich Krajec a v rukou držel čepel pokrytou zaschlou krví. Přišel až k němu a strčil mu ji pod nos. Vašek poznal runový meč ze sklepa.

„Čuchni si, ty zmetku. Nasaj tu sladkou vůni.“

Václav se odtahoval, kam až mu to dovolovaly provazy. Zíral na ostří, jak se blíží k jeho očím.

„Tuhle krev jsi prolil ty. Ta příští jde na můj vrub,“ šeptal mu Krajec do ucha. Meč přejížděl po Vaškově kůži a musel být velmi ostrý, protože ji řezal a nechával za sebou úzkou rudou stopu.

„Pověz mně, proč jsi pro ni tak důležitý! Co chystá?“

„Nevím. Proboha nevím,“ zalykal se Vašek.

„Kdo ti svěřil ten meč?“

„Nevím. Byla to náhoda. Našel jsem ho.“

„Tys našel kouzelný runový meč? Proč ti to nevěřím?“ šeptal Krajec a jeho hlas drhnul jako granitový prach. Táhl čepel po Vaškově hrudi a páral látku trička.

„Našel jsem ho ve sklepě. Utíkal jsem a pak jsem tam spadl. Byla tam kostra.“

Špička zbraně mu pronikla kůží dobrý centimetr hluboko mezi žebra. Václav v provazech vyjekl a zachraptěl. Cítil, jak mu teplá krev stéká na břicho.

„Co se chystá na Radě měst?“ zakřičel mu do obličeje Krajec. „Mluv! Jak ji chce ovládnout?! Proč každý ze Stovky přijal druhého panoše? Kdy má začít válka?“

Vašek na něj třeštil oči a jen vrtěl hlavou.

Za dveřmi se náhle rozlehl křik a řinčení železa. Krajec se zarazil a jedním skokem byl u nich. Václav přes jeho ramena zahlédl, že v chodbě leží nějaká postava. A pak ještě viděl siluetu v plášti, jak bojuje s nějakou jinou temnou postavou. V šeru odletovaly jiskry, jak o sebe třískaly ocelové meče. Krajec přirazil dveře a opřel se o ně zády. Vyděšeně se rozhlédl po místnosti.

Od pasu vytrhl šavli a očima našel Václava.

To ne!

„POMOC!“ zakřičel Vašek.

Z chodby se ozval krátký výkřik a zvuky boje utichly.

Krajec ke svázanému přiskočil a bodl. Vašek se napjal v provazech jako luk a pokusil se bleskové ráně uhnout. Nebyl ale dost rychlý. Cítil, jak mu hladová šavle pronikla do těla a zaskřípěla o kost. Zavřeštěl a zkroutil se bolestí. Krajec se znovu rozmáchl. V tom okamžiku se dveře rozlomily. Mihla se postava, stín ve tmě. Neznámý muž s palcátem v ruce vrazil do místnosti. Zachřestila kroužková košile, která přesahovala spodní okraj svetru. Krajec se rozběhl k oknu. Palcát opustil mužovu ruku a rozdrtil Krajcovo koleno. Falešný policista udělal kotrmelec a narazil do zdi. Rytíř sáhl za záda a vytáhl z pochvy krátký široký meč. Porcelánový hrnek od kávy praskl pod okovanou botou.

Krajec vykřikl a celý se přikrčil. Václava opouštěly smysly, cítil, jak se mu z těla valí krev. Před očima mu jančila rudá kola bolesti. Chvíli se zdálo, jako by Krajec implodoval. Na zem dopadly jeho šaty. Chuchvalce látky rozvířily prach. Tělo zmizelo. A pak náhle z jeho košile vyklouzl pták. Divoce zamával křídly. Mlátil sebou o stěnu a těžkopádně se vznesl. Rytíř po něm švihl mečem a vzduch rozčísla sprška krve. Raněný dravec se ale dokázal protáhnout oknem ven. Jeho děsivý a bolestný výkřik odnesl pryč i Vaškovo vědomí.

3. kapitola

Pokoj plul v mlze ranního smogu. Za oknem bušily tisíce ocelových koní do asfaltu magistrály. Vzduch přetékal jejich provokujícím řevem a pískáním nespokojených brzd. Na semaforu chrochtali jako v boxech před startem závodu. Polis se slastně zaposlouchal do jejich písní. Červená za pár sekund pohasne. Teď. Ozvalo se oranžové túrování, a než stačila vzplanout zelená, strop podzemního pokoje se zatřásl, jak dravci vyrazili. Polis přivřel okénko těsně nad hranou chodníku a ono osleplo, jako by jím nikdy nenahlížely nohy kolemjdoucích.

Spokojeně si pročísl vous. Dnes měl vzduch plnou chuť, to znamenalo slušnou zácpu na Nuselském mostě, která se nejspíš táhla už od Pankráce. K tomu se navíc od Holešovic blížila bouřka. Polis se obrátil k ženě, která hleděla na tělo na posteli. I po letech se před ní cítil nejistě. Díval se na Ni, vděčný za každou vteřinu, a věděl, že se toho nikdy nenabaží.

Její útlá postava byla křehká, a přitom pevnější než ocel. Teď byla jeho Paní zahalena v hluboké kápi barvy dnešního rána. Stříbřitě šedé, přelévající se mlžnými odstíny. Její oči se ztrácely v dohasínajících plynových lampách a mrholení. Dívčí rudé rty se pohybovaly s naprostou dokonalostí, která tesala každé jejich slovo do diamantů. Poznal by ji mezi tisíci.

„Bloudí mezi životem a smrtí,“ řekla nejkrásnější žena na světě.

Polis rozdrtil v hmoždíři několik uschlých zelenozlatých much a přisypal prášek z mandragory. Natáhl se pro igelitový pytlík, ve kterém měl stabilizátor kyselosti a zvlhčovače, a pečlivě odměřil dávku.

„Udělám všechno, co budu moci, Výsosti.“

„Nepochybuji o tom, druide.“

Dívala se na Vaška, třesoucího se horečkou. Řemeny poutaly jeho zápěstí a kotníky k operačnímu stolu. Z nahého těla stoupal žár. Na levé straně prsou se rozvírala hluboká mokvající rána. Tělo se koupalo v pohledu tříokého operačního světla, na jehož konstrukci visel dřevěný kruh lemovaný vrabčími pírky a skořápkami šneků.

Polis lovil v policích mezi lahvičkami. Probíral se vodou nasbíranou z louží. Karlín. Stodůlky. Nespokojeně je přehazoval. Řepy, Strašnice… Kde to jen má? Vršovice. Další přišel na řadu zmijí jazyk. Špetka kokainu. Pečlivě rozmočil jízdenku, kterou našel v kapse zraněného, a přidal do hmoždíře korunu pro štěstí. Přelil různorodou kašovitou hmotu do nádoby a tiše zaříkával. Zavřel oči a čekal, až se na semaforu objeví zelená. Zelená přinášela štěstí. Potom zapnul ruční mixér a ponořil jej do nádoby. Hysterické vrčení zachvátilo místnost epileptickými vlnami.

Polis cítil, že je netrpělivá.

„Chci, aby přežil.“ Sáhla do záňadří a k ústům přiložila inhalátor. Dvakrát jej zmáčkla a zároveň hluboce vdechla.

„Přežije, má Paní,“ osmělil se k úsměvu.

„Ručíš mi za to životem, Polisi,“ řekla žena. Potom přešla ke stolu a zvedla výtisk dnešních novin. Zmuchlala jej a zmačkala, zatínala do něj drobné prsty jako brutální sochař. Pod jejíma rukama se papír trhal a formoval. Když výtvor položila na stůl, Polis poznal, že se opravdu musí snažit, aby si zasloužil tuto čest. Na stolku poskakoval bílý holub. Na jeho pírkách byly ještě útržky textu a jedno oko mu překrývala fotografie.

Uklonil se. „Jakmile skončím, pošlu vám zprávu.“

Byla na odchodu. Díval se na Ni a toužil, aby se ještě malou chvilku zdržela.

„Mám tě ráda, Polisi. Vím, že to zvládneš,“ promluvila dívčím hlasem a nabídla mu prsten se zelenavým matným kamenem k políbení.

Za tohle stálo i zemřít. Polis se k ní nahnul a přiblížil své rty tak blízko, jak jen dovolovala etiketa. Ucítil vůni její kůže – vůni deště ztěžklého prachem, vůni snících labutí, vůni rozlitého vína, ranních tramvají a chladného kamene, vůni Vltavy.

Chvilka blažené věčnosti pominula a prsten s vltavínem zmizel.

Polis se pustil do práce. Rozhrnul si róbu a rukávy vykasal vysoko nad lokty. Přístroje ukazovaly, že pacient má horečku 41,5 stupně.

Polis použil sprej a poprášil místnost lesním aroma. Zapálil čajové svíčky a nakapal do nich esenci z malé lahvičky. Pustil si rádio, aby cítil, jak dnes město tepe – ranní show byla v plném proudu. Připravil skalpel a šití s nitěmi z měsíčních paprsků, vatu a dreny, runami pokryté kleště a posvěcené svorky. Zpěvavým hlasem začal přednášet litanii. Do velké injekční stříkačky nabral směs, která se už začínala usazovat.

Vaškovi bylo tak strašně zle, že si přál, aby nebyl. Jeho pohled neustále sklouzával za víčka, protože horké jehly světla mu se strašlivou bolestí vjížděly do mozku. Cítil se jako poušť rozpálená v poledním slunci. Po těle se mu procházeli štíři. Vašek je zaklínal, aby mu zchladili kůži. Vzduch byl tak žhavý, že se celý svět vlnil. Začal zvracet.

Zkušená ruka Vaška podepřela mezi lopatkami a druhá mu podložila k ústům misku. Když dopadl zpět do postele, vyčerpaně blouznil. Nebe nad pouští se zbortilo. Náhle bylo černé a Vašek plaval v ledové vodě. Třásl se mezi kvádry ledu, které se kolem pohupovaly jako polystyren. Všechno bylo temně modré.

„Pít – t – t,“ sípal a jektal zuby zároveň.

„Toimalade Encor Salutar, Toimalade Encor Vivantor, Leveru Absolus Vivanté!“ duněl hlas ve tmě.

Skalpel mu trhal kůži. Vrzal o kost.

„Evropááá dvě,“ řvalo rádio.

„Musíš to vydržet. Ještě chvíli a srazíme horečku,“ šeptal hlas někde v dálce a možná to byl Vaškův hlas.

„Pít – t – t,“ sípal, nebo snil o tom, že sípe.

Delfín ho políbil na rty a dal mu svou vodu. Vašek ji ale nemohl vypít – co by si delfín bez vody na poušti počal – stékala mu po rtech a bradě. Nedokázal pohnout jazykem a v ústech měl slano.

„Afektor Revenar! Afektor Vivres! Conjuran! Por Gloris Sanctus Notrepragues!“

„Ve mně navždy zůstává tvoje voda živááá,“ zpívalo rádio.

Strop se chvěl řevem motorů.

Peklo. Death metal.

Vašek se znovu probudil. Byl naživu. A kolem něj noc. Zíral do tmy a přemýšlel o tom, kdo je a kde je. Srovnal si myšlenky a strnul leknutím, když poslední vzpomínka patřila meči v jeho prsou. Zkusil se velmi opatrně pohnout. Šlo to, i když se cítil malátný a neskutečně slabý.

Kolem páchla dezinfekce. Ruce i nohy mu poutaly řemeny. Nakonec se mu podařilo pozvednout se natolik, aby viděl na prostor vedle lůžka. Lino bylo pomalováno podivnými obrazci, v jejich rozích stály svíce. Většina z nich už skomírala v posledních záchvěvech života a odevzdávala se bezbřehé rozplizlosti. Z obrazce také vedly nohy. Patřily k tělu, které leželo na zemi, stočené do klubíčka v poloze plodu.

Vaškovi se nezdálo, že by toho člověka někdy viděl. Nebyl jedním z Krajcových mužů ani se nepodobal rozložitému zachránci v kroužkové košili. Ležel tam bez hnutí, jako by se stočil do klubíčka a umřel. Na sobě měl skejťácké botasky a ošoupané džíny. Jeho ramena halila modrozlatá tóga s dlouhými rukávy, které byly špinavé od něčeho černého. Šedobílé vlasy měl ostříhané nakrátko, což výrazně kontrastovalo s délkou plnovousu, který spadal až na pás amuletů obepínajících krk.

Vašek se zkusil vyprostit z pout, ale byl tak slabý, že při tom omdlel.

Bylo mu zle. Podnikový večírek se zvrhl v nezřízenou pitku. Všichni kolem křičeli, potili se a házeli do sebe jeden panák za druhým. Nechápal, jak se vůbec dostal domů. Deset minut se snažil odemknout auto mobilem, než mu nějaká dobrá duše zavolala taxíka. Klárka. Určitě to byla sekretářka Klárka, když odcházel, tak se přece líbali. Řekla taxikáři, kterému plácl tisícovku na čelo, řekla mu, kde bydlí. To bude ostuda, vířily mu myšlenky. Ale až zítra. Teď musí hlavně vymyslet, jak zastavit to houpání žaludku. Hlavně se nepozvracet.

Odemykal snad hodinu. Tak dlouho ťukal do zámku klíči, až si myslel, že už to vzdá a přikryje se rohožkou. V tu chvíli se ale dveře otevřely a Vašek vpadl dovnitř přímo na souseda v pyžamu. „Co tu děláte!“ křikl na něj naštvaně. Vytrhl Vaškovi klíče. Beze slova přešel chodbu a odemkl protější dveře. Potom mu pomohl vstát a vstrčil ho do jeho bytu. To bude zítra ostuda, letělo Vaškovi hlavou, zatímco tápal předsíní k ložnici.

Zhroutil se do postele vedle Marcely, nebo to byla Klárka? Komu na tom záleželo. Hlavně se nesmí pozvracet. Tolik se mu chtělo spát a všechno se s ním houpalo.

Marcela ale vstala a štípla ho do nohy.

„Mně se chce spát!“ zabrblal.

„Vstaň!“ zaječela na něj.

„Nech mě bejt,“ prosil.

Znovu ho štípla. „Vstaň!“

Vašek rozlepil oko a zase ho zavřel, protože se nechtěl probudit. Ne do světa, který na něj čekal. Visel nahý nad chirurgickým lůžkem. Pověšený za lokty, kolena a záda na jakési konstrukci jako obrovská marioneta.

„Z nejhoršího už jsi venku, ale léčba ještě neskončila,“ promluvil znovu hlas, který se ani v nejmenším nepodobal hlasu Marcely.

Rezignoval. Uviděl muže, který předtím ležel na zemi. Pod jeho očima visely tmavé kruhy vyčerpání, jinak ale nevypadal nepřátelsky. Alespoň neměl v ruce zbraň, což byla mezi známými z posledních dnů výjimka.

„Co se stalo? Jsem v nemocnici?“

„Rozhlédni se. Nevypadá to tu jako nemocnice,“ odpověděl neznámý sytým hlasem.

„To teda nevypadá. Proč tu visím jako…“

„Jako pavouk.“

„Proč tu visím jako pytel brambor?“

„Spravoval jsem tě.“

„Chceš říct, že jsi mě léčil?“ opravil ho Vašek a vzpomněl si na palčivou bolest a šavli v prsou. Nahnul se v provazech, aby si místo prohlédl. Neměl to ale dělat, protože jak se zhoupl, začal dávit.

Muž k němu přiskočil a podržel ho, aby se neudusil.

„Léčil nebo spravoval. Mám radši technické názvosloví,“ usmál se na něj muž. „Jmenuji se Polis.“

„Tak znova,“ zasípal Vašek, když mohl mluvit. „Proč tu visím?“

„Rekonvalescence. V první části rituálu jsem svázal duchy země. Nyní musíš odevzdat tribut duchům vzduchu. Jak se jmenuješ?“

„Zkoušíš mě?“

„Proč bych to dělal?“

„Je to tajná laboratoř, že jo? Děláš tu na mně pokusy!“

„To je pěkný dík někomu, kdo ti zachránil život.“

„Tak mě rozvaž.“

„Udělám to, až budou duchové vzduchu spokojení. Žádal jsem mnoho a část už zaplatil. Teď jsi na řadě ty.“

Vašek se rozhodl na jeho hru prozatím přistoupit. Musí toho šílence přimět, aby ho rozvázal. Jakmile bude mít volné ruce, tak toho padesátníka složí a konečně tuhle noční můru skončí. Odjede za rodiči na venkov, než se to přežene. Třeba i stopem!

„Dobře. Duchové vzduchu. Děkuji vám.“

„Vidíš,“ řekl Polis, ale znělo to spíš jako otázka.

A najednou to Vašek uviděl a začal řvát. „Cos mi to dal? Zdrogovals mě?!“

Kolem jeho těla se proháněly bílé, stěží viditelné chomáčky vzduchu. Drobné víry jej štípaly do kůže a zanechávaly na ní rudé otisky.

„Nebraň se. Buď k nim upřímný!“ naléhal Polis.

„Pomoc!“ řval Vašek.

Víry jej kousaly a mrazily jako ledové šelmy. Přestávala to být legrace. Bolelo to. Vašek se zmítal v poutech jako po zásahu elektrickým proudem. Duchové byli stále odvážnější. Cloumali jím a trhali za končetiny. Brutálně ho tahali za genitálie.

Vašek uslyšel divoké hlasy ve své hlavě. „To není moje vina!“ křičel. „Nemůžu za to!“

Vzdušné bytosti s ním prudce cloumaly, čerstvě sešité rány se trhaly a prosakovala jimi krev.

„Dost!“ křikl Polis a dotkl se Vaška. Jako na povel mu víry omotaly předloktí. Jeho ruka náhle vyrazila proti zdi a smýkla Polisem jako hračkou. Tvrdě narazil. Jednou, dvakrát. Mrštila jej proti zrcadlu, po kterém se rozběhla pavučina prasklin. Vyhrabal se na nohy a poklekl. Levou sevřel talismany. Šeptal. Znovu jej neviditelný úder srazil na zem. Z rozraženého rtu mu stékala krev. Polis se s přivřenýma očima znovu vyhrabal na kolena. Levou na amulety. Pravou na srdce. Tiše odříkával mantru.

Vašek v poutech povolil. Díval se na Polise, jak klidně klečí, zatímco kolem něj víří zlobné chomáče, které zpomalují a jeden po druhém mizí. Když muž otevřel oči, měl ztrhaný výraz, ale usmíval se.

„Trocha pokory by ti neškodila,“ řekl, zatímco se namáhavě sbíral. Hřbetem ruky si otřel krev.

„Tohle není laboratoř BIS,“ odtušil Vašek.

Muž jen zavrtěl hlavou. „Říkali, že nic nevíš. Ptej se.“

„Ty mi odpovíš? Ty mi opravdu řekneš, do čeho jsem se namočil?“ Vašek byl v šoku.

„Pokusím se.“

„Nebudeš mě mučit jako Krajec?“

„Mučili tě? My druidové věříme v koloběh. Na každého jednou dojde. Tak proč bych tě mučil.“

„Ty jsi druid?“

„Ano, jsem starší druid města.“

„Co to znamená?“

„Že vím, kdy tě mám připoutat, a kdy je čas tě pustit.“ Přistoupil k Vaškovi a přes neviditelnou kladku jej spustil na lůžko, na kterém ještě byla zaschlá krev. Potom povolil všechny řemeny.

Vašek si třel ruce. Odřeniny byly ale starší a on si uvědomil, že jsou ze včerejšího setkání s Krajcem.

„Co byl zač ten policajt, co mě chtěl zabít? Dostali jste ho?“

„Říkají mu Krahujec. Vážně ho zranili, ale utekl. Nemyslím, že by se do Prahy ještě někdy vrátil.“

„Tak to si ho budu muset najít. Za tohle mu koupím doživotí!“ zapřísahal se Václav.

„Byl to sluha našeho nepřítele. Tušíš, proč tě chtěl zabít?“

„Možná si myslel, že něco vím. Já ale nevím nic.“

Polis pokýval hlavou.

„Kde teď jsme?“

„V mém bytě. Kousek od I. P. Pavlova. Chceš něco k pití?“

„Hmm…“

Druid kývl a odešel k baleným vodám v rohu místnosti. To byla chvíle, na kterou Vašek čekal. Natáhl se a ze stolku sebral špinavý skalpel. Rychle ho skryl pod okraj pokrývky.

„Díky,“ vzal si vodu a zhluboka se napil, když se druid vrátil. Polis si otevřel plechovku s energetickým nápojem.

„Ještě chvíli potrvá, než se ti síly vrátí. Budeš ale žít.“

Vašek si ohmatával rudý flek na prsou, na kterém se napínala nová, tmavě růžová kůže. „Asi bych měl říct: díky.“

„To bys tedy měl.“

„Jako by se stalo. A teď mi řekni, proč se všichni zbláznili.“

Polis si sedl na postel vedle Vaška. „Díváš se na to špatně. Svět je takový, jako byl vždycky. Slunce svítí stejně jako před týdnem. Jenom ses možná nechtěně podíval pod postel.“

„Pod postel?“ zopakoval Vašek s hrůzou, že se zase začíná ztrácet.

„Když jsi byl malý, co se dělo pod tvou postelí?“

„Co je to za otázku? Nic. Válel se tam prach.“

„Vzpomeň si,“ trpělivě odvětil Polis. „Když tě máma pohladila po vlasech a zhasla…“

Vašek to zkusil. Po chvilce se otřásl a řekl: „Bubák.“

„Když jsi byl malý, tak tam přebýval. Tvé pocity, zvuky, které jsi slyšel, pohyb na hranici zorného pole… Nebylo to nereálné, to si přece pamatuješ! Ptám se, kdy ses naposled díval pod postel?“

„Myslíš, že jsem teď jen objevil něco, co tu vždycky bylo?“

Polis pokrčil rameny. „Přemýšlej. Vídáš je občas kolem sebe. V metru, v tramvaji. Podivní lidé. Zarostlí, neklidní. S hlubokýma očima. Pořád na cestách. S meči u pasu, tesáky skrytými v deštnících, kopími v násadách od košťat. Slýcháš šramot ve stínech, když večer procházíš Prahou. Třeba to nejsou jen potkani a kočky.“

„Ale proč ty zbraně?“

„Znají druhou Prahu a vědí, že tam se bez nich neobejdou. Je to odznak svobody a poznávací znamení. Je to nutná pomůcka k přežití v barevném světě.“

„Našel jsem meč,“ zašeptal Václav.

„Slyšel jsem o tom. Možná jsi ho našel. Možná našel on tebe.“

„Myslíš něco jako horoskopy? Osud?“

„Věřím na nekonečnou kauzalitu,“ řekl Polis a odešel ke stolku. Stálo tam origami, z papíru složený ptáček. Polis jej něžně zvedl. Sevřel jej do misky z dlaní a dýchl. Pootevřel okno a živého ptáka z novinového papíru vypustil na svobodu.

Vašek to pozoroval se strnulým výrazem a ještě hodnou chvíli mlčel.

„Kdo byla ta žena?“ změnil téma.

„Jaká?“

„Zdálo se mi o tom, že tu byla nějaká žena.“

„Musels mít krásný sen.“ Polisova tvář zůstala bez výrazu.

„A byla tu?“

„Nebudu ti lhát. Myslím, že se s Ní brzo setkáš. S Ní, nebo s někým z Jejího dvora.“

„Je to tvoje milenka?“

„Začínám litovat, že jsem ti slíbil odpovědi.“

„Dobře, nech si to. Je to důležitá osoba, že? Nějaká celebrita tajného světa?“

„Je to vládkyně města. A co víc, předsedá Radě.“

„Měl bys něco vědět. Jediná rada, kterou znám, je ta bankovní. Taky jsou v ní holubice a jestřábi. Ale to se jenom tak říká. Alespoň myslím, že se po nocích neproměňují. I když teď si už nejsem tak jistý.“

„Rada, o které mluvím, je Rada měst. Vládci měst se na ní radí o současnosti i budoucnosti. Jsou to ty nejmocnější bytosti. Ve srovnání s námi si je představ jako bohy.“

„Miluješ ji?“ vyzvídal Vašek.

„Uctívám ji. A někdy mám o ni strach,“ přiznal se Polis.

„Já mám strach hlavně o sebe. Krahujec totiž nebyl první, kdo se mě pokusil zabít.“

„Tady jsi v bezpečí.“

Vašek si otřel vlhké ruce do chlupatých stehen. „Kéž by.“ Chvilku váhal, pak ale rozevřel dlaň a ukázal Polisovi černou skvrnu. „Víš, co je tohle?“

Druid ruku polil alkoholem a místo třel. Jeho tvář zrůžověla vzrušením.

„Počkej ještě okamžik.“ Odběhl a vrátil se s lahvičkou bílé čpící kaše. Opatrně odkápl do Vaškovy dlaně.

„Ááh, pálí to!“

„Je to pasta z kostí vlaštovek. Hodně vápníku a amoniak z… To je jedno. Ten flek… Vypadá to jako Černá známka.“

„To už jsem slyšel. Co to znamená?“

„Nevím přesně. Je to spojené s prastarým rituálem pomsty. Člověk tak označil protivníka a spojil s ním svůj život. Musel bych se podívat do knihovny. Nic podobného se neobjevilo už velmi dlouho.“

„Kde máš knihovnu?“

„Ne do své knihovny. Karlova univerzita by myslím mohla stačit.“

„Co to pro mě znamená? Myslíš, že mě někdo nenávidí na život a na smrt?“

Polis pokrčil rameny. „Je to nejjednodušší vysvětlení.“

„Nejjednodušší vysvětlení jsou často správná,“ odvětil Václav. „Já už ale nevím, komu mám věřit. Máš pistoli?“

„Proti tomu, co tě ohrožuje, by byla k ničemu. Střelné zbraně nemají kouzlo.“

„Nemají kouzlo? Tak to nech na mně. Můžeš ji sehnat?“

„Říkám ti, že je to k ničemu. Nemám pistoli, a ty ji nebudeš potřebovat. Jsi pod naší ochranou, a až se dostaneš k Itivanovi…“

„Počkej. Co jsi to právě řekl?“

„Že tu pistoli nebudeš potřebovat.“

„Myslím to jméno.“

„Itivan? Je to šéf bezpečnosti naší Paní. Jeden z pěti lordů. Dalšími jsou Hradčan, lord vojevůdce. Paní dopravy a světel je Anameld. Pán kanalizace a podzemí se jmenuje Wihelin. Pátý lord je volen na tři roky Stovkou Jejích rytířů. Jeho jmenování je tajné a Paní mu pokaždé propůjčí nějakou zázračnou schopnost.“

„Říkal jsi, že Itivan je šéf bezpečnosti? Tak to bych ho měl vyhledat. Třeba mě zbaví toho vrahouna.“

Polis se mu zahleděl do očí. „Ano. To si přeje i má Paní. Tvé kroky povedou rovnou k němu. Doufám, že ses dnes naučil něco o pokoře.“

„Co tím chceš říct?“

„Velmi by ti to zjednodušilo život. Ne každý je takový dobrák jako já. Obleč si to,“ povzdechl si Polis a podal mu košili a oprané manšestráky. „A teď mi vrať ten skalpel.“

„Jaký skalpel?“ zíral na něj Vašek.

Polis uchopil do ruky silnou lithiovou Vartu CRP2 a v druhé dlani sevřel amulety. „Megnetisera Vigorus Reserrer!“ Skalpel vylétl zpod pokrývky a pleskl sebou do druidovy dlaně.

Vašek zrudl. Polis na něj nepromluvil až do chvíle, kdy dorazila eskorta.

Než vystoupali na ulici, nahnul se k němu a přes krk mu navlékl náhrdelník plný malých stříbrných oček. Vašek vzal jedno mezi prsty, dírkovaný kus hliníku.

„To jsou otevírátka plechovek?“

„Budou tě chránit,“ usmál se druid. „Jsou sesbírána za novu z devíti míst Prahy v pořadí, které tvoří kruh. Probírej je mezi rukama vždy, když budeš chtít udělat něco hloupého.“

„Díky,“ ušklíbl se Vašek a otočil se ke dvěma normálně vypadajícím lidem v tričkách a džínech. „Tak pojďme za šéfem.“

Nezamířili ale na Legerovu, jak Vašek čekal. Polis je vedl po schodišti stále vzhůru, opíraje se o hůl s hlavicí ozdobenou ptačí lebkou. Stoupali výš a výš, až skončili v posledním patře. Po železném žebříku vyšplhali k poklopu. Polis jej odemkl a vyhoupl se na střechu.

Otevřel se jim pohled na náměstí I. P. Pavlova. Na lidi pobíhající jako mravenci a na čoudící angličáky stojící v zácpě táhnoucí se ulicí až ke zlacené kopuli Národního muzea, a dál, na bachraté střechy Hlavního nádraží. Vpravo se pyšně tyčily věže Ludmily. Obloha byla zablácená podzimním deštěm. Mraky visely tak nízko, že by na ně Vašek možná dosáhl.

Druid pozvedl hůl a zakroužil s ní nad hlavou. „Apele Suveraine Cielas! Vendra Alferes!“ Jeho hlas se překřikoval s větrem. V mracích se vytvořil kruh, v jehož prostředku se objevil znak podobný římské jedna nebo liteře H. „Aiáááh! Venir Laquis Comates! Busculer!“ Druid praštil holí do plechu střechy. „Helicorpus Acoster!“

S větrem zápasilo hejno holubů. Prodírali se proti proudu vzduchu, jako by letěli na místě. Bušili křídly do mrazivého ovzduší a probojovávali se metr za metrem k Polisovi. Zvedl hůl nad hlavu a sevřel ji oběma rukama.

„Nasedni!“ překřičel vítr jeden z Vaškových průvodců.

Teprve teď si Vašek všiml, že kousek od něj leží na střeše podivný koš. Vypadal jako vyrobený z proutí, když do něj ale vstoupil, uvědomil si, že je lehký, jako by byl upletený z vlasů. Oba jeho průvodci se už v koši pevně usadili.

Polisovi holubi se náhle vznesli a do zobáků pochytali stovky vláken, které z koše vlály ve větru. Vzduch byl plný jejich křídel a Vašek ke svému zděšení ucítil, že se odlepili od střechy. Stoupali. Pod nohama viděl zmenšující se ulice. Cítil, že by měl být roztřesen hrůzou, ale vlastně se ho to netýkalo. Zaklonil hlavu a díval se na stovky holubích křídel švihajících vzduch. Bylo to zvráceně nádherné. A nemohlo to být skutečné. A tak se nebál a nastavil jejich perutím tvář.

Pod hranicí mraků zamířilo spřežení na severozápad.

Praha se oblékla do večerního kouřma, zažehla lampy, aby zmámila poutníky jejich oparem. Operní světla plula v neskutečném světě. Ve světě, kde se silnice stávaly žilami, auta krvinkami a domy stavebními buňkami gigantického organismu. Věže svaté Ludmily právě odbíjely osmou a hlas zvonů vyhlašoval příchod tmy.

Vašek se opřel o okraj koše a díval se pod sebe. Ječná ulice se zaplnila auty. Stála v ní jako sražená krev, protékala jen s největším úsilím jedno po druhém. Nemoc se šířila oběma směry. Vašek se zarazil – to byly zvláštní myšlenky.

Přestože se cítil stokrát lépe než včera večer, stále ho pálilo v krku a rýma mu zacpala nos i dutiny. Zdálo se, že znovuzrození chřipku nevyléčilo…

„Proč jste nepřijeli autem?“ nadhodil ke svým průvodcům. Jeden z nich lehce svíral otěže mezi palcem a ukazovákem. Druhý se rozhlížel dalekohledem. Oba měli u pasu – jak jinak – krátký meč.

„Nepoužíváme je,“ odvětil druhý, aniž triedr odložil.

„Proč?“ nedal se Vašek.

„Jsou zapovězená,“ odpověděl ten, co vedl spřežení.

„To jsem se toho dozvěděl,“ brblal Vašek.

Kudrnatý mladík v oranžovém triku se konečně přestal rozhlížet. „Auta jsou pro našince nebezpečná. Když jsi opatrný a chodíš pěšky, nemůže se ti nic stát. Když ale sedíš v autě, nejsi pánem svého osudu. Dáváš se všanc těm bláznům.“ Ukázal na trpaslíky v hlubinách.

„Neříkej mu nic, Martine,“ skočil mu do řeči kočí.

„Vždyť jsem nic neřekl, Davide. Jenom že v autě je smrt jen náhoda. A že my ji potkáváme mnohem víc než ti dole.“

„Autům totiž vládne sama smrt,“ doplnil ho střapatý blonďák David.

„A já jsem myslel, že jim šéfuje ta vaše dopravní lady,“ prohodil Vašek.

„On myslí Anameld!“ rozesmál se Martin. „Dopravní lady, tak to se povedlo!“ David se smál s ním.

„Anameld sice je Paní dopravy, ale ani ona nejezdí autem. I když v jednom bydlí.“

„Neříkej mu už nic!“

„A co jste zač vy dva?“ zeptal se Vašek.

Pohlédli na sebe.

„Já jsem Martin Zbron a tohle je David Zbron, můj starší bratr. Jsme panoši samotného sira Hradčana. Ale víc už ti opravdu říct nemůžeme.“

„Nejste na panoše staří?“ doloval Vašek ze svých znalostí historie.

Mladík si pohrdlivě odfrkl a věnoval se nadále jen řízení holubů. Druhý se na Vaška po očku podíval a zaklepal si na čelo. Po chvilce zalovil ve vysoké botě a z mikrotenového sáčku vytáhl cigaretu. Pokřižoval se a zapálil si.

Na další Vaškovy pokusy navázat hovor už nereagovali. Holubi je unášeli nočním městem. Minuli Karlovo náměstí a bezhlesně přeletěli podél Václaváku. Rozcházející se shluk lidí na Staroměstském náměstí prozradil polohu orloje. Střechy domů k Vaškovi promlouvaly. Šeptaly něco, čemu na dálku nedokázal porozumět.

Vaškovy myšlenky létaly mezi zemí a holuby. Chladný vítr mu pronikal za krk a ledové mrholení vhánělo slzy do očí. Zachumlal se do košile a přidržel si její límec u krku. Tolik věcí se událo za posledních pár dní. Neustále se snažil najít rozumné vysvětlení, ale když teď letěl v naprosto nereálném spřežení ve výšce stovky metrů, šlo to těžko. Vraštil čelo přemýšlením, zatímco z očí mu stékaly slzy. Co udělal špatně? Chladný vzduch jej líbal na tváře, které pokrýval třídenní porost vousů. Nepříjemně ho svědily – to ho vrátilo zpět k reálným starostem.

Po levé ruce minuli Karlův most. Majestátní s klenutými oblouky a dlážděný prastarými kočičími hlavami. Sochy blahosklonně kynuly plujícímu davu.

Ve Vaškově hlavě něco zpívalo. Londýn je úžasný, když člověk stojí před Westminsterským opatstvím a dívá se ke gotickým paprskům parlamentu a Big Benu. Paříž je úchvatná, když člověk za letního dne leží na lavičce v Montmartru a poslouchá zpěv ptáků. Atény vypadají při pohledu z Parthenonu jako všudypřítomné bílé moře, které se rozlilo po okolních kopcích jako voda života. Řím je prastarý a důstojný při procházce od Státního památníku ke Koloseu a bazilika svatého Petra a Pavla pod zlacenými kopulemi je vzdušná jako samo nebe. Všechna tahle místa Vašek navštívil na svých cestách, protože peněz měl vždycky dost. Praha byla ale nejkrásnější.

Slunce se sklonilo k západu a ponořilo se za šedý obzor. Zelenavé nasvícení Pražského hradu ozářilo jejich cíl. Vystoupali do výše, a když byli nad nádvořím Lobkovického paláce, holubi je rychle a tiše snesli dolů.

„Pominulo maskovací kouzlo, stihli jsme to jen tak tak,“ informoval David svého bratra.

Dláždění se vlhce lesklo, trojstranné nádvoří bylo dobře osvětlené. Martin zůstal s Václavem a položil mu prst na rty. David mezitím přiskočil k jedněm dveřím a přiložil k nim ucho. Potom na ně kývl. Vytáhl z kapsy tři visačky pracovníků Národního muzea.

„Pro případ, že by přišel někdo cizí. Strážný je náš,“ informoval David.

Vašek přemýšlel, jestli ho to mělo uklidnit. Ještě stále byl myšlenkami v oblacích.

Připnuli si visačky a vklouzli do objektu.

Mladíci jej provedli kolem prosklené recepce a shopu se suvenýry až ke schodišti, po kterém vystoupali do patra. Poté vešli do kaple.

David zmizel a nechal tam Vaška stát s Martinem, který z něj teď nespouštěl oči.

„Kdy už konečně potkám toho Itivana?“ reptal Vašek.

„Dočkej času.“

„To říkáš ty mně?! Jsem určitě dvakrát starší než ty.“

Martin pokrčil rameny.

„Když mi bylo jako tobě…,“ pokračoval Vašek.

„… tak jsem si starších lidí vážil,“ doplnil kluk a začal se smát. „Já mám úctu k těm, kteří si to zaslouží. Tebe ještě neznám, ale zatím jsi mě nepřesvědčil.“

Rozhostilo se ticho.

„Heleď, když budeš kouřit takhle, tak to před tím svým Hradčanem neutajíš,“ řekl po chvíli Václav.

„Proč bych to měl tajit?“

„Nosíš cigarety v botě.“

„No dobrá, možná že lord Hradčan by nebyl zrovna nadšený…“

Vašek se uchechtl. „Křižování ti nepomůže. Nesmíš dát najevo strach. Nejistotu. Každý má přece právo dělat, co chce. Když se budeš furt něčeho děsit, tak si to vůbec neužiješ. Takže hezky přirozeně, ne jako že kouříš poprvé v životě. Takhle.“ Vašek vyklepl z krabičky imaginární cigaretu a zapálil ji. Potom nasál vzduch, okamžik počkal a poživačně vyfoukl.

„Zkus si to,“ řekl Martinovi.

Martin zkusmo potáhl a naklonil se k Vaškovi. „Víš, proč jsem se křižoval? Kvůli upírům.“

„Upírům?“ zopakoval Vašek.

„Vlastně to nejsou praví krvesajové, říká se jim nikotýňáci. Pár jich v Praze chodí. Je to takový trik. Vytáhneš cigaretu a chceš si zapálit. Najednou se objeví člověk a nabízí ti zapalovač – ty se ohneš k plameni a on s ním trošku couvne. Natáhneš krk. Potom ti přejede břitvou ohryzek.“

„To snad ne!“

„Ale jo. Když nemají velkou žízeň, máš slušnou šanci to přežít. Mají ve slinách něco, co sráží krev. Přenáší ale nepříjemný nemoci.“

„A pak že z kouření nemůžeš dostat AIDS.“

„Prostě se jen pokřižuj a nemáš se čeho bát. Křižování nesnáší.“

„Ty tomu fakt…,“ začal Vašek.

„Ticho,“ špitl Martin a odstoupil.

O okamžik později uslyšel kroky i Vašek. Vracel se David a nebyl sám. Přicházel s ním rozložitý rytíř v tunice z rudého sametu se zlatě vyšitým lvem.

Martin se přikrčil a poklonil se. Vaška to ani nenapadlo. Zpříma se díval do očí příchozího.

Rytíř se před Václavem zastavil a od hlavy k patě si jej zkoumavě prohlédl.

„To jste vy, kdo mě zachránil ze spárů toho sadisty?“ zeptal se Vašek.

Muž neodpověděl a po chvilce beze slova odešel.

„Itivan tě přijme,“ oznámil důležitě David.

„Co to bylo za zjevení?“ zeptal se Vašek.

David ho popadl za klopy a přirazil ke stěně. „Dostál jsi pověsti, která tě předchází,“ zasyčel mu do tváře. „Sir Hradčan nemluví s těmi, kteří jsou beze cti!“

„Budeš se muset naučit slušnosti,“ řekl jemněji Martin.

Vašek zatnul zuby. Měl strašnou chuť jednu Davidovi vrazit. Doufal, že tajemný Itivan, kterého tak dlouho hledá, učiní všemu přítrž a vrátí Vaškův život do krásné všední reality. Do reality, kde mu neustále nehrozí smrt, kde jej nikdo neponižuje a nebije, kde je pánem ve světě, jemuž vládnou peníze, a kde největší zlo představuje daňové přiznání.

„Tak mě k tomu Itivanovi sakra už odveďte!“ vyštěkl.

David stál proti Vaškovi zpříma, jako by se chystal k úderu. Martin vzal bratra za ruku.

„Dopřej mu chvíli. Zvykne si.“

Jeho bratr přivřel oči. „Doufám, že tahle lekce stačila. Kdybys potřeboval další, dám ti ji mečem.“

Vašek jen zavrtěl hlavou. „Co jsem komu udělal?“

Bratři jej vedli chodbami plnými obrazů a vysokých oken, až došli před mahagonové dveře s jemnými intarziemi. U podlahy v nich byl čtvercový výřez na speciálním pantu. Nevelká padací dvířka.

„Drž se,“ zašeptal Martin.

„Až uslyšíš zvonek, Itivan tě přijme. Ale neříkej mu, žes tu viděl lorda Hradčana.“

S tím se mladíci vzdálili.

Vašek čekal přede dveřmi na zazvonění. Přemýšlel. Všechno se pokazilo ve chvíli, kdy mu vnutili ten černý flek. Hněvivě do něj zaryl nehet. Neucítil ale nic kromě tlaku na kůži. Vztekle dlaní udeřil do zdi, až ho ochromila bolest. Zaklel.

Dveře před ním zůstávaly zlověstně tiché. Vašek si vzpomněl na Marcelu, což mu okamžitě asociovalo práci. Náhle mu bylo úzko. No jo! Krahujec slíbil, že zavolá do banky. Teď bylo jasné, že nikam nevolal. Po pár dnech může Vašek zamířit rovnou na pracák. Horečnatě si třel dlaň.

Mohlo uběhnout tak pět minut, když to Vašek nevydržel a zaťukal na dveře. Měly krásný zvuk, jako ozvučné dveře. Zvonek mlčel.

Třeba jsem ho přeslechl, napadlo Vaška. Zaťukal silněji.

Ucítil těžký pach, který v první chvíli nedokázal identifikovat. Plazil se z tajemné místnosti. Klika byla zdobená zlaceným kováním s ornamenty. Hřála ho do dlaně. Opatrně ji stlačil a dveře se tiše otevřely. Místnost byla čtvercová, bez oken. Přímo proti vchodu stálo zády otočené křeslo s vysokým opěradlem, za ním plápolal zasklený krb. Stěny byly vymalované oranžovou barvou a visely na nich obrazy ve zlatých rámech. Na pravé straně byla rozměrná knihovna plná svazků vázaných v kůži. V rohu místnosti stála na zemi věž, ve které hrálo cédéčko Rammsteinu. Nad křeslo stoupal zdroj zápachu – okrový dým.

Parkety na podlaze zaskřípěly, až se Vašek lekl.

„Neslyšel jsem zazvonění, tak jsem myslel…“

„Tři minuty čtyřicet vteřin. O půl minuty lepší než můj tip,“ odpověděl ten nejpodivnější hlas. Zněl, jako by někdo kňoural a při tom protahoval každou samohlásku.

„Můžu počkat venku,“ nabídl Vašek a obcházel křeslo, aby se podíval neznámému do tváře. „Hledám Itivana,“ dodal těsně před tím, než o všechna slova přišel a dostal se do stavu, ve kterém zůstal asi minutu.

„Tos nikdy neviděl kocoura?“ zeptal se jízlivě kocour. Byl velký jako rys a jedno oko mu zakrývala černá páska. Nohy položené na konferenčním stolku měl obuté do vysokých škorní z rudé kůže. Drápy jedné tlapy měl zaseknuté v tučném havana, kterého zbývala sotva půlka. U druhé tlapky mu ležel dálkový ovladač.

„Nezírej na mě, jako by ti ulítly myši. Měl jsem za to, že už jsi pochopil, jak je pro nás důležitá zdvořilost.“

„Ty jsi Itivan.“

„Ne, jsem matka Tereza.“

„Jsi Itivan.“

„Sedni si,“ mávl tlapou ten největší kocour, jakého kdy Vašek viděl.

Muž převrzal po parketách místnost a sesunul se na asketickou dubovou židli.

„Ty jsi kocour,“ pokračoval Vašek.

„Pro tebe jsem lord Itivan,“ zablýskl kocour očima. Mocně natáhl z doutníku a podržel kouř v tlamě, nechal ho vycházet slabým pramínkem z nosních dírek. Potom ho vyfoukl Vaškovi do tváře. „Budeš mi vykat a oslovovat mě lorde.“

Zívl a ukázal horní špičáky.

„Lorde,“ řekl Vašek. „Nechápu, jak může kočka velet bezpečnosti.“

„Už chápu, proč Dodnarovi stačilo pět minut, aby tě vyzval na souboj. Ve vyzvědačských kruzích platí jedno přísloví: proříznutá ústa, podříznuté hrdlo. Vím, že se to moc nerýmuje, ale o to víc je v tom pravdy.“

„Neznám žádného Dodnara,“ tápal Vašek.

„Patrik Dodnar tvrdil, že jste se setkali. Nebýt jeho zprávy, nejspíš bys teď visel spoutaný v jednom zapomenutém skladu. Umučený k smrti.“

Vašek sklopil oči. „Slyšel jsem o vás, Itivane. Jste šéfem tajné služby. Potřebuju vaši pomoc,“ přiznal, ale pořád si připadal jako idiot, protože si povídal s kočkou.

Itivan oklepal popel doutníku o hrany popelníku. „Vidím ti až do žaludku. Nedovedeš si představit, že by tvým pánem mohl být kocour, co? Rasisto!“ odfrkl si a stažené koutky odhalily špičáky. „To já si zase nedokážu představit v čele špionáže člověka. Mizerný zrak. Sluch k ničemu. Čich raději nezmiňuji. Za každé situace nápadný jako torpédo mezi šproty.“

„Torpédo mezi šproty?“ zopakoval Vašek.

„Takové ty malé křupavé ryby,“ mávl tlapou kocour. „Položím ti teď několik otázek. Neboj, nebudu tě mučit.“

„To je příjemná změna.“

„Věc je jednoduchá – potřebuju o tobě zjistit co nejvíc faktů. Když se mi to podaří, pokusím se nad tebou podržet ochrannou packu. A tím nemyslím jen uklidnit rozlíceného Dodnara, který by si mohl vzpomenout na ten nešťastný souboj.“ Itivan se s nezájmem zahleděl na špičky svých drápů. „Pokud spolupracovat nebudeš, nedozvím se o tobě nic. Čili ti ani nedokážu v ničem pomoci. A pokud sis doteď myslel, že máš problémy, zjistíš, že svět, který se ti otvírá, je stejně krutý jako krásný.“

„Rozumím,“ zamumlal Vašek. Během další hodiny převyprávěl Itivanovi všechny své zážitky od první chvíle, kdy dostal Černou známku. Když mluvil o rytíři, který jej zachránil před temným démonem, něco mu ucpalo krk a znemožnilo mluvit. Objímal se rukama a třásl se vzlyky. Jeho mysl ustoupila do pozadí, jako by se jí to netýkalo a dívala se na tělesnou schránku – zamotané klubko pocuchaných nervů. Věděl, co na tom má zásluhu. O Lence ale neřekl nic, přestože v uších pořád slyšel její prosby o pomoc a křik.

Kocour mlčel, díval se do rohu místnosti, jako by v tom šeru hledal, co se Vaškovi honí hlavou. Zamyšleně vydechl dým.

„Je to skoro neuvěřitelné. Musel to být úctyhodný soupeř, když si poradil s jedním ze Stovky. Co bylo dál?“

Vašek vyprávěl o ženě na náměstí Míru a o hrůzném setkání s dvojnicí Marcely a s obhroublým Patrikem v metru. Nejvíc pak musel vyprávět o Krahujci a jeho lidech. Do té doby dřímající Itivan přišel se spoustou otázek. Některým Václav nerozuměl, jiné mu připadaly přinejmenším podivné.

„Krahujec byl cizím agentem působícím na našem území,“ prozradil mu Itivan. „Byl mazaný jako kočka a otravný jak veš. A odpadne takovou náhodou! Vlastně je to smolař. Myslel si, že něco víš.

Když jsi za ním tehdy v noci přiběhl a začal mu vyprávět o přepadení, musel si myslet, že mu štěstí hraje do noty. Bylo mu jasné, že o tebe máme zájem, protože jsme tě sledovali. Musel mít zároveň strach, protože se stal účastníkem dění.

Něco ti prozradím, člověče, a to si dobře pamatuj. Nesmíš věřit na štěstí. Když jsi agent – nemáš… nesmíš mít štěstí. Náhody se nestávají.“

Vašek kývl. „Něco mi už vysvětlil Polis. Pořád tomu ale nerozumím. Proč jste mě sledovali? Jak to, že jste kočka a mluvíte. Jak je možné, že mě po nebi táhli holubi. Proč tu kolem chodí lidi se sekyrami a meči? Jenom když se ptám na tyhle věci, připadám si jako idiot.“

Itivan se zašklebil lidským úsměvem. „Nahlédl jsi pod pokličku. Jak říkal Polis – pod postel.“

„Radši bych konkrétnější odpověď. Proč mě sledoval ten muž s mečem?“

„Protože jsem to nařídil.“

„Netrap mě.“

Kocour se odmlčel. Z jedné boty vylovil úzký pilník a začal si začišťovat drápy. „Dobře. Tak ti to řeknu jinak. Nařídila to má Paní. Stačí?“

„Ne!“

„Nevzdáváš se jednoduše. To je dobrá vlastnost, ale tentokrát ti nepomůže. Neptám se na motivy své vládkyně. Uznávám ale, také mě překvapilo, že ji zajímá taková nula.

No jen se nenafukuj – nemáš žádný vliv, nikomu nepatříš. Nic zvláštního neumíš. Nevím, čím jsi ji zaujal.“

„Možná že vím, co by mohla vaše Paní chtít. Měla to ale říct hned a mohli jsme si ušetřit komplikace.“

Kocour zvedl překvapeně štětinaté obočí. „A tím myslíš co?“

„Není vám to jasné?“

„Ne.“

„Jsem analytik. Dělám finanční trhy. Každý, kdo má dnes nějaké jmění, potřebuje, aby neztrácelo hodnotu. Jde o to, že když peníze správně investujete, nemusíte už dělat nic. Myslím tím, že stačí čekat. Sem tam něco přesunout a ono se to množí samo. Navíc mám bývalého spolužáka v bankovní radě, věděl jsem vždycky o něco dřív, že se budou měnit diskontní –“

„Nechci ti brát iluze,“ přerušil ho Itivan, „ale moc pravděpodobné to není. Paní může mít, cokoli se jí zachce. Je nejmocnější vládkyní v tomto státě a vše se jí koří.“

„O důvod víc,“ řekl spokojeně Václav. Začínalo to dávat smysl. „Ať už je to víla, bohyně nebo třeba kočka, peníze se vydělávají vždycky stejně.“

Itivan pokrčil v lidském gestu rameny. Poté seskočil z křesla a dopadl pružně na podlahu. Nezaskřípěla jediná parketa. Postavil se na zadní a přešel k široké komodě. Ze šuplíku vytáhl známý meč. „Copak to tu máme?“

„Začínám mít pocit, že mě ta věc pronásleduje.“

„Měl by sis ho vážit. Představuje tvé právo na život. Je to naposledy, co ti ho vracím. Jestli ho ale ztratíš…“ Hrozba zůstala nevyslovená.

Vašek uvažoval, jestli by to nebylo lepší. Potom si ale vzpomněl na temnou hrůzu bloudící venku a najednou si nebyl jistý.

Uchopil meč a viděl, že runy na čepeli jsou pohaslé a vypadají jako běžná rytina.

„Díky.“

„Pro dnešek stačilo. Půjdeš si odpočinout, já tu mám ještě nějaké papírování.“

Vašek pokorně kývl. Nelíbilo se mu, jak si kočka proti světlu prohlíží ostří drápů. Aniž by si všiml jakéhokoli signálu, dveře, jimiž přišel, se opět otevřely. A Václav instinktivně hmátl po meči.

Stál v nich zavalitý hrbáč s trudovitou žlutou kůží a zarudlýma očima utopenýma v kožních záhybech. Hustými chlupy porostlé paže a nohy musely mít od pohledu obrovskou neohrabanou sílu. Kůže se při každém pohybu rozvlnila, jako by byla o číslo větší než její obsah. Stvoření bylo oblečené v umolousaných hadrech. Tlama se žlutými křivými zuby se otevřela, bytost zaklonila hlavu a vztekle zavrčela, až jí vyprskly sliny.

Itivan potlačil smích, ani se neohlédl. „Půjdeš teď s Tiborem. Nemusíš se bát, dneska už jedl.“

Vašek vstal, stále však držel čepel mezi sebou a stvůrou.

„To je nějaký trol?“

„Je to člověk jako ty. Vlastně z kočičího pohledu je mnohem hezčí než ty, lysohlávko.“

„Kam mě odvedete?“

„Budeš spát v harému svého hostitele. Mám tam sto nejkrásnějších toulavých koček ze všech koutů Prahy. Umrouskají tě k smrti.“

Vaškovi spadla čelist.

„Abych předešel dalším otázkám: ano, Tibor jedl lidské maso, když jsem ho před pár lety našel. Teď už je přeučený na vepřové. Ne. Nečekají tě žádné kočky, byl to bonmot. Víš, co je to bonmot?“

Vašek se vydal chodbami za houpavými mohutnými zády.

Když odešli, začal Itivan přecházet po místnosti. Rudé boty si rázovaly klidným krokem a doutník dýmal. Kocour zamyšleně mhouřil oči. Sáhl do pouzdra na opasku a vytáhl starý otlučený diktafon.

„Šklíbo, je dvacátého třetího září, devět večer. Mám za sebou první kontakt s cizincem.“

Itivan zmáčkl pauzu a chvíli nehybně strnul, než pokračoval: „Ten chlap je směsicí naivity a sebevědomí, strachu a hlouposti, a přitom… jako by v něm bylo něco pod povrchem… Něco, co se zatím skrývá i tak pozornému pozorovateli, jako jsem já.

Co když svou roli jenom hraje? Co když nemotornost a bezbřehou tupost jen předstírá?

Narazil na něco, co zabilo jednoho z rytířů Stovky, a vyvázl. Šklíbo, nedává to smysl. Vycvičený rytíř Stovky si dokáže poradit téměř s čímkoli – tankem počínaje a mladým vodním drakem konče. Přesto jej něco dokázalo zabít. A Vrana to nechalo žít. Ale proč? Proč!“

Itivan se vztekle zastavil a zíral do ohně. „A jsou tu i další věci. Přestože Vran netuší, že chladná zbraň je odznakem plnoprávného občana, náhodou objeví mocný runový meč. Příliš mnoho náhod. Náhody neexistují. Kéž bys tu teď byla. Hodně věcí se změnilo…“

Itivan se odmlčel. Položil diktafon na stůl a nalil si sklenku Martenu. Kroužil s koňakem po jejím obvodu, ale nenapil se, pouze čichal k jeho zlatavé vůni.

„Proč mě Paní pověřila sledováním Vrana? Jaké s ním může mít plány?“ Kocour vztekle odhodil doutník. Mimoděk mu vyjely drápy na nohou i rukou. Přešel přes místnost a zadíval se na obraz rozbouřeného moře. Vrátil mu odraz jeho vlastní tváře.

„Možná že přemýšlím úplně špatně. Třeba ten člověk vůbec není důležitý. Paní se rozhodla jenom vyzkoušet tajnou službu. Označila cíl a vyslala elitního zabijáka. Přestože jsme měli minimum času, dokázali jsme objekt najít a ochránit. Když jí ho teď předložím, složím zkoušku na výbornou.“

Itivana zalilo blaho, že se neudržel a začal příst.

Nezapomněl ale ani na poslední variantu. Že to všechno může být úplně jinak.

Odložil diktafon na stůl, aniž by ho vypnul. Nemusel. Už mnoho let v něm neměl baterky.

Kamenná cela byla široká něco přes metr a asi tři metry dlouhá. Strop se ztrácel někde nahoře. V pravé části byla postel. Kromě džbánu s vodou a tenké deky se do místnosti nic víc nevešlo. Vašek si sedl na postel a odevzdal se vrzání zrezlých pružin. Mezi dlaněmi držel svíčku. Klíče dorachotily. Na železné dveře někdo třikrát uhodil a pak už Vašek slyšel jen vzdalující se kroky.

Hleděl do plamínku svíčky. Zaklínal jej myšlenkami. Když do něj hleděl dost soustředěně, přestalo studené vlhké okolí existovat, zůstal jenom teplý zlatý bod. Krásné zářivé místo, ve kterém ožívaly vzpomínky.

Vzpomínky na noc, kdy se vrátil domů úplně namol. Ráno se probudil vedle Marcely. Spali dlouho, protože i ona přijela ze služebky někdy v noci. Ráno bylo prozářené sluncem, do ložnice pronikaly paprsky přes barevné listy stromů. Ležel vedle Marcely a měl strašnou chuť říct jí, že Klárka byla jenom flirt, ale na ní mu opravdu záleží. Věděl, že by mu to nikdy neodpustila. Ležel vedle Marcely a bylo mu strašně líto, že ji podvedl, a bylo mu strašně dobře, že je s ní, a vlastně poprvé měl pocit, že ji miluje.

Otevřela oči a uviděla, že ji pozoroval ve spánku. Byl zvláštní den, snad pro to slunce na listech stromů. Nevadilo jí to, i když nebyla nalíčená. Leželi spolu v posteli a dívali se na sebe, jako by se tam potkali poprvé. Možná to bylo jediné dopoledne, kdy spolu byli šťastní, protože nikam nespěchali a měli čas vnímat jeden druhého. Když vstali, udělali si snídani – voňavá vajíčka se slaninou. A bílou kávu jako sen. Ještě ta snídaně a potom… Vrhl se k internetu mrknout na to, jak včera zavřela americká burza, a ona musela na jednání do Teplic.

Od kamenné dlažby stoupala ledová zima. Vašek se i v botách zachumlal do tenké přikrývky. Přitáhl si ji až k bradě a kolena objal rukama. V poloze skrčence se snažil dýchat pod pokrývku, aby vytvořil nějaké teplo. Svíčka dohořívala.

Začal usínat. Vzpomněl si na temnou hrůzu, před kterou dokázal jen utíkat. Vzpomněl si, za jakých okolností opustil Lenku. Styděl se. Věděli to jen on a ona. Možná to znamenalo, že už to ví jen on. Nikdy to nesmaže. Přesvědčil ji, aby mu pomohla. Šel za ní, protože věděl, že pro něj udělá cokoli. Zatáhl ji do toho, přestože to bylo nebezpečné, a teď ponese vinu. V noci, ve světle dohasínající svíčky, bylo těžké věřit, že je ještě naživu.

Plamínek zhasl a v místnosti zavládla tma. Byl slyšet dech. Jeho vlastní dech, který byl i vidět ve stříbřitě matném světle, dopadajícím z výše čtyř metrů. Vašek zvedl hlavu. U stropu bylo okno vykládané mozaikou.

Obrátil se na bok a zkusil usnout. Neustále se mu ale objevovaly za víčky tváře. Klára. Lenka. Marcela. Co si asi Marcela myslí… Třeba umírá strachy. Ubrečená odešla z policie a teď bloudí ulicemi a volá jeho jméno.

Vašek se prudce obrátil na druhý bok a zima opět vtrhla pod tenkou pokrývku. Co se stalo s Lenkou?! Viděl před sebou její smějící se oči. „Lenko,“ zašeptal.

Vstal. Mečem opatrně nařízl pokrývku. Natrhal ji na pásy, které k sobě jeden po druhém pevně svázal. Potom si látkový provaz ovázal kolem těla a ramen a za popruh na zádech zastrčil meč.

Zadržel dech a poslouchal u železných dveří. Pár desítek sekund uplynulo v naprosté tichosti. Zkusil kliku, ale jak čekal, bylo zamčeno. Vašek došel až ke stěně, rozkročil se a vzepřel se rukama a nohama mezi hrubými stěnami. Boty mu klouzaly, a tak si je musel zout a přivázat je za tkaničky k pasu. Hned to šlo lépe. Poprvé se zřítil ze dvou metrů a udeřil se o jílec meče do zátylku, že vykřikl bolestí. Dalších deset minut si třel hlavu a snažil se neskučet nahlas. Zkusil to znovu. Pomalým a vyčerpávajícím způsobem se soukal jako housenka kousek po kousku vzhůru. Snažil se nevnímat horečku, která se opět začala ujímat vlády nad jeho tělem. Odřené nohy a ruce zanechávaly na stěnách krvavé skvrny. Po nekonečné době se konečně vyškrábal k oknu. Zdálo se, že by mohlo být dost široké. Ke vší smůle ale nemělo žádnou kliku.

Vašek v duchu zaklel. Levým loktem se zachytil za parapet a zkusil uvolnit pravou ruku. Přes rameno nahmátl jílec meče a povytáhl jej. Vmáčkl se tak blízko k oknu, jak to jen šlo, aby co nejvíce váhy přenesl na parapet, o který se teď opíral i hrudí. Prudkým pohybem pravačky vrazila hruška meče do mozaikového okna a vybila z něj několik tabulek. Vašek zavrávoral, ale udržel se. Do příštího úderu dal ještě více síly. Tentokrát zasáhl kovovou konstrukci a podařilo se mu ji vyrazit. V té chvíli ztratil rovnováhu. Zdušeně vykřikl, pustil meč a oběma rukama se zachytil za parapet. S vypětím se udržel, zapřel se nohama a tlačil se vzhůru. Vsoukal se do rámu okna, víc pohyby těla než přitahováním zesláblých paží. Prodral se skrz polovinou těla a zůstal vyčerpaně viset, s plícemi zničeně hvízdajícími chladným vzduchem. Slyšel kapky vlastního potu, jak dopadají na šikmou měděnou střechu. Mihotavá světla Prahy polévala horizont.

Vašek se konečně vydýchal a vychrchlal a prosoukal se skrz okno na šikmou střechu.

„Není to skvělý výhled?!“ promluvil hlas za ním.

Vašek zavřeštěl. V půlobrátce uviděl Itivana sedícího nad arkýřem, kterým právě prolezl. Kocour vyprskl a chňapl po vrávorajícím Vaškovi tlapou. Zaťal mu drápy do oblečení i ramene, aby jej zachytil. V té chvíli Vaškovi uklouzly nohy. Jak padal po střeše, strhl s sebou i kocoura, který do něj stále zarýval drápy jedné tlapy a druhou tlapou ryl rýhy v mosazném plátu. Vašek v děsu hrabal nohama, snažil se čehokoli zachytit až do momentu, kdy pod nohama nebylo nic a on v poslední vteřině hmátl po okapu na kraji střechy. Plechy vydaly nespokojený táhlý zvuk. Vašek vykřikl hrůzou.

Itivan mu syčel do obličeje.

„Drž se, mizero! Nebo je po tobě.“

A Vašek se držel, až mu bělaly klouby. Nohy mu klimbaly nad propastí.

„To je zlý sen!“ vřeštěl vztekle kocour.

„Co mám dělat?“

„Přitáhni se! Dělej!“

„Nemám sílu!“

Itivanovi šlehaly z očí zelené blesky. „Chyť se mě jednou rukou za ocas. Dělej!“

Vašek sípěl. „Nedokážu to. Nemůžu se pustit.“

Kocour nesrozumitelně klel v kočičím jazyce. Přiblížil špičku ocasu až k Václavově ruce, zatímco drápy jedné tlapy měl stále zaseknuté ve Vaškově rameni a druhé v krytině střechy.

„Jestli nechceš umřít, máš poslední šanci!“

Vašek zaťal zuby a s výkřikem přehmátl jednou rukou.

Itivan zavřískl bolestí. „Mám já tohle zapotřebí?! Teď vyšvihni nohu na okraj střechy, já budu táhnout s tebou.“

Napodruhé se jim to podařilo. Za chvíli vyčerpaně oddechovali jeden vedle druhého. Zmožení úsilím, odření a zpocení. Itivan si čistil kožich a pohledem se Vaškovi vyhýbal.

„Jestli o tom někdy cekneš, přísahám, že tě zabiju.“

Vašek moudře mlčel.

Po dalších deseti minutách stále seděli na střeše. Pod jejich nohama se topily tmavé zahrady. Za nimi dřímala babička Kampa a Sovovy mlýny a rachotilo něco, co při troše fantazie mohlo být vodním kolem Čertovky. Noc byla oděná světly. Šperky posetá Malá Strana s honosnou kopulí Mikuláše. Tmavá propast Vltavy zdobená náhrdelníky mostů. A potom nábřeží jako pestrý šál plný pohybu.

„Není to skvělý výhled?“ zeptal se Vašek.

Po jeho boku se ozvalo předení jako tichý smích.

„Třeba nebudeš úplně k zahození. Alespoň ses o něco pokusil.“

„Musím zjistit, jestli je moje kamarádka naživu. Nedokážu snést pomyšlení, že…,“ větu nedořekl.

Itivan předl a lízal si bolavý ocas.

„Už jsme se o tvou dívku postarali.“

„To říkal Krahujec taky!“ vyhrkl Vašek. Pochopil, že Itivan mluví o Marcele.

„Lhal.“

„Co jste jí provedli?“

„Nic. Nic, co by jí uškodilo. Byla jen pár dnů pryč.“

„Jak to víte? Kde?“

„Ten večer, kdy jsi nepřišel z práce domů, si dělala starosti. Nebral jsi telefon. Druhý den jsme k tobě přišli a sbalili ti věci. Odvezli je pryč. Nechali jsme na místě dopis.“

„To je nesmysl. Nikdy by neuvěřila…“

„Uvěřila. Bylo to přesně ve tvém stylu – nemáš přece rád konflikty. V tom dopise stálo, že ji opouštíš. Že tě už nebaví a že sis našel jinou. Že tě nemá hledat.“

„Lžete.“

„Jistě,“ řekl Itivan a přitiskl se bokem k Vaškovi, aby se vzájemně hřáli. Mrazivá noc kolem byla plná tajemství.

„Lžete,“ trval na svém Vašek, ale nikdo se s ním nepřel.

„Tohle je teď tvůj nový domov,“ broukl Itivan. „Nemáš se kam vrátit.“

Vašek zatínal zuby, až mu uzly lícních svalů proběhla křeč. „Najdu ji,“ slíbil kocourovi. „Dřív nebo později Marcelu najdu. A taky Lenku. Zůstanu tu, ale jakmile mě spustíte z očí, jakmile jednou zaváháte, uteču a už mě nikdy nenajdete!“

Kocour kývl a podíval se na Vaška přes drápy. „A až to uděláš, budu tě lovit. Tak se snaž, ať ten lov stojí za to.“

Potom vstal a odešel po střeše. Měsíc si máchal nohy ve špinavých mracích. Na všechno sedala ledová vlhkost. Vaškovi nezbylo nic jiného než se na krátkém laně svázaném z pruhů pokrývky spustit zpět do cely.

Přestože byl k smrti unavený, spal velmi neklidně. Budil se zimou a kašlem. Jakmile se propadl do snu, trýznily ho noční můry. Převaloval se na posteli a každou chvíli si do zad zavrtal něco tvrdého, co leželo vedle něj. Něco, kolem čeho se choulil, jako by to byl jediný jistý bod jeho budoucnosti. Ocelový, a přece hřející, runami pokrytý meč.

Když oknem u stropu začaly dopadat paprsky svítání, Vašek konečně usnul. Uběhlo sotva pár desítek minut, když ve dveřích zarachotil klíč.

„Ty, nespat! Vstávat,“ křikl Tibor a práskl hliníkovým tácem s jídlem na podlahu. Měl hluboký melodický hlas, který se k jeho hrůzu nahánějícímu zjevu nehodil. Vašek si to v duchu poznamenal.

Prozatím se rozhodl na oko spolupracovat – do doby, než pozná, kolik lidí je do spiknutí zapojeno. Najde bezpečnou cestu ven a pak ho tu už nikdo neudrží. Usmál se na hromotluka a odešel pokorně sníst snídani.

Pod poklopem byly dva čerstvé rohlíky, talíř se šunkou, taveným sýrem a kostkou másla. Jako první Vašek prokřehlýma rukama objal šálek horké voňavé kávy. Svíral ho v dlaních a nedbal na to, že to pekelně pálí. Snažil se každou buňkou vstřebat co nejvíce tepla, a to i ve chvíli, kdy si opařil jazyk.

„Přinést ti hadr na ty!“ zahučel Tibor.

Vašek horlivě zakýval hlavou.

Muž otráveně zabrblal a odešel na chodbu. Dveře zůstaly otevřené, Vašek ale věděl, že tohle ještě není chvíle, na kterou čeká. Určitě to je jen první ze zkoušek, jimž ho lord Kočičák vystaví.

Když se Tibor za deset minut vrátil, seděl Vašek na stejném místě, aniž by se pohnul.

„Ty dožrat! Ty oblíct!“

„Já jíst, ňam ňam,“ neodolal Vašek a oblízl si spálené rty. „Ty dobrá přítel.“

„Já přítel. Cha cha,“ zachechtal se hromově Tibor a Vašek nepochopil, jestli se smál tomu prohlášení, nebo jestli mu jen udělalo radost.

Pro jistotu se rychle nasoukal do kalhot z bílé kožešiny, které mu věznitel přinesl. Sestávaly ze dvou nohavic z ovčí kůže, v bedrech našitých na úplet. V pase byly kalhoty stažené surovým provazem. Druhou částí obleku byla huňatá vesta, také z bílé ovčiny. Vašek se do obleku šťastně zachumlal.

Cítil, že má horečku, plíce v jednom plameni. Než se dostane zpět do kondice, bude muset pár dní přežít.

Tibor se zadíval na oblečeného Vaška a v jeho očích problesklo pobavení. Potom mu podal opasek s kovovým kroužkem.

„Šoupnout šídlo!“

„Šídlo?“ zopakoval Vašek, zatímco mu Tibor před nosem přibouchl železné dveře.

Přepásal si tedy kožíšek a do závěsu zasunul meč. Opatrně zkusil, jestli jsou dveře zamčené. Byly. Přecházel po místnosti a přemýšlel. Zkusil rychle vytasit meč a málem si probodl třísla, protože špička zůstala vězet v závěsu.

Znovu se posadil na rozvrzanou postel a položil si hlavu do dlaní. Se zavřenýma očima si promítal včerejší schůzku s Itivanem. Stalo se to vůbec? Opravdu se bavil s kocourem a visel na okraji střechy? Neznělo to moc pravděpodobně, ale Vašek si dokázal vybavit i ty nejmenší detaily míst, pachy a barvy. Bezděčně mezi prsty probíral růženec z kousků plechovek, který dostal od Polise.

Když pražské zvony odbily poledne, přišli za Vaškem dva známí ze včerejška. Oba měli džíny. Martin si oblékl pletený svetr na zip s velkým číslem 69 a nageloval vlasy. David měl ruce v kapsách maskáčové bundy z Kenvela. Chyběl jim jen i-pod.

„Půjdeme se najíst,“ informoval Vaška David.

„Máme na Vikárce otevřený účet. Už nás tam znají,“ usmál se Martin a podal Vaškovi visačku s nápisem V. I. P. GUEST a logem Pražského hradu.

„Nebudeš dělat hlouposti, že ne?“ řekl David, ale bylo to spíš konstatování.

Mladíci se přilepili k Vaškovi každý z jedné strany. Vyšli ven z Lobkovického paláce. Dál kolem Daliborky k Jiřskému náměstí a kolem chrámu svatého Víta. Přestože začínala zima, proudily kolem davy turistů. Vašek si ale nevšímal nervózních pohledů panošů. Nechystal se utéct. Ne dřív, než zjistí víc o tom, co ho vlastně chce zabít.

Vikárka. Tápal ve vzpomínkách. Už tam kdysi byl na nějakém bankovním rautu. Dělalo se to tak. Raut na Vikárce, pak představení Shakespearovských slavností.

Usedl s mladíky ke stolu. Martin viditelně znervózněl. Přišla blonďatá servírka s očima anděla a Vaškovi to bylo jasné. Hodila jim na stůl tři jídeláky a zvědavě se koukla na Vaška zachumlaného v kožešinách.

„Co si dáte k pití?“

„Ko–ko,“ řekl Martin.

„Dvě koly,“ sjel jej naštvaným pohledem David.

„Pro mě plzeň,“ doplnil Vašek.

„Jdu si odskočit,“ řekl David, když odešla. Obrátil se na Vaška: „Žádný hlouposti, z Hradu by ses nedostal.“ Odešel.

„Tahle k vám nepatří, co?“ zeptal se Vašek.

„Ne. Ta k nám nepatří.“

„Víš, jak se jmenuje?“

„Alena. Slyšel jsem, jak na ni jednou volal kuchař.“

„Pěkná ženská, co?“

Martin zrudl a probodl Vaška pohledem. „Zapomeň na ni!“

„Je tvoje?“

„Ne,“ rozesmál se. „Není ničí. Nestojím o ni.“

„To je mi jasné. Ona by asi taky nechtěla někoho nenormálního.“

„To asi ne.“

„Až příště přijde, tak na to mysli. Mysli na to, že ti na ní nezáleží. Řekni si, že je to jen normální holka, která se stydí před třemi chlapy. Uvolni se.“

„Jsi hlupák,“ zasyčel Martin, ale to už na stole přistály dvě koly a pivo.

„Vy jste Alena?“ zeptal se Vašek s úsměvem.

„No jasně, jak to víte?“ usmála se blondýna. „Vidím vás tu poprvé.“

„Tady kamarád o vás moc pěkně vyprávěl.“

„A co?“ dívala se překvapeně z jednoho na druhého.

Martin zarytě mlčel s pohledem upřeným do desky stolu.

„Moc vtipný,“ začala vadnout holka.

„Ne, je nesmělý. Moc se mu ale líbíte,“ pokračoval Vašek.

V té chvíli Martin zvedl oči a úpěnlivě se na Vaška zadíval. Skonči to!

„Tak proč to neřekne sám?“ usmála se Alena.

„V kolik končíte?“ zeptal se Vašek.

„Ale no tak! Tak dobře se zas neznáme.“

„Dejte mu šanci.“

„Co si dáte k jídlu?“ zeptala se neústupně právě ve chvíli, kdy se David vrátil z toalety.

Objednali si z denního menu a povídali o hloupostech. Tedy David a Vašek povídali. Martin se díval po mouchách a nejspíš je ani neposlouchal, zato se mračil jako peklo.

Vašek musel Davidovi slovo po slovu vyprávět o souboji rytíře s temným démonem. Vždycky když něco popsal nepřesně, pozorný posluchač ho zastavil. Zdálo se, že hltá každé Vaškovo slovo. To je dobré, boj je jeho slabina, uvědomil si Vašek.

„Abys tomu rozuměl,“ hovořil k němu důvěrně David, jako by zapomněl, že s ním včera třískal o zeď. „To tetování, o kterém jsi mluvil, nosí všichni rytíři Stovky. Je to zkratka. 100V jako Stověžatá. Jsou to ti nejlepší z nejlepších,“ říkal a hořely mu oči. „Elitní rytíři, kteří ctí hodnoty, co dělají muže mužem. Statečnost, čest, dobré srdce, chudoba. Ale nade vše ctí svou Paní. Stověžatou. Uvědomuješ si, jaké jsi měl štěstí? Unikl jsi něčemu, co zabilo supermana.“

„Ty tvrdíš, že ten chlap, co mi zachránil život, byl jeden ze Stovky?“

„Ano.“

Vašek svraštil čelo. „Teď je to ale devadesát devítka, ne?“

David otráveně mávl rukou. „Stovka je Stovka, i kdyby zbyl naživu jen jeden. Je mnoho čekatelů, kteří by udělali všechno pro to, aby směli vstoupit do jejích svatých řad. Jsou to největší mistři boje – každý z nich by se dokázal postavit desítce nižších. Kdybys viděl jejich zbrojnici… Meče, palcáty, kopí… Ocelové zbroje z nejvznešenějších slitin.“

„Myslím, že ty bys to mohl dokázat,“ položil mu Vašek ruku na rameno.

„Ne. Já ne,“ zvadlo Davidovo nadšení jako pomněnka. „Ne dřív než za pět let. A to bych musel vykonat nějaký slavný hrdinský skutek. Ale copak to jde? Je mír. A čekat, až nějaký blázen skočí do Vltavy a začne se topit? Směšné. Dneska už se nedají dělat velké hrdinské činy.“

„Mně se nezdálo, že by ulice byly tak bezpečné.“

„Jsi ve víru událostí. Závidím ti.“

„Co proboha? Že mě chce někdo zabít?“

„Máš šanci ukázat, co v tobě je! A taky se dnes setkáš s Ní. To je velká pocta.“

„Setkám se s vaší Paní?“

„Přesně tak. Už jsem tě trochu poznal, takže ti dám malé varování. Paní nemá takovou trpělivost jako lord Hradčan. Jestliže se tě na něco zeptá, odpovídej pokorně, stručně a bez otálení. Neboj se říkat vždy pravdu, protože ona je spravedlivá.“

„Nebo mi dá pohlavek,“ utrousil Vašek, protože mu celá situace přišla směšná. Nebýt naléhavosti, s jakou to David říkal, asi by se mu vysmál. Vždyť je to jen ženská!

„Řeknu ti raději jen to, co za neposlušnost stihne šlechtice. Nerad bych, abys přišel o oběd. Šlechtici, kteří se proviní, jsou vyvedeni na skálu a svrženi z Vyšehradu. Je to Boží soud. Pokud přežijí, může jim Paní jejich provinění prominout. Většinou ji o to ale nikdo nepožádá.“

„Chápu. Chceš mi hrozivým způsobem naznačit, že jsou mrtví.“

David zavrtěl hlavou, jako že to vzdává.

Zavolali servírku a podepsali účet. Odcházeli z restaurace, když se Vašek ještě naklonil k Martinovi. Pošeptal mu: „Dívala se na tebe. Jdi za ní!“ Strčil do něj. „Běž!“

Čekali s Davidem venku. Za půl minuty se k nim přidal Martin. Byl rudý a bledý zároveň.

„Tak jak? Cos řekl?“ uhodil na něj Vašek.

„Nic. Já tupec… Jen jsem k ní přišel a nedokázal jsem si na nic vzpomenout.“

„Bože, ty jsi poleno!“ rozesmál se David. „Radši už pojďme. Ještě musím Václava poučit o protokolu.“

Vydali se zpět k Lobkovickému paláci.

„V sedm,“ pošeptal Vaškovi Martin, když procházeli kolem baziliky svatého Jiří. „Stál jsem tam jak zařezaný a ona řekla: Končím v sedm.“

Vašek se usmál a uznale kývl. „Dobrá práce!“ Na začátečníka, dodal v duchu.

Ušli jen pár kroků, když mu Martin sevřel paži.

„Pro pána krále,“ šeptal zoufale. „Co mám dělat dál?“

„To ti mám radit?“

„Dostals mě do toho! Teď mi musíš pomoct, jinak jsem v loji.“

„Dobře, dobře,“ ušklíbl se Vašek. „Je to jednoduché. Kup nějaké kytky. Žádné orchideje, nevypadala, že by to byl její styl. Žluté růže budou to pravé pro první schůzku. A pak ji musíš bavit. Když to nepůjde, nech mluvit hlavně ji. Ptej se na všechno, o čem se zmíní. Když bude mluvit celou dobu ona, na konci bude mít pocit, že si strašně rozumíte. A když nepůjde ani to, přiznej, že jsi nervózní. Buď upřímný a máš vyhráno.“

Bylo vidět, jak si to Martin v duchu opakuje. Potom se uklonil. Vašek na něj mrkl.

Blížili se zpět k paláci. Pražský hrad pořád praskal ve švech. Obloha se zatáhla a začalo drobně mrholit. Vašek mohl být spokojen – ze dvou věznitelů se stávali přátelé. Už se těšil do své cely.

Když se odpoledne přelilo ve večer, byl Tiborem předveden k Itivanovi. Kocour se opět rozvaloval v křesle. Na nohou měl zbrusu nové boty z černé kůže zdobené broušenými sklíčky. Na hlavě mu seděl široký klobouk s bažantím perem.

„Za chvíli se setkáš s naší Paní.“

Vašek nevěděl, jestli mu panoši neprozradili víc, než měli, a tak jen kývl.

„Uvidí tě i mnoho jiných lidí, hostů z blízka i z daleka, protože na dnešek připadá Novolunní bál. Nepřála si, aby tě někdo poznal. Obleč si tento plášť s kápí a přes obličej si převaž jemný šátek. Nemusíš se bát, je průhledný. Kdybys měl přece jen problém, opřeš se o Tibora. Nezapomeň, že tohle opatření chrání především tvůj život.“

„Rozumím,“ špitl Vašek.

„Není vyloučeno, že ten, kdo se tě snažil zabít, bude dnes u dvora,“ mňoukl Itivan a ledabyle zachytil drápem očko plechovky s pivem. Syklo to a vzápětí už zlatý obsah proudil do jeho krku. Když kocour dopil, říhl si a zadíval se na Václava.

„Co tu ještě děláš? Zmiz.“

Vašek zavrtěl hlavou a vykráčel ze dveří.

Když odbila devátá, vyzvedl ho v cele Tibor. Vašek byl oblečený stále v bílém beránku. Připjal si k pasu meč. Kolem hlavy si uvázal černý šátek a zjistil, že přes něj výborně vidí, dokonce ani nepotřeboval díry, které si v něm vyřízl pro oči. Zahalil se do černého pláště a přes hlavu přetáhl špičatou kápi. Tenisky z dopoledne vyměnil za vysoké boty z černé kůže.

Tibor spokojeně zamručel: „Jít. Je čas.“

Propletli se Lobkovickým palácem ven. Drželi se v šeru, přesto chvílemi procházeli plně osvětlenými místy. Tibora museli znát i lidé z hradní stráže, protože jim nevěnovali pozornost. To byl důležitý fakt.

Obešli zleva Víta, který se nad nimi tyčil jako čarokrásná hora planoucí zelenavým ohněm. Zamířili ke Starému královskému paláci. Velká okna byla zatemněná. Jen na jedno někdo zapomněl. Vyzařovalo roztříštěné světlo jako démanty. Vašek skrz ně nahlédl do sálu. Ve zlatém světle v místnosti ožívala historie. V odstupech kolem stěn stála zářivá brnění. Bez hnutí, a přece ostražitá. Dámy obtížené perlovými šperky pluly prostorem jako labutě, dívka se zelenavou pletí hrála smyčcem na své vlasy. Místností procházel muž v koženém plášti a po jeho boku cupital ohřívený lev!

Okno vyprávělo část neuvěřitelného příběhu. Každý střep mozaiky byl úžasnější než ten předchozí. Vašek uviděl muže s červenou kápí kata. Rozprávěl se shrbeným starcem, jehož vous spadal až na podlahu.

Došli až k bráně a ztratili tak druhé patro z dohledu. Vašek cítil mírné trnutí v kolenou. Nejraději by se otočil a vyrazil do tmy. To nahoře… to bylo šílenství. Neexistující svět. Čím víc se do něj ponoří, tím těžší bude cesta zpátky.

Bylo pozdě. Tibor zabušil na dveře a jejich křídla lačně zívla a spolkla je. Minuli předsálí, kde postávalo několik cizinců. Prošli se sklopenými hlavami tak rychle, jak jen přítmí dovolovalo.

Vystoupili do druhého patra a stanuli před dvojicí stráží v ocelových zbrojích. Na jejich hrudních plátech byla zlatě vytepána kontura českého lva. Tibor se mužům hluboce uklonil a oni zvedli halapartny.

Před Vaškem se otevřel obrovský a nádherný pohled, jako by vstoupil do světa za zrcadlem. Šedesátimetrový Vladislavský sál dýchal. Voněl dřevem a cizokrajností. Jeho žebrový strop se ztrácel ve výši vznešený jako sama nebesa, klenba vykreslovala světlo do všech odstínů. Rej, který Vašek předtím zahlédl okny, nyní propukl kolem něj.

Procházel sálem za Tiborem. Snažil se v rychlosti prohlédnout si všechny a vše. Nevšímal si kradmých pohledů, které po postavě v kápi vrhali ostatní dvořané. Následoval rozložitá záda a divil se muži s očima, jako mají ptáci. Ženě s blánami mezi prsty, oblečené v listech leknínů. Muži, kterému místo rukou vyrůstaly z kabátu větve a místo nohou kořeny. Obrovské hliněné soše, v jejímž náručí seděl stařík s dýmkou. V pravé části stála skupinka hudebníků v šarlatových livrejích a hrála Lukášovu Lucernu Domini, dirigoval je pitoreskní skřet s fousky trčícími do všech stran. Vzduch byl plný gotiky a moderního šumu. Vladislavský sál dýchal majestátem. Minuli jižní terasu, ale nezamířili k ní. Záda pokračovala až na samý konec sálu. Stáli tam další strážci. Tibor jim něco pošeptal, potom se obrátil k Vaškovi.

„My tu. Poslední šance ty něco zeptat,“ huhlal Tibor.

Vašek zavrtěl hlavou, protože v krku mu vyschlo. Zeptá se té za dveřmi.

Tibor kývl a něžně do Vaška vrazil, takže vklopýtal do temnoty. Dveře se za ním zavřely jako temná hladina.

Nejdřív pocítil změnu vzduchu. V místnosti byl chladnější. Vznášela se v něm matoucí vůně kadidla, zlatila jej svátost kaple. Kaple Všech svatých. Sál byl osvětlen jen svícemi, které stály na lavicích po stranách. Stropu jejich světlo nedosáhlo, ztrácel se v šeru, ale i tak dával tušit lomenou klenbu sbíhající se v hvězdici ve výši nad oltářem. Prostor hlavní lodi lemovala z obou stran štíhlá gotická okna strmějící vzhůru. Kaple nebyla prázdná, jak se Vaškovi na první pohled zdálo. Vepředu obklopená svícemi klečela před oltářem postava.

Vašek k ní popošel jen několik kroků, víc si nedovolil. Čekal, až se něco stane.

„Od hlavy až k patě v rouše beránčím,“ řekla jemným hlasem, který chutnal jako mléko s medem, a v nižší partii přitom sklouzával do šansonové hrubosti.

Vstala a otočila se k němu.

„Přistup blíž.“

Kráčel pomalu a hledal znamení v její tváři, které mu prozradí, kdy se má zastavit. Již dříve jednal s důležitými lidmi. S lidmi, kteří si mohli koupit cokoliv a kohokoliv chtěli. Naučil se jisté míře despektu, která zmenšovala jeho nervozitu a je vracela na zem mezi obyčejné lidi. Tady to ale nešlo! Jako by osobu proti němu halila aureola.

„Stáhni si šátek, ať vidím tvou tvář.“

Udělal, co chtěla. Dřív než dozněla ozvěna jejích slov.

Stála proti němu dívka. Nebo žena, bylo to těžké odhadnout, protože jí mohlo být dvacet nebo dvakrát víc. Útlá v pase, spíše drobná. Přesto jako by se kolem ní stahovala celá místnost. Oděná byla v modročerných šatech posetých perlami luceren a zlatými světélky jako okna domů v podhradí. Na štíhlém krku visel jednoduchý náhrdelník s erbem. Pleť měla bledou a tvář krásnou a dokonalou. Rty rudé, jako by krvácely. Vlasy měla stažené volným kamenným kroužkem zdobeným drobnými sochami z Karlova mostu, jejich prameny se neustále pohybovaly, zelenohnědé jako vlny. Čpěly pachem řeky a čirého nočního vzduchu. Na hlavě ženy seděla vysoká koruna vybroušená z černého onyxu. Trčely z ní desítky hrotů, které připomínaly věže. Václavovi se zdálo, že zahlédl špici svatého Víta a dvojvěží svaté Ludmily, věže Vyšehradu…

„Stověžatá,“ zašeptal a poznání ho ochromilo.

„Tak mě nazývají moji rytíři. Už víš, kdo jsem.“

„Praha.“

„Uhodls.“ V jejím úsměvu zajiskřily drobné bílé zuby. „Jsem Praha. Jsem jejím ztělesněním. Život ve městě je mým životem. Silniční tepny jsou i mými tepnami. Krása města je i mou krásou. A moc Prahy je mou mocí.“

Václav se nezmohl na slovo. Bytost stojící proti němu jej omračovala každým pohledem, brala mu slova z úst, rozháněla myšlenky jako splašené koně.

Žena se náhle rozkašlala, až se musela opřít o lavici. Když se záchvat zmírnil, vylovila inhalátor a dvakrát prudce vdechla. Usmála se a jen drobné kapičky potu na čele prozrazovaly, že na okamžik nebyla dokonalá.

„Jak jsi možná slyšel, existuje Rada měst. Mocenská síla, která byla po třicetileté válce ustanovena, aby zajistila vládu spravedlnosti. Do vzniku Rady jsme tu měli barbarské časy. Zlé časy přející silnějším, mocnějším a velkolepějším,“ řekla Praha a v očích jí tančily zvláštní plameny. „Dnes jsou dávnou minulostí a my vyznáváme demokracii. Žádné město svrchovaně nevládne ostatním, o důležitých rozhodnutích se hlasuje.“

„Znamená to, že i další města jsou… lidé?“ žasl Vašek.

„Ano, divíš se?“ podepřela si bradu alabastrovou rukou. „Jediné město s neředěnou královskou krví jsem ale já. Královna od samého počátku.“

„To je neuvěřitelné!“ šeptal Vašek. „Proč jste mě sem přivedla?“

Odložila inhalátor a mezi prsty se jí objevila cigareta ve slonovinové špičce jako při kouzlu kabaretního umělce. Přiložila ji k ústům a vdechla. V tu chvíli konec cigarety rudě zadoutnal. Praha se slastně nadechla, zadržela kouř uvnitř a pozvolna jej vypouštěla.

„Potřebuji tvé služby.“

„Mé služby?“ divil se. „Myslíte správu portfolia? Něco v tom smyslu?“

Pobavilo ji to. „Něco v tom smyslu.“

Poodešla od něj a posadila se do honosného zlatého křesla.

„Jsem nemocná, Václave.“ Poprvé vyslovila jeho jméno.

Ukázala mu paže, otočila je dlaněmi k němu. Na drobných rukou vystupovaly žíly a žilky. Vašek nejdříve nechápal, potom si ale všiml, že její zápěstí rosí krev, která se stéká kapka ke kapce a padá na zem.

„Krvácím. Není to nic nebezpečného. Zatím. Každým okamžikem ale ztrácím trochu života. Přicházím o špetku síly. A zhoršuje se to.“

„Paní Praho, hrozně rád bych vám pomohl, ale nevím jak. Nevím nic o medicíně.“

Odmlčela se. Zkoumala ho, Vašek měl pocit, jako by mu nahlížela až na dno srdce.

„Mou nemoc nelze vyléčit žádným obvyklým způsobem. Někdo ukradl víc než tucet hraničních štítů, které vymezují mé území. Cesty a silnice jsou žílami a tepnami a štíty jsou jejich stěnami. Stanovují mé tělo a dávají formu mému bytí.

Když někdo ukradne hraniční štít, je to, jako by odloupl kousek mé duše, jako by mi žiletkou přeťal žilku. Zatím je těch míst pár, ale… krvácím. Nezadržitelně. Kapku po kapce.“

Vašek cítil její smutek. Zaplavil ho, cítil se proti němu bezbranný jako dítě, bylo mu do pláče. „A to nejde zase tam ten… hraniční štít postavit?“

Zavrtěla hlavou. „Kéž by to bylo tak jednoduché! Města mají velkou moc, ale jedno slabé místo. Sama o sobě nemohou vymezovat své území. Vzdala se svorně tohoto práva ve prospěch Rady při jejím založení. Štíty, které lidem připadají jako obyčejné cedule, jsou pro nás nedotknutelné.

Nezbývá mi než hledat toho tichého vraha a čekat na dopravní inspektory, až rituálem Úředního scelení rány zhojí. To může ale trvat dlouho. Mnohem déle než přetnout další žílu.“

Vašek kývl a hltal očima její oči a vlasy a postavu. Elektrizoval ho každý její nepatrný pohyb, pohled. „Co pro vás mohu udělat?“

V tu chvíli se ozvalo zaklepání, a aniž by Vašek slyšel, že by Praha cokoli řekla, dveře se otevřely a dovnitř vešel rozložitý rytíř. Měl na sobě stříbrné plátové nárameníky a zbroj kryjící stehna až po kolena. Kyrys chyběl, hruď zdobil bojový varkoč se znakem lva. Ze zad mu splýval kožený plášť.

„Stověžatá.“ Rytíř poklekl na jedno koleno a sklonil hlavu. „Přišel jsem podle příkazu hned poté, co bratři dokončili úkol.“

Praha rozvážně přešla k trůnu před oltářem a posadila se. „Děkuji, sire Bruncvíku. Odvedli jste skvělou práci. Nechte jednoho z rytířů strážit Faustův dům. Pro jistotu. Alespoň po dobu výročí.“

„Stověžatá, kdybys dovolila, raději bych posílil stráže u dálnic. Pro muže je největší odměnou strážit život své Paní.“

Vašek ani nedutal. U dálnic? Proč by nějací oplechovanci měli hlídat dálnice?

„Jsi šlechetný, rytíři, ale nezáleží jen na mně, nýbrž i na mých Pražanech. Přesvědčte se, že vymýcení proběhlo správně a Faust se letos nevrátí. Můžeš jít,“ propustila Bruncvíka vlídně Praha a obrátila se zpět k Vaškovi.

„Před chvílí ses ptal, co můžeš udělat. Slyš tedy dobře. Před posledním zasedáním Rady jsem byla u věštkyně, abych nalezla zloděje, který mi kousek po kousku krade život. Nedokázala mi věštit. Veškerá budoucnost je zatemněná. Jak podivné – tebou. Panem Nikdo, který stíní věštcům. Za jiných okolností bych se tomu smála.

Věštci si myslí, že sehraješ důležitou roli při mém vyléčení. To je důvod, proč nyní stojíš před královnou.

A pak je tu ještě jedna věc. Ani lord Itivan si s ní zatím neví rady. Myslí si, že možná máme mezi sebou zrádce.“

Tázavě se na Václava zadívala. Vašek váhal půl minuty, než se zmohl na odpověď.

„Paní Praho. Rád bych vám pomohl. Viděl jsem tu ale tolik statečných chlapů. Vsadím se, že každý z nich by se pro vás nechal zabít. Já neumím nic praktického. Nemám kontakty na policii, neumím stopovat, šermovat, střílet,“ breptal Václav a v hlavě mu běželo, jak je nádherná.

„Mám pro tebe úkol. Ale nejdříve vyřešíme formality. Neříkej mi paní Praho, je to jasné? Nepřísluší to mému postavení. Oslovuj mě Výsosti. Právo oslovovat mě Stověžatá mají jen členové Stovky. Za druhé, neusmívej se tak hloupě, když ti něco vysvětluji. Nikdy ti nic nebudu říkat dvakrát.“

Vašek ztěžka polkl.

„Nezapomeň – tvůj život náleží mně. Není to žádná změna, vždy mi náležel. Teď o tom jenom víš.“

Odmlčela se. Zbytek již třetí cigarety zmuchlala v levé dlani, jako by nikdy neexistovala. Vašek moudře mlčel.

„Tvá identita musí zůstat skrytá. Pokud máme mezi sebou zrádce, možná jej dokážeš odhalit. Ti, kteří tě již poznali, odejdou na čas do karantény. Budeš převezen na místo, kde podstoupíš zvláštní výcvik, abys mezi námi dokázal žít. Budeš se učit u nejlepšího mistra, abys dokázal být užitečný…“

„Šao-lin?“ zašeptal Vašek, snad příliš tiše, protože mu neodpověděla a pokračovala.

„Až budeš připraven, znovu se setkáme. A já už budu vědět, co s tebou dál.“ Usmála se. „Přísná už jsem byla. Teď budu milá. Slyšela jsem, že jsi dostal Černou známku. Ukaž mi ji.“

Vašek obrátil ruku dlaní vzhůru. Praha vstala z trůnu a přešla k němu. Zkoumavě se černého znaménka dotkla. Byl to jen kratičký kontakt! Vaškem náhle projel výboj bolesti a slasti, až se mu podlomily nohy. Ozvalo se praskání a shůry se sesypaly jako obří sněhové vločky popraskané kusy skla z vitráží. Vzduch se chvěl po tlakové vlně. Vaškovi se na sítnici vypálil obraz Prahy s rozšířenýma nádhernýma očima. Jako by stále cítil její dotek.

„Něco takového jsem ještě neviděla,“ řekla překvapeně, ale vzápětí se opanovala. Opět byla dokonalá a ledově klidná. „Když mi budeš sloužit dobře, pomohu ti zbavit se jí, a to, co tě sleduje – ať už je to, co chce – nad tebou ztratí moc. Do té doby k tobě bude mstitel přitahován pomalu a neodvratně jako magnet. Nikdy neztratí stopu.“

„Musím zjistit, kdo po mně jde!“ naléhal Vašek.

„Výsosti,“ dodala Praha odměřeně. „Nejde o mou posedlost tituly, ale mohlo by ti přivodit krvácivé zranění, kdyby tuto neuctivost zaslechl některý z mých rytířů. Ztráta hlavy se hojí špatně.“

„Výsosti.“ Vašek se udeřil do čela. „Výsosti. Budu si to pamatovat.“

„Věř tomu, že i mě by zajímalo, kdo si na tebe políčil. Jsi obyčejný člověk. Před pár dny jsi nevěděl nic o skutečné tváři města. Není důvod tě zabíjet.“

„Sama jste řekla, že podle věštkyně vás mohu vyléčit!“

„To víme jen my dva. Má věštkyně je němá. Nemluví s nikým jiným než se mnou,“ uzavřela věc Praha. Sladce se usmála a nabídla Vaškovi k políbení prsten s vltavínem. Přiblížil se k její ruce a zatočila se mu hlava. Vzpomněl si na zasněné Polisovy oči a pochopil. Rty zastavil pouhých pár centimetrů od prstenu.

„Teď běž, můj beránku. A až se vrátíš, ať je v tvém rouchu vlk.“

4. kapitola

„Nenávidím tě!“ řekl Vaškovi David. Stalo se to ještě té noci, chvíli po tom, co je několik opláštěných maskovaných mužů dopravilo do velmi podivuhodného vozidla, které připomínalo něco mezi kočárem a obří litinovou rakví. Ta věc neměla žádný motor ani oj, jen dvě obrovská oka na střeše a dveře. Místo oken posloužily drobné škvíry, kterými stěží pronikal vzduch. Vnitřek byl polstrovaný s pohodlnými sedadly opatřenými tříbodovými koženými pásy. Připomínal jednu z těch místností v blázinci, co mají na všech stěnách matrace. Netrvalo dlouho a kromě Martina a Davida nastoupil ještě Tibor.

Výborně, proletělo hlavou Vaškovi. O zábavu mám postaráno.

Nezdálo se, že by dopravník čekal na Itivana. Dveře byly kýmsi přibouchnuty a v kontejneru zavládlo ticho a tma.

„Právě jsi mi zničil život!“ syčel vztekle David.

„Nechápu, o co ti jde?!“ zareagoval Václav, který toho už měl taky dost. Úplně cítil, jak mladík ve tmě bojuje s touhou ho udeřit. Netroufl si. Co kdyby v šeru trefil Tibora.

„O Vánocích jsou Hry,“ řekl Martin, který seděl vedle bratra.

„Sklapni!“ zavrčel David.

„Jen mu vysvětluju, jak ti zbabral život,“ omlouval se Martin a obrátil se opět k Vaškovi. „O Vánocích se zkrátka pořádají Hry, ve kterých mají ti nejlepší šanci být povýšeni do rytířského stavu. Bratr trénoval celý rok. A teď nás kvůli tobě uklidí někam do chládku. Tomu se říká pech.“

„A nějaký hrdinský skutek by rytířům nestačil?“ nechápal Václav.

Oba tiše zaúpěli.

„Myslíš,“ zeptal se David, „že zabít toho troubu by byl hrdinský skutek?“

„Je to příliš jednoduché,“ přemýšlel Martin. „Není na tom nic hrdinského a za obecné blaho ti ostruhy nedají.“

„Sketo,“ opáčil Vašek.

„To byl vtip,“ bránil se Martin.

Tibor se ve tmě rozhýkal. „Vtip. Já taky vtip.“ Ozvalo se táhlé bublání, které rostlo a ve finále zaburácelo silou hromu. Celým dopravníkem se rozlil strašlivý smrad, následovaný Tiborovým chichotem.

Zavládlo ticho, které by se dalo krájet. Nenarušilo je ani to, když něco těžkého dosedlo na střechu dopravníku a na železných okách zaskřípěly drápy. Ozval se divoký zvuk ne nepodobný řevu startující helikoptéry. Celý dopravník se naklonil na stranu, takže se sesypali jeden na druhého, a pak zpátky druhý na prvního ve chvíli, kdy se dopravník vyrovnal. Neviditelná síla je jako hračku hnala vzhůru a pryč.

Po malé chvíli dopravní klec přistála. Jak se ukázalo, tak jen proto, aby k nim přistoupil poslední cestující. Polis se snažil nedat na sobě znát překvapení. Se stoickým klidem vstoupil do tmy a usadil se, aby o několik sekund později narazil při prudkém startu Tiborovi loktem do čelisti a Vaškovi nohou do rozkroku.

Uběhl dlouhý čas a teplota klesla snad na bod mrazu. Jektaly jim zuby, zatímco byli unášeni do neznáma. V tichu a ve tmě nešlo sledovat čas, Vaškovi připadalo, že musela uběhnout hodina. Pokoušel se vyhlédnout ven, skrz škvíru. Viděl jen nekonečné oblačné moře ozářené světlem měsíce, po kterém se pohybovala obří silueta. Neviditelná křídla surově švihala vzduch. Vašek ztěžka polkl a raději se už ven nedíval. Zrovna když přemýšlel nad tím, co by se stalo, kdyby ten letecký netvor dostal hlad, přišlo rychlé klesání zakončené pádem, při kterém se žaludky všech cestujících zhouply a způsobily jim nemalé trable. Vašek stěží stačil vykřiknout. Dopravník se zabořil do něčeho měkkého a křupavého s razancí několika tun padající litiny. Vzdalující se švihání křídel zaniklo ve fičení vichru. S námahou otevřeli přimrzlé dveře.

Svítalo. Mdlé slunce se skrývalo za clonou mraků. Ledový vítr je šlehal do tváří a zmrazoval výrazy nelibosti a zklamání. Propadali se do sněhu a kolem dokola, kam až oko dohlédlo, byly hory. Bílá nehostinná poušť. Smrky schoulené pod tíhou ledu. Žádné domy ani světla. Žádný klášter. Od temné přehrady lesa se ozvalo vlčí vytí.

„Někde se stala chyba,“ řekl Vašek. Snad poprvé mu dali za pravdu.

Postávali ve sněhu a začínali přemýšlet, jak dlouho bude trvat, než zmrznou. Na druhou stranu, tato smrt se zdála vzdálená ve srovnání s tím, jak sílilo a množilo se vytí vlků.

Panoši vytáhli ze zavazadel krátké ocelové meče. Vašek ten svůj v šeru nemohl najít.

„Polisi, neviděls můj meč?“

Druid jen pokrčil rameny. „Být tebou, nechal bych naši obranu na povolanějších.“

„A co ty? Zatřeseš před těma bestiema jmelím a bude klid, ne?“

„Nevím, jak jsi na to přišel. Souzním s městem, tohle místo je pro mě cizí.“

„Au!“ vyhrkl Vašek, šátrající pod jedním ze sedáků. Našel svůj meč. Runy byly pohaslé a stěží viditelné.

„Já umět vlčí řeč,“ prohlásil Tibor. Popadl svůj kufr, který si do dopravníku přitáhl, a vyrazil přes ledovou pláň k lesu.

„Počkej!“ křičel za ním David. „Hned se vrať!“

Tibor na něj jen zamával a pokračoval v cestě. David se nerozhodně obrátil na skupinu a znovu na vzdalující se Tiborova záda.

„Pitomec!“ houkl a významně se podíval na bratra. Martin kývl. David mu úklonu oplatil a pak se rozběhl za Tiborem. Dohonil ho. Rozhazoval rukama a něco křičel, zatímco si to Tibor rázoval dál. Nakonec se k němu připojil.

„Nepůjdeme všichni?“ zeptal se Vašek.

„Nebuď netrpělivý. Naše Paní ví, proč nás sem poslala,“ odvětil klidně Polis.

„To bych taky chtěl mít,“ odsekl Vašek. „Takovou důvěru ve své nadřízené.“

Polis se na něj dál usmíval stylem pane, odpusť jim, neb nevědí, co činí, což Vaška dohánělo k zuřivosti. Přesto ale nedokázal pomyslet na Prahu jinak než s obdivem a steskem. A tak se jen posadil zpět do dopravníku vedle druida.

„Nic ve zlém. Nejsem zvyklý něčemu věřit. Většinou si na věci radši sáhnu.“ Odmlčel se. Špičkou boty odkopával sníh. „A co se týče toho, jaks mě vyléčil… Vím, že to nešlo z peněz zdravotní pojišťovny. Rozmysli si, jak ti mám tu službu vrátit. Nerad zůstávám někomu něco dlužný.“

„Proč?“

„Co proč?“

„Proč nerad zůstáváš někomu dlužen?“

„Nechci se nikomu zavazovat,“ odvětil Vašek.

„Proč?“

Vašek si pomyslel, že Polis je opravdu blázen.

„Získáš nade mnou moc a sežereš mi duši,“ řekl ironicky.

Polisův hlas byl klidný a vážný. „Když si tě zavážu, získám nad tebou moc? Chceš naznačit, že toho zneužiji? Toho se bojíš? Urážíš mě.“

„To ne,“ lhal Vašek. „Nesmíš si hned všechno vysvětlovat nejhorším způsobem. Jsi jak ženská.“

Polis se pousmál. Konečně byly jeho chmury rozptýleny a otázka zodpovězena. Už chápal záměr své Paní a těšil se, že jej bude moci naplnit. Nebude to lehké, jistě, ale kdyby to bylo lehké, neposlala by jednoho z nejvěrnějších. Naučí toho nepříjemného člověka důvěře. Vrátí mu úctu k hodnotám, aby pak jednou nalezl i úctu sám k sobě.

Vašek se třásl zimou. Na krátkém strništi se mu zachycovaly krystalky ledu a stříbřily ho jinovatkou. Ruce měl vražené v kapsách a klel. S postupujícím časem nadávky nabývaly na jadrnosti.

Uběhla dobrá hodina, po které se i důstojný Polis začal poplácávat po pažích a třít si nohy. Mráz se nevzdával a tepla ubývalo. Vašek přestával cítit prsty u nohou. Martin náhle vykřikl.

„Útok!“

Vyběhli před dopravník připraveni utíkat. Martin stál s napřaženým mečem a díval se přes pláň. Teprve nyní Vašek postřehl, že se k nim od lesa žene bílý vlk velikosti menšího koně. Byla to šelma z legend, obrovská a s nelítostnýma očima. Tesáky se leskly vražedným světlem a chundelatý kožich ji dělal snad ještě větší. Pláň za ní vybuchovala sněhem od zadních běhů. Čím byla bestie blíž, tím se zdála být rychlejší! Vlk se zastavil pouhých několik metrů od nich. Nepřátelsky si je měřil žlutýma očima. Martin učinil krok vpřed a Vašek neuměle namířil meč na tlamu bestie.

„Vari od nás, šelmo!“ vykřikl Martin, přestože se mu ruka třásla.

„Proč bych vás měl ušetřit?“ zavrčel hrdelním hlasem vlk.

„Mluví!“ vykřikl Vašek.

„Přicházíme od Její Výsosti Prahy,“ promluvil Polis a poklonil se.

Vlk pohodil hlavou. „Toto je mé panství. Praha tu nemá žádnou moc.“

„To zvíře mluví!“

„Má moc všude, kde jsou její služebníci,“ zamračil se druid. „Kdo jsi? A co jsi udělal s našimi přáteli?“

Vlk se olízl a mlčel. Oči bestie rozpouštěly jejich odvahu jako žhavé uhlíky sníh. Vítr fičel a trhal za oblečení.

„Tak dost! Tohle je magický meč Excalibur,“ vykřikl Vašek a zamával čepelí v ruce jako pádlem. „Bylo fér ti to říct, než se o něco pokusíš!“

Vlk se na Vaška dlouze zadíval. Žluté oči žhnuly.

„Pojďte za mnou. Zavedu vás na místo, kde skončila cesta ostatních lidí.“ Otočil se a odklusal po vlastních stopách k lesu. Dívali se jeden na druhého. Třásli se zimou, obrovské stopy zasypával sníh. Sebrali své věci, přestože se bořili po kolena, vydali se ve stopách šelmy.

Dřevěný srub stál na mýtině, ze severní strany zavátý až do poloviny své výšky. Jednou stěnou se opíral o skálu a k východní zdi byla přilepená plechová garáž, před kterou stál sněžný skútr. Okno bylo ze silného dvouvrstvého skla. Uvnitř srubu bylo šero. Prchavá záře plamenů z krbu tančila po stěnách ozdobených kožešinami vysoké a černé zvěře. U stolu seděly dvě postavy a usrkávaly ze šálků.

Vlčí stopy končily u dveří srubu. Když promrzlí stanuli ve dveřích, otočily se k nim hlavy Tibora a Davida.

„No to je dost!“ uvítali je.

Setřásli ze sebe sníh a vrhli se ke krbu, zdroji blahodárného tepla. Obrovský vlk jako by se vypařil.

„Jak jste se sem dostali?“ zeptal se bratra Martin.

„Tibor umí vlčí řeč,“ odpověděl David.

Tibor, vida, že se o něm mluví, napodobil vlčí vytí.

Venkovní dveře se opět otevřely a nyní v nich stál muž. Vysoký, šlachovitý. Měl vystouplé lícní kosti a šedobílé vlasy na ramena. Krátký plnovous mu dodával úctyhodného výrazu a jizva vedoucí od čela přes oko až k ústům na hrozivosti. Stál hrdě a rovně, jako by ani nebyl nahý. Jako by mu ze zadku netrčel chlupatý ocas.

„Přečetl jsem si dopis od vaší královny,“ odpověděl směrem k Tiborovi. „Jak už to vypadá, stanete se na čas mými hosty. Užívejte dům a všechno jeho vybavení dle libosti.“

„Tady máme žít společně? V tomhle jedna plus nula?!“ nechápal Vašek.

„Můj dům je větší, než se zdá,“ odpověděl záhadný muž. „Jsem Rudwolf.“

Na to odhrnul kůže, které visely na jedné stěně. Ukázalo se, že za nimi vede chodba do skály.

„Vezměte si věci. Půjdete se ubytovat.“

Po odhalení chodby čekal Vašek rozsáhlý jeskynní komplex s podzemním hangárem, propastí a vodopádem, tak to chodilo ve filmech. Byl zklamán. Chodba byla dlouhá jen pár metrů, než ústila do přírodní jeskyně. Po stěně byl dráty veden elektrický proud k svítilnám, které někdo zavěsil ve výši ramen. Z jeskyně vedly čtvery dveře a úzká chodba se schodištěm klesajícím do temnoty. Rudwolf otevřel jedny z dveří.

Byl za nimi pokoj vyložený kůžemi, na nichž stály kovové vojenské palandy. Vlčí muž zapnul přímotop a zkontroloval, že se těleso zahřívá. Spokojeně si promnul vousy a pokynul ke skříňkám.

„Sem si uložte věci. V truhle najdete vojenské spací pytle a polštáře. Tady budete spát vy čtyři. Vaše paní mi napsala, že se po dobu výcviku máte držet poblíž srubu. Tenhle muž,“ ukázal na Tibora, „zná její přání a bude vám je tlumočit, až odejdeme.“

„My někam jdeme?“ zarazil se Vašek. „Neopustím své přátele.“

„Jaké přátele?“ zasyčel David. „Koukej mazat, než tě přetáhnu.“

Martin sklopil oči.

Rudwolf jen kývl a ještě na odchodu se zarazil, jako by si na něco vzpomněl. „Druhé dveře z jeskyně vedou do pokoje, jako je tento. Najdete tam i rezervní zimní oblečení. Za třetími je spižírna a zásobárna vody. Čtvrté, ty pobité ocelí, vám zakazuji otevírat. Raději se k nim ani nepřibližujte.“

„Proč se všichni díváte na mě!“ urazil se Vašek a popadl pytel s několika kusy oblečení a meč. „Měls pravdu, tohle nejsou mí přátelé.“

Rudwolf odhalil v úsměvu tesáky. Byly mnohem delší, než by člověk měl mít. „Půjdeme dolů, beránku.“

Schody klesaly snad deset metrů, než končily dalšími dveřmi, které Rudwolf odemkl.

Vešli do jiné jeskyně. Kužel baterky prořezával temnotu a prozrazoval velikost síně. Působila hrozivě, plná ostrých úlomků kamene a trčících krápníků. A najednou baterka zhasla.

„Co?“ řekl Vašek. A pak si toho všiml.

V místnosti nebyla úplná tma. Lišejníky porůstající stěny vydávaly vlastní modravé světlo, které předtím v jasném světle baterky zanikalo. Krápníky se leskly vlhkostí. Světlo se odráželo od hladin několika jezírek jako od zrcadel. Skála postříbřená na mnoha místech slídou se třpytila jako diamant. Ležela před nimi zvláštní zahrada z kamene. Povídalo si v ní světlo s vodou, prchavé sny polodrahokamů se zhmotňovaly v prostoru.

Rudwolf prošel zahradou a pokynul k jednomu koutu, který z ní vybočoval jako krátké slepé rameno. „Tady můžeš spát. Pod skálou teče horký pramen, zahřívá toto místo.“

„Kam ta chodba dál vede?“ ptal se Vašek a zíral na zužující se strop chodby, ve které měl spát.

Rudwolf pokrčil rameny. „Je čím dál užší a na úplném konci protéká pramen. Ústí kdovíkam.“

„Nemůže sem někdo vlézt?“

Rudwolf se tiše zasmál. „Proč by sem někdo lezl?“

„Mám s tím špatné zkušenosti,“ odsekl Vašek. „Radši budu spát s ostatními.“

„Posaď se,“ pokynul Rudwolf k hromadě kůží a sám Vaška napodobil.

„Řekneme si to rovnou. Službu, o kterou tvá Paní žádá, jsem poskytl v životě jen několika bytostem. Nemám žádnou touhu cvičit někoho dalšího, obzvlášť někoho, kdo o to nestojí. Mám pro tebe tedy návrh.“

Vaškovi se zdálo, že Rudwolfovy oči ve tmě žhnou.

„Nebudu tě cvičit. Nechám tě odpočívat a nějak zde těch pár měsíců spolu přežijeme. Potom se vrátíš spokojeně do Prahy a pokusíš se utéct, což stejně plánuješ. Budeš dopaden, pochopitelně, ale pokud zjistí, že jsi skutečně bezcenný a neovládáš mé Umění, třeba tě pustí.“ Melodický hluboký hlas šeptavě odrážela ozvěna.

„Chceš to ofixlovat?“

„Není důležité, co chci já.“

„Zkoušíš na mě obrácenou psychologii, že jo?“ udeřil na něj Vašek. „Věříš, že dostanu strach.“

Rudwolf jen potřásl hlavou. „Upřímně si myslím, že bys to stejně nezvládl. Chybí ti disciplína.“

„Co o mně víš?“

„Znám tě pět minut a už mám pocit, že jsi nafoukaný ňouma. Rozhodni se do zítřka.“

„A co večeře?“

„Najím se nahoře s ostatními.“

„Moje večeře!“ ohradil se Vašek.

„Strpění hladu je první a nejjednodušší část disciplíny. Vlk často hladoví. Kdyby ses chtěl něčeho najíst, vyjdi za námi nahoru a tvůj výcvik tím skončí.“

Vašek uraženě mlčel.

„Dobrou noc,“ řekl Rudwolf a odešel zahradou zázraků. Vašek v diamantové jeskyni osaměl. Přitiskl se ke skále, která příjemně hřála, a zachumlal se do kůží.

Nebylo to právě pohodlné, přesto netrvalo ani pět minut a usnul. Ponořil se do hlubokého a neklidného spánku. Zdálo se mu, že temný ďábel po něm pátrá. Že jej objevil a plíží se k němu ze slepého ramene chodby.

Když se probudil, nevěděl, jestli je ještě noc, nebo už přišel den. Měl strašnou žízeň. Prohledal dřevěnou bednu, která ležela kousek od jeho nocležiště, a našel v ní otlučený plecháček. Chvíli váhal, ale nakonec nabral ledovou vodu z jezírka. Chutnala po železe a byla tak studená, až z ní trnuly zuby. Každý doušek na patře nejdříve ohřál, než ho spolkl.

Vůbec nevěděl, co bude dělat. Už se rozhodoval, že vyjde nahoru a situaci si vyjasní, když uslyšel kroky na schodech. Přišel Rudwolf.

„Slídil mi řekl, že ses probudil. Přišel jsem se zeptat, jestli s námi půjdeš nahoru na snídani a celé to odpískáme, nebo si budeme povídat tady dole?“

„Kdo je Slídil?“

„Jeden z mých vlků. Právě očichává tvé pokrývky.“

Vašek se vymrštil a uhodil se hlavou o nízký strop.

„Vtípek,“ řekl pak hořce a držel se za hlavu.

„Nežertuji,“ mávl rukou Rudwolf a skutečně se nesmál. „Jak ses rozhodl?“

Vašek na něj zíral. Už dřív si připravil břitkou odpověď. Místo toho k vlastnímu překvapení odpověděl: „Jak jsem se rozhodl? Jsem k ničemu. Nedokázal jsem ochránit ani jednu ze svých kamarádek. Všem jsem pro smích!“

Rudwolf se na Vaška díval a v jeho pohledu přeskakovaly žluté jiskry.

„Na ruce mám černý flek,“ pokračoval Vašek. „Přitahuje ke mně nesmrtelného vraha, který jen tak mimochodem zabije chlapa, co se s mečem v ruce narodil! Copak to nechápeš? Já nemám jinou šanci. Musím doufat v zázrak!“

Rudwolf na Vaška vycenil zuby a vysunul dlouhý růžový jazyk. Vaškovi připadalo, že se začne smát. Trvalo dlouho, než promluvil.

„Dobrá. Beru to tedy jako žádost, abych tě přijal za žáka. Využijeme to, co máme… Strach není špatná emoce, když je správně přesměrovaná. Ani sebevědomí není špatný začátek. Nejdříve ale zocelíme tvou vůli. Odříkáním.“

„K čemu mi bude hladovění?“ zeptal se už mírněji Vašek. „Akorát zeslábnu.“

„První pravidlo výcviku zní: absolutní důvěra.“

„To bude těžké. Máš mezi nohama ocas. Vůbec tě neznám.“

„Je to první úkol, který musíš zvládnout,“ zavrčel Rudwolf. „Můžeš o něm přemýšlet, zatímco budeš hladovět. Každý večer příštího týdne za tebou přijdu a zeptám se tě, jestli chceš pokračovat. Kdykoli můžeš vystoupit nahoru a trápení ukončit. Dveře nebudou zamčené.“ S tím odešel.

Vašek zůstal v temnotě a zíral na třpyt slídových diamantů. Mlžily se mu, jak se mlžily Vaškovy oči. Jak se mohlo všechno takhle posrat? A protože neměl co dělat, zabalil se do klubíčka a usnul.

Netušil, kolik uplynulo času, než se znovu vzbudil. V břiše mu hrozivě kručelo a střeva se svírala jako živí hadi. A to neuběhl ještě ani den – Rudwolf přece říkal, že za ním přijde. Musel tedy čekat, spát se mu už nechtělo. Napil se ledové vody, ale udělalo se mu tak zle, že se mu obrátil žaludek. Znovu nabral opatrně vodu a položil hrnek na teplou skálu. Pozoroval vodu v něm, jako by ji pohledem dokázal ohřát. Za deset minut se již vlažná voda dala pít. Napil se a odešel se do odlehlého koutu jeskyně vymočit.

Posadil se do kožešin a zíral do jeskyně. Objevoval její odstíny a barvy. Ve vzduchu cítil vůni vápníku. Venku je nejspíš den, napadlo ho. Jeskyně nabyla na ostrosti a všechno v ní bylo vidět nějak jasněji. Po chvíli vstal a procházel se mezi krápníky a jezírky. Došel až ke dveřím dělícím jej od vyššího patra. Poslouchal se zatajeným dechem, ale ani tak nedokázal nic zaslechnout. Železná klika ho zastudila do dlaně, pak si ale představil potupný smích ostatních, kdyby se k nim vrátil.

Pustil kliku a vrátil se ke svému nocležišti, kde bylo alespoň teplo. Sedl si se zkříženýma nohama a opřel předloktí o kolena. Pokusil se zpomalit své životní funkce a uvést se do jogínského transu, jak o tom četl v jednom časopise pro muže. Po půl hodině byl tak ztuhlý, že už na skále nevydržel sedět ani o chvíli déle. Sprostě zaklel a odešel házet kameny do vody.

Když mu došly kameny, vrátil se k lůžku a zabalil se do kůží. Rozhodl se den prospat. Žaludek ho tupě bolel a střeva se svírala. Na spánek neměl ani pomyšlení. Ještě mnohokrát se šel napít a vymočit. Motala se mu hlava, a jednou dokonce upadl a odřel si ruku. Několikrát nakrátko usnul, pokaždé se ale vzbudil. Zdály se mu podivné sny, které si nepamatoval. Po každém probuzení chvíli tápal, jestli nesní jen další noční můru. A pak už neměl ani hlad. Trvalo věčnost, než se dveře otevřely a stanul v nich Rudwolf.

Vašek se přes únavu roztřásl vztekem. Chtěl zakřičet, že končí, ale nedokázal slova pustit přes rty.

„Výborně. První úkol jsi splnil.“

„Jak splnil? Ještě šest dní, ne?“

„Jsi tu zavřený týden.“

„Lhal jsi mi,“ přimhouřil oči Vašek, ale nohy se mu podlomily slabostí. „Mluvil jsi o důvěře, ale lhal jsi!“

„Musíš mi důvěřovat, že tě dokážu vycvičit. Nesliboval jsem, že ti vždycky budu říkat pravdu. Říkám ti to, co potřebuješ slyšet.“

„Manipuluješ se mnou. Dobře. Tuhle hru umím taky.“

Rudwolf mu podal hliněnou misku. „Je v ní mrkvová dřeň a šťáva. Jez pomalu.“ Vašek zvedl lžíci. Na jednu stranu strašně toužil zachovat před Rudwolfem sebekontrolu, na druhou, když v ústech ucítil sladkou šťávu, jeho ruka automaticky vylétla znovu k misce a on nebyl schopen odtrhnout se od jídla, než lžíce zaškrábala na dně.

„Máme společný cíl. Prvním krokem byla lekce vůle. Uspěl jsi. Druhá lekce je vnímání reality. Viděl jsi tu vlky?“

„Neviděl jsem žádné zatracené vlky,“ vyplivl Vašek.

„Podívej se na stěnu. Vidíš světlo, které vrhá hladina jezera? Vidíš, jak se odráží v prchavých odlescích… Teď tam proběhl Trhej. Viděls ho?“

„Ne,“ napínal oči Vašek. „Neviděl.“

„Musíš se naučit oprostit od objektivního vnímání reality. Pomiň okolní svět a zaměř se na sebe. Nemůžeš hledat realitu mimo sebe, protože ty sám jsi jediná realita.“

„Snažím se. Jak tedy vypadá ten vlk? Není to jen nějaká metafora, že ne?“

Rudwolf potřásl hřívou. „Jedinkrát ti to ukážu.“ Stoupl si do středu místnosti a vykřikl. „Slídile. Spáči. Trhej.“ Každý výkřik doprovodil prudkým pohybem ruky, nohy nebo hlavy. Vzduch se zavlnil. Na zdech se míhaly letmé stíny. V temnotě jako by na okamžik zaplanuly tři páry žlutých očí.

Vašek nešťastně zavrtěl hlavou. „Něco jsem možná zahlédl. Spíš nic než něco.“

Rudwolf pokrčil rameny. „Dej tomu čas.“

„Kdy se začnu učit šermovat?“

„Proč bys chtěl šermovat?“

„Myslel jsem, že mě sem poslali, abych se naučil skvěle šermovat.“

„Hmm,“ promnul si vousy Rudwolf. „Nejsem tu sám. Přátelé tě rádi naučí uměním, která ovládají. Možná je to důvod jejich přítomnosti.“

„A co umíš nejlépe ty?“

„Já?“ zkoumal tu otázku Rudwolf. „Já vidím vlky.“

Přešel jeskyní k východu. „Teď si odpočiň a dopij šťávu. Večeřet můžeš s ostatními nahoře, ale opatrně. Jen drobná sousta a moc toho nejez.“

Vašek kývl, přestože věděl, že to bude těžké. Měl hlad, jako by týden nejedl.

O chvíli později vyšlapal schody do společné jeskyně. Elektrické světlo jej oslepilo. Přitiskl si dlaně k očím, které ho bolely jako čert. Trvalo několik minut, než se trochu rozkoukal. V jeskyni nikdo nebyl. Prošel kolem dveří vedoucích k pokojům a zastavil se před těmi čtvrtými. Tyčily se před ním, temný obdélník pobitý ocelovými pásy. Vyzývavé a tiché. Vašek ucítil mravenčení v prstech. Ne, tohle nespolkne, ušklíbl se a otočil se k nim zády. Prošel koženou zástěnou až do srubu, kde v krbu plápolal oheň.

U stolu seděl Martin. Hlavu si podpíral rukou a zádumčivě dloubal nožem do dřevěné desky. Nezdálo se, že by si Vaška všiml.

„No ahoj!“ zahlaholil Vašek upřímně rád, že potkal právě Martina. „Kde jsou ostatní?“

Martin se lekl, že se židle málem překotila. Naštvaně zabodl nůž do stolu.

„Pryč.“

„Kde pryč?“

„Šli na nějakou túru.“

„Nevzali tě s sebou, viď? Jsi na tom jako já.“

Martin se na Vaška znechuceně podíval. „Nechtěl jsem jít. Chci být sám, víš?“

„Aha,“ pokrčil Vašek rameny.

Odešel do spíže a chvíli se prohraboval v jejích útrobách. Na stěnách viselo sušené krvavé maso, které vypadalo, jako by je někdo ručně stáhl a nasolil – nebyly na něm ani štítky s cenovkou. Vašek dal přednost osvědčeným potravinám. Na tác si dal konzervu tuňáka, kolečko hermelínu, tři rohlíky, olivy, mozzarellu v nálevu, třešňový kompot a hříbky a kokosový cukrový suk. S těmito poklady se vrátil k Martinovi.

„Nemáš otvírák?“ zeptal se Martina.

„Ne,“ zamumlal.

„Nevadí,“ řekl Vašek. Zakousl se do hermelínu a zajídal ho rohlíkem.

„Ani jsem se tě nezeptal, jak vlastně dopadlo to rande.“

Martin se přestal věnovat noži a podíval se na Václava. „Jak by dopadlo? Dobře dopadlo. Řekl jsem jí, že je ženou mého života.“

Vašek se zakuckal, protože málem vdechl olivu.

„Cože jsi jí řekl?! A co na to ona?“

„Jestli to myslím vážně.“

„A ty jsi řekl, že jo.“

„Přesně tak. Řekl jsem jí, jestli bych se mohl stát jejím rytířem…“

„A ona řekla, že jo.“

„Přesně.“ Martin sklopil oči.

„A co bylo dál?“

„Do toho ti nic není,“ obořil se na něj Martin.

„Líbali jste se. Super. Jsi borec!“

„Ona mi pořád říkala, že si z ní dělám legraci. Ale já viděl, jak mi chce věřit. Slíbil jsem jí, že už ji nikdy neopustím, a chtěl jsem šátek jako zástavu naší lásky. Ten ale neměla, a tak mi dala tohle.“ Martin ukázal Vaškovi perličkový náhrdelník. „No a pak jsem jí slíbil, že se uvidíme příští týden.“

„A sakra,“ řekl Vašek.

Mlčeli.

„Já vím, že to není tvoje chyba,“ řekl konečně Martin. „Vím, že jsi netušil, že nás vyženou jen proto, že známe tvou tvář.“

„Mrzí mě to. Asi ti teď nemá cenu říkat, že potkáš ještě hodně holek, viď?“ řekl Vašek, zatímco na stole z třešňových pecek stavěl pyramidu.

„To teda nemá.“

„Martine,“ změnil Vašek raději téma. „Jak dlouho jsem byl pryč?“

„Asi tři dny. Proč se ptáš?“

Vašek jen zavrtěl hlavou. „Určitě jen tři dny? Nebyl to třeba týden?“

„Tři dny jsou tři dny. Co zas zkoušíš?“

Vašek si připadal jak blbec. Rudwolf mu neustále lhal.

„Hele, nechceš si dát pár hříbků? Já už… škyt, já už mám asi dost.“

„Ale jo, ochutnám. Brrr, ty jsou kyselý!“

Vašek zblednul a chytil se za břicho. „Myslím, že jsem to s tím jídlem trochu přehnal.“

Venku se ozvaly kroky a dupání bot, oklepávaných od sněhu. Vzápětí se otevřely dveře a do místnosti vešli Tibor, Polis a David. Oblečení byli v zimních kabátech a v rukou nesli sněžnice.

„No ne?! Kohopak to tu máme?“ houkl David v dobrém rozmaru.

„Ty tu!“ pronesl hlubokomyslně Tibor.

„Rád tě zase vidím. Ale copak? Nemáš zrovna zdravou barvu,“ konstatoval Polis.

Vašek se křečovitě usmál, zatímco cítil, jak se mu střeva svíjejí jako úhoři.

„Rudwolf se mi zmínil, že toužíš po výcviku v šermu. Tak se koukej dát dohromady, protože zítra ráno si tě vezmu do parády,“ řekl David.

„Už se těším,“ odvětil Vašek a tušil, že bude litovat.

„Opravdu jsi v pořádku?“ zeptal se Polis ve chvíli, kdy Vaškovi vystoupil na čele studený pot.

„Nevíte, kde je tu záchod?“ odvětil Vašek a věděl, že jestli udělají jen jeden hloupý vtip, bude na další otázku pozdě.

David nechápavě ukázal ke dveřím vedoucím ven.

Vašek vyrazil, že málem převrhl stůl. Byla to potupa, v této chvíli však menší zlo. Prolétl dveřmi a skoro se zřítil z několika schodů do sněhu. Uběhl jen několik metrů, než musel strhnout kalhoty a potupně zadřepnout.

Mezi zuby drtil kletby spolu s modlitbami, aby kolem zrovna nešel Rudwolf. Alespoň jednou jej osud vyslyšel.

„Meč musíš držet lehce, a přitom pevně,“ poučoval jej David a upravoval Vaškovi ruce na jílci. „Musíš mít volné zápěstí, nesmíš ho držet křečovitě. Když ho budeš držet příliš jemně, vyrazím ti ho z ruky, když ho budeš křečovitě svírat, všechny otřesy přejdou na paži a já ti ji ochromím.“

Vašek se pokusil chytit meč přesně, jak David říkal. Zatím jej výcvik překvapil. Původně totiž čekal, že se mu David pomstí za to, že se nemohl zúčastnit Her. Že výcvik bude další hořkou pilulkou, kterou bude muset spolknout. Kupodivu se to nestalo. Z Davida byla stále cítit arogance, jako učitel byl ale trpělivý.

„Tvůj meč je na jeden a půl ruky. Můžeš s ním bojovat obouruč i jednoruč, jak bude situace vyžadovat. Levou rukou jej drž pod záštitou – to bude tvá pevná ruka, opěrný bod. Pravačkou jej chytni těsně nad hlavicí, tak, zaklesni dlaň mezi palcem a ukazovákem. Cítíš tu páku? Takhle můžeš zvýšit švih seku. Rozumíš?“

Zkusil Davida napodobit.

„Dobře. Z jedenapůlručního držení můžeš sek vždy prodloužit tím, že jednu ruku pustíš a takhle se natáhneš. Vidíš?“

Vašek viděl. „Davide?“

„Ano. Mám ti to ukázat znovu?“

„Davide, díky.“

„Zatím se učíš držet meč. To dokážou i ti nejneschopnější. Nemáš za co děkovat. Radši se soustřeď na techniku!“

Když se vrátili k obědu, byl Vašek tak vyhládlý, že by přísahal, že uvidí zlatého vlka i se zoubkama zahnutejma nahoru. Atmosféra byla uvolněnější, jako by ze všech spadlo rozčarování z dočasného vyhnanství. Tibor bavil ostatní prostoduchými vtipy na účet Polise a zdálo se, že i Martin vykoukl ze své ulity.

O pár dní později vzal Rudwolf Vaška na výlet. Připjali si sněžnice a zabalili se do kožešin. Vašek se rozhodl vzít si s sebou meč – aby se s ním víc sžil. Slunce nesvítilo, ale viditelnost byla dobrá.

„Co je to vlastně za hory?“ zeptal se Vašek, zatímco se snažil správně klást nohy se sněžnicemi. Bylo to těžší, než se na první pohled zdálo, neustále si jednou přišlapával druhou.

„Vlčí hory,“ odvětil přes rameno Rudwolf, který udával tempo.

„Tušil jsem, že to řekneš, mistře.“

„Dřív jsi mi neříkal mistře,“ otočil se Rudwolf.

„To Polis. Lekce pokory. Musím teď každého oslovovat uctivě. Magořina, co? Ale nakonec jsem si řekl: proč ne. V práci taky člověk neříká, co si myslí.“

Rudwolf zavrtěl hlavou a zrychlil tempo.

„Kam jdeme, mistře?“

„Na procházku, učedníku.“

„Děkuji, mistře,“ Vaška napadlo, že by tahle nová pokora mohla začít ostatní štvát. Ta myšlenka se mu líbila.

Přešli pláň a dostali se na hřeben. Tam se do nich opřel pořádnou silou severák. Surově je švihal do tváří, snažil se je strhnout ze srázu.

„To je hnusný vítr, mistře. Nemáte na něj nějaký trik?“

„Až vylezeme na tamhleten vrchol, něco tě naučím.“

Vašek se kousl do jazyku, aby neklel. Tamhleten vrchol se ztrácel na obzoru.

„Jak pokračuje výuka šermu?“

„David má svatou trpělivost. Mám pocit, že když se rozdávalo nadání na šerm, stál jsem ve frontě na párky.“

Rudwolf kývl. „Proč s sebou taháš ten meč? Musí mít alespoň tři kila.“

„Je to můj meč. Zosobnění mého práva. Přijetí odpovědnosti za vlastní život,“ recitoval Vašek.

Rudwolf se rozesmál.

„Co je, mistře?“

„Nic. Máš pravdu.“

„Co jsem řekl?“

„Takhle tě to naučil David?“

„Ano, přesně takhle.“

„Řekls to naprosto přesně. Neztrácej tempo, zbývá nám ještě dlouhá cesta.“

Muži se při každém došlápnutí jemně sklouzli. Posunovali se po hřebenu jako nepatrný hmyz, zatímco hora na obě strany spadala do bílých údolí.

„Kdybys musel bojovat,“ prohodil po chvíli Rudwolf, „budeš se muset rozhodnout, jestli budeš šermovat, nebo povoláš vlky. Obojí asi nezvládneš.“

„Vlky?“

„Dej tomu čas,“ vycenil tesáky Rudwolf.

Uběhly další dvě hodiny ostré klouzavé chůze. Nebe se zalilo mlékem, oblaka si jim sedla na ramena. Vítr je honil kolem jako přízraky duchů. Běželi.

„Mistře,“ zachraptěl Vašek mezi namáhavými výdechy. „Už nemůžu.“

„Vydrž. Už jsme v půlce.“

„To není možné! Musíme být těsně před cílem.“

„Znám hory. Jsme v polovině. Musíš zatnout zuby, jinak tu zmrzneš.“

„Až se tam dostaneme… co cesta zpátky?“

„Co je s ní?“

„Jestli jsme v půlce, tak až tam doběhnu, umřu.“

„Tak proč se zajímáš o cestu zpátky?“ vyštěkl Rudwolf a zachechtal se. Přihnala se vánice. Vašek sebral poslední síly. Snažil se držet tempo, ale ztrácel stále více a nakonec jen sledoval stopu. Meč v závěsu mu bolestivě narážel do nohy. Modřiny mu pokrývaly celé stehno a každý další náraz přinášel tupou bolest. Naštěstí trvalo jen pár minut, než zjistil, že skutečně dorazili k cíli.

Uviděl Rudwolfa, jak sedí ve sněhu. Oblečení měl poházené kolem. Seděl úplně nahý s přivřenýma očima.

„Zase jsi mi lhal. Říkal jsi, že jsme v půlce.“

„Ale nevzdal jsi to, nebo ano?“

„Nevzdal jsem to, protože jsi chtěl, abych to vzdal.“

„Odpočiň si.“

„Je mi strašná zima. Jsem vyčerpaný,“ zašeptal Vašek a svezl se do sněhu.

„Nemůžeš takhle ležet, nebo zmrzneš,“ překřičel Rudwolf skučení větru. Ledové krystalky je švihaly do tváří. Vašek se opřel o loket, aby na Rudwolfa viděl. Když promluvil, měl ústa tak ztuhlá, že jen nezřetelně zahuhlal: „Jak to, že ti není zima?“

„Hřejí mě vlci.“

Vašek zavrtěl hlavou. „Autosugesce.“

„Nech vše plynout,“ poručil mu Rudwolf. „Neboj se o svůj život. Odvedl jsem tě daleko… Jsi vyčerpaný… Víš, že se už nedokážeš vrátit. Teď tu zmrzneš.“

Chvíli si jeden druhého měřili. „Zrádce,“ zašeptal Vašek a pozvedl ruku s mečem. Sek byl však tak pomalý, že Rudwolf odrazil plochou stranu čepele předloktím. Meč zadrnčel a vyklouzl Vaškovi ze ztuhlé ruky.

„Smiř se se smrtí. Zavři oči a povolej vlky.“

Vašek se na něj nenávistně díval. Nemělo cenu se o něco pokoušet. Bůhví, co byl Rudwolf zač, ale člověk nebyl. Stříbrné vločky se snášely z mléčného nebe na bílou pláň. Vítr zpíval pohřební píseň. Vašek už necítil nohy ani ruce, přestaly ho zábst, ztratil cit. Rudwolf stál pouhých několik metrů od něj. I na jeho hruď dopadaly vločky, ale tály dříve, než se dotkly jeho kůže. Na okamžik zahlédl Vašek tři siluety. Chundelaté kožichy velkých šelem. Seděly jedna vedle druhé a choulily se kolem svého pána jako živoucí kabát.

Vašek odevzdával poslední teplo ledové pláni. Oči se mu zavíraly. Zdálo se mu, že i Rudwolfovi se oči roztáhly ve žlutočerná kola. Že i on se proměnil ve vlka. V obřího bílého vlka.

„Volám vás,“ zašeptal usínající Vašek. „Volám vás, vlci. Pojďte si pro mě.“ Před očima se mu objevil obraz z Karkulky – vlk v čepci a s brýlemi.

„Babičko,“ drmolil. „Proč máte tak velké oči?“

Vlk vycenil strašlivé tesáky a zabořil je do Vaškovy hrudi. Posledními zbytky vědomí Vašek pocítil, jak se vznesl, a pak už byl jen houpavým tryskem ukolébán k spánku.

5. kapitola

Vašek si uvědomil, že je v teple. Někde blízko praskalo dřevo a vzduch byl vyhřátý a suchý. Zkusil otevřít oči a s vypětím sil se mu to podařilo. Vykřikl.

Z dvaceti centimetrů na něj zírala rozpláclá trudovitá tvář odpudivých rysů.

„On mě poznat. On mít radost,“ vysvětloval Tibor.

Vašek zaúpěl bolestí, cítil, jak mu nohy a ruce pomalu přicházejí k sobě. Tibor mu podal horký plecháč, Vašek si ho ale nedokázal vzít. V jeho zorném úhlu se objevil David, který Tibora odstrčil a sebral mu i hrnek. Vytáhl z kapsy kus bílého plátna. Chvíli jej kriticky zkoumal a pak ho vyklepal a uvázal na něm uzlík. Ten namočil do čaje. Horký uzel vložil Vaškovi do úst. Muž v peřinách se k němu vděčně přisál.

„Ty teda vypadáš,“ zhodnotil ho David kriticky, ale další poznámky si nechal od cesty.

Vašek neměl sílu mluvit, a tak jen sál a v duchu si dával dohromady, co se vlastně stalo.

„Polisi, postarej se o něj. Jsi v léčebné vědě zkušenější než já,“ houkl přes rameno David.

Vašek cítil bolest, která se mu rozlévala v nohách a rukách. Myslel, že zešílí. David se na něj naposled soucitně podíval a odešel. Jeho místo zaujal Polis, který přinesl vlažné obklady. Dál namáčel uzel v horkém čaji s medem a k tomu začal třít Vaškovy končetiny.

Vašek řval bolestí. Slzy mu proudily po tvářích.

„Mrzí mě to, příteli, ale cesta zpět do života něco stojí. Našli jsme tě za dveřmi napůl zmrzlého. Do místnosti prostě přišel Rudwolf a řekl, že ležíš venku.“

„Rudwolf?“ zachraptěl Vašek.

„Když David viděl, jak vypadáš, strašně se s ním pohádal. Nechybělo moc a ti dva by se do sebe pustili.“

„David?“ sípal Vašek.

„Potom Rudwolf odešel, aby se emoce uklidnily. Řekl, že dnes bude spát venku. Tak se sázíme, jestli se ještě vrátí.“

„Vrátí se.“

Polis souhlasně kývl. „Vrátí. Zná v těchhle horách každý kout. Na druhou stranu, hory jsou zrádné a počasí venku je psí.“

Navzdory bolesti Vašek zatnul pěst. „Vlčí, Polisi. Vlčí.“

Mezitím venku zuřila vichřice. Bílé nic v maelströmu smazávalo rozdíl mezi nebem a zemí. Uprostřed inferna vloček běželi čtyři vlci. Vedl je mohutný bílý samec s jasně žlutýma očima. Běželi dlouho a vytrvale, jako by se ani tlapami nedotýkali země, až konečně dosáhli cíle. Samotného vrcholku hory. Přestože přes vánici nebylo vidět na krok, nad hranicí temnoty visel úplněk. Čtvero vytí prořízlo bouři a doplnilo symfonii vichru. Vládci kraje vzdávali hold bouři.

Druhý den byl Vašek stále ještě příliš slabý, aby chodil sám, a tak mu Polis vyrobil z větví provizorní berle. Pomalu se s nimi šoural jeskyní, protože jen ležet už ho nebavilo. Upíjel ohřátou ovocnou šťávu a ukusoval čokoládu. Stoupal zrovna po schodech z kamenné zahrady, když zahlédl, jak u čtvrtých dveří postává Tibor.

Zastavil se a sledoval, co bude dělat. Tibor se přikrčil a přiložil ke dveřím odstávající ucho. Najednou se ozvalo podivné vrnění, jako když se rotující mince zastavuje, než dopadne na stůl. Tibor sáhl k opasku a vylovil malé véčko. Otevřel mobil a přiložil jej k uchu. V tu chvíli se rozhlédl a uviděl Vaška.

„Huhůů!“ řekl do mobilu. „Hum. Hum. Bůů.“ Jeho obličej mezitím získal přihlouplý výraz.

Vašek se k němu vydal.

„Víš, co to je? To, co držíš v ruce?“

Tibor se poškrábal na hlavě. „Chřastí to. To asi chřastítko.“

„Voláte si s Itivanem často, viď?“

Hromotluk se zachmuřil. „Nechápu. Itivan daleko. Já daleko.“

„Včera jsem si všiml, že ses díval na hodinky. Dneska jsi vytáhl mobil. Nedělej ze mě pitomce.“

Tibor obrátil oči v sloup. Chvíli mlčel, ale ticho trvalo a trvalo… „Breitlingy,“ ušklíbl se nakonec. „Nosím Breitling Flying B. Ne nějaký blbý hodinky!“

„No tak dobře. Pro koho tu komedii hraješ?“

„Jestli to řekneš šéfovi, tak dostanu kartáč,“ řekl Tibor. „Je to moje dlouhodobé krytí.“

„Jasně,“ usmál se Vašek. „Kdo by se bál mluvit před tupounem, který veškerou pozornost věnuje dloubání v nose.“

„Tak nějak,“ zakřenil se Tibor.

„Co je nového na Hradě?“

„Nevím. Nevím dokonce, ani kde jsme. Posílám denní hlášení smskou. Žádná zpětná vazba.“

„Ale proč?“

„Jsme v karanténě. A ta platí pro každého.“

„Až na Itivana.“

Tibor pokrčil rameny. „Díkybohu, řekl bych.“

Když si Vašek představil, že by s nimi jeskyni sdílel ještě nesnesitelný a panovačný lord kocour, musel přisvědčit.

„Někdo ti ale právě volal, ne?“

„Přišla zpráva. Poprvé za dobu, co jsme tady.“

„To je tedy náhoda, že jsem tě viděl.“

„Viď?!“

„Ani jsem nečekal, že mi ji přečteš.“

„To opravdu ne. Když neřekneš nic ostatním, naučím tě ale pár triků. Co ty na to?“

„Zvážím to,“ zašklebil se Vašek. „Teď mi radši pomoz do postele.“

Uběhly dva dny, během nichž Vašek sbíral sílu. Po celou tu dobu byl Rudwolf nezvěstný a David s Martinem začali plánovat, že se po něm půjdou podívat.

Když třetího dne ráno vyšel Vašek před srub, seděl Rudwolf na zápraží.

„Říkal jsem jim, že takového prevíta si ani smrt nevezme, mistře,“ uvítal ho Vašek.

„Taky tě rád vidím, učedníku. Dojdi si pro sněžnice.“

„Cože?“

„Něco jsi na tom místě zapomněl, nepamatuješ?“

Vašek zalapal po dechu.

Ze dveří vyšel David, který jejich rozhovor zaslechl. „Co jsi kde zapomněl?“

„Svou nezávislost. Své právo,“ smál se očima Rudwolf.

„Meč. Když jsem tam tehdy málem zmrzl, upustil jsem ho.“

Martin vážně přikývl a obrátil se k Rudwolfovi. „Posíláš ho na smrt.“

„To já nevím.“

„Jsem rád, že vůbec chodím!“ vykřikl rozzlobeně Václav. Přecházel po zápraží sem a tam. „Václav nikam nejde!“ zvýšil hlas David.

Hluk hádky přivolal Polise. „Rudwolfe! Jsem rád, že jsi v pořádku. Už jsme začínali mít strach.“

„Chce, aby beránek vyrazil tam, odkud se minule málem nevrátil,“ vysvětlil situaci David.

„To je vyloučené. Za prvé je ještě slabý, za druhé na tohle prostě není stavěný. Jsme lidé z města. Musíš to pochopit. Poslala ho sem, abys jej něco naučil. Ne, abys ho zabil!“

„Nenutím tě. Jen říkám, co bys měl udělat,“ nevšímal si jich Rudwolf.

Vašek zaťal pěsti a postavil se proti jeho rozložité postavě, která jej o půl hlavy převyšovala.

„Tak ty chceš, abych se vrátil pro svůj meč. Dobře!“

David mu pevně položil ruku na rameno. „Neblázni, zmrzneš! Nemusíš nám nic dokazovat.“

Vašek se nenávistně vpíjel do Rudwolfových žlutých očí.

„Nedovolím ti nikam jít. Ne v tomto stavu,“ řekl Polis. „Půjdu já!“

„Rozhodni se sám,“ vycenil Rudwolf tesáky.

„Tohle nemám zapotřebí,“ vyštěkl Vašek a zamířil do srubu. Dveře za ním práskly, až opadalo několik rampouchů z nízké střechy.

„Tak to bychom měli,“ usmál se David. „Půjdu s tebou, Polisi. Dáme dohromady výbavu – ve skladišti jsem zahlédl sněžné spací pytle. Když každý z nás vezme dvě termosky, nějaké jídlo, lano a brýle do mlhy, mělo by…“

Dveře srubu se otevřely. Stál v nich Václav zabalený v kůžích. V ruce držel sněžnice.

„Dojdu si pro meč,“ opovržlivě se podíval na Rudwolfa a ucedil, „mistře.“

Ostatní na něj zírali jako na zjevení. Rudwolf jen kývl. Vašek si nasadil sněžnice a klusem se rozběhl k hřebenům.

„To si tedy věří,“ zašeptal David a znělo to spíš jako otázka.

„Nebo se spoléhá na to, že ho z toho Rudwolf vytáhne,“ dodal zamyšleně Polis.

„Nevytáhne,“ pokýval hlavou Rudwolf. „Jestli to nezvládne sám, budete se moci vrátit domů.“ Potom nabral hrst sněhu a rozemnul ji mezi prsty, přivoněl k ní. „Pojďme dovnitř. Blíží se bouře.“

„To chceš říct, žes ho vyhnal do sněhové bouřky?“ rozčílil se David. „Jestli se nevrátí do západu slunce, tak za ním vyrazíme.“

Rudwolf pokrčil rameny.

„Přinutím tě,“ ukončil debatu David.

Tři páry očí sledovaly postavičku, jak se postupně zmenšuje, až docela zanikla mezi bílými kopci. Blížilo se k polednímu. Ve dvě hodiny nebe zčernalo a padla tma. Taková, která trvá až do druhého dne.

Večer zuřil vichr s nevídanou vervou, a když David vyšel s Polisem a Martinem před dveře, museli si tváře zahalit šátky. Ledové jehlice je bodaly do každého odhaleného místa a do očí vháněly slzy. Přikrývali si je rukama a potáceli se do bílé tmy. Ušli sotva pár set metrů a dál už to nešlo. Vichr řval a srážel je na kolena. Bleskově smetal jejich stopy. Nakonec měla záchranná výprava co dělat, aby se sama vrátila do srubu.

Vašek byl ztracen a hory si vybraly svou daň.

Itivanovu tlamu osvětlovala mrtvolně bledá záře mobilního telefonu. Zíral už dobrou minutu na displej, zatímco myšlenky se mu pohybovaly se zvláštní těžkopádností, na kterou nebyl zvyklý. Snad to bylo tím, že bylo kolem jedné a on před chvílí usnul a byl vytržen ze spánku zadrnčením mobilu. Jediného mobilu, který nechával zapnutý i přes noc.

Písmenka se mu propalovala do pečlivě upředených plánů.

„NEZVLADL TO. NESLO NIC DELAT. T.“

Itivan nakonec véčko zaklapl a tlapou ho roztočil na stole. Mimovolně mu po zádech přeběhl mráz, jak se jej dotkla smrt. Chlupy se mu naježily. Váhal, jestli má cítit bolest nebo výčitky. Rozhodl se pro výčitky a po kočičím způsobu mlčky vyčítal Václavovi, že zklamal Itivana i Paní. A sám sobě vyčítal, že neposlal někoho schopnějšího než Tibora.

Itivan byl pragmatik a realista. Smyslem chyb bylo poučit se z nich. Přemýšlel o tom, jak Její Výsosti oznámí, že zklamal.

O Praze bylo známo, že pro selhání nemá příliš pochopení. Mírně řečeno. Aby k nim nedocházelo, obklopovala se pouze těmi nejlepšími. Itivan si nervózně lízal kožíšek – jako když byl malý a konejšil se po výprasku.

Nejhorší bylo, že Paní měla i tak dost starostí. Ztratily se další hraniční štíty a pátrání zatím nikam nevedlo. Vypadalo to na dobře organizované profesionály. Lord Hradčan rozmístil hlídky u hlavních přístupových tepen, Praha byla ale tak velká, že zkrátka nešlo hlídat všechny výpadovky. Navíc se sabotérům dařilo být vždy jinde, než byly hlídky. Zatím ani jednou nezaútočili na chráněnou ceduli. Itivan se opět naježil nelibostí.

Znervózňovalo ho to. Znejišťovalo. Praha byla jeho město. Žil v ní většinu života, a to už bylo hezkých pár let. Znal v ní každý kout. A teď měl pocit, že se v ní usídlil strach.

Itivan vzal mobil do packy a opatrně jej vložil do koženého opasku s kapsami, který mu obepínal bedra. Seskočil na zem a přešel zpět k pelíšku z ortopedického latexu. Schoulil se do klubíčka a zavřel oči. O půl hodiny později ležel na zádech a neklidně se převaloval. Opasek ho tlačil. Po další hodině ho svědila záda, a když se mu po dalších deseti minutách začalo chtít na záchod, spánek vztekle vzdal.

Vytratil se z pokoje a vyběhl do očišťujícího mrazu. Noc se již přehoupla do druhé poloviny. Venku smrděl kouř z komínů, hvězdy ale zářily jasně. Od tlamy mu stoupala pára. Rozšklebil ji v úsměvu. Zahradami se vydal do podhradí.

„Půjdem ke mně, Alenko?“ šeptal mužský hlas. Itivan se přiblížil a s nechutí si prohlížel milenecký pár choulící se k sobě na lavičce.

„Já nevím,“ odstrkovala ho ona. „Vždyť tě ani neznám.“

„Ale je to už druhé rande!“ vyčítal on a dobýval se jí pod bundu.

„Počkej s tím,“ opile se zasmála. „Je mi zima.“

„Já mám doma teplíčko,“ vemlouval se muž.

„Já ale někoho mám.“

„Každej někoho má. To přece není vada na kráse,“ nepřestával.

V takových chvílích byli lidé Itivanovi odporní. Možná proto, že mu tolik připomínali kočky. Připlížil se až za ně.

„Aleno! Ty děvko!“ vykřikl tím nejhlubším hlasem, který dokázal v kočičích hlasivkách utvořit.

Muž dívku pustil jako rozžhavené železo. Vymrštil se na nohy a zíral do tmy.

„Vem si ho, Šercháne!“ zařval Itivan výzvu k boji a vyrazil vpřed.

Muž nerozhodně stál a mžikal očima do tmy. Itivan se odrazil a plnou vahou dopadl všema čtyřma muži na hruď a porazil ho. Rychlý levý a pravý hák a mužovu tvář zalila krev. Vřeštěl strachy a mával kolem sebe rukama neohrabanou silou jako větrný mlýn. Itivan měl co dělat, aby se těm pádlům vyhýbal. Odskočil do tmy a jen se díval, jak vyděšený muž křičí: „Tygr!“ a utíká dolů k Malostranskému náměstí a vábivým světlům civilizace.

Alena zírala do tmy. Stalo se to tak rychle, že se nestihla vyděsit. Itivan se tetelil vzrušením z vyhraného boje. Bylo to dětinské, hloupé, zbytečné, ale – uvědomil si se zadostiučiněním – ten hřejivý pocit uvnitř za to stál. Vítězně zamňoukal a po anglicku zmizel.

Procházel oblíbenými uličkami a nasával vůni města. Prošel se po Malé Straně, drobnou úklonou pozdravil sochu Bruncvíkova lva a přeběhl Karlův most. Dál po nábřeží. V jednu chvíli se mu zdálo, že dole u Vltavy zahlédl něco temného s rudýma očima. Nahrbil se a zaprskal. Sledoval tu věc. Držela se ve stínu. Pohybovala se tiše a těsně při zdi. Itivan se přikradl blíž, aby zjistil, co je zač. Náhle zavětřila a on ucítil, že si ho všimla. Vyrazila bleskovou rychlostí. Dlouhým skokem se vrhl za ní. Běžel podél řeky a věděl, že ji za okamžik dostihne. A pak cesta zahnula za roh a on jen tak tak zabrzdil pár metrů před otevřeným kanálem.

Po věci nebylo ani památky. Musela vklouznout do pražských stok. Itivan si opatrně měřil studnu kanálu. Něco se v ní hýbalo. Ze tmy jej probodávaly zlé oči.

Itivanova moc v kanalizaci slábla. Žila tam jiná stvoření, skrytá před denním světlem i očima lidí. Bylo to území nikoho, nebezpečné místo, kde bylo vše povoleno, žádný soudce nebyl tak hloupý, aby do něj strkal nos. Bylo to bahno, špína a zvratky města. Temný svět, který bylo lepší vytěsnit ze srdce a zapomenout. Itivan si povzdechl. Kdysi mu vzalo jedinou bytost, na které mu záleželo víc než na něm samotném…

Ucítil zlobu a nenávist, která se koncentrovala v kanálu, a bezradně couvl. Zklamaně zamňoukal a vyšplhal zpět na nábřeží. Chtěl setřást lepkavý pocit porážky, a tak jednu zastávku závodil s jedoucí tramvají. Řítil se dlouhými skoky, packami se jen lehce odrážel od země. Dorazil až ke Střeleckému ostrovu, přeběhl přes něj k Újezdu. Vydýchal se, zpocený v ledovém vzduchu. Posadil se na lavičku pod Petřínem a zapálil si doutník, aby se prohřál zevnitř. Vdechl zlatošedý kouř, převalil jej přes jazyk a vydechl ústy. Noc byla ledová královna. Po kočičích hlavách se potáceli opilci.

„Výválté sudý,“ řval jeden.

„Spartá, spartá,“ zpíval druhý.

Došli až k rohu ulice a procházeli kolem vysokého kruhového patníku.

„Hele, Tomáši,“ žvatlal muž. „To je legrační. To vypadá… že ta kočka kouří doutník.“

„Antoníne, ty seš úplně na káry! Ale nojo… Fakt to tak vypadá. To je legrační.“

„To bude asi nějakej zrakovej klam.“

„No jasně. Klam. A klam sem, klam tam, nám už je to všechno jedno…“

Opilecká písnička se vzdálila a Itivan bez zájmu otřel popel, aby zůstala žhavá špička. Už věděl, kam ho intuice tuhle noc zavede. Věděl, že neusne, dokud to místo nenavštíví.

Vyrazil vzhůru na Petřín. Nespěchal. Klusal s hlavou skloněnou k zemi. Protáhl se zchudlým křovím, které zima okradla o vše hebké. Jeho větvičky jej chytaly za kožich jako uschlé dětské prsty.

Prolezl dírou v kamenné zdi. Tuhle cestu znal jen on. Cestu na Skryté místo. S čenichem u země a nečekanou pokorou došel k velkému kameni. Půda kolem něj byla pokrytá oblázky a nerostla na ní tráva. Kámen z ní čněl jako obrovský šedý zub. Z jedné strany jej pokrýval lišejník, druhá byla hladká. Povrch rušil jen mělký nápis, jaký mohly vyškrábat za desítky hodin i drápy.

„Něco se děje,“ zašeptal Itivan. „Paní je nemocná a slábne. S každým ukradeným hraničním štítem jí někdo pouští žilou. Ďáblové temnot vylézají na povrch. Výzvědná síť nedokázala nalézt vraha jednoho ze Stovky. Muž, kterého jsem měl vycvičit, zemřel.

Něco se děje, Šklíbo. Bezdůvodně se mi ježí chlupy. Náhle začne splašeně bít srdce. Brní mě v kloubech. Cítím to.“ Vpíjel se očima do kamene a na dlouhou chvíli se ztratil ve vzpomínkách. „Je to prokletí, cítit, že se něco velkého blíží, a netušit, co to je.“

Itivan se zlehka dotkl čumákem studeného kamene. Seděl před hrobem, až obzor zbledl ranním sluncem a na vousech se mu zajiskřila rosa.

Vyšlo slunce a všudypřítomná běl se rozzářila milionem zrcátek. Zima dokázala být nádherná a všudypřítomná. Krb již vyhasl a srubu se zmocňoval chlad. Polis silou zatlačil do dveří. Musel se do nich opřít ramenem, aby se pohnuly. Odtlačil vrstvu sněhu, která je přes noc téměř do poloviny zakryla. Sníh vtrhl dovnitř a malá lavina pohřbila druidovy nohy v pantoflích.

Polis se zarazil. Zapomněl na boty a vyšel do sněhu, aby se rozhlédl kolem. Svět venku zalilo bílé moře. Muselo připadnout přinejmenším půl metru.

„Kdy přestalo sněžit?“ houkl za svá záda a rozzlobeně přibouchl dveře.

„Už před rozedněním,“ odpověděl unavený hlas. Rudwolf seděl na židli naproti vchodu. Zachumlaný do deky čekal celou noc.

„Proč jsi nás nevzbudil?“ vykřikl rozzlobeně Polis. „Už dobré dvě hodiny jsme mohli být v terénu.“

„Proč jsem vás nevzbudil? Dobrá otázka. Možná proto, že byla ještě noc.“

Polis si založil ruce v bok a z očí mu šlehaly blesky. „Tobě na něm vůbec nezáleží! Že ne? Chtěl ses ho zbavit!“

„Ano,“ odpověděl sklesle Rudwolf. „Chtěl jsem se ho zbavit.“

„Davide, Martine, Tibore!“ zakřičel Polis. „Vstávejte! Za čtvrt hodiny vyrážíme.“

„To nebude třeba,“ řekl Rudwolf. „Pokud nepřišel do této chvíle, už ho nenajdete.“ Zachumlal se hlouběji do deky a poprvé této noci zavřel oči.

Polis zaťal zuby, ale nic neřekl. Místo toho se začal oblékat do kožešin, výbavu měl již sbalenou z předchozího dne. Připnul si sněžnice a lopatou začal odhazovat zavátý vchod. Za deset minut byli jeho přátelé připraveni. Vyšli ven, propadali se do nového prašanu až po stehna. Bez sněžnic byla chůze nepředstavitelná. Když tu se najednou Polis ohlédl a nesrozumitelně vykřikl. Rozběhl se k západní hraně srubu, kde střecha nyní padala až k linii sněhu. Nahoře u komína ležela zpola zavátá postava.

Polis k ní doběhl a oprášil sníh. Během okamžiku k němu dorazili i ostatní. Vašek ležel stočený kolem komína. Byl nahý. Mezi sebou a zdivem si tiskl k hrudi meč. David ho zvedl do náručí, meč zůstal vězet ve Vaškových ztuhlých prstech. Čepel se svezla na stranu a odhalila rudý pás kůže a spálené chlupy na hrudi. Zdálo se, že Vašek nedýchá.

Přenesli jej rychle dovnitř a rozdmýchali oheň. Polis nervózně hmatal puls. Jemu samotnému bilo srdce tak, že když konečně zachytil slabé tepání, nebyl si jist, jestli to není jeho vlastní zdivočelá krev. Během pár okamžiků již napouštěli do kádě teplou vodu.

Tentokrát i Rudwolf přiložil ruce k dílu. Přidal do vody směs ostře čpících bylin, skláněl se nad tělem, když je Polis ošetřoval, radil mu, protože znal dobře hory a jejich nebezpečí. Omyli Vaškovo tělo od krve. Měl ji i za nehty, zdálo se ale, že to není jeho krev, protože na sobě neměl žádnou ránu. Oblékli mu vlněné rukavice a čepici. Pohřbili ho pod peřinami. Proseděli nad ním celou noc a den. Omývali ho teplou vodou, natírali hřejivým olejem, jemně masírovali omrzliny. Dávali mu pít čaj s horským medem, aby získal sílu. Polis měl s sebou několik náplastí s polštářky, a tak z nich vytvořil svaté symboly, které vylepil na Vaškovo čelo, hruď a podbřišek. Pokropil je vodou z Vltavy nabranou za Svatojánské noci, kterou s sebou vždy nosil jako artefakt poslední záchrany. Na oči mu umístil jízdenky z tramvají č. 7 a č. 12, jejichž trasy tvoří na pražském Andělu kříž, a zamumlal zaklínadlo.

Vašek byl podchlazený a vyčerpaný. Jen jednou otevřel oči, v šeru chvíli vypadaly jako žluté oči šelmy. Bloumaly vyhasle po pokoji, než se zase zavřely a Vašek upadl do mrákot.

Ve tři v noci přestal dýchat a oni jej museli přivést zpět. Rudwolf mu vlastními ústy vrátil život a masíroval mu hruď, dokud jej nepřinutil opět začít bojovat. Do rána získal Vašek spánkem přece jen nějakou sílu a šance na přežití vzrostla. Tehdy si šel Polis na pár hodin lehnout, Rudwolf trval na tom, že ještě zůstane vzhůru a půjde spát až po tom, co se Polis vzbudí.

Zvláštní byly spáleniny na Vaškově těle. Podle tvaru vypadaly, jako by je způsobila čepel meče. Ten však nyní ležel opodál, chladný jako obyčejná ocel.

Když se Polis probudil, Vašek stále ještě spal. Rudwolf mezitím klimbal na židli – i ve spánku se chvěl neklidem a zatínal prsty jako drápy. Chřípí se mu chvělo a tiše ze sna kňučel.

Uplynulo několik dní, než se Vašek konečně probral. Jeho oči byly modré jako dřív. Poznával je. I když slabostí stěží mluvil. Polis mu pohrozil, že jej přiváže k posteli, pokud se pokusí vstát. Starali se o něj, nejlépe jak dovedli. Kritický stav pominul a Vašek každým dnem sílil.

Vyptávali se jej na to, co vše té noci zažil, jak dokázal dojít až k meči a jak se dokázal vrátit. Vašek ale jen vrtěl hlavou. Vzpomínání mu působilo bolest. Jediné, co si pamatoval, byl bílý sníh bodající jako jehly, ukrutná zima a drápy. Dlouhé ostré drápy v bílé tmě.

„Vzpomeneš si později, nebo si nevzpomeneš vůbec. Není důležité, co se stalo, ale co se stane. Pamatuj na to, co jsem ti pověděl o realitě,“ řekl mu Rudwolf. Přišel za ním, když všichni spali, protože Vašek zatím zůstával ve srubu u krbu, kde bylo nejtepleji.

„Vzpomněl sis na náš rozhovor v čarovné jeskyni? Povolal jsi vlky?“

Vašek zavrtěl hlavou.

„Podstatné je, že jsi tady,“ rozhodl se Rudwolf.

„Na nic si nepamatuju. Když spím, mám divné sny.“

„Vrací se ti to? Cítíš je kolem sebe? Lovící smečku?“

„Já nevím. Cítím ty nejprimitivnější pudy. Strach. Hlad. Nenávist.“

„Poddej se jim. Dej svobodu šelmě, která je uvnitř.“

Vaškův hlas byl rozhodný a chladný. „Ne. Nechci dávat ničemu svobodu. Chci mít sebekontrolu. Chci rozhodovat o tom, co budu dělat. Nebudu loutkou duševní poruchy.“

Rudwolf naléhal. „Naučím tě, jak povolat přátele. Spáče, Slídila a Trhej. To jsou ti moji. Trhej je vůdce smečky. Bojovník. Má ostré a silné tesáky, je mrštný a nelítostný. Slídil umí vystopovat kořist, má nejjemnější čich a nejostřejší zrak. Nejlepší lovec, jakéhos kdy viděl. Vždy najde, co hledá.“

„A Spáč? Mistr v lenošení? Myslím, že znám svého favorita,“ zašeptal smutně Vašek.

„Spáč je šaman. Je to spirituální vlk. Orákulum snů. Pozná, jaké bobule jsou jedlé, jaké vřídlo má léčivé účinky. Sesílá sny, které nám mohou ukázat věci, co se teprve stanou. Společně smečka dokáže cokoli.“

Vašek se odmlčel. „Dřív jsem ti nevěřil.“

„Vím, že to bylo tvrdé, ale prošel jsi zkouškou. Dokázal jsi mi, že stojí za to tě učit, jak je k sobě povolat. Jak se s nimi dorozumět. Pomůžu ti získat jejich sílu.“

Vašek se odmlčel a promnul si unavené oči. Dlouho se na Rudwolfa díval. „Já nechci.“

„Pořád nevěříš, že existují? Po tom všem?“ zamračil se Rudwolf.

„Věřím. Ale nechci se od tebe už nic učit. Nahání mi to hrůzu.“

„Nesmíš zahodit svůj talent. Takový má jeden ze sta. Dostal ses zpět!“

„To je přesně ono. Ty bys těch devadesát devět nechal umřít. Nechci se stát něčím, jako jsi ty.“

„Přežijí jen nejlepší. To je příroda.“

„Já jsem ale člověk. Já jsem civilizace.“

Rudwolf zavrtěl nechápavě hlavou. „Copak si neuvědomuješ, že jsi jen malý krok od nezávislosti? Když budeš pilně trénovat a necháš mě, abych ti pomohl probudit latentní síly, staneš se… soběstačným. Pevným bodem v proměnlivém světě. Z kořisti budeš lovcem.“

Vašek zavrtěl hlavou. „Ty to nechápeš, viď? Chci zpátky svůj starý život. Nechci se brodit v krvi ani si hrát na hrdinu.“

Rudwolf si dlouze povzdychl. „Tohle pro mě není odpověď. Jsi vyčerpaný. Probereme to znovu, až se vyspíš.“ Odešel.

Vztahy Davida a Rudwolfa klesly na bod mrazu. Ti dva spolu přestali mluvit, vyhýbali se jeden druhému a žádná místnost pro ně nebyla dost velká. David navštěvoval Vaška ve chvílích, kdy u něj Rudwolf nebyl, a naopak. Vlčí muž si stále zachovával povýšenost, ale bylo vidět, že má radost z jeho zotavování. Vašek se odmítl účastnit dalšího výcviku. Přesto se k němu Rudwolf vždy posadil na postel a vyprávěl mu o smečce.

Po týdnu vstal konečně Vašek z postele. Zdálo se, že ruce i nohy mu budou sloužit jako dřív. Pouhý zápal plic vypadal jako velmi férová cena za poslední dobrodružství. Zatím se Vašek pohyboval jenom po srubu. O berlích, či bez nich. Jakmile to bylo možné, začal s Davidem znovu trénovat šerm.

Pořád se cítil jako nemehlo. Když ale držel meč, přímo fyzicky cítil, jak z jílce proudí do jeho paží jistota. Oblíbil si jej a měl jej neustále při ruce. Dokonce začal uvažovat o tom, že jej pojmenuje.

Spáleniny na hrudi se rychle zacelily, zůstaly po nich ale jizvy, na kterých už Vaškovi nerostly chlupy. Jizvy měly tvar run zobrazených na čepeli. Ani Polis netušil, jak mohly vzniknout, Vašek to ale věděl. Cítil to, když se čepel dotkla jeho kůže. Vybavily se mu vzpomínky na žhavý meč, předávající teplo jeho tuhnoucímu tělu. Víc útržky snů než skutečné vzpomínky, ale Vašek byl přesvědčen, že mu meč zachránil život. A pak tu byly záblesky paměti plné tesáků, drápů a chlupaté srsti, které zatlačoval do pozadí a snažil se je vymazat.

Jednoho dne za Vaškem přišel Polis. Druid byl poslední dobou nevrlý a prchlivý. Každá maličkost jej dokázala rozčílit a kvůli jeho náladovosti se mu osazenstvo srubu postupně začínalo vyhýbat. Dnes měl ale náladu překvapivě dobrou.

„Tak jak se zotavuješ, příteli? Co omrzliny, vrátil se ti cit? Otoky se neobjevily? Mažeš se ještě tím sádlem s cigaretovým popelem?“

„Copak se můžu nemazat?“

„To bych ti nedoporučoval.“

„Tak vidíš. Co potřebuješ?“

„Říkal jsem si, že vzhledem k tomu, že nebudeš pokračovat ve výcviku, nejspíš už brzo pojedeme domů.“

„To zní jako zbožné přání.“

„Přiznávám, že se mi po městě už stýská,“ řekl klidným hlasem Polis. Vzápětí se ale přestal ovládat a tlumeně zaklel: „Zatraceně! Nevydržím to v tomhle zapadákově už ani týden!“

„Jak jsme tu vlastně dlouho?“ zeptal se Vašek. „Dva měsíce?“

„Dva měsíce, třináct dnů a deset hodin. Napadlo mě, že bychom před odjezdem mohli oslavit Martinovy narozeniny.“

„Martin má narozeniny?“

„Zmínil se o tom jeho bratr.“

„Tak to je dobrý nápad. Takový civilizovaný, normální.“

Polis se usmál. „Věděl jsem, že se toho rád ujmeš.“

„Počkej?!“ tápal Vašek. „To pro něj mám vymyslet nějaký dárek?“

„Do zítřka je času dost. Určitě na něco přijdeš. Já půjdu zatím vyhlížet něco obrovského s křídly, co nás odsud co nejdříve odnese.“

Do místnosti vstoupil Rudwolf. Ve tváři měl zvláštní neklid, na který u něj nebyli zvyklí. „Dobře že tu jste. Musím obhlédnout revír. Mám špatný pocit.“

„Máš starosti?“ zeptal se Polis. „Starosti, o kterých bychom měli vědět?“

„Všechno je v pořádku. Chci se jen o něčem přesvědčit.“

„Řádí ti tu škodná?“ vyzvídal Polis.

Rudwolf se jen smutně usmál. „Buďte opatrní. Hory jsou plné nebezpečí.“ Po obědě si sbalil pár věcí do kožené torny a odešel.

Vašek absolvoval denní lekci šermu s Davidem. Za nepozornost si odnesl mělký šrám nad okem. Ranka trochu krvácela, ale mnohem víc Vaška rozčilovalo, že dělá tak malé pokroky. Představa, že jednou může na šermu záviset jeho život, mu naháněla hrůzu. Ať se snažil sebevíc, stále si připadal jako břídil, který se sotva naučil správně držet meč a vést několik základních seků.

Odpoledne bloumal po srubu a snažil se vymyslet vhodný dárek pro Martina. Procházel místnostmi, bral do ruky různé kousky podivného vybavení, hrabal v krabicích, otvíral truhly. Představoval si, co by asi mohlo budoucího rytíře a svůdce žen potěšit. Chtěl se poradit s Davidem, ale ten jen mávl rukou.

„Kdyby ses radši věnoval něčemu užitečnému. Můj bratr by si měl uvědomit, že dětství už minulo. Jediné dary, kterých by se mu mělo dostávat, jsou dary ducha a statečnosti.“ Znělo to vznešeně, ale Vaškovi to nepomohlo ani zbla.

Snad tomu chtěla náhoda, nakonec Vašek skončil před čtvrtými dveřmi. Stál před nimi a náhle věděl, že na ničem už nezáleží, že jeho výcvik je u konce a Rudwolf je pryč. Třeba za nimi najde vhodný dárek pro Martina. Váhal. Zdálo se mu, jako by jej k sobě volaly. Jako by slyšel tenký hlas, který mu v hlavě šeptá: otevři mě! Nakonec položil ruku na kliku.

V té chvíli si vzpomněl na pohádky. Princ stojí před třináctou komnatou. Svádí urputný a marný boj se zvědavostí. Věděl, že hrdina dveře nakonec vždycky otevře. Položí ruku na kliku stejně jako teď Václav, jemně stiskne. A… okamžik vzrušení pominul. Pustil kliku. On nebyl hrdina. Byl racionální člověk. Finanční analytik. Vášnivý hráč squashe. Nebude hrát podle pravidel toho tajného pokřiveného světa. Znamenalo by to přiznat, že se stal jeho součástí. Že se už nevrátí. To se nesmělo stát, protože to byla jediná naděje, která Vaška držela při životě.

Zašel se podívat do spodní jeskyně. Snad aby našel chvíli klidu v prostředí plném podzemní krásy. Nečekaně tam narazil na Tibora.

„Co tu děláš?“

„Uh – e?“

„Neboj, jsme sami. Potřebuju s tebou mluvit. Ukončil jsem výcvik, nemá smysl, abychom tu zůstávali déle. Měl bys o tom informovat Itivana.“

„Díky za radu,“ ušklíbl se Tibor. „Udělal jsem to už dávno.“

„Potřeboval bych taky poradit s dárkem pro Martina. Zítra má narozeniny. Polis si myslí, že bychom mu měli něco dát. Že to bude zpestření.“

„Když si to myslí Polis…“

„Já si to myslím taky. Samozřejmě,“ přerušil ho Václav. „A žádné vykrucování.“

Tibor se na okamžik zaposlouchal do ticha. Potom pokračoval šeptem. „A kvůli tomu riskuješ mé inkognito? Já nevím, tak mu dej třeba cvičenou myš. Nebo sepiš příručku o tom, jak balit holky. To by se mu mohlo líbit!“

„To těžko. Myslím, že si už jednu vyhlédl. Pojďme vymyslet nějaký opravdový dárek. Něco, co by ho potěšilo.“

„Tak to ti nepomůžu. Promiň, kamaráde.“ Tibor jej poplácal po zádech a odešel.

„Kamaráde,“ vyprskl do ticha Václav. Od zázračných krápníků, křišťálových hladin jezer a světélkujících stěn jeskyně se k němu vrátila výsměšná ozvěna.

Šel spát dříve než ostatní. Nechal je ve srubu hrát karty a vrhcáby, a aby měl klid, odnesl si matraci a přikrývky do světelné jeskyně. Kromě prvního týdne hladovění to bylo poprvé, kdy se tu rozhodl přespat. Sám. Dolehla na něj únava a nechtěl do pozdních nočních hodin čekat, až se Rudwolf vrátí z obhlídky revíru. Ležel v přikrývkách a přemýšlel nad dárkem, když si pro něj přišel spánek a s ním i sen.

Mraky se míhaly oblohou. Čas letěl s vichrem jako neřízená vzducholoď. Vašek stál uprostřed ledové pláně a zářilo z něj světlo. Stál na jednom místě, ale zároveň byl přítomný v každé molekule sněhu celého světa. Byl sněhem. Cítil sněžnice na své kůži. Vlastní klouzavé kroky ho lechtaly na zádech.

Na druhém konci pláně stál meč. Zabodnutý v ledu. Zabodnutý v jeho srdci. Náhle stál nad ním a držel jej za jílec. Vedle něj se skláněl čaroděj. „Ten, kdo vyjme čepel z ledu…“ Svět zbortila vánice. Bouře ledových projektilů ohlodala vše živé na kost. Vašek viděl sám sebe, jak se sněžnicemi běží po strmém hřebeni. Jak bojuje sám se sebou i s větrem. Víc zmrzlý než živý. Uviděl, jak se před ním zhmotnilo zapomenuté zlo. Temný pán podsvětí rozepjal paže jako ostří čepelí. Černé plameny stravovaly sníh, kdekoli se jej dotkly.

Všiml si jej na poslední chvíli. Vykřikl zděšením a vrhl se pryč. Kutálel se ze svahu dolů a smrt mu byla v patách. Černý stopař se k němu beze spěchu přibližoval, chvílemi se ztrácel v bílé temnotě bouře. Čtveřice pařátů se vynořila z mlhy. Vašek ztratil meč. Klesl na kolena. Smrt byla blíž a blíž… Pocítil děs. Ale hrůza, která ho jindy paralyzovala, v něm probudila divokost a nenávist. A náhle Vašek pozbyl lidství a díval se prázdnýma očima na to, jak nad jeho rameny prolétla dvě těla, zatímco třetí s ním smýklo a vláčelo jej pryč. Slyšel nenávistný řev a štěkot a vytí smečky, zvuky boje s černým démonem. Díval se na krev kolem sebe. Vlčí tesáky se blýskaly jako leštěná slonovina. Zaléval ho pach z rozevřeného chřtánu. Díval se do očí šelmy. A byly to jeho oči.

Vašek se s výkřikem probudil. Pot mu crčel z čela, tričko by mohl ždímat. Zabořil si ruce do vlasů a snažil se zklidnit splašený dech. Srdce mu bilo jako o závod. Co to bylo?! Minulost? Budoucnost? Sen… Jeho pronásledovatel jej ve snu našel. Vašek se otřásl. Co když to nebyl sen?! Mrákotně se postavil a zatočila se mu hlava. Došoural se k jezírku. Nabral vodu do dlaní. Viděl, jak se v odrazu jeho oči mění ze žlutých v modré. Dozvuky snu. Šplíchl si vodu do obličeje. Nabral novou a dlouho pil.

Co když je to zlé znamení?

Radši by na podivný svět náznaků a legend zapomněl. Rozhodl se, že si o tom promluví s Rudwolfem – pokud tedy už dorazil. Se zlou předtuchou odešel za ostatními do srubu.

Viděl je, jak tam stále sedí, jako by se nic nestalo. Tibor, Martin a David hráli vrhcáby. Polis něco sepisoval na svitek. Podle toho, jak se šklebil, to jistě byly výsostně důležité věci.

„Rudwolf?“ zeptal se jen Vašek.

„Ještě nepřišel,“ odvětil Martin a zvedl oči od hry. „Jsi v pořádku?“

„Měl jsem zlý sen. Chtěl bych si s ním promluvit.“

David zachřestil kostkami v kalichu a hodil. „Proč si nepřisedneš k nám a nepovíš nám o svém snu?“

Žárovky osvětlující srub zablikaly. Na okamžik zpomalil i větrák, který rozháněl vzduch u stropu. Podívali se na sebe. Do ticha škrábal jen Polisův brk. Světla znovu zablikala.

„To bude generátor,“ řekl David a vstal. „Asi dochází nafta. Je vedle v kůlně, dojdu se tam podívat.“

„Možná že…,“ začal Vašek. A najednou se to stalo. Světla zhasla. Uběhla sekunda táhlá jako med a jedovatá jako trn štíra. Do ticha se ozvalo cvaknutí stlačené kliky. Vstupní dveře vrzly a do místnosti vnikl ledový vzduch.

Vašek se přikrčil děsem, jako by mu nad hlavou zavířily noční můry.

„Lumiras Forte Flamberis!“ vykřikl Polis a v místnosti se zablesklo bílým zářivkovým světlem. Vycházelo z druidovy dlaně.

Tohle není sen, uvědomil si Vašek. Tohle je realita. Místnost zalévá bílá záře. U dveří se krčí ďábel.

Tak jsi mě přece našel, letí Vaškovi hlavou, zatímco se mu podlamují kolena. To už ale David stojí mezi ním a míří na tu věc mečem. Martin se rychle chápe vlastní zbraně a vzápětí stojí bratru po boku. Tibor vytrhl stůl a bez rozmyslu jej mrštil přímo proti stvůře. Polise Vašek nevidí, protože stojí za ním.

Netvor vyrazí proti stolu dvojicí pařátů a roztříští jej na kusy. To už se na něj přilepí David, který mu uštědří krátké bodnutí. Martin zaostává za bratrem jen o okamžik, dlouhý šikmý sek odrazí netvorův krunýř. Polis odběhl z místnosti. Uteklo stěží pár sekund, Vašek se stále nedokáže pohnout. Jako by ho zalili do betonu.

Rány na netvora jen prší, vzápětí ale vzduch zhoustne větrným mlýnem jeho pařátů. Panoši mají co dělat, aby v poslední chvíli uskakovali z jejich dosahu. Doplňují se. Zatímco Martin útočí, David pomáhá v obraně. Bestie utrpí několik drobných ran a vydechne černý dým, který polyká i Polisovo světlo. Zasáhne Martina pařátem do nohy a druhý mu vrazí pod žebro. Zvedne jej jako panenku a odmrští. Jeho tělo narazí do stěny srubu a zhroutí se bezvládně na zem. Tibor na bestii vrhá malé ostnaté koule, které musel vylovit z kapes. Měl bych něco dělat, uvědomí si Vašek. Ale co?

David křičí jako šílenec. Zapomíná na obranu a vrhá se přímo proti bestii. Jeho meč se rozmazává. Létá jako stříbrný blesk. Vašek konečně nahmatá runový meč a pevně sevře jílec v rukou. Opatrně přistupuje k bojující dvojici. Krok za krokem. David ani temný ďábel si ho nevšímají. Jsou tak zabraní do vlastního boje, že nevnímají nic kolem. Vašek se napřáhne a ze všech sil bodne. Jeho ránu v poslední chvíli odrazí pařát. Jako by byl ze železa, vřeští Vaškova mysl. Zkusí zaútočit znovu, ale prudký náraz mu vyrazí meč z ruky. Jeden z pařátů mu letí na krk, David jej v poslední chvíli zachrání, ale sám inkasuje zlou ránu do slabin.

Další dva pařáty švihnou po Vaškovi, když se stane něco naprosto nečekaného. Vašek se ohne jako luk. Unikne jednomu pařátu, druhý mu protrhne rameno. Vašek má zaťaté zuby, cítí mezi nimi krev. Vyrazí ve vražedné zuřivosti proti netvorovi s holýma rukama. Zdá se, jako by se vše zpomalilo. Jako by se vše odehrávalo v gelu. Zvuky jsou táhlé a nepodstatné. Vašek se obtočí kolem útočících pařátů a nasměruje pěst tam, kde tuší obličej bestie. Z jeho ruky září světlo, jako by se z ní stala vlčí hlava. Úder je strašný. Cítí, jak pod jeho ranou něco praská, a když se ruka vynořuje, je od krve a v dlani svírá cár démonova masa.

Vašek si náhle všimne, že podcenil pohyb jednoho z pařátů, který se dotkne jeho břicha. Zlehka jako pírko. V tu chvíli se děj rozletí neskutečnou rychlostí. Pařát mu roztrhne kůži a odmrští jej přes celou místnost. Vašek tvrdě narazí a upadne. Zkouší se vyhrabat na nohy, ale neposlouchají ho… Bože, to jsou snad vnitřnosti! Krvácí. Zvrací.

Polis stojí jen kousek od něj. Má zdviženou ruku a pronáší litanii. Prostor mezi ním a příšerou je plný suchého vzduchu a pachu elektřiny. Kabely elektrického vedení se trhají ze stěn. Svíjejí se jako hadi a mrštně se obtáčejí kolem temné postavy. Ta je nebere na vědomí. Stojí rozkročená a ve spodní dvojici paží svírá Davida. Horními mu cupuje hrdlo.

Tiborovi došly projektily, a tak křičí. „Pryč!“ Podívá se na Vaška, který leží na zemi v krvi a zvratcích. Ten pohled trvá půl sekundy – luxus, který si nemůže dovolit. Vzápětí se otočí a proskočí venkovním oknem.

Démon odhazuje Davidovo rozervané tělo. Zakrvácené drápy se svírají jako nůžky. Potácí se k Vaškovi a kabely svazující nohy praskají jako nitky.

Je konec, uvědomí si Vašek. Je pozdě utíkat. Dívá se na pána pekel. Má světle modré oči.

V té chvíli vybuchnou dveře a na zádech netvora přistane první vlk. TRHEJ! Druzí dva se vřítí vzápětí – jeden se zakousne stvůře do nohy a zkusí ji strhnout na zem. Trhej se sápe po hrdle. Čtvrtý bílý vlk je větší než ostatní. Postaví se na zadní, švihá pařáty a kouše tlamou, bojuje jako člověk. Netvor zakolísá pod deštěm zubů a pařátů. Černá krev z něj prší jako déšť. Vydá hrůzný řev a vší silou setřese vlky. Napodobí Tibora a proskočí oknem. Vlci letí za ním.

Vašek zírá na svět jako v oparu. Dokáže zaostřit jen na jednu věc, vše ostatní se mu mlží. Zvláštní, dosud necítí bolest. Adrenalin mu buší ve spáncích, zatímco mysl pluje ve vakuu, Vašek mlátí hlavou do stěny za sebou a křičí o pomoc.

Rudwolf se vrátil společně s Tiborem. Polis právě ošetřoval Martina. Rána pod žebry byla hluboká, nezbývalo než doufat, že nezasáhla plíce. Krev se v ústech neobjevila. Tibor si k Martinovi klekl a tiše mluvil. Nikomu to nepřišlo divné, protože ztráta inkognita byla v téhle chvíli naprosto zanedbatelnou věcí.

Vašek zasténal. Cítil teplou krev na břiše. Štípalo to. Rýhy od drápů mu připadaly hluboké, okraje ran rozšklebené. Polis u Vaška poklekl s dezinfekcí. Vašek zachytil jeho pohled a kývl. Bude to bolet.

Bolest vybuchla bílou explozí. Tak, že hlasitě křičel. Když znovu otevřel uslzené oči, klečel Polis s Tiborem u Davida.

Vašek měl vědomí již čisté, jen se stále nezvladatelně třásl. „Copak to nejde zastavit?“ chtěl říct, ale nedokázal přes jektající zuby promluvit.

Rudwolf vzal Vaška za ledové třesoucí se ruce a sevřel je v horkých dlaních. Po skráních mu stékala krev. Vlastně z mnoha ran na jeho těle vytékala krev. Nezdálo se, že by si jí všímal.

„Jsi v pořádku?“

Vašek otevřel ústa, ale slova ne a ne vyjít.

„Jsi v šoku. Neboj se.“ Položil mu ruku na rameno a klidně k němu mluvil. „Tvá zranění nejsou vážná. Ta věc je pryč. Musíme se dát dohromady a dostat tě odsud.“

Vašek naznačil hlavou pohyb ke dveřím.

Rudwolf sklopil oči a zavrtěl hlavou. „Musíme zachránit alespoň Martina.“

Tibor telefonoval Itivanovi. Jeho zvýšený hlas doléhal až k Vaškovi.

„Ano, je to naléhavé. Dostaňte nás pryč! Bylo to tu. Ta věc, o které jste mluvil. Ano, máme ztráty. Vlčí muž? Je v pořádku. Ano, co nejrychleji. Je mi to jasné, počítám s tím. Zodpovím si to. Děkuji, pane.“

Vašek se třásl. David, který si s ním ještě před chvílí povídal, ležel mrtvý dva metry od něj. Ledový vzduch proudil rozbitým oknem, z těla slabě stoupala pára.

Už nikdy se z něj nestane rytíř. A jestli zemře i Martin… Vašek pomyslel na to, že mají nejspíš rodiče, a otřásl se.

„Polisi, ty je oba uzdravíš. Vím to. Stejně jako jsi pomohl kdysi mně. Jen se musíš víc snažit,“ naléhal na druida. „Musíš se víc snažit!“

Polis mlčel. Pracoval dál. Rukávem si otíral pot z očí a Vaška si nevšímal.

Uběhlo dalších pár hodin, ve kterých Martin bojoval o život. K smrti unavený Polis se sesunul vedle Vaška na pohovku. Rudwolf byl na všech místech najednou. Pohyboval se nervózně jako kvočna bdící nad kuřaty. Krev na jeho těle zaschla a vypadala teď spíš jako válečné tetování. Tibor vyhlížel před srubem k obloze a každou chvíli kontroloval telefon. Nikdo z nich se nevzdaloval od srubu dál než na pár metrů.

„Jak mu je?“ zeptal se Vašek.

Polis zavrtěl hlavou. „Davidovi by nepomohla ani živá voda. Ta věc mu skoro utrhla hlavu.“ Odmlčel se, zatímco na něj Vašek nevěřícně zíral.

„Ten démon šel po mně. Víš to vůbec?“

Polis kývl. Tvář měl šedou vyčerpáním, oči zapadlé a bez lesku. „A co?“

„Nedělej, že to nechápeš, šel po mně!“

Polis mu ale neodpověděl a místo toho pokračoval. „Martina jsem stabilizoval. Teď to záleží na něm. Jak jsi na tom ty?“

Vašek si vzpomněl na vlastní břicho a sevřela ho obava. „To sis vzpomněl brzo, Polisi. Přišlo mi, že to hodně krvácí. Byl bych klidnější, kdybych věděl, že nemám třeba nějaké vnitřní zranění.“

Polis Vaška přejel pohledem. „Nemáš. Nic to není.“

„To je diagnóza, nebo co? Po vyšetření pohledem?“

Polis se zarazil. Přivřel oči a pokusil se získat klid. „Ano, to je diagnóza.“

„Martina jsi taky vyšetřil jenom očima?“ dotíral Vašek.

Polis se s překvapivou rychlostí natáhl a vrazil Vaškovi pěstí tak rázně, že mu hlava odskočila a narazila do zdi. Druid si třel klouby v dlani druhé ruky. Zuby měl stisknuté, na čele mu tepala žíla. Potom sáhl do šuplíku stolu a hodil Vaškovi do klína špulku niti. „Tady máš jehlu a nit. Sešij si tu kůži. A udělej to pořádně, jinak se to zanítí a budeš mít hnusnou jizvu.“ Potom vstal a vyšel ven.

Vzduch v místnosti byl plný sladkoslaného pachu smutku a beznaděje.

„Do večera pro nás přiletí transport. Musíme se udržet,“ řekl bledý Tibor a zaklapl mobil.

Vaškovi se třásly ruce. David byl mrtvý a Polis s tím nechce nic dělat. Oči se mu rozmlžily – nit do ouška jehly navlékal snad dvě minuty. Nakonec se to podařilo a on začal vyšívat. Bolelo to jako čert. Nevěřil tomu, že si opravdu zašívá vlastní břicho. Slzel vzteky, a zároveň byl za tu bolest rád. Bolest očišťovala. Na seznam jeho viny přibyl další nesmazatelný vrub. Další člověk zemřel, aby on žil. Zarýval si jehlu do kůže a masa. Stahoval okraje rány k sobě. A mezi zuby drtil jako kolovrátek: dobře-ti-tak-dobře-ti-tak-dobře…

Noc se změnila v ráno. Vyčerpaně polehávali a posedávali. Snažili se šetřit síly. Rudwolf byl neustále na nohou, jeho vlci se občas mihli v dálce. Na stráži.

Odpoledne jim Tibor konečně sdělil, že se mají přesunout do dopravníku. Letecká bestie měla přiletět co nevidět. A jak s obavou řekl: „Až dorazí, nebylo by dobré být mimo železnou klec. Bude po cestě vyhladovělá.“

Rudwolf je překvapil, když jim oznámil, že zůstává v horách. Loučení bylo krátké.

Stiskl každému z nich ruku.

„Je škoda, že jsi nenašel sílu dokončit to, co jsi začal,“ řekl Vaškovi.

„Mám vlastní hlavu. Nebudu hrát podle vašich pravidel. Podívej se, kam mě to zase zavedlo!“

„Máš tvrdou hlavu. To je všechno. Být proti pro mě není žádný postoj.“

„Jak je libo,“ ušklíbl se Vašek.

„Stejně už nezastavíš, co jsi uvedl do pohybu,“ usmál se Rudwolf tajemně a smutně.

„Co ty dveře? Ty čtvrté?“ zeptal se Vašek.

„Nepodíval ses za ně, viď? To je dobře. Když jsi přijel, zavřel jsem za nimi veškerý tvůj strach o vlastní život. Tíseň z toho, že jsi jiný než ostatní. Děs, že budeš směšný. Tvou věčnou zvědavost a samolibost. Chceš se tam ještě podívat?“

Vašek zbledl a mlčel. Mimoděk si položil ruku na místo, kde pod oblečením na břiše vyvstávaly křivé stehy.

„Následuj mě,“ vyzval ho Rudwolf. Vašek se za ním potácel temnou jeskyní a snažil se nevnímat bolest. Stehy ho táhly. Došli až k železem pobitým dveřím.

„Otevři.“

Vašek chvíli váhal. Podíval se na Rudwolfa, ale jeho výraz byl neproniknutelný. Stiskl kliku a otevřel. Za dveřmi nebylo nic. Vůbec nic.

6. kapitola

Jak zima přišla, tak i odešla. A nastalo jaro. Praha, špinavá a zvetšelá kostra osamělých nocí, se zachvěla jako mrtvola ožívající posmrtným životem červů a mnohonožek. Na větvích stromů se nalily pupeny, slunce majetnicky zkoumalo říši, která tak dlouho ležela ladem.

Často pršelo, až byly kočičí hlavy kluzké a kočky mokré. Špice věží bez milosti trhaly nízká jarní mračna, která obtížená deštěm klesala a šťastně si párala vypasená břicha. Nad Jiráskovým mostem se rozlétla duha, odrazila se od hladiny Vltavy a přeskočila Střelecký ostrov a most Legií, aby dopadla někde na obzoru u Josefova.

Bylo jaro. Hrad trůnil nad Prahou s královským nadhledem. Hemžení v ulicích připomínalo rej mikrobů a bakterií chřipky, které právě vyhlašovaly džihád. Jak se všechno probouzelo, první milenci začali vysedávat na petřínských lavičkách a osahávat jeden druhého, ptáci stavěli hnízda na nejnesmyslnějších místech a nevěrní řidiči přezouvali jedny pneumatiky za druhé. Praha se obrozovala. Sochy na Karlově mostě stály vyrovnané jako vojáci Boží, jenom Bruncvík nebyl ve své kůži a jeho lev byl neklidný a rozmrzelý, jako by jej instinkt divokého zvířete varoval před dobami, které brzy přijdou.

Bylo jaro. Do ulic vtrhli kameloti a blázni na kolech. Potící se lidé si rozepínali kabáty, protože ráno nikdo netušil, jak bude odpoledne. Nad městem visela inverze. Psi kadili na chodníky. Praha voněla životem, přestože se chvílemi dusila špínou, kterou dřív skrýval sníh.

Bylo jaro a život byl příšerný.

Proběhlo to příliš rychle, letělo hlavou Václavovi. Příliš rychle. Stál teď před Lennonovou zdí na Malé Straně. Držel v ruce meč a očima hledal protivníka. On, Václav. Před pár měsíci finanční analytik, obdivovatel ženské krásy, milovník komiksů a vášnivý počítačový hráč stál kousek od známého místa, které v Praze platilo za symbol míru. Přesto, nebo snad právě proto, se stalo metou dvorních soubojů. Svíral v potící se dlani meč. Čekal ho souboj na život a na smrt. Kvůli malichernosti. Slovní urážce.

Svět se změnil. Nebo se změnili lidé? Uvažoval nad tím, kdy se to přihodilo.

Když je před několika dny podivný létavec přinesl, rozloučil se s ostatními a byl eskortován do své staré cely. Vašek pochyboval, že by ho kdokoliv z členů výpravy chtěl ještě někdy vidět. Vinili ho z Davidovy smrti, to bylo víc než jasné. Vašek jen doufal, že Martin přežije a nepřipojí se k už tak dost dlouhému seznamu lidí, kteří kvůli němu přišli o život. Svým způsobem byl rád, že zraněný panoš nebyl při vědomí a nemohl tudíž Vaškovi nic vyčítat.

S Polisem se rozloučil krátkým stiskem ruky.

„Chtěl jsem se omluvit za to, že jsem tě udeřil. Cítím se, jako bych praštil sebe,“ řekl mu druid a tázavě se na Vaška zadíval.

„To já se omlouvám, Polisi. Je mi trapně. Bylo tam tolik krve… Myslel jsem, že umřu,“ odpověděl tiše Vašek.

„Ještě se potkáme. Možná to nebude brzy, ale cítím, že se naše cesty ještě zkříží. A co se týče naší Paní… uvidíš ji dřív než já. Vyřiď jí prosím mé nejvroucnější pozdravy.“

Vašek kývl.

„Se mnou se neluč. Jdu s tebou,“ předešel ho Tibor. „A nezapomeň. Já šlapat. Ty mluvit.“ Tibor si nešikovně odplivl, že mu zůstala slina viset na bradě. Nemotorně si ji utřel rukávem a rozmazal si ji po tváři. „Jejda.“

Vašek zavrtěl hlavou.

O hodinu později už seděl u známého mahagonového stolu a mžoural do kočičích očí. Připadalo mu, že všechny svíčky v místnosti svítí pouze jeho směrem. Svět se propadal do rozostřených teplých stínů a na hranici slyšitelnosti se ozývalo šustění hedvábí. U lustru hřadovalo několik nočních můr, nemluvných svědků podvečerní schůzky. Místnost byla ospalá a stejně působil i Itivan, který si tlapou podpíral hlavu. Měřil si Vaška očima bez výrazu.

„Kdo to je?“ vřískl znenadání kocour. „Ten, kdo po tobě jde. Musíš mít přece nějaké podezření!“

Vašek pokrčil rameny.

„Kdybys viděl, jak zuřil sir Hradčan, když mu vrátili jeho panoše. Radši si přej, abys opravdu nic nevěděl! Kdyby se provalilo, že si něco necháváš pro sebe…“

„Nic netajím. Vždyť mi jde o krk!“ bránil se Vašek. „Když se mě na to ale ptáte, tak jste asi taky nic nezjistili. To mě tedy dost štve. To se mám pořád jen schovávat a utíkat?“

„Pořád ne.“

„Máte pravdu. Její Výsost mi slíbila, že mě toho černého znamení zbaví. To by mělo zabrat i na pronásledovatele.“

„O tom nic nevím. Že by měla její Výsost nějaké utajené schopnosti?“ pochyboval kocour.

„Možná že to neudělá přímo ona. Přivede mi nějakou dvorní čarodějnici. Ta udělá čáry máry, ke mně čelem, k lesu zády. A bude.“

„Čáry máry,“ ujistil se Itivan. „Ty ses vůbec nezměnil. Bohužel, musím dodat. Jsi stále ten nafoukaný hlupák, se kterým jsem se před pár měsíci loučil.“

„Mňau,“ řekl pomalu Vašek.

Itivan se zamračil. Naježil srst, na packách mu vyjely drápy. Vypadal náhle hrozivější a větší. Ovládl se ale a promluvil klidně… „Proč mě provokuješ?“

„Já, a provokovat vás? Kočku? Absurdní představa.“

Několik věcí se stalo téměř zároveň. Zahrnovaly činnosti jako vymrštění se, švihnutí drápy, sražení a pád na záda. Vašek se stal hrdinou právě té poslední. Ležel přiražený k podlaze, na jeho hrudi seděl Itivan a třásl se zlostí. Tesáky měl odhalené a pracku se čtyřmi skalpely napřaženou k seknutí.

„S některými je to lehké,“ syčel Itivan pár centimetrů od Vaškovy tváře, zatímco se mu drápy přibližoval k očím. „Někteří zaberou dost času, ale nakonec se podřídí. Občas se ale najde někdo, kdo neumí hrát podle pravidel. Takoví lidé většinou nežijí moc dlouho.“

„Jen jsem vás zkoušel,“ sípal Vašek a odtahoval se z dosahu drápů nejdál, kam dosáhl. „Jste vážně rychlej,“ blekotal a měl vztek. Reflexy, na které se spoléhal, jej nechaly na holičkách. Nefunguje to, zjistil zklamaně.

„Nechápu, jakou máš v tom všem roli ani proč jsi ještě naživu, když dobří chlapi umírají. Nebýt toho, že tě Paní potřebuje, stěží bys odešel po svých,“ syčel Itivan. Potom se odtáhl a s grácií lorda se vrátil na své křeslo. Z pouzdra vyklepl doutník a seřízl mu špičku. „Nedaří se jí zrovna nejlépe. Opovaž se ji obtěžovat zbytečnostmi. Přijme nás dnes večer, tak se do té doby laskavě nedostaň do žádného maléru.“

Vašek měl vztek. Z každého střetu s Itivanem vyšel jako poražený.

Zatímco dříve ve svůj „nový život“ odmítal uvěřit, nyní ho nenáviděl. Každou chvíli se ho někdo snažil zabít, většina ostatních se mu vysmívala nebo jej nesnášela. Jeho znalosti a jemné umění vydělávání peněz mu byly k ničemu. Nebyl zde nulou, to bylo jasné. Byl záporným číslem o mnoha řádech.

Díval se na Itivana a přišlo mu, že přenést na něj vinu za to, jak mizerně se cítí, vůbec není špatný nápad.

Ještě nebylo tak pozdě. Vašek se toulal po Hradě a toužebně se díval k jeho střežené bráně. Zatoužil odsud vypadnout, opustit všechno a všechny a zjistit, co se stalo s Marcelou, zajít do práce a pozdravit kolegy, které dříve nesnášel. Zatoužil zajít do supermarketu a jenom korzovat mezi horami zboží a vědět, že si cokoli z toho může dovolit. Zatoužil sednout si do auta a pořádně se projet, vytáčet motor do červených a cestou zavolat Bohoušovi, aby sehnal trávu a nějaké holky. Cítil ale, jak ho neustále sledují neviditelné oči.

Ne, na útěk bylo dosud brzy. Tušil, že by ho našli, ať by utekl kamkoli. A pak tu byla ještě jedna věc. Satan olizovaný černými plameny, který se možná skrýval hned za hradbami. Vašek propadal beznaději.

Vyrazil se alespoň projít po Hradě mezi turisty, sednout si na chvíli do hospůdky a potkat lidi. Opravdové normální lidi. Nagelované trouby, co sedí na baru a pijí jednoho panáka za druhým. Skejťačky v plandavých bundách, s vlasy nabarvenými na černo a očima podtrženýma výraznými linkami. Štamgasty posedávající u stolu v rohu a ucucávající desítku. Studenty v černých rolácích u rumu a dýmky a všechny normální lidi uhnané z práce a všedních nicotností, lidi, co si zašli na procházku na Hrad.

Zamířil k první restauraci, kterou míjel. Prošel kolem výčepu a vnořil se do zakouřeného lůna lokálu. Cítil se divně. Po bezmála třech měsících v horách ho kouř štípal do očí. Prostředí mu přišlo hlučné. Vybral si volný stůl, sedl si a automaticky přisunul papírový podtácek.

V druhé místnosti byl dav. Panovala tam bujará zábava a zaznívaly odtamtud výkřiky i zpěv. Vaškovi bylo hned líp. Slyšel mocný hlas, jak lehce překonává hluk hospody a otřásá jí v základech. „Nyní vám zazpívám baladu, kterou jsem právě složil,“ vykřikl anonymní pěvec z lidu, a aniž by čekal na pobídky nebo protesty, začal zpívat.

Že do lněných plen jsi kal?
A hedvábí jsi nepoznal?
Že košilka tvá plná děr?
Však získals ryzí charakter.

Ať bohatý, či chudá myš,
když ke rtům korbel přiložíš,
každý bys vůni cítit měl,
neb pro všechny je stejný chmel!

Ať bohatý, či chudý zas,
ponoří v hutnou pěnu nos.
Každý by pivo chutnat měl,
neb bez piva je krutý žal.

Protesty ozývající se ze všech stran sílily. „Je to bída! Dyk se to nerýmuje! Měl a žal!“ „Kolik ti mám zaplatit, aby ses šel domů vyspat?“ „Nebo vycpat?“ „Objednejte mu někdo panáka, ať zavře klapačku!“

Muž se však ďábelsky zachechtal. Mocně se napil piva a otřel pěnu hřbetem ruky. Prsty znovu udeřil do strun, až se zmučená loutna rozdrnčela na celý lokál.

Ať liberál, co nezná ctnost,
či konzervativec na věčnost,
budoucnost stejnou budou mít,
ke stolu sednou-li pivo pít.

Ať intrikán, či hrdina,
každý z nich slabou chvilku zná,
prolijí krkem piva sud
a lamentují na osud.

„Ale, nekecej?“ „Pojď sem!“ „Lepší!“ hulákala hospoda. Povzbuzovaný pěvec svižně vyskočil na stůl, což byl při jeho obrovité postavě úctyhodný výkon. Sálal muzikálností jako maják.

Ať sukničkář, či sukna muž,
tak rozdílní v svých postojích,
když na stůl třískne žena líh,
rozpustí rozdíly v sklenicích.

Když filozof a prosťáček,
postaví před sebe panáček,
stejným jazykem za chvíli,
pletou ve shodě opilí.

Na světě mnohé zahoří,
vady a války a příkoří,
však kdyby pití byla ctnost,
svět lepším stal by se, zdá se, dost.

Jen jedněm pánům přebývá,
co jiným chybí, to je jisté.
Chlastají od rána k večeru,
každý den – parlamentaristé.

V hospodě propukl dunivý jásot a řehot. Ozývaly se jadrné poznámky a objednávky na rundy se jen hrnuly. Vašek zíral s otevřenou pusou na Patrika Dodnara, který seskočil ze stolu a jenom zářil. Tedy do chvíle, než si Václava všiml. Nešlo dělat, že se neviděli. Oba to věděli.

Dodnar se k Václavovi vydal v jedné ruce s korbelem, v druhé s loutnou. Našlapoval tvrdě, zlostně a energicky.

„Ani nevíš, jak mě zaráží, že jsi ještě naživu a těšíš se plnému zdraví. To je velké překvapení,“ sdělil mu s nepokrytým nepřátelstvím Patrik.

„Po příšerné šou, kterou jsem právě přetrpěl, si už zdravím nejsem jistý,“ usmál se ledově Vašek. Cítil se kurážný a dvě piva, která stačil rychle vypít, mu pomohla. Hned pokračoval. „Ale neměl bych na tebe být tak přísný. Někdo rád dělá lidem kašpara. Svým způsobem rozdáváš radost. Sice bandě ožralů, která si to zítra nebude pamatovat, ale… kariéru si člověk nevybírá, ne?“

„Společnost posledního ožraly je mi stokrát milejší než rozmluva se zbabělcem,“ odsekl Dodnar.

Vašek zbledl. „Nejsem zbabělec. Vůbec netušíš, proti čemu stojím. Nic o tom nevíš!“

„Ne? Tak to se o tobě asi vyprávějí samé nesmysly. Nic si z toho nedělej. Lidé toho napovídají. Když si vezmu jen to, co o tobě říkám já. Za chvíli mi to vydá na docela slušnou frašku, kterou začnu vyhrávat po hospodách. Má to jen jeden háček. Nějak si nechci brát tvé jméno do úst. Chutná jak hovno.“ Patrik se otřásl.

Vašek na něj mlčky hleděl. Stisknuté zuby, zaťaté pěsti. „Přišel jsem nedávno o přítele. Zabil by tě i pro menší urážku.“

„Ale,“ vysmíval se mu Dodnar a rozhlížel se po okolí. „Snad mi to ptáče nechce vyhrožovat? Zdá se, že kolem sebe žádné přátele nemáš. Měl by ses rychle schovat mámě pod sukni.“

Vašek zbledl ještě víc. „Platí ještě ta výzva na souboj?! Nebo se bojíš, zbabělče!“

Dodnar se ošil a rozhlédl se po okolí. Přiškrceně zašeptal. „Tohle mi už nikdy neříkej. Nikdy. Pokud nechceš umřít. Tisíckrát rád bych tě zabil. Ty si ale jen hraješ. Máš za sebou mocného ochránce, viď? Ale buď opatrný, maličký, protože i Patrikovi jednou dojde trpělivost. Doma o mně říkali, že mám výbušnou povahu. A doutnák už dýmá…“

„Nebudu se za nikoho schovávat. Je to jen mezi námi!“

„Dobrá, Václave. Jen ty a já. Zítra v poledne. Před Lennonovou zdí. Jestli se na ten souboj dostavíš, zabiju tě se ctí a odvolám i toho zbabělce. Aspoň jednu věc bys mohl v životě udělat pořádně.“

Vašek kývl. Otočil se a odešel bez zaplacení z hospody. Na ulici se nadechl studeného vzduchu a zatočila se mu hlava. Bylo mu na zvracení. Měl takový zvláštní pocit, že se k němu něco strašnou rychlostí blíží a za okamžik ho udeří. A bylo to tady! Co to proboha udělal?! Proč jednou nemůže držet tu zatracenou hubu!

S kroutícími se střevy se odebral zpět do své komnaty v Lobkovickém paláci. „Třeba to vyhraju,“ řekl si a snažil se zpomalit bušící srdce. „Musím pamatovat na všechno, co mě David a Rudwolf naučili. Musím vypadat sebejistě. Hlavně to předem nevzdávat. Nedovolím tomu idiotovi, aby mě zabil! Mám přece šanci… Vím, že mám,“ šeptal do ticha hradní toalety.

Zlacené křeslo se sametovým polstrováním bylo pohodlné. Praha se do něj choulila zahalená v mušelínovém plášti, upíjela víno a sledovala pódium. Prezidentská lóže kolem ní přetékala zlatem, rudé, nařasené závěsy ji lemovaly jako nebesa. Praha upírala oči kamsi dolů. Přetékaly vzpomínkami.

Bylo šero. Všechna světla ozařovala pódium.

Vilém Heš coby Papageno se právě holedbal, že to on zabil hada, který usiloval o život Tamina. Operní árie byla hravá až do chvíle, kdy z nedalekého hradu vyběhly tři dívky, služebnice královny Noci. Jejich hlasy se střídaly, proplétaly se v jednoduché harmonii, podtržené smyčci, škádlivě i svůdně.

Národní divadlo bylo šerozlaté. Řady sedadel vyrovnané jako čestná stráž, jako prázdné oči vzdávající poctu jedinému divákovi.

Dívky právě zamkly Papagenova lživá ústa na zlatý zámek a předložily Taminovi obraz Paminy, spanilé dcery královny Noci. Tamino zasažen její krásou zazpíval procítěnou árii.

Za dveřmi lóže se ozval tichý zvonek. Po chvilce vstoupil Itivan. Hluboce se poklonil a setrval v úkloně. Praha doposlouchala part, aniž by vzala jeho přítomnost na vědomí. Možná že byla zasněná. Ztracená v minulosti. Unášená na vlně zážitku. Možná se zlobila.

„Posaď se, lorde Itivane,“ řekla Praha a pokynula k pódiu. Nejdřív utichl orchestr a hned na to i sólisti. Uctivě vyčkávali, než jim naznačí, aby pokračovali.

„Nezasloužím si radost ze tvé společnosti, má Paní. Zalykám se hořkostí, protože jsem tě nadvakrát zklamal. Poprvé, když jsem ti přinesl zprávu, že tvůj chráněnec zemřel při výcviku.“

„Ukázalo se ale, že ses mýlil. Mýlit se je lidské.“ Odkašlala si. „Víš, jak to myslím.“

„Ano, Paní. Bohužel nastaly okolnosti, o kterých jsem tě již informoval. Ten podivný mstitel ho vysledoval až k mistru Rudwolfovi.“ Itivan se zakoktal. Viditelně se mu o té záležitosti mluvilo špatně. „Nedokážu to pochopit, Výsosti. Ať to ale probírám z jakékoli strany, zdá se… tedy vypadá to tak… že muselo dojít k úniku informací v mém resortu. A následkem toho výcvik nemohl být dokončen.“

„Co tím chceš říct?“

„Nemáme vlka v kožichu beránka, jak sis přála. Abych se vyjádřil přesně, je to beránek v perfektně padnoucí jehněčí vestě.“

Praha se odmlčela a přemýšlela. „Selhal jsi. Co čekáš, že teď udělám?“

„Má Paní, dovol, abych ti nabídl svůj titul i život. Přijímám plnou zodpovědnost.“

Praha se na něj zkoumavě zadívala. „Tolik let mi sloužíš, věrný Itivane. Mnohokrát jsi prokázal své kvality. Nezapomínám na ty, kdo stáli na barikádách, když propuklo povstání.“

„Má Paní. Jsi příliš shovívavá,“ skočil jí do řeči Itivan.

„Musím tě ale potrestat, aby ses netrýznil výčitkami. Jistě i lord Hradčan bude požadovat satisfakci. Miloval svého panoše jako vlastního syna.“

Itivan se jí podíval mlčky do očí a poznal, že ona ví, co ví i šéf tajné služby. Kromě nich dvou už to věděli jen dva lidé, z nichž jeden byl lord Hradčan a druhý zemřel při porodu.

„Hněv lorda vojevůdce bude strašný, až spravedlivě dopadne na hlavy viníků. Vynasnažím se zjistit totožnost vraha. Už na tom pracuje mnoho mých lidí…“

„Zatím však bez výsledku.“

„Zatím bohužel bez výsledku. Nemám jich tolik, kolik bych potřeboval. Zabýváme se v současnosti mnohem důležitějším úkolem.“

Zamyslela se. Opřela si černě nalakované nehty polepené stříbřitými hvězdičkami o spodní ret. „Ano, vím. Snažíte se polapit ty zloděje hraničních štítů. Tedy,“ nadechla se, jako by okamžik sbírala odvahu. „Přesuň polovinu agentů na pátrání po tom, kdo se snaží zavraždit Václava a cestou zabíjí mé lidi.“

„Ale co zloději, má Paní?!“ vyhrkl Itivan. Sklouzl ze židle a padl všemi čtyřmi na kolena. „Mysli prosím především na své bezpečí. Už jsme jim na stopě. Obávám se, že se jedná o spiknutí. Začínáme stahovat smyčku.“

Praha přivřela oči v milém úsměvu. „Tohle na tobě miluji, Itivane. Jsi skutečný přítel. Nuže, odpouštím ti plně tvé provinění. Tak zní mé rozhodnutí. Přehodnocovat důležitost úkolů ale nebudu. Václav je důležitý.“

„Ale čím, Paní? Upřímně si nedokážu představit neschopnějšího člověka.“

„Už dvakrát se mu podařilo přežít setkání se mstitelem. Věř mi, něco v něm je. Ještě sehraje svůj part.“

Itivan zkroušeně mlčel a byl rád, že kočky nedokážou plakat. Jeho milovaná Paní odmítala Itivanovu starost o své bezpečí. Místo toho mu poručila, aby ztrácel čas s někým, kdo nestál za zlámanou grešli.

„Vždycky jsem ti věřil. Nezbývá než věřit i tentokrát,“ uklonil se Itivan.

Praha mu jemně pokynula hlavou. „Víš co? Mám nápad. Když nemáme vlka skrytého v beránkovi, uděláme to naopak…“

Kocourovi se rozzářily oči. „Už ti rozumím! Postarám se o vše potřebné.“

„Kde teď je? Stojí venku?“

„Ano, má Paní. Čeká na audienci. Jsi ale unavená, nemusíš…“

„Přijmu ho.“ Kývla na hudebníky a zpěváky, ať pokračují.

Když se za Itivanem zavřely dveře, zhroutila se do křesla. Byla bledá. Bledší než obvykle. Vrhla se po inhalátoru a prudce několikrát vdechla. Záchvat kašle už ale zažehnat nedokázala. Otřásala se jeho bouřlivými nárazy. Cítila, jak jí po zápěstích a nohou prýští krev.

„Je to horší, než jsem čekala,“ zašeptala tak, že to mohla slyšet jen ona. Opera burácela a naplňovala překrásný sál hmatatelnou hudbou. Objemnou a plnou, laskavou, hravou i burácivou. Praha ji přijímala očima i ušima. Povrchem celého těla a všemi sloupy a sedadly v sále. Hltala ji, jako by alespoň na chvíli mohla nahradit krev, proudící z přeťatých žil. Slabost ji stravovala jako had, jehož jed mohla hudba zmírnit, ale ne vyléčit.

Zaslechla hlas blížící se ke dveřím lóže.

„Národní divadlo ve dvě v noci nehraje. Jsem si tím naprosto jistý.“ Přivřela oči.

„Vaše Výsosti?“ ozval se o okamžik později tentýž hlas za jejími zády.

Pokynula mu, aby se posadil.

„Nečekala jsem, že tě ještě uvidím. Po tom, co jsem dostala zprávu, že jsi mrtvý.“

Vašek klopil oči. „Celé se to pokazilo. Zabili Davida. A Martina málem taky. Chtěl jsem vás poprosit, jestli byste mu nemohla vyhradit nějakého extra dobrého doktora. Třeba druida.“ Podíval se jí do očí, jen na okamžik, a uvědomil si obrovskou monumentální tíhu její vznešenosti, historie a krásy, jako by hleděl do očí anděla. Odvrátil zrak. Ne, na tohle ještě nebyl připravený.

„Dosud jsi mi nevzdal hold, a už o něco žádáš?“ usmála se. Náhle se znovu hrozivě rozkašlala. Prsty zatínala do pozlaceného dřeva opěradla jako drápy. Pot jí stékal po čele a rozmazával líčení. Z koutku úst se jí spustil pramínek krve. Nevnímala ho.

„Jste v pořádku? Nemám skočit pro vodu?“

„Jsem v pořádku,“ odsekla ledově a opět se narovnala v celém svém majestátu. Upřela pozornost na pódium.

„To je Kouzelná flétna. Trollflöjten. Není to nádherné?“

„Trochu archaické, ale jinak pěkné,“ souhlasil Václav. „Vaše Výsosti.“

„Je to premiéra. Z 23. září 1887. Překlad libreta z originálu od Schikanedera.“

Vašek zíral na pódium. Opravdu, kostýmy i kulisy a vlastně všechno vypadalo, jako by sem propadlo z minulosti.

„Máte stroj času?“ zeptal se.

„Mám spoustu vzpomínek. Mohu si zde přehrát jakékoli představení od slavnostního otevření v roce 1883. A Mozart byl příjemný člověk. Když uvážím, že to nebyl Čech.“

„Vy jste znala i Mozarta?“

„Jistě. Sblížili jsme se. Patřili se Schikanederem ke svobodným zednářům, k lóži Nová korunovaná naděje. A tahle opera byla jejich manifestem.“

„Svobodní zednáři. Vážně existují?“

Zasnila se. „Zůstalo jich málo. A přitom k nám měli mnohem blíž než ilumináti. Doba se mění a bezohlednější vítězí. Romantika se vytrácí.“ Vylovila z kabelky cigaretu. Ulomila filtr a zasadila ji do zdobené slonovinové špičky. Potáhla a cigareta sama vzplála.

Hovořila rychle a trochu přerývaně, jako by Vaškovi nevěnovala pozornost. Osmělil se a pohlédl na její profil a linii krku a alabastrovou čistotu kůže. Jen stěží vnímal její slova.

„Je to pohádka. Vidíš? Tamino již dlouho bloudí po světě. Královna Noci mu ukázala obraz své překrásné dcery Paminy a slíbila mu ji za ženu, když ji vysvobodí z moci strašného čaroděje Sarastra. Bídáka Sarastra, který ji unesl a nyní ji vězní na svém hradě. Pomáhat mu má její sluha Papageno a kouzelná zlatá flétna pozvedající srdce a zahánějící neštěstí. Kvůli lásce se Tamino vydává na cestu plnou zkoušek.“

„Kvůli lásce,“ zašeptal Václav.

Podívala se na něj a ten pohled ho přikoval. Přelil žhavou lávou a vzápětí zmrazil v led.

„Potřebuji tvou pomoc, Václave! Nemám kouzelnou flétnu, ale dám ti Papagena.“

Odmlčela se. Odklepla cigaretu přes okraj lóže a dívala se, jak popel pomalu padá a rozplývá se v nic.

„Vaše Výsosti, udělám, cokoli budete chtít, jenom… slíbila jste, že až se vrátím, zbavíte mě té Černé známky!“ Vašek si hnětl ruku. „Nechci už nikomu ublížit.“

„Už jsem to zařídila. Nechám ti ruku useknout,“ řekla Praha.

Vašek na ni vytřeštil oči. „Já… promiňte, ale… To je přece až poslední možnost!“

„Myslela jsem si, že žerty lidé milují. Dobrá, tak pro změnu vážně. Zúčastníš se mise, pro kterou jsem tě vybrala. Splníš úkol, pro který jsi byl vycvičen, a ulehčíš břímě své královně.“

Vašek otevřel ústa. Ona ale pozvedla ruku a na poslední chvíli ho zarazila. „Je to úkol, který mohu svěřit pouze tobě. Jsi cizinec. Našla jsem si tě sama a můžu ti věřit. Chtěla jsem, abys vyrazil bez prodlení. Na druhou stranu ten mstitel je k tobě nějak přitahován. Možná opravdu vinou Černé známky. Je to pro mne těžké rozhodnutí, ale dostojím svému slovu. Dám ti týden a průvodce. Tvého Papagena. Vydáš se do podzemí za člověkem, který dokáže Černou známku odstranit. Ale pamatuj si, je to tam velmi nebezpečné. Dokonce i pro stvoření tajného světa.“

Vašek přikývl.

„Musíš najít Marmelhada, pána jednoho z podsvětních klanů otrokářů. Ví mnoho o ďábelských znameních i o lidské svobodě. Kdyby ses u něj dostal do potíží, řekni mu, že jsi v mých službách. Pozná, kdy lidé mluví pravdu. A většinou je předtím ani nemusí mučit.“ Odmlčela se.

„Děkuji vám,“ uklonil se Vašek.

„A teď, pokud tě nezajímá, jaké úskoky přichystá strašný Sarastro Taminovi, můžeš jít,“ usmála se Praha.

„Raději bych se vyspal,“ přiznal zahanbeně Vašek. Myslel totiž na to, že pokud bude ráno unavený, šance na přežití souboje se snižují. Vycouval ze dveří s očima stále zastřenýma její aurou.

V prezidentské lóži se opět rozhostil klid a mír. Zůstala jen ona, pomalu umírající bohyně, bledá s kruhy pod očima, a Umění. Pozornost Prahy se opět zaměřila k pódiu. Tamino právě zjistil, že královna Noci je zlá a čaroděj Sarastro moudrý velekněz. Nyní jej čekaly mnohé zkoušky, které měly prokázat jeho odhodlání, odvahu a moudrost.

Když představení skončilo, světla pohasla. Národním divadlem se nesl nezvyklý zvuk. Potlesk jediného páru rukou.

7. kapitola

Vašek myslel na zítřejší – vlastně již dnešní – souboj i ve chvíli, kdy se neklidně převaloval v posteli. Celu vyměnil za kancelář přebudovanou na ložnici v prvním patře Lobkovického paláce, nebylo to tu ale o nic útulnější. Neustále měl před očima Patrikův sebevědomý škleb. Uprostřed noci se probudil s výkřikem, když se mu zdálo, jak mu žaludkem projela čepel. Byl zpocený, ohmatával si zděšeně břicho. Našel jen křivou jizvu po drápech černého ďábla. Když konečně usnul, upadl do hlubokého a mrákotného spánku, ve kterém se stal krysou a pobíhal temnými uličkami labyrintu podzemí a věděl, že už nikdy nespatří světlo.

Když se probudil, stálo slunce vysoko. Nebezpečně vysoko! S děsem pohlédl na hodiny. Ukazovaly půl dvanácté. Vaška zachvátila panika. Jen na okamžik. Vzápětí se ho totiž zmocnil tisíckrát nacvičený dril, pilovaný na základní, střední i vysoké škole a dovedený k dokonalosti během let zaměstnání.

Vašek vylétl z postele, levačkou chňapl po oblečení a vrhl se ke koupelně. Do krve byl vypuštěn adrenalin, aby bylo tělo ve stresové situaci připraveno k útěku. Srdce začalo bít rychleji, aby okysličilo všechno, co má být okysličeno, a dopravilo na správná místa to, co tam má být dopraveno. Vašek vlétl do koupelny. Vymáčkl na kartáček trochu pasty a utíkal na záchod, kde si při močení čistil zuby a plival pěnu do odpadu. Začal hledat kalhoty. Důležitá byla koordinace. Hlavně si neoblékat džíny ve chvíli, kdy se potřebuje někam rychle přesunout. Najít ponožku bylo jednoduché. Problém byl vždycky s tou druhou.

Vašek se ale za poslední měsíce hodně změnil. Stal se mužem, který poznal, kdy musejí konvence stranou. Nechal levou ponožku ponožkou. Přes ramena si přehodil beránčí vestu. Stále neměl kalhoty. Podíval se na sebe do zrcadla a prohrábl si vlasy. V té chvíli mu to došlo. Nepřijde pozdě do práce. Spěchá na souboj na život a na smrt. Svým způsobem byl šťastný, že nemá čas přemýšlet. Natáhl si džíny, které včera hodil pod postel. Zavázal si boty a popadl meč. Bylo bezmála tři čtvrtě.

Vašek se vydýchával. Zámecké schody, Malostranské náměstí i Mostecká s davy turistů připomínaly v jeho bezprostředních vzpomínkách roztřesenou čmouhu. Rozhlédl se, ale Patrika Dodnara neviděl. Cítil uspokojení, že nezmeškal. Cestou totiž zjistil, že Patrika vlastně ani nechce zabít a že proti němu nic nemá. Prostě si nerozuměli. Kdyby měl zabíjet každého, s kým si nerozumí… Vašek byl přesvědčen, že když se na to takhle lidsky podívají, tak… Vlastně vůbec netušil, co bude dělat, jestli k souboji dojde. Doufal, že bude mít alespoň dost odvahy bodnout, když se mu naskytne příležitost. Nemůže přece při souboji bojovat ještě i sám se sebou. Tím by si zajistil expresní lístek do krematoria.

Svíral v dlani meč, hladil kůží omotaný jílec a pozoroval sluneční prasátka, která vrhala runová čepel. Slunce svítilo na Velkopřevorské náměstí a byl nádherný den. John Lennon se díval na Vaška a v jeho očích se odrážela modrá obloha. Zeď byla plná nápisů a graffiti a květin. Nepřehledná a ztřeštěná jako ohňostroj barev a babylonské zmatení jazyků. Nápisy i obrazy se překrývaly jeden přes druhý ve vrstvách, které sahaly možná až do druhohor, protože kdesi pod nimi byla bezpochyby křída.

„Love is a color only blind can see“ – „Fight the demons of war“ – „Peace starves“ – ale hlouběji, pod anglickými, německými a italskými čmáranicemi turistů, takřka neviditelné bylo vyryté srdce a v něm „Anička + Pepík“ a taky „Nezlomíte nás!“ a „Pryč s komunisty“. Vašek si prohlížel obrazy a viděl minulost.

Zvony celé Prahy začaly odbíjet čtvrt na jednu. Vašek znervózněl a rozhlížel se. Žaludek se mu houpal – nebylo divu, když snídani nestihl – a že se dožije oběda, ani nevěřil.

„Na někoho tu čekáte, mladý muži?“ zeptal se ho muž s licousy jak z doby Františka Josefa. Měl na sobě konzervativní modrý oblek s bílými lampasy, z kapsy mu vedl stříbrný řetízek k očku na hodinkách.

„Kdo se ptá?“ tvářil se nedůvěřivě Vašek.

„Sir Jarek Zniboj z řádu Maltézských rytířů. Nebo, chcete-li, zástupce suverénního vojenského hospitálního řádu sv. Jana v Jeruzalémě, na Rhodu a na Maltě, před jehož sídlem postáváš,“ odpověděl muž a poklepal na malý znak bílého kříže v červeném poli, který měl připjatý na klopě.

„Aha,“ odtušil Vašek a poškrábal se na hlavě. „A tady se nesmí stát?“

„Stát se tu může. Zpívat se tu může. Dokonce jsme laskavě svolili, aby tato původně renesanční zeď mohla sloužit jako místo pro volné graffiti, básničky a vzkazy. Jednu věc tu ale nevidíme rádi.“

„Souboje?“ tápal Vašek.

„Přesně tak,“ uhladil si kníry rytíř Jarek. „Ta zeď symbolizuje lásku a mír.“

„Tak to se mi velmi ulevilo, pane Zniboji. Ani nevíte jak!“ jásal Vašek, zatímco se mu v hlavě líhl ústupový plán. „Mohl byste tu se mnou ještě chvíli postát a popovídat si?“

„Beze všeho, mladý muži.“

„Moc by mě zajímalo něco z historie vašeho slavného řádu. Jestli se nepletu, tak trvá aspoň tisíc let.“

Když zvony odbily tři čtvrtě, sir Zniboj stále vyprávěl a po Patrikovi nebylo ani vidu, ani slechu.

„Je v Praze ještě nějaká jiná Lennonova zeď?“ zeptal se Václav.

„Není,“ odpověděl rytíř Jarek.

„Možná dostal strach,“ ušklíbl se Vašek a rozloučil se. „Rád jsem vás poznal, pane rytíři. A jak jsem říkal, kdybyste potřebovali trochu zhodnotit řádové finance, s důvěrou se na mě obraťte. Vizitku vám teď nedám, ale doptáte se na Hradě. Říkají mi Václav Zlaté rouno. To je taková přezdívka. Tak se mějte!“ Zamával Jarkovi a vyběhl zpátky k Hradu.

Ať už Patrikovi zabránil v účasti strach nebo příliš mnoho piv vypitých předchozího dne, nastaly dvě pozitivní alternativy, které téměř nemohly nastat současně. Vašek si zachránil čest, a zároveň přežil souboj. Dnešek se vyvíjel skvěle!

„Ten tupec!“ křičel právě Itivan. A protože ten tupec nebyl právě v dosahu, musel si vystačit s Tiborem. Na první pohled by se výjev zdál komický: na kolenou se krčící obrovský hromotluk, před kterým rázuje kocour. Na ten samý pohled však bylo jasné, že by si je na to v této chvíli nikdo nedovolil upozornit.

„Je horší než dítě! Necháš ho deset minut bez dozoru, a co se nestane?!“

Tibor zarytě mlčel a klopil oči k zemi.

„Co bychom tak od něj mohli čekat? Že zkusí sbalit nějakou holku – nakonec po ženách se mu určitě stýská, hajzlíkovi – možná že ji ohne někde ve křoví. Nebo by mohl utéct z Hradu a vyrazit si třeba koupit nový oblek – naše oblečení mu nesedí, víme, že pán je marnivý. To všechno by se dalo čekat. Ale co udělá on?“

Tibor vrtěl hlavou.

„Já bych ho roztrhnul jak hada!“ vřeštěl Itivan. „Ne a ne! Pánovi nestačí běžná povyražení pitomých lidí, musí si dopřát veškerá dobrodružství nového světa. A proč nezačít s něčím tak romantickým a vzrušujícím, jako jsou třeba SOUBOJE?!“ křičel Itivan. Tibor se krčil, zatímco kocour vřeštěl dál: „A to rovnou se známým kondotiérem, děvkařem a ochlastou Patrikem Dodnarem!“

„Hezky zpívá,“ poznamenal Tibor, který si vzpomněl na mnoho nocí strávených v putykách v bardově přítomnosti. Byla v tom magie – když začal Patrik hrát, svět byl krásnější, holky šťavnatější a pivo chutnalo rájem. Byl nejlepší pivní bard, kterého Tibor za život poznal.

Itivan pokračoval v marši: „Copak se vůbec nic nenaučil?! Boj muže proti muži je vyvrcholením neschopnosti. Zkusil ho snad otrávit, dát zabít, unést, vydírat či uplatit, jak by se dalo od budoucího agenta čekat? Že se vůbec ptám!“

Tibor pozvedl hlavu. „Šéfe. Já nevím. Třeba to tak Václav ani nechtěl. Jak jsem ho poznal, když se do něčeho pustí, většinou to dopadne jinak, než čekal.“

„Jinak než čekal? Uvědomuješ si vůbec, k čemu mě přinutil?!“

„Přinutil vás křičet na mě, protože tu není?“ zkusil Tibor.

„Bah! Přinutil mě k tomu, že až se otevřou tyto dveře a vnesou sem spoutaného pana Dodnara, já mu budu muset říct: přestože jste se neprohřešil proti zákonům Paní, snad až na smluvení souboje, které jsou v nelibosti, leč tolerovány, budete deportován z města s ročním distancem. S okamžitou platností. Bez odvolání. Chápeš, co ti chci říct?“

„Že den, kdy se toho trouby zbavíte, bude vaším nejšťastnějším dnem za posledních… pět, možná deset let…?“ tipoval Tibor.

„Chci říct, že Paní má dobrý důvod, proč jej chce mít nablízku. Ale ať to obracím z jakékoli strany, připadá mi, že hledá buď dokonalého šaška, nebo člověka, který udělá šašky ze všech okolo!“

„A co s tím mám co dělat já, pane?“ skuhral Tibor.

„Pěkně jsi to zvoral!“ hřímal Itivan. „Byl jsi s ním několik měsíců a nedokázals ho nic naučit. Jediné, co se ti podařilo, bylo přijít o své krytí!“

Tibor mlčel, ale ruku opřenou o zem sevřel v pěst. Itivanovi to neuniklo. Nikdy mu nic neuniklo. Tón jeho hlasu se změnil.

„Vstávej, Tibore. Vím, že to bylo těžké. David patřil k nejlepším panošům a zanedlouho by se bezpochyby stal členem Stovky. Takoví nedávají život lacino.

Jsi zkušený agent, a proto od tebe čekám jen nejlepší výsledky. To je vše. Běž si odpočinout. Kdybys věděl, kam se teď ten blázen s Černou známkou chystá, cítil by ses mnohem líp. Jestli mu totiž projde tenhle výstřelek, tak nás žádné příště nemusí děsit.“

„Šéfe, přece nemůžete Patrika vyhnat z Prahy. Je to městský člověk. Chci říct, pražské putyky mu patří.“

„Nemám jinou možnost. Skončili jsme.“

Itivan by se divil, kdyby věděl, co se Tiborovi honí hlavou. Hromotluk jenom kývl a svého pána opustil.

Vaškova dobrá nálada z rána příliš dlouho nevydržela. Odpoledne za ním přišel Tibor. Byl oblečený v nádherném ručně šitém obleku a v klopě měl bílý karafiát. Řekl Vaškovi, že může vyrazit ještě dnes. Mračil se při tom ale, jako by měla přijít potopa.

„Co jsi tak podrážděný?“ zeptal se bezelstně Vašek.

„Nejsem podrážděný.“ Tibor se na okamžik zamyslel. „Myslím, že přesnější výraz by byl pořádně nasraný!“

Čekal, až si Vašek sbalí věci. Choval se odtažitě a mluvil úsečně.

„Co se stalo, Tibore? Co jsem zase provedl?“

Hromotluk se zahleděl do rohu místnosti, jako by tam mohl vyčíst odpověď. Pak si vzdychl a zhroutil se na postel. „Mám starosti.“

Vašek přešel ke skříni a nacpal do batohu těch několik věcí, které mu patřily. Víceméně oblečení a pak pár drobných praktických hloupostí jako sirky, nůž, papírové kapesníky a podobně.

„Problémy se šéfem?“

„Nechci o tom mluvit.“ Tibor vstal z postele a vytrhl Vaškovi z ruky vak. Hodil si ho přes rameno. „Jdeme.“

Vašek se na nic neptal. Připjal si k pasu meč a následoval Tibora z Hradu cestou po Starých zámeckých schodech k Malé Straně. Dohonil ho a srovnal s ním krok.

„Každý máme své tajemství,“ žvatlal Vašek. „Dokonce i já. To bys neřekl, co? Tak já ti ho povím. Dnes ráno…“

„Dost!“ zastavil ho Tibor. „Nechci znát tajemství někoho, koho už nikdy neuvidím. Zbytečně by mi kalilo paměť. Nech si svoje tajemství – pokud to vůbec tajemství bylo.“

Vašek zavrtěl hlavou a v duchu uvažoval, jak musel Itivan Tibora seřvat, že mu takhle zkazil náladu. A pak mu to došlo. „Jak to myslíš, že mě už nikdy neuvidíš?“

„Neříkám, že by mi to zvlášť vadilo, jenom… Vydáváš se do míst, kam se neodváží ani většina z našich. Pod povrchem se dějí strašné věci. K nám se donášejí jenom střípky. Střípky střípků. Dost na to, aby si do Podsvětí nikdo netroufal.

Kdysi chtěla naše Paní zpracovat mapu pražského podzemí, něco jako když si normální člověk nechá udělat rentgen, rozumíš? Poslali dolů písaře. Zmizel. Poslali tedy dalšího v doprovodu dvou rytířů Stovky. Kdybys nevěděl, to jsou ty chodící hory svalů, železa a instinktů neschopné cítil bolest a strach. Ani ti se nevrátili. Rytíři Stovky! Pamatuji si to pozdvižení. Královna se ale nechtěla vzdát. Záchranný oddíl nakonec nalezl písaře druhé výpravy. Seděl mezi nafouklými těly rytířů. Vlastním brkem si na hruď vytetoval slovo SMRT. Na ostrůvku hniloby uprostřed burácejících proudů sraček.“ Tibor si rozpačitě odkašlal. „Neměl bych takhle mluvit. Sprostě jako nějaký balík. Ale tak to s tím písařem bylo. Ještě žil, když ho našli. Slintal si na triko a místo mapy pro naši vládkyni namaloval strašlivý obraz nelidského stvoření. Byl to napůl člověk a napůl stavba. Ruce i vnitřnosti tomu vyrůstaly a zase mizely mezi cihlami. Odporná kresba. Jen pár dní po tom, co písaře zachránili, spáchal sebevraždu. Pokusil se spolknout vodovodní kohoutek.“

Mlčeli. Přešli Valdštejnskou a Tomášskou na Malostranské náměstí a namířili si to ke Karlovu mostu.

Tibor navázal: „Podzemí je plné plíživých stínů. Bytosti příliš temné na noční Prahu se stáhly do nejhlubších škvír. Živí svoje zlo a čekají. Čekají.“

„Snažíš se mě vyděsit?!“ obořil se na něj Vašek.

„Proč bych to dělal, tebe přece nevyděsí nic.“

„To má být sarkasmus?“

„Jsi blázen,“ mávl rukou Tibor. „Udělám jen to, co musím. Dovedu tě na místo, kde dostaneš průvodce. To samo o sobě je podivuhodná čest. Průvodce Podsvětím bys spočítal na prstech jedné ruky. Nebudu ti skrývat, že to je tvá jediná šance.

Jestli pod zem musíš, tak tam musíš. Nechci vědět proč. Dělej všechno po průvodci, poslouchej ho na slovo. Snad přežiješ. To je jediná rada a poslední pomoc, které se ode mě dočkáš.“

„Škoda, právě jsem tě chtěl požádat, jestli bys nešel se mnou.“

Začalo pršet. Drobné prsty deště se za chvilku dotýkaly úplně všeho. Kráčeli přes Karlův most a cítili, jak jim vlhnou vlasy a kapky stékají po tvářích za krk.

„Kvůli tvé hloupé nerozvážnosti už jsem dnes ztratil jednoho přítele. Bůh ví, jestli ho ještě někdy uvidím. A teď ztratím i tebe,“ zamračil se Tibor.

Po nábřeží došli až k Čechovu mostu. Po schůdcích dolů k Vltavě. Rozvlněné, plné myriád dolíčků štípajícího deště. Žluté prsty trávy se chytaly kousků hlíny mezi kočičími hlavami. Draly se mezi ně, aby je mohly rozvrátit a zničit. Řeka šuměla od Čechova mostu a doprava řvala tak strašně jako vždy na tomto místě.

„Jsme tu,“ odtušil Tibor. „Tady si tě vyzvedne žabí muž. To jsou mé poslední instrukce. Splnil jsem úkol. Vracím se na základnu.“

Vašek se díval na promočeného Tibora skrz šňůry lijáku. Oblek nasákl vodou, výraz hromotlukovy tváře byl chmurný.

„Přece by mě tam nepustili, kdyby to bylo tak nebezpečné, ne? Vždyť vědí, že nejsem žádný hrdina. Rozmluvili by mi to. Nebo zakázali.“

„Dá se ta věc, o kterou ti jde, zařídit i jinde?“

Vašek zaváhal. „To asi ne…“

„Loučení není můj styl. Zlom vaz,“ ušklíbl se Tibor a odešel.

„Tibore!“ zavolal Vašek na jeho vzdalující se záda. Jeho přítel se nezastavil a vyšlapal schody zpět na ochoz nábřeží. Tišeji dodal: „Tak se měj.“

Vaškovi se to líbilo čím dál míň. Tibor ho vystrašil. K tomu zůstal na nábřeží sám a po průvodci ani památka. Mokré šaty se mu lepily na tělo a ze všech stran útočila zima. Sedl si na kraj nábřeží a klimbal nohama nad vodou.

Připadal si strašně osamělý. Díval se zespodu na most, na lidi s deštníky nad hlavou, jak procházejí podél zábradlí. Bavili se spolu, ponořeni do myšlenek, telefonovali, obdivovali město. Nikdo si ho nevšímal, jako by neexistoval. Cítil se jako nejposlednější ošuntělý vandrák.

V dobách, kdy ještě chodil do práce, vedl úžasný normální život plný komfortu a peněz a míval hodně přátel. Byl to krásný pocit – kdykoli mohl vzít do ruky mobil a projíždět seznam kontaktů. Věděl, že kdyby se mu stalo něco s autem, může volat Josefovi, přes počítače je Tonda, daně mu dělá Vendula, dovolenou plánuje Zdeňka, organizaci večírků miluje Berta a holku i s kuřivem mu uměl i uprostřed noci sehnat Bohouš. Stejně tak on figuroval v jejich seznamech jako finanční poradce a přeborník ve flámování. Jednou ty, jednou já – zkrátka přátelská výpomoc, jak má být. Co by teď dal za svůj starý telefon. Na smrtelně nebezpečné výpravy do podzemí ale v seznamu stejně nikoho neměl.

Zatímco se nořil hlouběji do sebelítosti, představil si tvář Prahy, až jí řeknou, že zahynul. Přijde k ní Itivan a hlasem plným pohnutí zašeptá: „Tolik jsme mu věřili, ale nezvládl to. Vyčítám si, že jsem k němu byl tak tvrdý.“ Potom rychle a tiše odejde, aby mohla truchlit. Ví, že se stydí plakat před lidmi. Navíc podřízenými. Praha je ale tvrdá. Bude s tím bojovat. Zašeptá: „Vložili jsme ti toho na bedra příliš, hrdino. Ty sis ani nepostěžoval, a přitom jsi to vlastně nemohl zvládnout… Je to moje chyba. Že už tě nikdy neuvidím.“ A potom se jí v božsky nádherných očích zatřpytí hvězdy, jak budou až po okraj naplněné slzami.

Vaškova nálada se maličko zlepšila. Představoval si, jak jí bude chybět. A byl by možná zašel v představách i dál, kdyby voda ve Vltavě pod ním nezačala vřít, bublat a chrochtat. Vašek leknutím vykřikl a svalil se dozadu. Před ním se vynořovalo monstrum.

Bylo celé černé a žluté, trčely z něj trubičky a různé dráty. Na hlavě mělo podivnou sklovitou masku a ústy to zrovna polykalo hada. Tedy hada, spíš to vypadalo jako hadice. Ta věc z hlubin Vaška upřeně pozorovala, potom se vyškrábala na břeh a jediným letmým pohybem vytáhla hadici z úst. Nelidsky nosovým hlasem ho vyzvala: „Říkám, následuj mě.“

Věc odcházela. A tak za tím Vašek šel. Pršelo a podvodní muž zanechával obrovské stopy.

Bydlel ve třetím patře s výhledem na Vltavu. Byt tvořený dvěma pokoji a dlouhou úzkou chodbou byl jedním z těch prvorepublikových s vysokánskými stropy, které se ztrácely v šeru. Přetékal věcmi, místnosti připomínaly pitoreskní muzeum. Pod stropy visely zavěšené modely zepelínů. Desítky kusů všech velikostí. A některé z nich se samy vznášely a pluly vzduchem v kruzích. V místech, kde zdi nelemovaly nekonečné police a skříně, visely zažloutlé mapy. Spousta z nich připomínala Prahu, některé zachycovaly její staré územní plány, jiné zobrazovaly labyrinty chodeb a ty poslední připomínaly spíš obrazy. Zatímco muž supěl v předsíni a odkládal části výstroje, Vašek se procházel podél polic a bez okolků zkoumal podivné artefakty.

Různobarevné kameny, asfaltové meteory, foukačku z plastové vodovodní trubky a vedle ní vyrovnanou sadu šipek vyrobených z deštníkových vzpěr, dýku z držadla dětského kočárku, čapku vyrobenou z podivné šedé kůže, ze které vzadu splýval zčernalý lysý ocas, šperky z polystyrénových kuliček navlečených na silonovém lanku, skleněnou láhev, do které byla nějakým zázračným způsobem vpravena lebka, taroty vyrobené z kreditních karet, drátkové brýle s modrými skly, udici upletenou z lidských vlasů s kostěným háčkem, asi dvacet různých respirátorů a ruskou plynovou masku z druhé světové, vyrovnané sady ocelových tubusů a autoklíčů, sklovitou roztavenou hmotu, která připomínala jantar. Další a další artefakty vyplňovaly pokoj, málokteré z nich ale dokázal Vašek pojmenovat nebo odhadnout, k čemu slouží.

Došel až k otevřenému chladicímu boxu, který jako by se přenesl časem z prodejny lahůdek osmdesátých let. Uchopil do ruky podivnou tabuli, která vypadala jako suchý led. Nejspíš nějaký plast, na sklo to bylo moc lehké.

„Tuk,“ dostihl ho hlas z předsíně.

„Prosím?“ zeptal se Vašek.

„Říkám, že to je tuk. Nejspíš z nějakého občerstvení. Usmaží se hranolky a klobásky a olej se vylije do kanálů. V kanálech je zima. Tuk ztuhne jako led. Tuk.“

Vašek obracel tu věc v rukou a nevěřil. Muž, který k němu přicházel, byl stále oblečený v podivné gumotextilní kombinéze, která nesla stopy mnohých úprav. Měl umaštěné řídké šedé vlasy, které se při ústupu držely posledních bašt na temeni a nad ušima. Měl pronikavé hnědé oči a nakroucené šedé kníry cestovatele Holuba. Před jedním okem měl zaklesnutý archaický skleněný monokl. Vlastně toho Holuba připomínal ve více věcech.

„Říkám, co jsi zač?“ řekl muž.

„Jsem Vašek Vran. Z Hradu.“

„Hmm,“ odtušil muž a z jeho tónu nebylo možné vyluštit, jestli to má být: „Hmm, tak ty jsi z Hradu. Sákriš, tak to už něco znamená!“ nebo „Hmm, další blbec.“

Muž podal Vaškovi ruku a předpisově s ní třikrát zatřásl.

„Jsem Ziffernick. Major Bujabel Ziffernick, žabí muž, veterán a dobrodruh. Co na mě tak zíráš?“

„Omlouvám se, čekal jsem… Čekal jsem někoho…“

„Mladšího?“ odbyl ho stařec. „Podsvětí je smrtelně nebezpečné, a tak sis představoval, že budu měřit dva a půl metru a svaly budu mít ze železa, co?“

Vašek pokrčil rameny.

„Tak si představuj, že jsem v převleku,“ rozchechtal se chraplavě děda. „Cože? Kde jsem to… Aha, měl bych se představit. Já jsem major Bujabel Ziffernick, žabí muž, veterán a dobrodruh,“ řekl a napřáhl ruku.

Vašek zbledl ještě více. „Už jste se mi představil. Nepamatujete se?!“

„Já už hodně zapomínám!“ vyhrkl děda a vybuchl smíchy. „No dobře, nebudu tě trápit, mladý muži. To tvé podceňování mi ale nedalo jinou možnost.

Za chvíli se přesuneme do Podsvětí – tedy toho, co je pod Prahou. Podsvětí se říká pražskému systému tajných chodeb, kanalizací a sklepů, který je propojený v jeden nekonečný labyrint. Nás budou hlavně zajímat Šachtoví a Bručkanály, ale možná – já doufám, že ne, ale možná – budeme muset sestoupit až do Podvodí.

Podvodí je nejhlubší vrstva kanalizace, která vede pod Vltavou. Tam se najdou tak temná místa, že zlo se tam zhmotňuje v chodbách v podobě živých bytostí. Živých ve smyslu: dost na to, aby ti ublížily.“ Bujabelovy oči zářily hlubokým zápalem. Odmlčel se. „Myslím, že jsem jeden z mála, který pamatuje začátky. Můj děd Hendrix Ziffernick byl přímo u toho, když vyhrál projekt Williama Heerleina Lindleye z Frankfurtu nad Mohanem. To byl panečku kabrňák. Nebýt jeho, mohli jsme dodnes vyvážet soudky.“

„Fekální soudky?“

„Dnes by to mohlo být tak…“ Bujabelovy rty se pohybovaly, zatímco počítal. „Osmdesát sudů odpadních vod.“

„Za hodinu,“ odtušil Václav.

„Za sekundu,“ uchechtl se pod vousy Bujabel. „Po sto letech se pražská kanalizace vyvinula v něco výjimečného. Zkoumám ji celý život a neřekl bych, že jsem poznal víc než zlomek jejích tajemství. Když to shrnu: je jako živá. Věnuji se výzkumu a vědecké práci už od tatínkovy smrti. Vlastně ještě déle, už od dob studií,“ zasnil se stařík. „To bylo před tím, než jsem ve válce přišel o nohu.“

„Vy nemáte nohu?“ zaúpěl Vašek.

Muž si zaklepal na holeň. Znělo to dutě. „Má to i výhody. Jednou mi zachránila život. Venku se strhla průtrž mračen a já byl zrovna ve shybce. Amulety mě nevarovaly, nebo varovaly a já byl nepozorný. Zkrátka, přihnala se divoká vlna a strhla mě. Unášela mě do tmy a mlátila se mnou na všechny strany. Myslel jsem, že je dočista konec. Ale ne. Nadnášela mě protéza…“

„To je hezký. Doufám, že to zvládnu i bez protézy,“ snažil se Vašek za ironii ukrýt děs. „Víte co, mám nápad. Řekněte mi, co je úplně to nejhorší, co se nám tam může stát. Řekněte mi to, a já se na to psychicky připravím. Budu se pak cítit líp.“

Starý muž dlouho mlčel.

„Je to příliš hrozné, abyste mi to řekl?“

„Ne, ehm,“ odkašlal si stařec. „Jenom… Nemůžu se rozhodnout, jestli je horší zaživa se rozpadnout a shnít po nákaze zmutovanou leprózní bakterií, nebo se dostat do rukou kmene malých lidí bez očí, kteří si šijí rituální oděvy z lidských nehtů. Co myslíš?“

„Doufám, že dole vás ten humor nepřejde,“ odtušil suše Vašek.

„Humor?“ zeptal se major Ziffernick a pokrčil rameny. „Říkám, pojď za mnou, ukážu ti výbavu a vysvětlím, co k čemu je.“

Vašek přešel za starým pánem – nyní jasně viděl, jak napadá na levou nohu – do druhé místnosti. V jistém smyslu připomínala první, ale přece se významně lišila. Byla také plná podivných artefaktů, jejichž smysl návštěvníkovi unikal, ale kde první pokoj připomínal muzeum, druhý vypadal spíš jako strojovna nebo počítačový sklad, ve kterém někdo odpálil ruční granát. Všude byly přístroje v různém stádiu rozkladu, rezivosti, rozloženosti a složenosti. Většinou již nešlo příliš poznat, který přístroj stál u zrodu podivného spletence drátů, jenž k němu byl později přilepen, a který se do něj jen nedopatřením zaklesnul v nekonečném nepořádku. Mezi dvěma stěnami polic pnoucími se ke stropu se choulila malá postel a stolek s lampičkou a knihou. Na knize ležela pájka. Na posteli se povalovala spousta podivných věcí.

„Tohle je pájka,“ řekl major Ziffernick a odložil věc do police. „Tu nebudeme potřebovat.“

„Kniha,“ ukázal Vašek na knížku. „Co čtete?“

„Jmenuje se to Nepohádka. Odehrává se to zároveň v našem světě i v pohádkové říši.“

„Zajímavé.“ Vašek zkoumal barevný přebal.

„Ani ne,“ vzal mu ji z ruky Ziffernick a odložil knihu vedle pájky. „Našel jsem to ve stoce. Používám ji k lisování kanálních řas.“

Potom gestem obsáhl celou postel.

„Tohle jsou věci, bez kterých v Podsvětí nemůžeš přežít. Pneu-oblek.“

„Počkejte, pneu-oblek? To je jako ze sci-fi z třicátých let,“ uchichtl se Vašek.

„Pneu-oblek ze sebe nesundáš po celou dobu, co budeme dole. Budeš v něm jíst, pít, spát. Ano, budeš v něm i vylučovat. Kapaliny se schraňují v těchto kapsách na boku. V kapsách na břiše jsou zásoby pitné vody, můžeš ji pít náustkem. Ať tě ani nenapadne si oblek sundat! Vystavil by ses nebezpečí života.“

„A když se mi bude chtít, ehm… Vždyť víte,“ ošíval se Vašek.

„Nebude. Dojdi si teď. Strava, kterou si bereme s sebou, má minimum vláknin. Pár dní musíš vydržet. Když nevydržíš, tak v tom budeš chodit. Dřív než se začneš usmívat, uvědom si, že vzduch dole je zamořený nejhoršími bakteriemi, které si umíš představit. A co víc – na některých místech je toxický. Nesmíš ho dýchat jen tak. A také bys měl mít neustále chráněnou kůži.“

„To je geiger?“ zeptal se Vašek a vzal do ruky malou kovovou krabičku s digitálním displejem.

„Smradometr. Takový kanárek, co nás bude hlídat. Abys věděl, kdy si musíš nasadit plynovou masku. Opatrně, je to křehké.“

Vašek věc odložil. „Začíná mě to děsit.“

„To je dobře, že teprve začíná. Bude hůř. Tvůj pneu-oblek je vybaven na předloktí, lokti a na kolenou přísavkami. V Podsvětí se občas stane, že se přižene voda. Musíš na to být neustále připraven. Stačí, když se venku strhne průtrž mračen, a protože kanalizace slouží současně jako stoka, vypadá to tam hned jako v Atlantidě chvíli po ponoření. Jak uvidíš, mnoho míst v Podsvětí je zděných, tam ti přísavky nepomohou, ale můžeš použít tohle.“

„Hák?“

„Připíná se na řemen k zápěstí. V nouzi ho musíš zaklesnout mezi spáry – takhle. Když tě odnese voda, nedá se odhadnout, kde skončíš. Pokud tedy neznáš podzemní proudění, a to ty neznáš. Jakmile se ztratíš, jsi mrtvý.“

„Tohle je kompas.“

„Vodotěsný. Plave. Kam zas koukáš?“ rozčílil se Ziffernick.

Vašek se díval ke stropu, protože otevřenými dveřmi vplul do místnosti zepelín. „Já jen… Jen jsem přemýšlel. Tohle jsou vitamíny?“

„Tyhle pilulky jsou poslední záchrana. Vysvětlím ti to až na závěr. Kde jsem to… Jo, tyhle respirátory jsou pro standardní podmínky. Plynovou masku nasazuješ, až když křičí smradometr. Jasný?“

„Jasný, kdy vyrazíme?“

„Tahle železná tyč je harpuna. Ty máš meč, já mám harpunu. Harpunu můžeš použít pod vodou i nad vodou. Rozumíš?“

„Já vím, co je to harpuna.“

Major Bujabel Ziffernick si Vaška nedůvěřivě změřil. „Opravdu? Říkali, že se budeš pořád ptát. Že se budeš všemu divit.“

„Kdo to říkal? Co říkali?“ zeptal se Vašek.

„Teď už tě poznávám,“ ušklíbl se děda. „Víš, co je harpuna, to je dobře. Tak na ni nesahej.

Když připočtu přilbici a čelní svítilnu, základní výbavu bychom měli. Teď ještě několik povelů. Když zavelím: vlna! tak se musíš co nejrychleji něčeho zachytit, protože se pravděpodobně přižene vlna. Nekoukej, kde co lítá. Nepřemýšlej, jestli mám pravdu. Prostě to udělej!“

„Rozumím.“

„To jsem rád. Když zavelím: tma! zhasneš ihned svítilnu na čele. Když zavelím: utíkej! víš, co to znamená. A příkaz ticho! ti asi také nemusím vysvětlovat.“

Vašek přikyvoval a přikyvoval. Začínal být rozladěný. Netoužil po tom, aby se po něm nějaký starý trouba vozil. „Můžeme už jít?“

Major Ziffernick si dýchl na monokl a přeleštil ho košilí. „Ještě jedno pravidlo platí tam dole. I kdybychom se rozdělili. Kdyby tě strhl nenadálý proud. Kdyby tě napadlo potkaní hejno nebo se objevil krokodýl a ukousl ti nohu. Ať už se stane cokoliv a začneš mít dojem, že to nemůže být horší… Nikdy nevolej o pomoc. Volání o pomoc je ta zaručeně nejrychlejší cesta, jak v Podsvětí umřít.

Kdyby se něco podělalo, zkus najít klidné místo. Sedni si a mlč. Čekej a doufej, že tě najdu včas. To je tvá jediná šance.“ Muž se už neusmíval. Ve tváři mu visel chmurný výraz, který obtížil slova vahou olova. „Nejsi první, koho beru s sebou dolů. Nebyl bys ani první, kdo se nevrátil.“

Major Bujabel Ziffernick podal Vaškovi pneu-oblek. Byl čas se připravit.

Když vyšli z činžáku, vypadali jako protichemická jednotka. Alespoň to tak Vaškovi připadalo. Oba navlečení v podivných gumotextilních overalech, v přilbách se svítilnami, nosy a ústa skryté pod respirátory a na očích ochranné kulaté brýle, které by jim mohl závidět nejeden z pilotů první světové. Na zádech měli vaky ze zeleného latexu. Šli ulicí, jeden se opíral o harpunu a druhý měl k pasu připjatý meč. Kolem krku obou mužů visely četné amulety z korálků, dřívek a kostí. Při chůzi chřestily.

Lidé jim uhýbali z cesty a ohlíželi se za nimi.

„Deratizace,“ snažil se kolemjdoucím vysvětlovat Vašek, za chvíli to ale vzdal a za další chvíli už mu nevadily ani blesky turistů. Po nábřeží se vrátili k místu, kde se poprvé setkali. Vltava byla zelenohnědá a měla hravou náladu. Vítr nad ní vířil a slunce se odráželo ve vlnkách.

„Pozor!“ zarazil Ziffernick Václava rukou položenou na hrudi.

„Co?! Co se děje?“ Vašek se divoce rozhlížel.

„Říkám, málem jsi šlápl na kanál. Nevíš, že to přináší smůlu? To bychom to mohli rovnou zabalit!“

Došli až pod Čechův most k rezavým dveřím, které již léta nešly zavřít. Bylo na nich číslo: 109/202. Bujabel si zapnul svítilnu a hlasem zastřeným respirátorem řekl: „Andělíčku, můj strážníčku, opatruj mi mou dušičku.“ A významně se podíval na Václava.

„Ve dne v noci, od zlé moci,“ doplnil Vašek a jen díky respirátoru nebylo vidět, jak přemáhá smích.

O pár minut později byl ale úsměv ten tam. Ponořili se do tmy, prořezávané kužely svítilen. Vzduch kolem nich ochladl. Stáli na visutém chodníčku a v hlubině několika metrů pod nimi burácel proud, který se zde sléval ze tří ramen v jedno. Vzduch byl plný vodní tříště. Opalizovala a srážela se na sklech brýlí. I přes filtry bylo cítit, že voda silně páchne a její barva měla s modrou asi tolik společného jako uhlí s jogurtem. A ještě něco bylo v ovzduší a černotě. Tajemný šepot na hranici slyšitelnosti, tak vzdálený, že byl jen snem.

Bujabel se netvářil, že by něco bylo špatně, a tak se to Vašek rozhodl ignorovat. Sevřel prsty na jílci meče a hned se cítil jistěji. Major zkontroloval hodinky a něco si zamumlal. Vykročili po visutých chodnících do hlubin labyrintu.

Uplynulo teprve několik hodin, ale Vaškovi to už připadalo jako věčnost. Chodníky nad stokami byly úzké a člověk musel dávat dobrý pozor, aby mu holínka nesklouzla po vlhkém povrchu. Všechno bylo zatuchlé, pokryté plísní. Zpočátku pach Vaškovi vadil. Cítil, jak se mu vrývá do kůže i skrz oblek, jak do něj vchází ústy a proniká do jeho potu. V jednu chvíli se mu udělalo tak zle, že museli zastavit a on deset minut přemáhal nutkání dávit.

Bujabel se usmál a naznačil Vaškovi, aby mu podal rezervní respirátor. Pokropil ho trochou vody a z malého sáčku do něj vysypal tmavý prášek. Vašek zadržel dech a vyměnil respirátory. Do nosu ho udeřila vůně mleté kávy, která přebila i odporný zápach stok. Po chvíli už měl čich tak otupělý, že přestalo záležet na tom, co cítí.

Pokračovali dál temnými tunely z rudých cihel. Cihly byly všude, kde nebyl beton. Jak prozradil Ziffernick, bylo to původní vyzdění z dob, kdy se kanalizace stavěla. I po sto letech to byl nejkvalitnější materiál, se kterým si rozkladné síly nedokázaly poradit. Přesto se Vaškovi zdálo, jako by stěny mokvaly hnisem. Temná voda se řítila kolem nich. Po její hladině plavaly pet lahve, cáry papíru, neidentifikovatelné předměty, sem tam zahlédli potkany. Vašek je štítivě pozoroval a raději si nepředstavoval, jaké věci číhají ve tmě, skryté mimo dosah svítilen. Jeho svět se omezil na úzký kužel baterky, který dával věcem barvu a oživoval je.

„Dál nemůžeme,“ řekl Bujabel. „Místa, kterými musíme projít, jsou teď příliš nebezpečná. Jsme pod Novým Městem, všude kolem jsou kanceláře a jídelny, takže bude vysoký průtok. Nechci tě podceňovat, ale dravou stoku bych s tebou raději nezdolával.“

Vašek pokrčil rameny. „Kdy to skončí?“

„Až půjdou lidi domů. Po sedmé to bude myslím bezpečné. Tedy pod Novým Městem, třeba pod Jižákem začne v šest potopa.“

„Jasně, lidi se vracejí domů. Takhle jsem nad tím nikdy nepřemýšlel.“

„Z toho si nic nedělej,“ usmál se Bujabel. „Kdyby lidi věděli, co žije v kanálech… Myslím, že i ženské by začaly čůrat vestoje.“

Vašek pokýval hlavou. Rozhodl se, že raději nechce vědět, co žije v kanálech. Některé potřeby se totiž vestoje uspokojit nedají.

Bujabel našel místo, kde rozbili tábor. Roztáhli pěnovou karimatku a usadili se na ní vedle sebe. Bujabel zapálil tři bílé svíčky a rozmístil je kolem nich jako stráž. Několik metrů nad jejich hlavami ústil mřížovaný kanál, kterým k nim pronikal čerstvý smog z ulice.

„Máte zajímavého koníčka,“ nadhodil Vašek, aby řeč nestála. Nějak se necítil dobře, když nemluvil a jenom se díval do tmy.

„Já jsem to vlastně zdědil. Děda mě přinutil mít Podsvětí rád. Když jsem byl malý, schovával mi na jeho okraji hračky. Říkal mi, že tu žije strašidlo. Když se ho ale nebudu bát, budu opatrný a obelstím ho, dostanu hračky zpět. Bál jsem se dlouho. Až dokud jsem nepřišel o husárka. Byla to moje nejmilejší hračka. Víš, jakého myslím, toho ručně šitého, v uniformě císařských, se šavličkou z měděného plechu. Záleželo mi na něm víc než na vlastním strachu. Tehdy jsem v Podsvětí našel i spoustu jiných hraček… Vlastně na tom nic nebylo. Příště jsem se vydal hlouběji.

Od těch dob se ale hodně věcí změnilo.“

„Je to tu nebezpečnější?“

„Myslím, že se něco stalo s duchem celého toho místa. Jako by se propadlo blíže k peklu. Jako by ožívalo. Měl by ses teď vidět!“ ukázal Bujabel na Vaška prstem a rozesmál se.

„Je to děsivé.“

„Nechci tě děsit. Ber to jako tlachy starého chlapa.“

Vašek ale věděl, že to žádné tlachy nejsou. Uvažoval, jestli ho přízračný démon dokáže najít i tady. Vaškovi se dvakrát podařilo utéct, dvakrát za něj někdo nastavil krk. Bujabel by ale stvůru ani nezpomalil. Musíme jednat rychle, pomyslel si Vašek.

„Jak dlouho ještě budeme čekat?“

Ziffernick pokrčil rameny. „Říkám, tak dvě hodinky. Doporučuju ti, aby sis na chvíli schrupnul.“

„Usnout?! Tady?“ zeptal se šokovaně Vašek.

Děda přikývl, opřel se o stěnu a přes kolena si položil harpunu. Za chvilku už spokojeně oddechoval. Vašek se zoufale rozhlížel. Na spánek neměl ani pomyšlení. Podíval se na mokré vysoké holiny olepené slizem a výkaly, na kombinézu pocákanou řídkým hnědým bahnem. V tomhle přece nemůže spát!

Když uplynuly přesně dvě hodiny, major Ziffernick se probudil. Našel Vaška zahleděného do plamene svíček. Když na něj promluvil, Vašek jej nevnímal. Tak mu zatřásl ramenem, aby se konečně probral. Fungovalo to na sto procent, snad jen Vašek málem dostal infarkt.

O kilometr dál a deset metrů hlouběji spolu stále nemluvili. Ziffernick šel první a klestil cestu v temnotách čelní svítilnou. Brodili se po kolena ve stoce. Pod jejich nohama se řítily hektolitry vody, která páchla jako zvratky. Vaškovi se za čepel meče zachytila mrtvá krysa. Štítivě ji odmrštil a ohlédl se do tmy za sebou. Na okamžik měl pocit, jako by se v ní něco mihlo. Opatrně se otočil k Ziffernickovým zádům, ale koutkem oka stále sledoval, jestli to znovu neuvidí. Ušel dalších pár kroků a pak se prudce ohlédl. Opět měl pocit, jako by něco zahlédl. Jen pohyb. Čmouhu na hranici tmy. Obrátil se, aby to řekl majorovi, místo toho se s ním ale málem srazil. Bujabel mířil do tmy harpunou.

Vašek se přesunul za jeho záda a vytáhl meč.

„Co to bylo?“

„Ticho!“ zněl jasný příkaz.

Napjatě čekali dvě minuty. Potom Bujabel sklopil zbraň. „Půjdeme dál.“

„Co to bylo?“ zopakoval Vašek otázku.

„Je to pryč,“ odpověděl jednoduše Ziffernick a tím byla věc uzavřena.

Pokračovali dál nízkými tunely. I nadále byla většina stěn z cihel, na některých místech ale vystřídaly valené klenby betonové skruže. Nakolik mohl Vašek posoudit, byl beton ještě odpornější než cihly. Klouzal a byl pokrytý souvislou vrstvou žlutohnědého slizu. Pokaždé když zakolísal a opřel se, cítil, jak mu rukavice kloužou a smradlavé želé protéká mezi prsty. Když potom škobrtl a zabořil ruku do stoky, byl šťastný za pneu-oblek i za to, že většinu obličeje překrývají filtry a brýle. Pak si ale o chvíli později otřel hřbetem ruky čelo a málem se pozvracel. Špína se smísila s potem a vesele se mu roztekla po obličeji. Vašek drtil mezi zuby kletby, takže téměř neslyšel, když na něj major houkl: „Tma!“

Vašek se rozhlédl. Proč má zhasnout svítilnu? Bujabel k němu přiskočil, zatemnil ji a v tom samém okamžiku zhasil i svou. Zasyčel Vaškovi do ucha a vtáhl ho do jednoho z výklenků, které chodník lemovaly. Paží ho tlačil dovnitř tak, že Vašek stěží dýchal. Přemýšlel, co by Ziffernick udělal, kdyby se teď třeba rozkašlal. Pravděpodobně by ho omráčil.

Ve tmě se náhle objevilo mihotavé žluté světlo. A hned za ním další a ještě jedno. Vaškovi připadalo, že se nepřibližují, ale náhle byla tady.

Stokami kráčely postavy v kápích. V rukou držely pochodně. První byl muž v rudé masce. Pod pláštěm měl strakatý pestrý oděv. Napříč přes hruď byl přepásaný koženými řemeny, do kterých byly zastrkané nábojnice. Za ním kráčel druhý muž, zavalitá hora svalů, jemuž plášť stěží halil záda. Kolem zápěstí měl omotaný řetěz, ke kterému byli připoutaní dva lidé. Potrhaní, špinaví, ubozí. Klopýtali za ním spoutaní v okovech. Průvod opět uzavíral muž ve fialové kápi s pochodní v ruce. Pod pláštěm se mu rýsovala pochva meče.

Vašek zadržel dech. Snažil se být menší a ještě menší, tiskl se do výklenku nejhlouběji, jak mohl.

Výprava procházela kolem nich. Strážci upírali oči vpřed. Zdálo se, že si jich nevšimnou. Najednou Vašek zachytil pohled jednoho ze spoutaných, muže v roztrhané košili s kravatou na půl žerdi. Po obličeji měl rozmazanou krev, pod očima hluboké modré kruhy. Díval se na Václava a Václav se díval na něj. V tu chvíli bylo jasné, že jsou odhaleni. Krev opustila všechny Vaškovy svaly.

Na zádech ubožáka přistála tvrdá rána a on div nezakopl, jak byl náhle uveden do pohybu. Ještě se ohlédl, ale vypadalo to spíš, jako by se podíval po strážci, který jej znovu udeřil.

Čekali, dokud světlo pochodní nezmizelo za rohem a zvuky kroků neutichly. Nešťastné procesí se opět stalo jen snem, který pominul, stejně jako přišel.

Vašek se podíval na Bujabela, rozhodnutý nepromluvit, dokud mu průvodce nedá svolení.

„Máš pravdu, není to hezký pohled. Ještě horší to ale bude na Otrokářském rynku.“

„Co se s nimi stane?“

Ziffernick pokrčil rameny. „Když budou mít štěstí, stanou se otroky.“

„Jeden z nich, ten s kravatou, vypadal jako normální člověk.“

„Možná se opil a usnul na špatném místě. Blízko otevřeného kanálu. Gilda Hluchých zřídka zasahuje do věcí lidí z povrchu, na druhou stranu, když jí někdo strčí hlavu takříkajíc do tlamy…“

„Mám pocit, že mě viděl.“

Bujabel kývl. „Tak to raději přidáme do kroku.“ A vyrazil pajdavou chůzí opačným směrem, než odešlo procesí.

„Majore, to jim nikdo nepomůže?“

Bujabel se zastavil, potěšen tím, že jej někdo oslovil starou hodností. „Tady bojuje každý sám za sebe, mladíku. Vím, jak to vypadá, ale čím dřív si na to zvykneš, tím lépe.“

„A majore,“ zeptal se po chvíli přemýšlení Vašek. „Platí to i mezi námi?“

V tu chvíli se Ziffernick rozesmál a možná by se plácal do kolen, kdyby zrovna nesestupovali po železném žebříku. „Nikoliv, Václave. My jsme to, co je tady asi tak časté jako čistá pramenitá voda. Myslím, že se tomu říká parťáci.“

O hodinu později vystupovali šikmou šachtou proti směru vody. Dno klouzalo a silný protiproud se s nimi rval o každý metr. Vašek byl zpocený až za ušima. Ta otázka se mu drala už stokrát na rty, a stokrát se mu podařilo stisknout zuby. Po stoprvé už to ale nezvládl.

„Kdy už tam budem?“

Bujabel se zastavil a otočil se.

„Jen se ptám, jestli to je ještě daleko. Nestěžuji si,“ upřesnil Vašek.

„Ano, je to ještě daleko.“ Ziffernick se krátce zasmál. „Víš, kolik kilometrů mají pražské stoky?“

„Alespoň sto, co?“

„Říká se, že hodně přes čtyři tisíce. Ale pojďme. Blíží se ráno. Najdeme tábořiště, abychom byli v bezpečí, až se kolem šesté spustí ranní povodeň.“

Opravdu po chvíli našli místo, se kterým byl Ziffernick spokojený. Vytáhli z batohů spací pytle z pěnového plastu a vlezli do nich i v holínkách. Major naposled zkontroloval smradometr, ale zdálo se, že je s jeho hodnotami spokojený. Lehli si vedle sebe, nejblíže, jak to šlo. Bujabel kolem nich rozmístil ochranné amulety a zapálil kadidlo zahánějící zlé duchy a potkany.

„Nemohli bychom nechat svítit svíčku?“ zeptal se Vašek.

„Mohli. Ale měl bys vědět, že tě před ničím neochrání. A pro věci ve tmě funguje jako maják.“

„To mi stačí,“ odpověděl Vašek a vypnul svítilnu. Po chvilce znovu promluvil do tmy: „Ještě jsem se chtěl zeptat. Na co jsou ty prášky poslední záchrany?“

Měl ale smůlu. Bujabel už klidně oddechoval. Přestože byl Vašek unavený, nemohl usnout. Když zavřel oči, míhaly se mu v mysli bez ustání zelenavé a rudé zdi kanálů. V botách cítil vlhký pot, připadalo mu, že do nich skrz trhliny prosáklo odporné smradlavé bláto. Celý svět se zredukoval na kužel světla, který zářil z jediného oka čelní svítilny. Tápal temnotou, a když se ohlédl, Ziffernick byl pryč, na jeho místě zůstala jen harpuna. Vašek něco zahlédl ve tmě. Popadl harpunu a vyděšeně nazdařbůh vystřelil. Klopýtala k němu silueta, kterou svítilna pozvolna dokreslovala. Blížil se muž s hrotem harpuny zabodnutým pod paží, jako když někdo předstírá smrt na divadle. Jeho obličej byl plný překvapení a zmateného zoufalství. Oči nabyly obviňujícího výrazu. Byl to muž, kterého dnes Vašek viděl – když jej hnali temnotou jako zvíře na porážku. Díval se na Vaška tak dlouho, dokud ho nenahradil jiný zlý sen. Před probuzením jich na Vaška čekalo ještě dost…

8. kapitola

Polis stál pevně rozkročený uprostřed mostu. Jeho dlouhé vousy se vzdouvaly ve větru. Ve strništi nakrátko střižených vlasů fičel pronikavou píseň mrtvých. Druid nabídl ďáblově silnici rituální oběť. Postavil se na zábradlí a okamžik vrávoral nad pádící D1. Po jeho levé i pravé ruce se řítily stovky aut. Všude kolem vnímal řev a cítil pach spalovaných látek. Polis balancoval na zábradlí a odříkával prolínací formuli. Měl ty nejošoupanější džíny pod sluncem a triko se zlatými symboly oka a keltskými kříži, a na srdci vyšitý znak: tři věže spojené hradbami nad otevřenou městskou bránou, z níž vyčnívala ruka v ocelové rukavici svírající meč. Znak Prahy.

Polis zaklínal starou krvelačnou bestii. Jako by přesvědčoval sopku chrlící lávu. Jako by chtěl rozmlouvat se zemětřesením. D1, přezdívaná Matka konce, byla zlá nenávistná mrcha. Polis vnímal mnohoproudý rej pod nohama a vstupoval do transu. Mračna nad jeho hlavou se chmuřila v temných chuchvalcích, jako by chtěla navždy smazat vzpomínku na slunce.

Levá ruko, vládkyně srdce. Mávl levačkou a rozdělil svět na dvě poloviny. Pravá zanikla, levá se prosytila barvami. Polis tiskl víčka. Přijímám své pocity. Naslouchám jim. Chci poznat, co přinášejí. Pojmu to do sebe, ochutnám, pozřu a prozkoumám, až se to stane částí mne samotného. Levá ruko, obdaruj mne a odhal svá tajemství. Pod levou paží mu ve směru od Brna splývaly kamiony, dodávky i osobáky jako titěrné hračky vydané mu na milost. Polisovy oči se obrátily v sloup. Mezi jeho prsty přeskakovaly výboje statické elektřiny.

Pravá ruko, posle rozumu. Levá strana světa zakolísala a pohasla. Pravá se zostřila bílým světlem, které nevrhalo žádný stín. Odevzdávám se ti, protože není daru bez pokory, není myšlenky bez poznání, není života bez smrti. Svěřuji ti svou naději, hledej otázky k mým odpovědím. Pod pravou paží proudila hustá doprava ve směru na Brno.

Polis pozvedl ruce nad hlavu a spojil je v jedno. Propletl prsty a tiskl je k sobě tak silně, až mu klouby zbělely. Vítr ho šlehal do tváře, vzdouval mu tričko. Druid si toho nevšímal, přestože vzduch byl chladný jako led.

Krvelačná Ukončovatelko, nevkročil jsem na tebe, a ty mě nemáš ve své moci. Přesto stojím nad tebou na mostě zázraků a přikazuji ti: vyjev mi svá tajemství!

Náhle Polis zvrátil hlavu dozadu a vykřikl bolestí, jako by jím projel blesk. Stál s rozpaženýma rukama na zábradlí nad řítící se dálnicí, křičel a třásl se a znovu křičel při dalších obrazech, které se mu zjevovaly.

… na 115. kilometru zahynul… jeho tělo bylo převezeno do jihlavské… byl s těžkým zraněním… dodávka převrátila a narazila do… i s rodinou, třemi dětmi ve věku… při nehodě na D1 zemřel další… při předjíždění narazil do… a vylétl do protisměru, kde se čelně… zemřel další člověk… ve voze jeli tři lidé, dva zemřeli, jeden je těžce… hromadná nehoda způsobila… pět obětí… osmnáctiletý řidič… výbuch cisterny… zabily děti… zemřel člověk… zemřeli tři lidé… zemřeli…

Polis viděl obrazy. Prohnal se s cizí nelidskou myslí, jako by stál u stěny obrovské betonové přehrady, která se prolomila a teď na něj chrlí vzpomínky. Věci minulé i příští. Nestvůrné detaily, jako by se vše odehrávalo před ním. Křičel a plakal. Stál na zábradlí, levou rukou přijímal a pravou odevzdával. Čas se řítil kolem jako splašený kůň. Z druidova nosu stékala krev.

A pak náhle vše zmizelo a byla tu zas jen šestiproudá silnice s krabicemi letícími odnikud nikam.

Rituál skončil. Polis zavrávoral a nakonec se vysíleně sesunul zpět na most. Musel se opřít o zábradlí, aby nabral alespoň trochu síly, která mu umožní doplazit se co nejdál od D1. Byl k smrti vyčerpaný, ale rituál bylo třeba dokončit. Začal se tedy šourat pryč z mostu.

S Itivanem se setkal nedaleko Újezda u Průhonic, kde si zřídil polní stan. Dva jeho agenti sledovali hraniční ceduli největší tepny Její Výsosti Prahy a s nimi bylo na stráži i několik Hradčanových rytířů. Leželi zamaskovaní, překrytí vojenskou krycí plachtou. Itivan se díval do dalekohledu a v tlamě převaloval nezapálený doutník.

„Nenávidím dálnice,“ postěžoval si Polis tónem, kterým dal jasně najevo, jak mizerně se cítí.

„Jsi pašák,“ odtušil Itivan a dál se díval do dalekohledu. „To jsi chtěl slyšet? A teď mi řekni, cos zjistil.“

Polis se zamračil. „Uvědomujete si, že to je něco jako démonologie? Málem mě to stálo život…,“ přiznal Polis. „Musím si nejdříve odpočinout!“

„Nemusíš,“ odsekl kocour.

Polis na něj chvíli zíral. Zkrotil v sobě zlost. Alespoň se přiblížil ke stavu, který by mohl s přivřením oka pokládat za klid v duši.

„Blíží se něco velkého. Neřekla co, ale je dychtivá. Ona dokáže vycítit krev.“

„Dálnice,“ převaloval na jazyku Itivan. „Dál-nic. Ukončovatelka. Krev je jediné, po čem prahne.“

Polis přikývl. „Tak. Od toho vzniklo její jméno – dál nic. Bezohlední řidiči jí vdechli život. Je prokázáno, že při prudké akceleraci některé myšlenky nezrychlují. Naopak, ty nejtěžší a nejsmutnější, beznadějné a nenávistné, vypadávají z hlav, jejich vlákna se odtrhávají a padají na zem, kde jsou rozježděna a roztlučena. Útržky zloby, nadávek a strastí je stmelují dohromady a dávají Vražedkyni život. Lidské maso a krev jí propůjčují nepředstavitelnou sílu. Čím frekventovanější silnice a bezohlednější lidé, tím větší démon se v dálnici probouzí.“

„Nesnáším to tu,“ postěžoval si Itivan. „Nesnáším ten hluk, smrad, tisíce řítících se krabic.“

„Bez informace není života. Je to krevní řečiště, které přináší naší Paní život a vyváží její moudrost.“

„Dej mi s tím pokoj,“ zavrčel Itivan a konečně znechuceně odložil dalekohled. „To, že se blíží něco velkého, vím i sám. K tomu jsem nepotřeboval městského druida! Zjistil jsi něco o zlodějích hraničních štítů? Hrozí nám nebezpečí od jiného Města?“

Druid mlčel. Tiskl zuby.

„To jsem si mohl myslet! Co si člověk neudělá sám…“

Polisovo sebeovládání konečně padlo. „Jste zkrátka nesnesitelný! Co se to s vámi děje?!“

Itivan na něj zíral nečitelným pohledem kočičích očí. Když už se druidovi zdálo, že se na něj snad vrhne, pokrčil rameny.

„Možná jsem to trochu přehnal… Mám starosti o naši Paní. Navíc přestávám kouřit,“ Itivan s odporem vyplivl rozžmoulaný doutník a kývl k dálnici. „Nyní hlídáme celý východní přístup. Monitorujeme všechny vetší cesty na této straně Prahy. Neproklouzne ani myš. Přesto mám pocit, že nejsme tam, kde bychom být měli. Dostal jsem ale rozkazy od Její Výsosti a nezbývá mi než se jimi řídit.“

Při zmínce o Ní z Polise odplynula všechna zloba a zamračeným nebem prosvitlo slunce. „Důvěřujte Jí, lorde Itivane. Copak vás někdy moudrost naší Paní zklamala?“

„Nikdy,“ přiznal kocour a sklopil uši.

Polis Itivanovi odpustil. „Ještě něco jsem zaslechl v myšlenkách Ukončovatelky. Ozvěny příštích dní. Legendy budou kráčet po zemi. A Václav, kterého jsme cvičili, má být jednou z ústředních postav těchto změn.“

Itivan se zachmuřil. Divil se, proč ho to nepřekvapuje. „Bůh s námi.“

„To by mě zajímalo, kde je mu konec…,“ povzdychl si druid.

Itivan mlčel.

V první chvíli zíral do tmy a nevěděl, jestli je slepý, nebo jestli se některá z nočních můr stala skutečností. Vnímal divoký tlukot svého srdce, než si uvědomil, že jej probudila pevná ruka, která stiskla jeho rameno. Ziffernick zapálil svíčku. Ráno bylo vlastně poledne, alespoň podle hodinek. Vaškovi přišlo, že šli spát teprve před chviličkou a že si vůbec neodpočinul. Naprostá tma kolem vstávání nijak neulehčovala.

„Dobré ráno,“ zachraptěl Vašek. Sejmul si respirátor, odstranil krytku z jedné hadičky vedoucí do hlubin obleku k zásobě vody a přisál se k ní rty. Cítil, jak tekutina proniká do úst, ve kterých měl jak v polepšovně. Vlhký smrad stok mu přes noc ulpěl v krku jako hlen.

„Říkám, bré ránko,“ broukl Bujabel a nabídl Vaškovi hrst rozinek s oříšky.

Vašek se zadíval na jeho zpocenou dlaň. Rozinky nebyly ani v sáčku. „Já to nejím, díky.“

Bujabel pokrčil rameny a ústy si nabral přímo z dlaně. Spokojeně žvýkal. „Už jsme tak v polovině cesty. Doufám, že se nezměnila předpověď počasí.“

„Věříte na předpovědi? Mluvíme o té spoustě nabubřelých názvů jako okluzní fronta a pásmo nízkého tlaku a kupovitá oblačnost, jejichž jediným smyslem je sdělit vám, že je asi padesátiprocentní šance, že bude hezky, pokud ovšem není víkend, protože pak je jasné, že bude chcát?“

„Ty se rád posloucháš, viď?“

Vašek obrátil oči v sloup. „Myslím, že bychom měli jít, ne?“

„Taky se těším, až to budeme mít za sebou,“ odvětil Ziffernick a znovu ponořil nos do dlaně plné rozinek.

Sestoupili z chodníčku nad kanály a vyrazili cestou, kde žádné chodníky nebyly. Vašek měl z toho zamotanou hlavu. Připadalo mu, že vzhledem k tomu, kolik ušli, už musejí být nejspíš pod Berounem. Den mu připadal úplně stejný jako včera. Tunely ořezané světlem svítilen. Rudé cihly, zelený sliz, hnědá voda. Kluzký beton. Trubky, na nichž se srážela voda. Jen vzduch se zdál zatuchlejší. A ještě něco se změnilo. Vašek přestal vnímat smrad. Přijal jej jako integrální a nedělitelnou součást svého světa, a i on se stal jeho součástí.

Kráčeli stokou a voda jim pozvolna dostoupala pod kolena. Ochladilo se.

„Říkám, jen nezačni divočit,“ brblal pod respirátorem Ziffernick.

„Cože?“ houkl Vašek. A pak uviděl, jak se světlo odráží v desítkách drobných zrcadel, která k nim přinášela voda. Přinášela? Záblesky pluly proti proudu.

Vašek se zarazil a snažil se zaostřit. A pak to náhle uviděl – po hladině k nim pluly desítky potkanů. Bujabel se zastavil a pomalu otočil k Vaškovi hlavu.

„Nehýbej se! Nedívej se na ně! Nech je proplout kolem.“

Vašek kývl. Strnul a sledoval, jak odporná, chlupatá, mokrá a nechutná stvoření plavou s čumáky zvednutými nad hladinou a kormidlují olysalými ocasy. Potom si uvědomil, že Bujabel říkal, že se nemá dívat, a tak přivřel oči a měl je zavřené až do chvíle, kdy se na něj začali potkani škrábat.

„Majore,“ zavolal zdušeně. „Lezou po mně.“

„Neměl ses dívat,“ řekl nasupeně Ziffernick a zamířil pryč. „Oni to vycítí.“

Na Vaška vylezlo už dobrých sedm potkanů a začínal cítit jejich váhu. Tiše a naléhavě pískali. Uvnitř se otřásal odporem, ale bál se pohnout. Viděl, jak se jich kolem něj tlačí desítky.

„Co mám dělat? Majore!“ šeptal Vašek.

„Chtějí, abys je odnesl do sucha. Potkani plavání nemilují. Díval ses na ně. Myslí si, že je ti jich líto. Nechají tě, abys je odnesl na souš.“

„A co pak? Až je tam donesu, majore?“

„Tam se na tebe vrhnou. Musíš si hlídat hlavně krk a citlivá místa na obličeji, oči. Někteří ti zkusí vlézt do rukávů a nohavic, aby se dostali k tepnám. Toho se naštěstí bát nemusíš, proti tomu jsem pneu-oblek zajistil.“

Vašek už neříkal nic. Začal se třást tak, že by mu mohla závidět i profesionální břišní tanečnice. K tomu sebou plácnul do vody, až se výkaly a špína rozlétly kolem. Divoké pištění zesílilo. Vašek cítil, že voda stoupá.

Bujabelův hlas náhle pozbyl veškeré hrané ironie a práskl jako bič. „Vlna!!!“

Vašek plný adrenalinu nezaváhal. Vrazil hák do spáry mezi cihly. Nějakým zázrakem se mu to podařilo napoprvé. Nestaral se o potkany, cítil jen, jak se prudce zvedla hladina a proud zesílil. Nápor vody mu strhl jednu nohu, ale Vašek se plně zapřel o druhou a o hák. Temná vlna se prořítila kolem, podrazila mu nohy a chvilku s ním trhala jako s loutkou. Hák naštěstí vydržel. Zoufalé pištění se ztratilo v hlubině.

Vaškovi bylo jedno, že je od hlavy až k patě pokrytý šlemem. Vítězoslavně se usmíval. „Jsou pryč! Díkybohu za tu vlnku!“

V tu chvíli se k němu Bujabel Ziffernick otočil a jeho oči se rozšířily. Byl to okamžik zmrazený ve věčnost. Vašek viděl, jak majorovi vypadl skleněný monokl a zhoupl se na řetízku. Bujabelovy rty se pohybovaly. Křičel. Vašek neslyšel, co říká. Bylo to něco jako To byl před – Něco před, prolétlo Vaškovi hlavou. Předek? Předmět? Předeprat? Potom si uvědomil, proč ho neslyší. Bylo to kvůli řevu vody, která mu burácela za zády. Jak se střetly dva protisměrné proudy, voda vybuchovala v bouřících kotlích a vřela. Vašek pohlédl na hák a na ruku, kterou měl už chvilku sklopenou u těla. V příští sekundě do něj narazila vlna a smýkla jím o zeď jako stéblem slámy. A to bylo naposledy, co Ziffernicka zahlédl.

Měl pravdu, byla první myšlenka majora Bujabela Ziffernicka, potom co přestal myslet na tmavý smrtící vír. Ještě stále visel na háku zaklesnutém ve zdi. Levou ruku necítil, to nebylo dobré. Tušil, že za chvíli začne pekelně bolet, a jen se modlil, aby nebyla zlomená. Pravačkou si vytřel oči. Mlčky se vracel do svého těla a katalogizoval všechny oděrky a pohmožděniny. Uplynulou čtvrthodinu měl co dělat, aby se neutopil nebo nenechal strhnout proudem. Bylo to horší než obvykle. Voda mu vzala všechnu sílu.

Měl pravdu, už jsem na to starý. Bolest bych ještě snesl, ale jak se zbavím smrtelné únavy?

Toužil po tom, aby se mohl položit na kousek suchého místa a alespoň chvíli spát. Smutná myšlenka uprostřed tunelu po kolena ve studené vodě.

Po jeho společníkovi nebylo ani stopy. Strhl ho proud. Major odhadl jeho šance tak jedna ku deseti. Kdyby neměl pneu-oblek, ani by ho nemusel hledat. Ale takhle…

„Měls mu říct o předvoji, starouši. Měls mu to říct. Nejdřív jedna varovná a pak plná rázová. Jsi popletený hlupák.“ Po chvíli si do tmy smutně postěžoval. „Kdo si to má ale všechno pamatovat? Tolik toho nevěděl!“

Potil se. Cítil to i v ledové vodě, která kolem proudila. Opíral se o zeď a druhou rukou se zapřel o harpunu jako o provizorní hůl. Levačka začínala přicházet k sobě a vůbec to nebylo dobré. Bujabel věděl, že se musí rychle dostat na nějaké bezpečnější místo. Tam si ošetří a vydezinfikuje rány. Zkontroluje neprostupnost obleku. Vybalí čisté filtry a respirátory. Odpočine si.

Stoka se mu před očima mlžila. „Nesmíš omdlít, starouši,“ šeptal si pro sebe. „Jestli teď omdlíš, umřeš. Ty ale nechceš umřít, že ne? Půjdeš najít toho mladého drzouna. Měl ses o něj starat. Požádala tě sama Královna. Když už ne kvůli sobě, tak kvůli ní to uděláš. A kvůli tomu drzounovi s upřímnýma očima.“

Znal proudění v těchto místech, a navíc měl s sebou i mapy. Dokázal přibližně určit, do jakých míst mohla voda Václava odnést. Snad si bude pamatovat, co mu říkal. Snad přežije, než ho Bujabel najde.

Zatínal zuby a zaháněl rudou mlhu, která obestírala jeho smysly. Bolest sílila.

Bujabel cítil, jak skřípe zuby. V ústech měl slanou chuť. Chtěl skučet a každý krok ho bodal. Protéza se mu zařezávala do masa. Z opuchlých rtů se ozval smích. Chraplavý hrdelní smích starého člověka. Pod mokrým respirátorem zněl tlumeně. Hřímal jako umírající bouřka. Nebyl to moc veselý smích.

Plastové PET lahve, kusy igelitu, polámané dřevo a rozmočené papíry se zachytávaly o podivnou bariéru v proudu, která začínala připomínat bobří hráz.

Na betonové podlaze tiše nakračovala chodidla s blánami mezi prsty. Mloku podobný černooranžový ještěr přešel k vodě a dloubl do naplaveniny ratištěm oštěpu. Vklouzl opatrně do vody a přičichl k té věci, která ležela v proudu zapříčená mezi úzkými stěnami šachty. Přiblížil k ní kulatou tlamu. Nozdrami nasál pach. Naklonil hlavu na stranu a hrdelně zakloktal.

Bylo to ještě živé. Ještěr se vzrušeně zapřel o ocas a narovnal se v celé své výši. Uchopil tu věc do blanitých pařátů a smýkl s ní na vyvýšený betonový břeh, až se třikrát převalila. Nahromaděná voda se mu přelila přes tělo, a to se zalesklo antracitovou černí. Jasně zazářily oranžové skvrny.

Mlok se pružně vyhoupl na beton. Přistoupil k nehybnému tělu, které se náhle křečovitě zachvělo a zasténalo. Pohnulo se to! Ještěr odskočil a vycenil tupé tvrdé zuby. Jedové váčky v čelistech se mu nafoukly. Opět zakloktal a pohodil hlavou. Bradavky na žebrech mu nabobtnaly rozčilením.

Vydal se k té věci a znovu do ní strčil. Zakňourala a ještěr šťastně zakmital jazykem. Dloubl ji do měkké části jedním z prstů. Zacukalo to sebou.

Ještěří člověk se sklonil na úroveň Vaška a ukázal si drápem na chřtán. Sáhl do koše u pasu a nabídl mu staženého potkana. Gestem naznačil žvýkání.

Vašek se soukal pryč. Byl strašně slabý, napůl utopený. Potrhaný pneu-oblek na něm visel zplihle, přilbu ztratil někde na smrtícím tobogánu.

Ještěr se zvedl na zadní a rozpřáhl ruce, mezi prsty se napjaly blány. Doširoka rozevřel čelisti a v tomto postoji strnul.

„Chceš mě sežrat? Tak to mě budeš muset nejdřív zabít!“ hlesl Vašek. Hmátl pro meč, ale zjistil, že místo u pasu je prázdné. V tu chvíli jím projel skutečný děs. „Ziffernicku!“

„Oragh!“ vyrazil ještěr hrdelním hlasem a udeřil se do prsou. „Oragh! Oragh! Oragh!“

Vašek na něj civěl a netušil, co dělat. Byl smrtelně unavený. Šly na něj mdloby. „Ty mi rozumíš, viď?“ řekl nakonec. „A jmenuješ se Oragh.“

Mlok kývl a zatetelil se vzrušením. Oranžové skvrny vyvstaly a rozzářily se hrdostí.

Udeřil Vaška do hrudi a zabublal hrdelním barytonem: „Ciferniku!“

„Podej mi batoh. Tu věc, co ti leží u nohou,“ řekl Vašek a nepřestával ho sledovat.

Oragh obrátil pozornost k podivnému pytlíku. Šupinatými prsty zkoumal jeho materiál, pod tlakem drápů se látka roztrhla. Z batohu se vysypala spousta věcí.

Vašek se zhrozil. Předměty, na kterých záviselo jeho přežití, padaly na zem, některé se skoulely do stoky a odplouvaly! Když si všiml, že z batohu vypadla i antibiotika, vrhl se po nich. Oragh byl ale rychlejší a zvědavě je sebral.

„To jsou prášky. Antibiotika, víš? Dej mi je. Hodná ještěrka.“

Mlokovi se ale nechtělo. Přiblížil si krabičku až k očím, otáčel ji ze všech stran. Hrdelně zakloktal a vložil plato mezi zuby. Důkladně ho rozdrtil, rozžvýkal a spolkl. Znechuceně zakmital jazykem, protože chuť byla asi horší, než čekal.

Vašek se zajíkl. Začal si zoufat. Byl celý mokrý, pneu-oblek měl nasáklý ledovým bahnem. Třásl se zimou. Žaludek se mu houpal. Otřes mozku si vybíral na jeho vyčerpaném těle tvrdou daň. Znenadání se mu zatočila hlava a upadl. Pokusil se ještě odplazit pryč. Než ho opustilo vědomí, všiml si, že se ještěr vydal k němu. Potom ho definitivně pohltila tma.

Vašek se probudil, protože nemohl dýchat. Těžká kožnatá paže se mu sesunula na obličej a ucpala mu nos. Pokusil se vyprostit ruku a šupinatou končetinu odhodit. Šlo to ztěžka.

Byl doslova pohřbený pod tělem ještěra, který si na něj z nějakého důvodu lehnul. Vašek se v první chvíli lekl, že ho tím probudil. Zadržel dech a hrál mrtvého. Vzápětí ke své hrůze zjistil, že na něj ještěr zírá otevřenýma očima. Možná spí jako hadi, napadlo Vaška, když se netvor nepohnul.

Vašek ležel pod přinejmenším osmdesátikilovým ještěřím tělem přišpendlený jako motýl. Z jizvy na břiše mu vystřelovala bolest. Takhle znehybněný nedokázal poznat, jestli nemá něco zlomeného. Hlava mu třeštila. Od chvíle, kdy do něj narazila vlna, si nic nepamatoval. Jen tmu, odpornou chuť a to, jak se neustále snažil nadechnout. Pomalu si dával dohromady, co se stalo.

Studený beton ho skrz mokré šaty studil do ledvin. Pneu-oblek byl zničený. Věděl, že tu nemůže ležet věčně, zároveň se ale děsil toho, že ještěra vzbudí. Pohnul rukou a sledoval, jestli se černé zornice nezaostří. Zůstaly nehybné. S největším úsilím se začal opatrně soukat zpod těla. Mlčky děkoval všem svatým, že ta věc má tak tvrdý spánek.

Konečně se uvolnil. Stál nad ještěrem a díval se na jeho vyhaslou černošedou kůži. Oranžové skvrny zmizely. Celý jako by se scvrkl. Vaškovi to nedalo a jemně do tvora dloubl špičkou nohy. Nic se nestalo. Zkusil dloubnout silněji a málem vykřikl leknutím, když se ještěr bezvládně převalil. Zůstal ležet s rozhozenými pařáty. Ať už to bylo cokoliv, teď to bylo mrtvé.

Vašek shromáždil věci, které vypadly z protrženého batohu. Zaklel, když si uvědomil, že při krkolomné jízdě kanály ztratil meč. Překvapeně zjistil, jak moc mu to vadí. Cítil se náhle nahý a bezbranný jako dítě. Zkusil prohledat okolí. Dokonce prošmátral i odpornou hnědavou břečku, štěstí ale neměl. Runový meč, zosobnění jeho zodpovědnosti a práva, byl pryč.

Vašek se napil z hadičky pneu-obleku a s nesmírnou úlevou zjistil, že nádržka s vodou protržená není. Jinak byl oblek na mnoha místech odřený a děravý a Vašek si ho musel svléci a vylít. Představa, že se nasouká zpět do vlhkého ulepeného gumového skafandru, mu na spokojenosti moc nepřidala. Po chvíli ale usoudil, že raději zapařený oblek než ve stokách zmrznout.

„Mohl jsem aspoň umřít na čerstvým vzduchu,“ zakvílel a nakopl mrtvého ještěra. Přišel o přilbu se svítilnou, stejně jako o meč a jídlo. Zůstala mu jen malá příruční baterka.

Posadil se na batoh a opřel se o zeď vlhkou od slizu. Trčí v kanále jen pár metrů pod městem, v němž strávil celý život. Možná dokonce pod ulicí, po které chodil na obědy. Musí být nějaká cesta ven! Snažil se nevnímat, že ho bolí celé tělo, že má nejspíš zlomené žebro, že hladoví a že ztratil jediného průvodce, který ho mohl zachránit. Byl sám a beze zbraně uprostřed džungle nemocí, výkalů, smrtících příšer a šílenství. Rozbrečel se.

Vlastně to byl takový zvláštní pláč, protože se chvílemi lámal ve smích, a za okamžik zase ve vzdorný neartikulovaný řev. Když temnota na jeho výhružky a spílání neodpovídala, časem ho hysterie opustila. Vašek si vzpomněl na to, co říkal Bujabel. Kdyby se rozdělili, má počkat tiše na místě, až ho stařík najde.

Kolem mrtvoly ještěřího muže pobíhalo stále více potkanů. Už se neděsili ani Vaškových prudkých pohybů. Muž se zamyslel. Jak dlouho už tu sedí? Spal určitě několik hodin a od probuzení uběhla přinejmenším další hodina. Jak daleko ho mohl proud odnést? Když si vzpomněl na sílu nárazové vlny, uvědomil si, že není moc pravděpodobné, aby jí starý major odolal. Nejspíš byl teď také ztracený někde ve stokách. Anebo dokonce mrtvý. Bylo to zvláštní, ale Vaška píchlo u srdce. Překvapilo ho to, protože staříka prakticky neznal. Jako by jeho svědomí zatížil život dalšího dobrého člověka.

Každá cihla, každá slizká stopa, každý kousek betonu v jeho blízkosti mu byl odporný. Nenáviděl odpudivý smrad, který jím prostoupil a pohltil ho. Nenáviděl každý odlesk světla v očích potkanů, které přilákala mršina. A ze všeho nejvíc nenáviděl Marmelhada, za kterým putoval. Zatoužil ho najít a vykřičet ze sebe tu nenávist. Řvát na něj, že je idiot, že žije na takovém místě! Hovado, že nemá mailovou schránku! Kretén, protože jeho číslo není ve Zlatých stránkách! A hajzl, že ho připravil o kamaráda!

Vyhrabal se na nohy. „Kreténe!“ zařval a zahrozil do klikatých chodeb pěstí. „Jdu si pro tebe!“

Posbíral věci do roztrženého batohu a vzal jej do náručí. Nazdařbůh vyrazil nejbližší chodbou.

Vašek smutně zkontroloval drahocenné hodinky. Bylo na nich půl druhé. Půl druhé před pěti minutami, před hodinou, půl druhé navždy. Byly vodotěsné, vlastně až do doby, kdy se při jízdě tobogánem splašků rozprsklo při nárazu sklíčko. Přesto je Vašek nesundal, na rozdíl od chřestících nesmyslných amuletů. Podvědomě cítil, že právě hodinky jsou jeho amulet, vyjádření toho, že existuje ještě jiný svět, kde není věčně tma, smrad a zima. Byly posledním pojítkem se zdravým rozumem.

Před chvílí se Vaškovi podařilo nalézt poklop kanálu. Radoval se jako blázen. Začal tancovat a křičet triumfem. Dokázal to! Vedla k němu úzká šachta, vysoká dobrých pět metrů. Ve zdivu byla po každých třech cihlách jedna cihla vynechaná, takže díry tvořily nepohodlný žebřík. Nic, co by dokázalo Vaška zpomalit, natož zastavit! Upustil batoh, ze kterého se vysypaly věci. Nedbaje na bakterie, uchopil baterku do zubů a vystoupal až ke krytu kanálu.

Uviděl, že vede na nějakou rušnou ulici, po které jezdí auta. Znovu měl štěstí! Odsune mříž a dostane se ven. A když neodsune, určitě se dovolá!

O hodinu později seděl pět metrů pod mřížkou kanálu a upíral k němu zdrceně oči.

„Tohle je horší než vězení! Hladomorna!“ zakřičel a beton mu to vrátil vibrující ozvěnou.

Nedokázal s víkem pohnout ani o píď. Potom zkoušel volat. Volat? Hulákal, až si vyřval hlasivky a stěží chraptěl. To byl jediný výsledek. Kanál nikoho nezajímal.

Vašek byl unavený, potlučený a měl stále větší a větší hlad. Seděl a otupěle hleděl před sebe. Letargie přebírala vládu nad jeho tělem i myslí… A pak se náhle ozval hlas, který už dlouho neslyšel, a přitom byl tak blízký, že to bylo skoro neuvěřitelné. Hlas jeho táty. „Jestli tu nechceš zůstat navždycky, měl by ses sebrat a pohnout se!“

Když se viděli naposled, skončilo to tím, že se Vašek urazil a odburácel Marceliným audi. Hajný z Vysočiny neměl rád, když se mu odmlouvalo, a Vašek byl tvrdohlavý stejně. Jediný problém byl, že měli na většinu věcí opačné názory. Teď byl ale za jeho slova vděčný. Stiskl zuby a posbíral výstroj. Diodová baterka zablikala, stále však svítila dost, aby bylo vidět na cestu.

Major Bujabel Ziffernick pískal na děsuflétnu a byl rád, že si drží desítky potkanů od těla. Věděli, že by mohli přijít o žrádlo. Byli nervózní a agresivní, připravení každého vetřelce zabít. Major jen doufal, že předmět, který kdysi vyměnil s jedním z kanálních šamanů za bednu plechovek s trenčianskými párky, nemá nějaké skryté vady.

Z ornamenty pokryté píšťaly dál vyluzoval táhlé tóny a klestil si hejnem cestu, jako by měl kolem sebe silové pole. Potkanům se to nelíbilo – vztekle pištěli, lezli po sobě a divoce pobíhali.

Když Bujabel konečně zjistil, na čem hodují, znatelně si oddechl. Na první pohled bylo jasné, že mrtvola nepatří člověku. Už proto, že měla mohutný ocas. Vzápětí se ale zarazil, protože ho napadlo: a čemu tedy patří?

Od bytostí Podsvětí slyšel zkazky o novém lidu, který se v posledních letech rozmnožil v kanálech. O silných a inteligentních bytostech, které si podmaňovaly jednu chodbu za druhou. Bujabel na okamžik zapochyboval, jestli žižkovská věž je opravdu raketou, kterou chystají ilumináti k letu do vesmíru. Ve skutečnosti to mohlo být naopak – mohla být lodí, která tu v osmdesátých letech přistála. Vzpomínal si na bledé tváře těch, kteří se strachem mluvili o tom, že z kanálů přijde moc, jež si podmaní vnější svět. Shovívavě se usmíval a dobíral si takové ustrašence, ale teď, když u nohou viděl podivnou ještěrovitou bytost, už si nebyl tak jistý.

Potom jeho pozornost upoutalo něco jiného. Kousek od místa, kde mrtvola ležela, uviděl ležet oblázky, pírka a mušličky z přetržených amuletů. Roztrhané zmuchlané papíry. Útržek žlutého gumoprenu. Vašek zde tedy byl. Bujabel zkusil dvakrát nahlas zavolat jeho jméno. Nepřekvapilo ho, že se nikdo neozval. Vašek tu byl a odešel.

To bylo zlé. Chodby se větvily mnoha směry a major cítil, že ho dohání únava. Levá ruka znehybněná v provizorní dlaze ze zlomené násady tupě bolela. Major Bujabel Ziffernick si otřel pot na čele a s děsuflétnou u úst ustoupil do bezpečné vzdálenosti od potkaního hejna. Musel najít stopu, času nebylo nazbyt.

Vašek se toulal chodbami nazdařbůh. Všechna místa mu připadala stejná, a tak ani nevěděl, kde už byl. Napadlo ho, že by si mohl cestu značit a vyrývat šipky do cihel. Jednu takovou dokonce vyryl. Vzápětí si ale uvědomil obrovskou bezmoc. I kdyby si cestu značil třeba Ariadninou nití, k čemu mu to bude? Bude se cítit líp, až pozná, že bloudí v kruzích? Nebo má krátký zbytek života strávit škrábáním šipek ztracený někde ve čtyřech tisících kilometrech stok?

„Haló!“ vyrušil ho z deprese hlas. Vašek posvítil baterkou do temnoty, ze které se ozval. Chodba ústila do nějaké místnosti. Vašek zahlédl malou postavičku, jak vběhla dovnitř.

„Prosím, pomozte mi!“ křičel holčičí hlas. Dítě, které utíkalo místností, se po Vaškovi ohlédlo, zakoplo a upadlo na zem. Chytilo se za koleno. „Auuu!“

Vašek vystřelil za ním. „Počkej! Počkej, dítě! Máš tu rodi…“

Než to Vašek stačil doříct, něco mu podtrhlo nohy a dostal do hlavy takovou ránu, že pustil baterku a upadl. Něco těžkého mu žuchlo na záda a srazilo ho k zemi. Cítil, jak ho dva páry rukou s neskutečnou rychlostí svazují. Než se dokázal převrátit, měl ruce spoutané za zády a druhou smyčku kolem krku.

Bytost, která sebrala baterku, si posvítila do úst a udělala: „Uáááá!“ Bylo to nesmírně špinavé, okoralé a rozčepýřené, umaštěné, smradlavé a umouněné, ale nade vší pochybnost to bylo dítě, kterému už mohlo být -náct, ale ne moc dlouho.

„Už je to dobrý, Mzí. Máme ho!“ usmál se kluk.

Dívka, která předtím volala o pomoc, se k němu připojila s úsměvem od ucha k uchu. „Bezva, Glife. To je ale úlovek. Řekni, byla jsem dobrá? Líbilo se ti to?“

„No,“ přemýšlel kluk. „Na první lov to docela šlo.“

„Jupí!“ vykřikla holka a usmála se i na Vaška. „Já mám takovou radost. Co s ním uděláme? Prodáme ho čarodějnici?“

„Nevyslovuj její jméno!“ řekl vysokým hlasem kluk, který se dostal do Vaškova zorného pole. Měl krátké tlusté nohy, krátké tlusté ruce a plochou tvář.

„Bublo, ty musíš zkazit každou legraci, viď?“ rozčilovala se Mzí.

„Sklapni,“ odbyl ji Bubla.

„Glife, zastaň se mě. Šla jsem s váma na lov. Jsem přece teď to… rovnoprávná členka tlupy.“

„Sklapni,“ odbyl ji Glif.

„Děti,“ řekl Vašek hlasem, o kterém se domníval, že je kategorický a přísný. „Asi jste se spletly, ale já nejsem to, na co jste tu číhaly. Vlastně sem vůbec nepatřím a až mí šéfové z Hradu přijdou na to, že tady s vámi ztrácím čas, ztropí takový binec, že vám budou stoky malý!“

„Blafuje,“ chechtal se Bubla. „Já mu šlápnu na ruku.“

„To si zkus!“ zasyčel na něj Vašek.

Bubla se uchechtl a dupl Vaškovi na ruku, až mu zapraštěly kosti.

„Tak poslouchejte, děcka!“ rozlítil se Vašek. „Vím, že si teď myslíte, že to je ohromná zábava…“ Děti vyprskly smíchy.

„Je!“ výskla Mzí, napodobila Bublu a dupla Vaškovi na ruku. Byla mnohem lehčí, ale zase do toho dala víc razance. Vašek zaúpěl bolestí i vzteky.

„Mzí!“ Glif jí vrazil pohlavek, až jí hlavička poskočila. „Nepředváděj se. Chováš se jako nána! Nechytli jsme ho přece, abys ho mučila, nebo ne? Nechceme ho poškodit, nebo jo?“

„Promiň,“ pípla Mzí a snažila se zakrýt, že má slzy na krajíčku.

Vašek si říkal, že ho už nic nepřekvapí. Provazy se mu zařezávaly do těla a před ním postávaly tři v hadrech zabalené děti, které vypadaly, jako by propadly časem z dob lovců mamutů.

„Víte vůbec, kdo mě posílá? Vládkyně celé Prahy!“ chytal se Vašek posledního stébla.

„Neposlouchejte ho,“ otočil se Glif. „Pojďte sem!“ poručil všem, a když se kolem něj děti shromáždily, něco jim šeptal. Mzí každou chvíli pohlédla na Vaška a nadšeně přikyvovala.

„Potřebuju tu najít jednoho člověka. Když mě k němu dovedete, určitě vás odmění. Jmenuje se Marmelád.“

Glif se zarazil a zamračil se. „Co jsi to teď řekl? Marmelhad?“

„Tak nějak to znělo.“

Děti se na Vaška podívaly s novou zlostí. Potom se na něj sesypaly a uštědřily mu pěkných pár facek a kopanců.

Bubla vedl Vaška za ruce. Za nimi šel zachmuřený Glif a tiskl Vaškovi k ledvině střep zeleného skla. Zbytek lahve od piva byl obalený pruhem hadru a sloužil jako rukojeť.

Mzí poskakovala kolem a oblažovala Vaška přehršlí pohledů kaštanových očí.

„Tak ty jsi Mzí,“ usmál se na ni Vašek. „Kde máš rodiče?“

Zamračila se na něj a nepřátelsky si ho změřila. „Co mi chce, Glife?“

„Co jí chceš?“ zopakoval ponuře Glif. „Jaký rodiče? Je to k jídlu?“

„Copak jste se vylíhli ze špíny?“ zmateně zamumlal Vašek.

Mzí ho kopla do kolena. Neměla žádnou ránu, ale věděla, kam zamířit.

„Jau, ty potvoro!“

„Mě a Mzí vychovala Velká hnědá voda a tady Bubla utekl z děcáku,“ řekl Glif.

„Já jsem přitekla až z moře, heč!“ informovala všechny Mzí a udělala dlouhý nos.

„Tak ty jsi seshora?“ zeptal se Vašek kluka, který jej vedl.

Kývl a nejistě se na něj zadíval.

„Říkals jim někdy o tom, jak to tam nahoře vypadá? Mohli byste odsud přece odejít.“

Bubla zaváhal, ale Mzí ho předešla. „To si piš, že nám to říkal. To jsi nečekal, viď? Víme moc dobře, že jsou tam kočky, které ti můžou vyškrábat oči zaživa! Že tam všude jezdí auta a zabíjí lidi! Že tam je vzduch, kterým se každou chvíli někdo udusí!“

Bubla pokrčil rameny a táhl Vaška dál temnými chodbami. Suchem i vodou. Bahnem i naneseným pískem.

„Kam jdeme?“ zeptal se konečně Vašek.

„Tady si odpočineme,“ řekl místo odpovědi Glif a uhasil pochodeň. Roztáhl na zemi plstěný pytel, který měl složený za pasem. Stočil se na něm do klubíčka a okamžitě usnul.

Mzí si svůj pytel přisunula až k němu. Chvíli poslouchala jeho klidné oddechování, a když si byla jistá, že spí, opatrně se k němu přitiskla.

Bubla si sedl a opřel se o zeď.

„Proč jsi jim lhal?“ zeptal se ho Vašek a zhroutil se v chodbě naproti němu.

Bubla dlouho mlčel, trucovitě se díval do tmy.

„Mám pro tebe návrh. Mohl jsem utéct už cestou, ale nechtěl jsem nikomu z vás ublížit. Panebože, vždyť jste děti. Přece nebudu mlátit cizí děti…“

Bubla dál mlčel a nejevil žádný zájem.

„Ten návrh spočívá v tomhle,“ pokračoval Vašek. „Ty mě teď pustíš, a já vás nechám na pokoji a v klidu odejdu. Bez pomsty, rozumíš?! A tví přátelé se nikdy nedozví, o jaký život jsi je okradl.“

„Ty jsi parchant,“ řekl Bubla, jako by teprve teď získal Vašek jeho pozornost.

„Ne. To ty jsi parchant. Celou dobu lžeš kamarádům. Žijete v totální bídě, každý den vás tu může něco zabít…“

„Ničemu nerozumíš. Nejsou to moji kamarádi, tady dole nejsou žádní kamarádi. Každý sám za sebe, chápeš?“ rozohňoval se Bubla a hněvivě se mu leskly oči. Rozkročil se nad Václavem. „A přesto jeden druhýho potřebujeme. Dobro pro jednoho je dobro pro tlupu. Nahoře mě nikdy nikdo nepotřeboval!“

Sebral nůž z rozbité lahve od piva a přiblížil ho k Vaškovu hrdlu.

„Jestli jim o tom řekneš, tak povím, že lžeš. A až budou spát, tak tě zabiju.“

Vašek cítil, jak mu na hrtan tlačí skleněný hrot, a nebyl to příjemný pocit. „Budeš,“ chraptěl. „Budeš toho litovat.“

Glif najednou přestal klidně oddechovat. Vlastně přestal na chvíli dýchat úplně. Vzápětí vyskočil ze země a střelil po Bublovi vyčítavým pohledem.

„Kdybys radši hlídal místo žvástů. Cítím žrafa.“

Bubla nasál vzduch a tvář mu zbledla. „Máš pravdu. Musíme utéct!“

To už Glif lomcoval ramenem Mzí. „Vstávej!“

Bubla pomohl Vaškovi na nohy. „Musíme zmizet. Hned!“

Mzí v polospánku protestovala, když ale uslyšela slovo žraf, vyskočila, jako by ji píchla vosa. „Kde?“

Glif jí přitiskl ruku na ústa a prstem naznačil mlčení. „Blízko,“ zašeptal. Děti se schoulily k sobě. Držely před sebou napřažené primitivní zbraně, jako by je dokázaly ochránit.

Jednou z chodeb se přibližovalo teplo. Po chvíli už o tom nebylo pochyb. Teplo se změnilo v žár.

„Utíkejte!“ zakřičel Glif a pustil se opačným směrem. Mzí vyrazila za ním. S Bublou to taky trhlo, na okamžik ale zaváhal. Pak se sklonil a začal Vaškovi přeřezávat provazy na nohou.

„Jestli cekneš o světě nahoře, tak tě zabiju,“ zopakoval. Přeřízl první, druhý provaz.

Vašek se podíval doprava. Nebylo tam nic… nebo se pletl? Pohyb. Kradmé našlápnutí. V sílícím žáru se k nim posunovala obrovská šelma. Připomínala zářivě fialového dobrmana. Když odhalila zuby, žár zesílil. Byly vyrovnané v tlamě jako broušené diamanty.

Bublovi se třásly prsty. Pořezal se na ruce. Když si všiml, že šelma je už téměř u nich, nechal řezání a s řevem vyrazil do tunelů. Vašek pozoroval bestii, neschopen se pohnout. Dívala se do Vaškových očí. Vysmívala se mu. Podvědomě sevřel pěsti. Pomaličku vyvlékl nohy z provazů a couval podél zdi. Snažil se nekřičet hrůzou. Šelma kráčela k němu a vzduch byl tak horký a suchý, že se dal stěží dýchat. Vaškovo srdce zběsile tlouklo.

Na podlaze musela ležet nějaká trubka nebo vystouplý kámen – Vašek o něco zaškobrtl. Zavrávoral a upadl dozadu. Šelma skočila. Vašek ležel a s vytřeštěnýma očima čekal, až se do něj zaryjí její zuby.

Přední drápy s rozevřenou tlamou lovce, štíhlé tělo hrající svaly, stehna a zadní drápy. Šelma nad ním zdánlivě pomalu přelétla, jako kdyby ležel na louce a díval se na letadla. Uslyšel dvojí cvaknutí při dopadu, jak zaskřípěly přední a zadní drápy na betonové podlaze, a pak to najednou bylo pryč. O pár okamžiků později se ozval vyděšený dětský křik. Vašek váhal jen chvíli. Strhal ze zápěstí zbytky řemenů. A vrhl se za žhnoucí příšerou do spleti chodeb.

9. kapitola

Marmelhad se třásl strachy. Nejen on, ale i všech pět jeho Synů. Klečeli v obří jeskyni, která vypadala jako podzemní katedrála. Spíše jako vnitřek katedrály vytesaný a vyzděný uvnitř skály. Prastaré rudé cihly se na některých místech drolily, do zdiva byly vloženy velké kusy žulových kvádrů, části domovních zdí, které se během druhé světové propadly a navždy zmizely pod zemí, fragmenty soch. Zdi zdobily klasicistní ornamenty a tváře atlasů podepírajících vstupní portál. Osamocená stála zrezivělá torza pouličních lamp, na jejich hlavách hořely namísto žárovek ohně. Vše porůstaly houby a lišejník.

Při bližším pohledu člověk zjistil, že rozlehlá prostora musela být dostavěna teprve nedávno. Cihly dosud nesly čerstvé stopy po rýhách, jak je braly silné ruce s ostrými drápy.

Katedrála byla bez zdobení a zlata, modlitební lavice chyběly. Na jejich místě se nacházely jen černé ohlazené kameny. Ve dvou postranních lodích byla jezera. Sál osvětlovalo matné světlo stovek páchnoucích svící z fritovacího tuku a parafínu ztuhlého chladem. Podlaha se směrem k jezerům svažovala. Věž se probíjela kamsi vzhůru do skalního masivu mimo dosah světla do království netopýrů.

Marmelhad klečel před dlouhým schodištěm stoupajícím k místu, kde by v každém chrámu stál oltář. Zde však byla jen zašlá oprýskaná zeď, která se napůl topila v temnotě. Něco se v ní hýbalo.

Jak bylo vidět, katedrálu někdo postavil s jasným záměrem. Veškeré architektonické prvky, nelidská výzdoba, paprskovitá klenba i ostře broušené trny podél jezer směřovaly k tomuto jedinému místu.

Marmelhad, Pán otrokářů, seděl v náručí otroka Marmelhadovy Nohy a klopil oči k zemi v hluboké úctě a strachu. Hlas k němu promlouval z místa nad schodištěm, na které se bál jen pohlédnout. Byl starý a jeho přízvuk sem doléhal z cizích časů, které už historií prošly a zmizely v jejích hlubinách. Zůstal tu jen hlas jako připomínka něčeho, co mělo být už dávno mrtvé. Chrčel a zároveň čvachtal odpudivou kovovou vlhkostí a podivnými ozvěnami.

„Poskvrněný vstoupil do Podsvětí. Cítím, jak se krade mými chodbami. Jak se jeho děs odráží od stěn mých síní. Proto jsem tě povolal.“

Marmelhad zachrchlal. V přívalu nesrozumitelného proudu prskanců a zvuků, který pronikal skrze jeho shnilé a děravé rty, bylo možné sem tam zachytit slova.

„Co si ode mě žádáš, pane?“ přeložil zvučně Marmelhadův Hlas – otrok, který klečel po jeho pravici.

„Poskvrněného za tebou vede Podsvětím průvodce. Až tě vyhledají, chci, abys jim pomohl.“

„Chceš, abych pomohl člověku z povrchu? Jenom takovou maličkost?“ překládal chrchlání malomocného starce Marmelhadův Hlas.

Od nejstarší zdi kanalizace se šířilo ticho. Marmelhad se zděsil, jestli bytost nad schody neurazil. Studený pot mu stékal po zádech a prosakoval do kůže otroka, který jej držel. Trvalo věčnost, než se Marmelhad odvážil ústy Hlasu zeptat: „Je to všechno, pane?“

„Pomlč o mně a mých věrných. Nechci, aby se o nich cokoli dozvěděl. Ručíš mi hlavou.“

„Ano, pane Podsvětí. Slibuji, že ani slovem, ani činem mu nevyzradím tvé tajemství. Že mu poskytnu pomoc, pro kterou mě vyhledá.“ Marmelhadova tvář se zkřivila v odporném výrazu, jako by jedna polovina obličeje bojovala s druhou. Levé oko se mu stáhlo do lačné škvíry a vytekl z něj hnis. „Na mou věrnost se můžeš spolehnout, Prastarý. Platba proběhne za obvyklých podmínek?“

„Jsi troufalý, červe, když se ptáš po platbě. Už brzy si vezmu, co budu chtít. A ty, první mezi ostatními, mě budeš uctívat jako boha!“ hřměl hlas z temnoty.

„Máš naprostou pravdu, pane. Už brzy. Ale dnes mi ještě zaplatíš!“ zasyčel šokovaný vlastní odvahou Marmelhad.

Z temnoty se ozval ledový smích. Vibroval a šířil se. Obklíčil Marmelhada i s otroky. Rozdrnčel plechy a hlubokým tónem rozezněl podzemní nádrže jako zvony. Pronikal do trubek a odrážel se od betonových koster, narážel na vodu a rozechvíval rosolovitý sliz na cihlových stěnách na kilometry daleko od tohoto místa.

Marmelhadovy Ruce utřel pánovi sliny, které mu potřísnily bradu. Na Marmelhadův pokyn klečící otroci povstali. Byli to všechno vysocí a statní muži, oblečení jen ve zvířecích kůžích. Zarostlí, ale zdraví a čistí. Jeden ke druhému byli přikováni ocelovými řetězy. Až na Marmelhadův Hlas měli všichni vytržený jazyk.

Jako jeden muž se uklonili. V té chvíli se odvážil Marmelhad vzhlédnout. Poloslepýma očima mžoural do tmy nad schodištěm. Víc duší než zrakem uviděl něco tak strašného, že víčka prudce zavřel. Ještě chvíli mu na nich zářil obraz nejděsivějšího utrpení. Torzo muže, který kdysi vdechl Podsvětí život.

Vašek se řítil temnotou chodeb. Zdálo se mu, že ve vzduchu dosud visí Halová záře. Běžel najisto podivným koridorem zmrzlého času. Chlad a špínu stok vytěsnil z vědomí spolu s emocemi. Byl soustředěný. Jeho nohy pleskaly v dlouhých krocích. Nevěděl, co udělá, až tam doběhne. To v téhle chvíli nebylo důležité – jeho možná jediná naděje na cestu ven byla v ohrožení.

Vyřítil se zpoza rohu a uviděl fialkově opalizující šelmu, jak se sklání nad tělem dítěte. Její čumák se nořil do roztrženého břicha.

Vašek se zastavil a zaváhal, jestli se nemá obrátit a prchat, kudy přišel. Bestie k němu otočila hlavu. Z mordy zářily zuby vlhké krví. Čelisti se svíraly, jako by se smály. Bubla kňučel bolestí.

Vašek se rozběhl proti šelmě a skočil koleny vpřed. Narazil do plece žrafa, který překvapeně vyštěkl a couvl. Vaška ovanul žár, žhavý vzduch mu vtrhl do krku a vysušil oči.

Vašek zařval, aby si dodal odvahy. V tu samou chvíli na něj žraf zaútočil předními tlapami. Vašek uhnul levému pařátu, který by jej zabil do země. Pravému nastavil zkřížené ruce a odrazil ho. Periferní vidění se mu rozmazalo. Ovládl jej vztek a instinkt. Zaryčel a vrhl se proti žrafovi.

Sevřel jeho tlapu v rukou a podtočil se pod ní, jako by ji chtěl ukroutit. Trhnul a ucítil křupnutí. Žraf zaskučel a chňapl po něm mordou. Zuby sevřely na prsou pneu-oblek a protrhly ho jako staniol. Guma se při dotyku tavila. Vašek ztratil rovnováhu a vznesl se do vzduchu. Bestie jím smýkla proti stěně. Tvrdě narazil do betonu. Tlama znovu vyrazila, aby muži prokousla hrdlo. Vašek byl ale v pohybu. Sehnul se a odrazil od stěny. Překulil se jako střela přímo proti žrafovi a podrazil mu zadní nohy. Cestou švihl pěstí vzhůru. V okamžiku kontaktu s horoucím tělem jako by pěst ožila vlastním životem. Stala se z ní vlčí tlama, zakousla se a vyrvala kus masa. Vašek svíral v dlani krvavé žebro. Žraf zařval bolestí a vzňal se. Plameny tančily po celém těle fialové bestie.

Vašek si zakryl oči. Cítil smrad spálených vlasů. Vyškrábal se ze země. Zvedl dlaň jako pětičepelový skalpel.

Bestie vyla hrůzou. Přikrčená před ním ustupovala.

V tu chvíli Vašek nebyl sám sebou. Vrčel na žrafa jako zvíře. Netušil, že jeho oči jsou v té chvíli žluté jako oči vlka.

Šelma se obrátila na bezhlavý útěk. Prchala a ostřikovala zdi rudou linkou.

Za okamžik už klečel Vašek nad Bublou. Jeho břicho bylo otevřené. Vnitřnosti. Spečená krev. Kluk umíral. Slepě mrkal do tmy, z úst mu vytékal pramínek krve.

„Kudy se dostanu na povrch?!“ naléhal na něj Vašek. Bubla jej nevnímal.

Jako smyslů zbavený ho Vašek popadl za triko a zatřásl s ním. „Jak se dostanu ven?!“ řval mu do obličeje. Oči kluka už ale byly slepé. Ještě párkrát s ním Vašek zatřásl, než jej přitiskl k hrudi a zabořil do něj obličej.

Z temnoty za ním se vyloupl stín. Vzduchem se mihla ruka s kamenem a zasadila Vaškovi úder do temene. Dost silný na to, aby se i s Bublou v náručí zhroutil na zem.

Vašek už zase kráčel tmou. Zmožený, zničený, špinavý. Smrtelně vyčerpaný z boje se žrafem. Zaschlá krev mu prosakovala šaty. Znecitlivěla jeho ruce jako tenká rukavice. Zatvrdila oblečení, které ho dřelo. Krev mu uschla na chlupech a ty ho teď tahaly. Celé tělo Vaška bolelo a svědilo. Patro spalovala žízeň a hlavu horečka. Klopýtal chodbou s nohama na krátkém provazu a rukama spoutanýma za zády. Nyní ho vedla Mzí. Nemluvila, neohlížela se na něj. Za ním kráčel Glif a neustále mu tiskl střep k zádům. Bylo zakázáno mluvit. Zakázáno se zastavovat. Dětské tváře byly stažené nenávistí a strachem.

Po hodině chůze dorazili do míst, kde se chodba rozšiřovala a bylo v ní elektrické osvětlení. Bludičky žárovek po několika dnech ve větší či menší temnotě Vaška oslňovaly. Další změnou bylo, že začali potkávat lidi. Tak o nich alespoň Vašek zpočátku uvažoval: jako o lidech. Podzemní bytosti ale často připomínaly člověka jen tvarem a tím, že většina z nich chodila po dvou. Vaškovi připadalo, že mnoho z nich s ním nemá společného víc než pračlověčí předky.

Právě procházeli kolem skupinky lidí v drahých, hedvábných oblecích. Na první pohled vypadali jako makléři nebo právníci. Na tvářích však měli masky. Vašek se pokusil upoutat jejich pozornost syknutím. Jeden z mužů se po něm ohlédl.

Vašek zoufale zašeptal, přestože věděl, že to uslyší i jeho věznitelé.

„Má nůž!“ naznačil očima pohyb za sebe, kde sveřepě šlapal Glif.

„Nevypadá to jako nůž. Spíš střep omotaný hadrem. Tohle je nůž!“ řekl muž a odklopil sako. Z podpažního pouzdra vylovil širokou dýku s čepelí přinejmenším čtyřicet centimetrů.

„Stůjte!“ zavelel a děti se zastavily. Vzápětí je obstoupila čtveřice mužů v oblecích. Ten se zbraní divoce zašermoval čepelí před Mzí. Jeho obličej skrývala zlatá maska. Na lysé lebce měl tetování – lidskou tvář, která měla místo očí pavouky.

„Kampak jste se zatoulaly, děti?“ zeptal se.

„Daleko od svého pelechu, co? Mezi dospělé, kde nemáte co dělat,“ dodal druhý.

Glif se sveřepě zamračil. „Jděte z cesty. Jsme na Šmucištráse. Je chráněná příměřím!“

„Vždyť ti nic neděláme, nebo jo?“ sklonil se k němu jeden z mužů. Usmál se a bylo vidět, že má všechny zuby zapilované do špičky. Vašek cítil, jak se Glifovo odhodlání rozplývá a začíná ho nahrazovat strach.

„Jdeme jen prodat tohodle otroka. Jakmile to uděláme, zmizíme odsud. Už o nás neuslyšíte.“

Holohlavý v masce přistoupil k Vaškovi a prohmatal ho. Asi jako celník na letišti.

„To je docela hezký otrok,“ pronesl uznale.

„Je na něm spousta masa,“ zasmál se druhý.

„Koupíme ho od vás,“ uzavřel ten v masce.

„Já nechci,“ změnil Vašek názor. „Nemůžou mě přece prodat. Nepatřím jim!“

„Vzhledem k tomu, že tě vedou svázaného, tak jim patříš. Kdybys sem přivedl ty dva fracky v poutech, prodával bys ty je. Jde o to, kdo je na vrcholu potravního řetězce.“

„To jsme přece my,“ rozesmál se úlisně druhý a ukázal jim prsty na rukou. Ke každému nehtu byla připevněná žiletka.

„Dobře,“ uzavřel Glif. Zdánlivě si nevšímal Mzí, která se mu schovávala za zády a brada se jí třásla strachy. „Co za něj dáte? Bylo dost těžké ho ulovit.“

„Přál by sis něco hodně cenného?“

Glif se cítil jako myš, ochutnávající sýr v místnosti plné pastí. „Přiměřeně cenného.“

„No, přiměřeně cenný je třeba tenhle žeton gildy Hluchých. Můžeš si zahrát u nás v Kasinu.“

„Nesmíš ale vyhrát,“ dodal druhý a rozchechtal se zlým smíchem.

„Anebo můžeš chtít to nejcennější. Co je pro tebe nejcennější?“

„Netroufnete si porušit příměří!“ odsekl Glif, ale nebyl si tak jistý.

„Tak ono to chce smlouvat?“ řekl třetí a náhle držel v ruce mačetu, jejíž čepel byla pokryta tmavou rzí nebo něčím, co ji připomínalo.

„Odkdy gilda Hluchých nectí zákony Podsvětí,“ řekl muž, který se včlenil do hloučku.

„Bujabele!“ vykřikl překvapením Vašek. Ziffernick však na jeho výkřik nezareagoval. Dál se tvářil jako obchodník, který má zájem o obyčejného otroka.

„Zákonů Podsvětí je tak málo, že nectít je by znamenalo absolutní anarchii. Anarchie není dobrá ani pro vaše podnikání,“ pokračoval muž s masivními kníry.

„Horňák nás bude poučovat o zákonech Podsvětí,“ opovržlivě si odfrkl muž s mačetou.

„Co tu ještě děláš?“ obrátil se holohlavý na Glifa. Hodil mu žeton a řekl: „Ztrať se.“

Glifova odvaha byla spotřebována. Zůstat naživu nakonec také nebylo špatné. Chňapl po žetonu, popadl Mzí za ruku a rozběhli se zpět do labyrintu chodeb.

„Nabízím férovou výměnu,“ řekl Ziffernick.

„Majore, já…“

„Ticho, otroku,“ utnul ho Ziffernick.

„Co mi nabízíš?“ zeptal se s hadím pohledem muž ve zlaté masce.

Následovala půlhodina, při které Ziffernick nabízel nejdříve tretky a suvenýry. Zrcátka a korálky však gildaře neuspokojily. Pokračoval s nabídkou svého vybavení a nakonec i kouzelných artefaktů. Zdálo se ale, že nic není gildařům dost dobré.

„Myslím, že si raději toho otroka necháme. Myslím, že bude určitě umět věci, které využijeme. Než ho povečeříme, samozřejmě.“

„Zajímalo by mě, jakým tónem křičí,“ řekl druhý a přiblížil k Vaškovu oku žiletky. „Zazpívej!“

Vašek úpěnlivě prosil očima. Ziffernick byl viditelně v koncích. Postupně nabídl gildařům vše, co mohlo mít nějakou cenu. Zdálo se, že je Vašek ztracený.

Najednou Bujabel vyhrkl. „Nohu. Dám vám svou nohu. Je to to nejcennější, co mám!“ vyhrnul si nohavici a ukázal gildařům protézu. Zírali na ni v posvátném úžasu.

„Cizí noha,“ šeptali a dotýkali se jí. Ťukali na ni.

„Už mi několikrát zachránila život. Chodí za mě. Dokáže i plavat,“ rozvíjel nabídku Bujabel. Bylo na něm vidět, že mu jejich zájem nedělá žádnou radost.

Členové gildy Hluchých se shromáždili a něco si vzrušeně šeptali.

„Dobrá,“ prohlásil nakonec ten ve zlaté masce. „Dej nám cizí nohu. Vem si otroka. Obchod je uzavřen.“

Ziffernick si s ledovým klidem odepjal protézu a láskyplně ji pohladil. „Sloužilas mi dobře, holka.“

Ten ve zlaté masce ji uchopil a nadšeně zvedl nad hlavu jako monstranci. Jásající gildaři odešli.

Ziffernick s Vaškem osaměl. Přidržoval se jeho ramene, zatímco balancoval na jedné noze.

„Překvapuje mě, že ještě žiješ, mladíku. Musím dodat, že příjemně.“

„Chvíli jsem se bál, že jste se na mě vykašlal, když jste tu o mně smlouval. Už jsem tu toho viděl tolik…“

„Stejně poznali, že ke mně patříš. Proto nasadili takovou cenu, zlořádi!“ vyplivl starý muž.

Vašek si ho prohlížel, jako by se za den, co se neviděli, mohl změnit. Bujabelovy vlasy byly divoce rozcuchané, slepené krví a šlemem. Respirátor někde ztratil. Kníry měl navoskované mastnotou a monokl v oku prasklý a ušmudlaný až hrůza. Přesto v něm stále doutnal plamen jako na počátku dobrodružství. Vašek ho zatoužil obejmout.

„Až vylezeme nahoru, zaplatím vám tu nejlepší operaci,“ drmolil. „Mám spoustu peněz, nebojte se. Nechám vám vyrobit ocelovou protézu, ne, titanovou! Koupím vám osobního chirurga, nebo vám nechám nohu naklonovat, to je jedno. Určitě něco vymyslíme!“ Vašek se smál jako blázen.

Z dálky vypadali jako dvojka válečných veteránů, co se včera zpili do němoty, aby zapomněli. Loudavě kráčeli, opírajíce se jeden o druhého. Jednonohý vratce poskakoval jako stařičký vrabec. Při každém doskoku se mu zachvěl urousaný knír a tvář bledla přemáháním slabosti. Věku ani vyčerpání nešlo uniknout, a tak často odpočívali.

„Kdy už tam budem, majore?“ zeptal se Vašek.

„Říkám, že už tam skoro jsme. Osada Bahenlejn neboli Otrokářský rynek. Nepochybně odtud šli i gildaři Hluchých. Prodali zboží a chtěli doplnit zásoby.“

„To je pěkně pitomé jméno, gilda Hluchých. Nepřišli mi moc hluší. Spíš debilní. Proč se to nejmenuje gilda Debilů?“ otřásl se Vašek.

Major Ziffernick si povzdechl. „To je stará historie. První ji tak nazval myslím Škroup, nebo to byl Tyl? Na tom nezáleží, kdo to vymyslel, důležité je, co to znamená.“

„A co to tedy znamená?“

„Cože?“ zeptal se bezelstně Ziffernick.

„Ptám se, jestli k nim taky patříte,“ zaryl Vašek.

„Já jsem tě náhodou slyšel,“ ušklíbl se Bujabel. „Jenom jsem zkoušel, jestli ses nezměnil. Jestli ses třeba nenaučil uctivosti.“

„Ještě to tak,“ zašklebil se Vašek.

Bujabel jen zavrtěl hlavou. „Kořeny gildy sahají ještě před stavbu kanalizace. Původně to byl klan pasáků lehkých ženštin. Ten nejtvrdší. Pro jednu zvláštnost byli svého času populární. Měli jen mladá děvčata. Málokdo věděl, že to je proto, že se jejich holky nedožívají pětadvaceti.

Od té doby, co jim padly do rukou, pracovaly pilně a bez nároku na jinou odměnu než sem tam stravu. Hluší šli ale dál. Jejich podniky byly přístupné jen pro uzavřenou společnost, ze které by ti běhal mráz po zádech.

Budovali salony v podzemí – salony, které víc připomínaly kobky. Provozovaly se tam nejodpornější hrátky a nezřídka končily zohavenými těly holek, která druhý den ráno ležela ve škarpě u silnice. Tedy v případě, že v daném týdnu nebyla na programu hostina. Někdy v té době se jim začalo říkat Hluší. Těžko říct proč. Hluší ke slitování? Hluší k lidskosti, k Bohu? Zkrátka lidé s jízdenkou do pekla.“

Vašek vrtěl hlavou. „Neříkejte, že to nikomu nebylo divné. Někdo si přece musel všimnout, že se ztrácejí holky. Že přibylo vražd.“

„Vždyť říkám, že si všimli!“ durdil se Bujabel. „Kdybys mi jen pořád neskákal do řeči… Jeden konstábl se kdysi zamiloval do nevěstky, alespoň se to tak povídá. No a když se ztratila, byl z toho tuze smutný. Při vyšetřování se ale nic nenašlo a na věc se zapomnělo. Přesto se ten konstábl zakousl jako buldok a pátral ve dne v noci na vlastní pěst.

Po pár měsících udělali četníci šťáru u jednoho chlapa, protože si mysleli, že krade v kuchyni příbory. A co u něj nenašli? Její ohlodanou hlavu na stříbrném podnose. Když se ptáček v rukou zdrceného konstábla rozpovídal, bylo kolem toho náramné pozdvižení. Dokonce to vypadalo, že bude konec celého společenství.

Četníci podnikli velkou razii a pozavírali desítky lidí. Podnikání Hluchých se na nějakou dobu zastavilo.

Několika gildařům se ale podařilo uprchnout a skrýt se v podzemí. Od těch dob se aktivity gildy přesunuly z povrchu do Podsvětí.“

Vašek si uvědomil, jaké měl štěstí, že jej Bujabel v poslední chvíli zachránil. „Děkuji, majore. Musím říct, že jsem v šoku. Nevypadali tak zle…“

„Jsi ve stokách, chlapče. Mysli na to při každém kroku. Při každém pohledu na svět kolem sebe. Když se ti náhodou bude zdát něco roztomilé nebo neškodné, doufej, že není pozdě na útěk.“

„Dlužím vám, Bujabele. Já lidem nerad něco dlužím, víte? Ale vám toho dlužím tolik…“

Stařec jen mávl rukou a odplivl si. „Však to ještě srovnáme. Pošlu ti fakturu, až se vrátíme na svět.“

Vtom se Vašek zarazil, jako by si na něco vzpomněl. „Ještě jsem se chtěl zeptat, nezbyla vám nějaká antibiotika?“

„Antibiotika?“

„No, ty prášky. Nezbyly vám nějaké? Myslím, že je nejvyšší čas, abychom se nadopovali. Než nás bakterie sežerou zaživa.“

„Já ale neměl žádná antibiotika,“ divil se Ziffernick.

„Ale měl. Ty prášky poslední záchrany. Já jsem je neztratil, sežral mi je ten ještěr. Myslel si, že to jsou bonbóny.“

Bujabel se zachvěl náhlou slabostí, a kdyby jej Vašek nezadržel, byl by upadl.

„Co se děje? Jste v pořádku?“

„Jsem stará děravá makovice. To je všechno!“ rozkřičel se stařec. „Zapomněl jsem ti to říct. V Podsvětí se ti může stát cokoli a poslední záchrana někdy může znamenat něco jiného než na povrchu.“

Vašek dlouho mlčel. „Chcete naznačit, že to nebyla antibiotika.“ Stařec se na něj po očku podíval a zavrtěl hlavou. Hluboko v jeho batohu odpočívala v teple a suchu podobná krabička s platem bílých prášků. Šest veselých tobolek nejčistšího kyanidu.

Sestoupili zkosenou chodbou níže. Minuli kus tlakových chodeb a potrubí Podvodí a skrz ocelové dveře došli do systému přírodních i uměle vybudovaných jeskyní. Zbytky historického zdiva pražských sklepení a katakomb se vytratily. Nyní jejich cestu lemovaly vápencové a čedičové masivy. Klikatila se mezi stalaktity a stalagnáty, chvílemi vedla vodou, chvílemi po okraji propasti.

Chodby, do kterých prošli, byly mnohem širší a vyšší. Cihlovou barvu nahradila tmavě šedá a bílá. Stěny byly ještě vlhčí než v Podsvětí a srážela se na nich voda. Kolem panovala zima, která si našla cestu potrhanými obleky. Nezdálo se, že by to Ziffernicka vyvedlo z míry. Dál se opíral o Vaška a poskakoval, jako by dokázal přemáhat únavu donekonečna.

Vaška to dopalovalo. Začínal si připadat jako nejubožejší tvor na zemi. Byl vyčerpaný, hladový, nevěděl, jestli mu žaludek bolestně ždímá hlad, nebo jej už zevnitř požírá infekce. Potil se, a zároveň se chvěl zimou. Střeva se mu kroutila a nohy jej bolely. Věděl, že má sílu sotva na deset dalších kroků. Absolutně nechápal, jak to může jednonohý a mnohem starší Ziffernick vydržet.

„Nechcete si vystřídat nohy?“ zavtipkoval, aby zakryl svou slabost.

Ziffernick neodpověděl. Dál zíral dopředu a jen šedé kruhy pod očima prozrazovaly, že je také unavený. Ze zarudlé kůže se mu kouřilo.

Jak vcházeli hlouběji do jeskyní, potkávali stále více lidí i dalších bytostí. Většina z nich se však rozumně držela na hranici temnoty, a tak si Vašek mohl namlouvat, že „ty drápy vypadají tak dlouhé, protože vrhají stín“ a „ta mlžná postava je ve skutečnosti zahalená párou ze zpoceného těla“ a že „ta věc s rudýma očima nemá tak dlouhé zuby, protože nic nemá tak dlouhé zuby“.

V této chvíli byl mlčící Ziffernick po boku lepší než všichni rytíři Stovky na povrchu.

Zdi pokrývaly ornamentální kresby. Jediné použité barvy byla uhlově černá a bordó, což působilo jednotvárně.

„Jestli se nepletu, tak už bychom tam brzo měli být, ne?“ zeptal se opatrně Vašek.

„Říkám…,“ začal Bujabel, pak ale jen mávl rukou. Sestoupili chodbou ještě několik desítek metrů. Vašek si všiml, že před nimi uprostřed jeskyně stojí vysoký člověk s plnovousem, zahalený až po krk v sešitých potkaních kůžích. V rukou držel velkou ceduli, na které stálo: Bahenlejn – Otrokářský rynek.

Ziffernick prošel kolem Ukazatele, aniž by mu věnoval pozornost. Ze všech stran se kolem nich sbíhali lidé – ušmudlaní, špinaví, zubožení. Zvedali nad hlavy dřevěné a plastové tabulky a cedule, na kterých bylo často jen uhlem vyškrábáno několik slov. Vašek se nestačil divit.

„Kupte otroka u Frofthova chrámu a udělá vám pomyšlení!“

„Nejlepší nosiči koupíš jen u Blči.“

„Přiť ke mnje do kramu a prynes penyze hned. Frodo.“

„Živá krysa ke každé objednávce zdarma! Matoulovo Koželužství.“

„Pracovyte otróky zo Sibiri i Ukrainy, prichadite gospodin ku Ivan Kaktibjazavut.“

„Víc očí víc vidí. Víc uší víc slyší. Vyšlechtění otroci z Mokvarovy farmy.“

„Zabijačkové hody. Michael Messer, exotické pokrmy.“

„Nejlepší mobilové návnady na horňáky. Spolehlivě je přivedou až k vám do kanálu! Lepivec Kanálhnus II.“

Vaškovi přecházely oči. Rozhlížel se po všech stranách a otroci, vida, že si jich všímá, se před ním tlačili jako o život. Zatarasili cestu a náhle stál Vašek i s Bujabelem v obležení cedulí.

„Z cesty, prašivci!“ zařval hlas, který zněl jako rezavá břitva přejíždějící po krční tepně.

Otroci uskakovali a houfně odcházeli do tmy.

Za okamžik už Vašek zíral na muže v zelené lyžařské bundě, ze které lezlo peří. Přes ni měl přetaženou zlatem vyšívanou livrej. Na hlavě mu seděla husarská přilba z časů Rakouska-Uherska. Nepříjemně pozorně si je prohlížel. Vašek sklopil oči a chtěl kolem něj i s Bujabelem projít.

Muž je zadržel.

„Vy dva půjdete se mnou!“ Voják se tvářil neúprosně.

Vaška zamrazilo. Podruhé už z toho nevyvázneme, další protézu Bujabel nemá! Uvažoval, jestli má vojáka nakopnout mezi nohy a utéct pryč. Bláhovou myšlenku popravil ještě dřív, než si uvědomil, že by tu musel nechat Ziffernicka.

„My jsme někdo jiný, než si myslíte, že jsme,“ zkusil to Vašek.

„Ptám se, co jsme provedli, jednofrčkový bukanýre?“ zeptal Ziffernick.

„Netvrdím, že jste něco provedli. Na příkaz vlivné osoby vás mám eskortovat do jedné ze síní kupecké čtvrti.“

„Obávám se,“ řekl Bujabel a mírně pozvedl špici harpuny, „že ta vlivná osoba bude muset počkat. Míříme totiž za samotným Pánem otroků.“

Bukanýr se ušklíbl a obšťastnil je přehlídkou vyhnilých zubů. „V tom případě máme společnou cestu. Marmelhad vás očekává.“

Nezbylo jim než následovat průvodce. Dav zhoustl. Podél cest stály kotle s hořícím olejem a osvětlovaly bizarní podzemní město. Vašek si připadal jako v surrealistické noční můře. Měl pocit, že jej smrad kanalizace už nedokáže překvapit. Zvykl si na něj. Na smrad zkažené vody, na pach odpadků a výkalů. Měl za to, že nic horšího neexistuje. Spletl se. Bahenlejn byl plný lidské lůzy. Byl jímkou ubohosti. Zdálo se, že každá bytost zde má vlastní výrazný, nepříjemný pach. Pach nemytých těl, nečištěných zubů, pach potu, zkvašené pižmo a žluklé pachy nepředstavitelného původu. Vašek v duchu děkoval, že má prázdný žaludek, jinak by se určitě pozvracel.

Vstoupili do čtvrti, kde byla jeskyně osvětlena petrolejovými lampami a svítilnami na elektrické baterie. Po dnech strávených většinou v pološeru či ve světle čelní baterky to ale Vaškovi připadalo jako den. Blížili se k cíli a nálada se mu alespoň trochu zlepšila. Snad už brzo najde Marmelhada, který ho zbaví stvůrné známky. Potom snad opět uvidí slunce. V této chvíli mu připadalo, že by obětoval levou ruku za horkou koupel, půllitr oroseného piva a televizní přenos Ligy mistrů.

„Co je zač ten bukanýr. To znamená přece pirát, ne?“ zeptal se Ziffernicka, aby řeč nestála.

„Je to taková podzemní pořádková služba. No, pořádková…,“ zamyslel se Bujabel. „Pokud ti nevadí, že jsou živi z toho, co zkonfiskují, a spousta z nich dělá tuhle práci proto, že ráda ubližuje lidem.“

Průvodce se konečně zastavil před jeskyní, v jejímž vchodu postával dav polonahých lidí. Stáli tam se zavřenýma očima, namačkaní jeden vedle druhého.

Jednofrčkový bukanýr se tvářil, že jsou na místě a že s nimi dál nepůjde.

„Tady máme počkat?“ zeptal se Vašek.

Bujabel mu poklepal na rameno a ukázal na dav před nimi. Bylo na něm něco podivného. Všichni stáli vyrovnaní jako vojáci. Přitisknutí k sobě, propletení rukama i nohama, aby mezi nimi nebyla žádná větší skulina. Čtyři prostřední vystoupili krok z řady a uhnuli do strany. Vašek se zadíval do mezery a nestačil se divit. Byl za ní rudý koberec s perským vzorem. A mosazné talířové lampy, v nichž plápolaly ohně.

Podíval se na Ziffernicka, aby se ujistil, že se mu to nezdá. Major kývl a společně se vnořili do vlhkého šera plného pachu těl, pižma, dráždivého dýmu a kadidla.

Místnost za stěnou těl byla rozlehlá. Plná lidí i věcí, zejména věcí, které se věcmi zdály jen na první pohled. Při druhém pohledu člověk zjistil, že věšák na kabáty je polonahý otrok s kroužkem v nose, že stolní desku nesou na zádech dvě nahé špinavé otrokyně. Vašek kráčel po koberci a doufal, že alespoň ten je skutečný a není třeba z lidské kůže.

Došli až k trůnu, tvořenému dvěma otroky na čtyřech, dalšími dvěma, kteří sloužili jako opěrky na ruce, krásnou ženou, jejíž ňadra plnila úlohu opěradla, a dítětem coby podnožkou. Na trůně seděl nachýlený malomocný mrzák, odporný svou ubohostí a zlem, které z něj sálalo. Mihotavé světlo na jeho tváři vytvářelo hrůzné stíny, jako by se místy propadala až ke kostem lebky.

Vedle trůnu stálo pět vysokých otroků, kteří si byli podobní jako vejce vejci. Všichni byli oblečení v modrých širokých kalhotách a kožešinových vestách. Řetěz je poutal jednoho k druhému. Jejich pohledy byly vyhaslé, jako by muži ve spánku podobnému smrti čekali na založení šému.

Vašek si všiml, jak se na nich perlí pot, a uvědomil si, že je tu dusno a vlhko. V úloze nábytku, stěn, živých soch, tanečnic, společnic, ochránců, hudebníků nebo posluhovačů tu musela být dobrá stovka lidí. Kromě nich tu navíc bylo několik návštěvníků, kteří sem nezapadali. Byli oblečeni v nejrůznějších pestrých i umouněných šatech. Seděli na otrocích a hráli na stolech z otroků hry, užívali si s otrokyněmi či pročítali lejstra a řešili obchodní záležitosti.

Vašek polkl. Dekadence a rozvrat, třebaže v jiném hávu, než vídal dřív. Připomněl si jednání s generálními řediteli a náhle věděl, co má dělat. Lidskému netvoru na trůně se uklonil.

„Dobrý den, hledám pana Marmelhada.“

Když mu shrbený muž neodpověděl, napadlo ho, že ho možná neslyšel.

„Říkám, dobrý den. Nevíte, kde bych našel…“

Věc na trůně začala chrchlat a slintat. Přes její rty se draly neartikulované zvuky, mezi nimiž bylo možné zachytit kousky slov. Soply doletovaly až na Vaškovy nohy.

„Právě s ním mluvíš,“ řekl jeden z otroků v řetězech. „Já jsem Marmelhad.“

„Tak to jsi ty?“ podivil se Vašek a poodešel od trůnu k otrokovi.

Mrzákovo chrchlání zesílilo a ozvaly se v něm výhružné mlaskavé zvuky.

„Sedím na trůně. Mluvíš s mým Hlasem, jedním z Marmelhadových Synů. Pokoř se, nebo poznáš Marmelhadovy Ruce a Nohy!“

Bujabel se pověsil Vaškovi na rameno a naléhavě mu zašeptal. „Klekni si!“

Vaškovi se to nelíbilo, ale rozhodně nebyl tak hloupý, aby o tom diskutoval. Věděl, že když se chce člověk dostat dál, musí někdy na kolena. V bankovním byznysu to platilo dvojnásob.

„Spokojenej?“ utrousil potichu.

„Dal jsi pro nás poslat, bohatý a mocný Marmelhade? Přivedl nás k tobě jednofrčkový bukanýr,“ řekl Ziffernick.

„Mlč!“ práskl zvuk Marmelhadova Hlasu jako bič. „Chci mluvit s ním! O samotě.“

V té chvíli se stala podivná, velmi těžko popsatelná věc. Vrhly se k nim desítky otroků, Ziffernick v okamžiku zmizel v houfu chňapajících rukou, hlav, bělem očí a těl a byl odnesen neznámo kam. Kolem Marmelhadova trůnu a Vaška vyrostla v pětimetrovém odstupu neprostupná zeď z otroků. Těm vzápětí vylezla na ramena druhá řada, která se postavila a nachýlila hlavy u stropu jeskyně. Otroci funěli. Šero zhoustlo.

Vašek ucítil, jak byl jemně sražen rukama, které uchopily jeho paže jako okovy a usadily jej na záda tmavovlasé nahé otrokyně, jež pod ním klečela na všech čtyřech. Někdo za ním si jej k sobě přivinul a posloužil mu jako opěradlo. Kromě pěti Synů, Marmelhadova trůnu a asi čtyřiceti otroků tvořících stěnu byli v místnosti naprosto sami.

„Kdo jsi? Proč za mnou přicházíš?“ zeptal se Hlas.

„Jmenuju se inženýr Václav Vran,“ řekl Vašek. „A mám na ruce tohle.“

Rozevřel prsty a ukázal Marmelhadovi dlaň. „Řekli mi, že to je Černá známka. A že ty jsi jediný, kdo ji dokáže odstranit.“

„Proč?“

„Co proč?“ zaváhal Vašek. „Proč se jí chci zbavit? Pronásleduje mě mstitel. Už několik přátel zemřelo, když se mě snažili chránit. Nikdo ho nedokáže zabít.“

„Proč jsi ji dostal? Lidé mají většinou dobrý důvod, proč někomu dát Černou známku. Je to, jako kdyby spojili svůj život s něčí smrtí. Nedojdou klidu, dokud člověk se známkou nezemře. Nikdo ji nedostane jen tak!“

„Ale já netuším proč!“ bránil se Vašek. „Každý se mě ptá, jako bych o tom něco věděl! Nikomu jsem nic neprovedl. Tedy, nemyslím, že by mě někdo označkoval za to, že jsem flirtoval s jeho přítelkyní, ne?“

Marmelhad mlčel.

„Nelžu… Přísahám!“

„Kdo tě ke mně poslal?“

„Řekla mi o tobě Její Výsost Praha. Že víš, jak se Černé známky zbavit! Říkala, že jsi má poslední naděje!“

„Hlupáku, nikdy neříkej obchodníkovi, že je tvá poslední naděje. Zbavil jsem se tří známek a ubránil se dvaatřiceti pokusům o zavraždění. Několikrát mě dokonce zabili, ale nikdy to nedotáhli do konce.“ Mrzák na trůně se chrchlavě smál a sliny mu stékaly z úst. „Co mi za to nabídneš?“

Vašek se zarazil. Jako by se bál pokračovat, nejistě odpověděl: „Myslel jsem, že to uděláš pro naši Paní.“

Mrzák se rozesmál, až se zhroutil z trůnu. Zachytily ho mrštné paže Marmelhadových Rukou. I v jejich objetí se ale chrchlavě svíjel smíchem jako neduživý moučný červ. Vaška zamrazilo.

„A teď vážně,“ řekl Marmelhad, když se konečně utišil. „Co mi nabídneš?“

Vašek sklopil oči. Horečnatě přemýšlel, procházel všechny věci, co má u sebe. Nic mu nepřipadalo dost dobré, až nakonec s děsem zjistil, o co má Marmelhad zájem. Povzdychl si.

„Moc pro mě znamenají. Je to můj starý život, vzpomínky na šťastné časy. Chápu, to je to jediné, co pro tebe má cenu.“ Vašek si sundal hodinky a smutně je Marmelhadovi nabídl.

„Abychom si rozuměli,“ odmlčel se mrzák a vytřel si hnis z levého oka. „Má služba pro tebe představuje hodnotu tvého života, uvědomuješ si to? Nemyslím, že by stačil plný pytel pitomých hodinek. Koho zajímá čas, když žádný nezbývá?“

„Ale já nic jiného nemám.“

„Jsi si tak jistý?“

Vašek netušil, kam otrokář míří. „Ano. Samé bezcenné hlouposti. Řekni, co bys chtěl, a já ti to dám!“

„Taková řeč se mi líbí,“ šklebil se Marmelhad a oči se mu leskly lačností. „Je hodná obchodníka. Chci tedy tvého průvodce. Otrok znalý poměrů Podsvětí i povrchu by se mi hodil.“

„To přece nejde!“ zděsil se Vašek. „Nemůžu o něm rozhodovat. Je svobodný!“

„Byl by tu, kdybys mu nepřikázal, aby tě sem přivedl? Každý byl jednou svobodný. Tím, že se druhým podřizujeme, stáváme se jejich otroky. Někdy dočasně, a někdy… Život je plný změn.“

„To po mně nemůžeš chtít. Něco takového… zkrátka ne!“ horlil Vašek.

„Jak dlouho ho znáš? Kolik tvých dalších přátel kvůli známce umře? Postarám se o něj dobře. Bude mít výjimečné postavení. Dopřeji mu blahobyt, o němž se mu na povrchu ani nesnilo.“

„Mně se to nelíbí,“ mumlal Vašek. „Můžeme se ho zeptat, ale silně pochybuji, že by souhlasil.“

„Nemáš jinou volbu. Nikdy se odsud nedostaneš, pokud tě nevyvedu na povrch.“

Vašek věděl, že hadí hlas mluví pravdu. Rozhodl se licitovat a doufal, že se situace nakonec nějak vyřeší. „Co třeba jen na rok?“ řekl a lekl se, když si uvědomil, co vlastně vyslovil.

„Deset let,“ zavýskl Marmelhad. „Víc stejně nevydrží.“

„Dva roky a přepychové zacházení. Dál neustoupím.“

„Pět let,“ natáhl ruku Marmelhad a jeho lidský trůn se jako živý pavouk přemístil až k Vaškovi.

„Nejdřív odstraň známku!“ uhnul rukou Vašek. „Potom si promluvíme.“

Marmelhad kývl. „Bylo by velmi nemoudré zkoušet mě obelhat v paláci plném mých služebníků.“

„Velmi nemoudré,“ souhlasil Vašek. Měl strašný pocit, že se dostává do situace, ze které nedokáže vybruslit. Chtěl získat čas na přemýšlení. A možná místo toho všechen prohrál.

Marmelhad pokynul rukou a lidské stěny jeho obydlí se přisunuly blíž. Světla potemněla a tichem se začala linout tichá píseň beze slov. Píseň broukaná ústy bez jazyků. Melodie byla jemná, a zároveň hrozivá. Marmelhadův trůn připlul až k Vaškovi. Sám Marmelhad mu teď zíral do tváře z bezprostřední blízkosti. Vašek cítil jeho nemocný dech. Cítil rozkladné teplo starcova těla. Upřený pohled hnisajících očí jej hypnotizoval. Jen mimoděk vnímal, jak jej obstoupili čtyři Marmelhadovi Synové a pevně jej sevřeli.

„Dej mi ruku,“ slyšel chraplavý hlas, jako by k němu zazníval z dálky. Vašek se cítil jako loutka. Zpěv kolem sílil a bral mu sílu vzdorovat.

Marmelhad sáhl do záňadří a vylovil předmět, který se třpytil jako diamant. Jeho průzračná čistota pronikla mezi špinavými prsty a ozářila místnost nebeským světlem. Vašek uslyšel v hlavě chorál. Jeho duše se zachvěla hřejivým pocitem. Toužil se na tu věc dívat věčně. Byla nádherná. Dokonalá. Plná souznění. Špičatý krystal zářil vlastním modravým světlem.

„Co je to?“ zašeptal ve snách.

„Boží slza,“ zachraptěl Marmelhad, jako by přemáhal nesmírnou bolest. „Má cenu stovky životů. Teď drž ruku pevně. Musíš ji udržet.“ Marmelhad se potil, na čele se mu perlily kapky a stékaly po tvářích. „Jestli uhneš a já známku minu, umřeš.“

Marmelhad se napřáhl a Vaškův pohled padl na Boží slzu. Propadl se do ní, jako by letěl dlouhým zářivým tunelem. Co že to Marmelhad říkal? Že umře?

Marmelhad švihl rukou. Krystal zazářil jako padající hvězda a narazil do středu Vaškovy dlaně. A pak se stalo něco nečekaného. Odrazil se od ní a odlétl. Několikrát poskočil po hliněné podlaze a při každém nárazu to zaznělo, jako když hraje na Loretě zvonkohra. Pak hudba utichla.

Marmelhad se zamračil. Letmý pokyn rukou a světlo zesílilo. Kostnatým pařátem svíral Vaškovo zápěstí a zkoumal jeho dlaň.

Černá známka nezmizela. Tedy, něco zmizelo, a něco jiného se objevilo. Čerň se rozmázla do stran a pod jejím nánosem se jako pod ošidným škraloupem objevil zlatý kříž. Světlo pochodní se od něj odráželo kovovým leskem.

„Co to znamená? Je známka pryč?“ zašeptal Vašek.

Marmelhad nerozhodně zavrčel. „Divné. Není to Černá známka, co máš na ruce. Ten flek skrýval kříž. Ale proč?!“

„Počkej!“ zarazil jej Vašek. „Dokážeš to odstranit, ne? Pojďme to zkusit znovu! Kvůli tomu jsem přece přišel. Odstraň to, ať je to, co chce!“

Marmelhadův trůn odplul pryč. Mrzákova tvář byla plná podivného děsu. „S tím nechci nic mít!“

„Slíbil jsi, že mi pomůžeš! Říkala mi to i Praha. Jsi jediný, kdo mě toho může zbavit!“ obořil se na něj Vašek.

„Ne. Slíbil jsem, že ti sejmu Černou známku. Tohle ale není Černá známka! Náš obchod se ruší.“

„To nemůžeš!“ vykřikl Vašek. „Nemůžeš mě takhle vyhodit! Netušíš, co jsem kvůli tomu vytrpěl…“

Marmelhad mávl rukou. „Nikdy neříkej, že něco nemůžu, když jsi v mém paláci. Kliď se odsud!“

Vašek náhle cítil, jak jej popadly desítky rukou a přehazují si jej. Cítil, jak neuvěřitelnou rychlostí a silou letí místností. Jeho pohyb zakončily až schody, po kterých se skutálel dolů.

Vyhrabal se na nohy před Marmelhadovou jeskyní. Cestu zpět zavírala živá zeď nepřátelsky vyhlížejících lidí.

„Tohle si odskáčeš, ty podrazáku!“ vykřikl vztekle. Zahrozil proti lidské hradbě pěstí. „Nemysli si, že si to nechám pro sebe! Každý se dozví, jak férově děláš obchody!“

Náhle si všiml, že kousek od něj posedává Ziffernick, který se ze schodů skutálel patrně o něco dříve.

„Díkybohu! Jste v pořádku,“ zašeptal Vašek.

„Hergot, taky se tomu divím!“ usmál se stařík.

Seděli vedle sebe mlčky, Vašek měl hlavu v dlaních. Uběhlo několik minut.

„Nepomohl mi,“ svěřil se Vašek. „Slyšíte, Bujabele? Nepomohl. Všechny ty věci, voda, potkani, špína, kyanid, všechno bylo zbytečné! Chápete? Přišel jste o nohu a já ztratil meč, a to všechno pro nic!“

„Říkám, nějak to dohopsám,“ poplácal Bujabel kňourajícího Vaška po rameni. „Vždyť jsme parťáci, ne? Musíme si pomáhat.“

Vašek cítil, jak mu krev stoupá do tváří a do krku, jak se jí zalyká a má jí plné uši a oči. Vlastní hlas mu zněl falešně jako rezavá pila, když zašeptal: „Jasně, majore. Parťáci.“

Nebyla ale pravda, že se nic nezměnilo. Místo černého fleku v jeho dlani matně zářil zlatý kříž.

10. kapitola

Marmelhadův otrok je doprovodil až k východu z kanalizace. Když odsunul nezajištěné víko kanálu, oslepil je výbuch světla. Vašek si zakryl oči, do kterých vystřelila ostrá bolest. Tiskl si je pěstmi, zatímco v nich vířily rudé kruhy.

„Zatraceně! Kdo nechal rozsvíceno?!“

Slyšel hlas Ziffernicka, jak říká: „Takhle je to vždycky. Za chvilku to přejde. Jen si ty oči nerozmáčkni, mladej.“

Když si zvykli na oslnivou záři odpoledního slunce a mezi prsty dokázali rozeznat víc než siluety, zjistili, že jejich průvodce je fuč.

Ziffernick se ztěžka posadil na obrubník a usnul vyčerpáním. Vašek si byl jist, že na místě starého pána by to už dávno vzdal. Major byl ale voják, jiná nátura. Vašek k němu pocítil sympatie. Silné spříznění, které jej přimělo položit mu ruku kolem ramen. Bujabel se probudil a překvapeně na něj pohlédl. Neudělal nic. Jen se usmál.

Lidé je obcházeli, jako by byli neviditelní. Vašek je ale prokoukl, protože ještě nedávno byl stejný. Viděli je moc dobře. Věděli jen, kdy včas sklopit zrak. Na pražských Příkopech kolem nich proudily davy.

„Jak je možné, že jsme vylezli takový kousíček od nábřeží? Přísahal bych, že jsme ušli desítky kilometrů!“

„To máš tak,“ povzdechl si Bujabel. „V Podsvětí se vzdálenosti i čas počítají jinak. Stárne se tam rychleji.“

Na dlažbu nedaleko nich něco cinklo. Hrst drobných se rozkutálela pod jejich nohama.

Pohlédli na navoněného muže v saku a kravatě, který se na ně bohulibě usmál.

Vašek se vrhl na drobáky a bleskově je posbíral. „Tak to teda ne!“ vykřikl za odcházejícím mužem a mrštil mincemi na jeho záda. „Sežer si to, ty… ty chudáku!“

V té chvíli se pro kolemjdoucí přeřadil z kategorie bezdomovce do škatulky feťáka.

„Říkám, pojďme domů,“ řekl Ziffernick, a tak šli.

Vašek majora doprovodil až do jeho bytu na nábřeží. Ujistil se, že si i bez nohy poradí. Naštěstí měl v bytě starou dřevěnou protézu, která zatím musela stačit.

„Děkuju, majore. Nebýt vás, bylo by teď po mně.“

„Vyřiď Jí, že dluh je vyrovnán. Myslím, že teď na nějakou dobu odložím všechny výpravy.“

„V kanálech jsem vám slíbil peníze. Já slib dodržím… Jenom teď u sebe nemám hotovost ani kartu, ani šeky. Jakmile se ale dostanu ke kontu…“

Ziffernick mávl rukou. Potom ji k Vaškovi natáhl.

„Peníze nejsou to hlavní. Vždyť já stejně nečekal, že to přežiješ. Ne po tom, co tě vzala voda. Václave, máš dar přežívat. Jenom to někdy stojí krk ty kolem. Měl bys s tím něco udělat, jestli nechceš jednou zůstat sám.“

Vašek nevěděl, co odpovědět.

„Rád jsem ti pomohl, ale příště si poraď sám.“ Ziffernick kývl na rozloučenou a zavřel za Vaškem vchodové dveře.

„Děkuju, majore,“ řekl Vašek spíš pro sebe.

Najednou si uvědomil, jak je k smrti unavený. Dokud šlo o to dopravit domů invalidního Bujabela, dokázal v sobě rozdmýchat poslední zbytky energie. Nyní byl ale major v bezpečí a na Vaška udeřilo vyčerpání silou kladiva. Zavrávoral a musel se opřít o stěnu domu. Prázdný žaludek se stahoval zbytečně, nebylo co zvracet.

Rozhodl se. Nejlepší bude, když se sveze na Malostranskou tramvají a odtamtud se doplazí na Hrad. Tam už se o něj postarají. Šoural se k zastávce a napadlo ho: Co kdybych teď utekl? Ale kam? Mám ještě vůbec nějaký domov? Uvažoval, co by mu asi řekla Marcela, kdyby se objevil po půl roce a tvrdil, že ho unesly pohádkové bytosti. Mohl by taky přespat u nějaké kamarádky nebo vyrazit za rodiči na Vysočinu. Konečně volný…

Volnost mu na jazyku zhořkla. Namočil se do toho příliš, viděl i slyšel víc, než měl. Jako když se člověk zaplete s mafií. Mohl jen doufat, že se mu podařilo zbavit se černého démona. Vašek potřeboval pomoc.

Došoural se na zastávku a u Národního divadla nastoupil do tramvaje s číslem 22. Zacinkala a rozjela se přes most Legií.

Vašek byl zamyšlený, a tak si ani nevšiml, jak dav kolem něj zřídl. Lidé se natlačili do opačné části vozu. Sedící k němu vzhlíželi s rozzlobenýma očima.

„Mami, ten pán strašně smrdí,“ zašeptalo na celou tramvaj asi šestileté dítě, sedící na klíně ženy.

„Tiše, Jiříku.“

Vašek si v tu chvíli uvědomil, že smrad, na který si zvykl tak, že už jej vůbec necítil, musí lidem připadat nesnesitelný. Do tváří se mu nahrnula krev. Sklopil zrak. Potil se.

„Mami, ten pán smrdí víc než opičky v zoo!“

Šedivějící důchodce demonstrativně otevřel okno.

Matka se viditelně cítila trapně. „On nemá kde bydlet, víš? Tak se dlouho nesprchoval. Proto se musíš každý večer pořádně umýt.“

Vašek se snažil být menší a ještě menší. V davu se ale objevil muž v modrém saku s červeným logem dopravního podniku a už si k němu sebejistě klestil cestu.

„Revize. Ukažte mi platnou jízdenku!“

„Neukážu,“ rezignoval Vašek.

„To jsem si myslel,“ řekl muž a popadl jej za rameno. Vzápětí ucukl odporem, když se krusta na oblečení začala drolit. „Na příští stanici vystoupíte. A půjdeme na policii.“

„Už na mě nesahej,“ zabublal Vašek vzteky.

„Nedělejte problémy!“

„Najdi si někoho jinýho, koho budeš vopruzovat. Měl jsem moc špatnej den,“ zkusil to naposledy po dobrém.

Revizor si založil ruce na prsou. „A bude ještě horší.“

Vašek se zamračil a stiskl rty.

Uniformovanému se v roli ochránce cestujících líbilo. „Takovou lůzu by měli z města hnát bičem. Páková špína. Místo aby pracovali, akorát otravujou vzduch!“ promlouval ke všem, a k nikomu.

Vašek se kroutil, slova na něj dopadala jako bič. Zatoužil, aby se jeho ruka proměnila ve vlčí mordu a vyrvala tomu hlupákovi srdce. Nechtěl se nechat vyprovokovat, ale zkrátka nedokázal mlčet: „Nedostal ses na střední, chudáčku? Tak se živíš tím, že se sereš do jinejch lidí?“

Revizorův křivý úsměv ztuhl. Ohnal se po Vaškovi, ten jeho chabému háku uhnul a vyrazil pěstí proti jeho tváři. Rána dopadla ale naprosto lidsky a s ubohou razancí poplatnou vyčerpání.

Revizor mu ruku zachytil a zkroutil mu ji za záda. Pak mu přirazil obličej na dveře, které se o chvíli později otevřely. Prudký kopanec do zad poslal Vaška na střetnutí s ulicí. Ztěžka dopadl. Ještě zaslechl nadávku v lomozu zavíraných dveří. Vyplivl něco tvrdého a díval se, jak po dlažbě poskakuje zub.

Vašek se ohlédl. Tramvaj odjížděla pryč a všechny obličeje se na něj dívaly zhnuseně přes sklo.

Planě jim zahrozil pěstí. Zatímco se drápal do svahu k Hradu, snažil se nemyslet na to, co se právě stalo. Cítil, že to v něm vzbuzuje větší hrůzu než temný mstitel. Snažil se nemyslet na to, jak by sám sebe viděl před pár měsíci – zarostlý, špinavý, v páchnoucích hadrech, s kůží podebranou nežity a divokýma rudýma očima, ze kterých teď proudily slzy. Zbytek cesty k Hradu se normálním lidem zdaleka vyhýbal.

„Ty teda vypadáš,“ ušklíbl se s odporem Itivan.

Vašek něco zabručel. Nevšiml si kocoura, který se vyhříval na dlažebních kostkách nádvoří, a tak neměl připravenou břitkou odpověď. Nakonec jen pokrčil rameny. „Bylo to dost ošklivé.“

Itivan blaženě mhouřil oči proti zapadajícímu slunci. „Nikdo ti nesliboval, že to bude hezké.“

„Ne,“ odtušil unaveně Vašek. „Nesliboval.“

„Vidím, že ti došly i vtipné poznámky. Pojď blíž, ať se ujistím, že jsi to opravdu ty.“

Poslechl bez protestů a přikročil k ležícímu kocourovi. Od noci na střeše paláce nehodlal ospalou šelmu znovu podcenit.

„Musím s Ní mluvit,“ informoval Itivana.

„Takhle? Na to zapomeň! Smrdíš jak pes.“

„No tak smrdím. Kdo chce plavat, musí se namočit. Nebo ne?“

„Jako pes,“ zopakoval Itivan. „Běž se umýt a převléct, pak si promluvíme. Dřív než to uděláš, jak jsi vůbec dopadl?“

Vašek se nahrbil ještě víc.

„A kde máš své občanské právo? Svůj meč?“

„Přišel jsem o něj v Podsvětí. Málem jsem se při tom utopil. Nebýt Ziffernicka…“

„Doba je zlá,“ pochopil Itivan. „Paní nebude mít radost.“

„Potřebuju ji dnes vidět,“ zopakoval neústupně Vašek.

„Pochybuji, že se to podaří. Je velmi zaneprázdněná.“ Itivan si protahoval štíhlé tělo, zatímco ocas zkroutil do neuvěřitelného úhlu. „Raději s tím nepočítej.“

„Půjdu za ní, ať se vám to líbí, nebo ne, kocoure,“ odvětil Vašek a odešel ze sebe vydrhnout nános zaschlé špíny a splašků. Za jeho zády dozníval smutný kočičí smích.

K Itivanovu překvapení a těžce skrývané nelibosti však byla Vaškovi udělena audience ještě tentýž večer. Herold v pestré livreji jej odvedl do Vladislavského sálu. Od doby, kdy tu byl Vašek naposledy, se mnohé změnilo.

Okna zaslepily závěsy z těžkého purpurového sametu. Sál, který dřív přetékal hodokvasem královského dvora, byl nyní šerý a prázdný. Uprostřed ve slabém světle stál trůn jako světlá kaňka v tmavém poli. Není to trůn, uvědomil si Vašek, když jeho oči navykly přítmí. Je to postel, velká rozložitá postel stojící na čtyřech pilířích připomínajících bašty městského opevnění.

Vašek vešel několik kroků do místnosti a poklekl. Netušil, co to znamená. V jeho srdci ale rostl podivný neklid a lítost. Jako by všechny myšlenky a touhy ustoupily do pozadí a zbyla jediná, sdílet s Ní vše dobré i špatné. Mohl tu klečet třeba navždy.

Praha se ztěžka narovnala v polštářích. Jedna ze dvou služebných nymf jí rychle podstrčila polštář pod záda. Bledá žena pokynula Václavovi, aby přistoupil blíž.

„Dostane se ti cti, že se přiblížíš ke své královně,“ zašeptala. „Co jiného zbývá, když se královně nedostává sil, aby zvýšila hlas.“

Vašek poklekl až téměř u jejího lože. Cítil zoufalství a tíseň, jak se rozběhly celým jeho nitrem. Praha se v polštářích zdála útlá a slabá, jako by to ale jen zvýraznilo její krásu. Oči měla hlubší než bezhvězdná noc nad Vyšehradem, rty světle červené jako nuselské střechy, vlasy se rozlévaly na polštáři jako vltavské meandry. Kůže byla šedobílá s vystouplými žílami, ze kterých prosakovala kůží krev.

„Co se vám stalo?“ vyhrkl Vašek.

„Výsosti,“ pozvedla se na loktech Praha a přísně na něj pohlédla.

„Výsosti,“ zopakoval automaticky Václav.

„Jsem trochu nemocná, nic víc,“ odpověděla Praha a vzápětí se rozkašlala. Štíhlé tělo se svíralo v křečích kašle téměř půl minuty, zatímco se krev stékající z paží rozmazala po povlečení.

Vašek vyskočil a náhle nad ní stál a vztahoval k ní ruce. „Musíme zavolat pohotovost.“

Štíhlé paže jedné z nymf ho obratně oddělily od postele a vykázaly zpět na místo, kam patřil.

„Má Paní, určitě najdeme pomoc!“ nevzdával se. „Kdybych měl mobil, sehnal bych léčitele… Musí existovat někdo, kdo by vám pomohl!“

„Nejsem člověk, Václave. Tyhle rány lidská medicína nezhojí. Mé žíly již delší dobu přetékaly dopravou, plíce mám zanesené zplodinami, kůži šedou prachem, mé srdce již dlouho nezahřívají lidé, stalo se prosklenou výlohou, která v noci zebe prázdnotou nebo přetéká hříchem.“

„Ty umíráš?!“ vykřikl Vašek.

„Ne,“ usmála se smutně. „Nemohu umřít. Opouští mě ale síla. Potřebovala bych se znovu nadechnout, smýt ze sebe špínu čirou vodou, osušit slzy vzduchem prostým popela.

A místo toho mi podřezávají žíly. Každý den se ztratí alespoň jeden hraniční štít. Silnici za silnicí mi otevírají tepny. Mé hranice se na některých místech hroutí a zbývající síla odchází.“

„Někdo se vás snaží zničit!“

„Ano, to je pravda. Neskrývám, že se nám zatím nedaří zločince dopadnout. Cedule za cedulí mizí, a já jsem bezbranná. Moji věrní střeží nejrušnější tepny, ale až zmizí hraniční štíty z dálnic, možná zmizím i já.“

„To přece nedovolíte!“ zašeptal zdrceně Vašek. „Jste bohyně, tak něco dělejte! Sešlete na ně povodeň nebo blesk!“

Rozesmála se, což jí přivodilo nový záchvat kašle. Přisála se k respirátoru a zhluboka vdechla.

Vašek pokračoval. „Nebo nechte vyrobit nové cedule! To přece nemůže být tak drahé, ne?“

„Hraniční štíty nejsou drahé. Já ale nemám právo je nahradit. Rada měst je společenství, které rozhoduje podle tradic athénské demokracie. Pro dobro všech bylo po první městské válce rozhodnuto, že se již nikdy nesmí zopakovat podobné krveprolití. Byly ustanoveny Litery, ve kterých se města vzdala moci vymezovat hranice ve prospěch Rady.“

„Tak pojďme na Radu! Musejí přece…“

„Nebudou mi věřit,“ zhroutila se unaveně do polštářů.

„Tohle je přece něco jiného!“ nesouhlasil Vašek.

Praha si nervózně bubnovala prsty na spodní ret. „Ani v takovém případě nesmím zákon porušit. Dokud mi k tomu nedá Rada měst právo.“

„A nešlo by…“

„Nešlo,“ utnula ho. „Ani kdybych chtěla.“

„Takže všechna města vědí, že se nemůžete bránit. Musíte ležet v posteli a dívat se, jak krvácíte a slábnete. Co když se vás snaží zničit jiné město?“

„To je velmi závažné obvinění a neměl bys je ani vyslovovat, pokud o tom nemáš důkazy.“

„Nezlobte se, ale zdá se mi to logické, Výsosti. Když nad tím přemýšlím, přijde mi to skoro jasné.“

„Možná mi některá závidí krásu a velkolepost. Na druhou stranu nevěřím, že by toho bylo některé z nich schopné. Že by se toho opovážilo. Raději tomu nevěřím…“

„Výsosti, nemůžeme si dovolit tuhle možnost opomenout.“

Praha se musela opět odmlčet, protože ji přepadl záchvat kašle. Když skončil, na čele se jí perlil pot. Nymfa jej setřela vlhkým kapesníkem.

„Přikazuji ti pod trestem smrti, abys s nikým o mém stavu nemluvil. Nikdo nesmí vědět, že se královna Praha sotva drží na nohou.“

Chtěl protestovat, ale nakonec kývl.

„Zoufali by si. Neznají mě tak, jak mě teď vidíš ty. Vyčerpanou, s kruhy pod očima a vrásčitou pletí. Já se ale dokážu uzdravit,“ řekla nekompromisně a její tvář ztvrdla. „Jenom potřebuji trochu klidu.“

„Mám odejít?“ zeptal se Vašek.

„Zůstaň,“ zašeptala a její hlas zněl náhle křehce. „Jak dopadlo tvé poslání?“

Vašek si otřel zpocené ruce do kalhot. „Našli jsme Marmelhada, ale nedokázal mě té věci zbavit. Tvrdil, že to není Černá známka. Odstranil jen černý flek a na dlani se objevilo tohle.“

„Zlatý kříž? Podivné. Znamená to, že tě už démon nebude dál pronásledovat?“

„To nevím. Rád bych si ale několik dní odpočinul,“ řekl Vašek. „Mám ránu na břiše a možná zlomené žebro. Nejspíš i nějakou infekci, takže bych potřeboval zajet do nemocnice.“

Dlouze se na něj zadívala a Vaškovi to připadalo, jako by ho hladila po duši.

Hlas se jí zachvěl. „Nemám několik dní. Dám ti jednu noc.“

Byl příliš překvapený, než aby něco řekl. Mluvila rychle.

„Pošlu za tebou nejlepšího felčara. Zítra musíš být připraven. Slyšel jsi někdy o Bruncvíkovi?“

„Chlápek se lvem?“ Vašek pátral v paměti. „Stojí na Karlově mostě.“

„Bruncvík byl mým generálem a nejlepším rytířem. Na vlastní pěst pátral po únoscích štítů. Podle zpráv, které mi posílal, se dostal velmi daleko. Až jednoho dne zmizel. Itivanovi lidé nedávno zachytili jeho stopu v místě, kam má moc nesahá. Zkusíš ho najít!“

„Ale Výsosti… Kde mám začít?“

„Všechno potřebné ti poví zítra ráno Itivan. Nechte nás o samotě,“ přikázala nymfám a ty zmizely jako vítr.

„Má Paní?“ zeptal se Vašek.

„Bojím se, že mám mezi svými lidmi zrádce. Tebe ale nikdo nezná, nikdo neví, že patříš k mému dvoru. Neseš sílu změny. Proto to musíš být ty! Pojď blíž, chci ti něco dát.“ Úsměv v bledé tváři působil jako prasklina na nejkrásnějším obraze. Z Prahy stoupala vůně domova smíšená s pachem nemoci.

Sundala si prsten s vltavínem a navlékla mu ho na malíček. Ve chvíli, kdy se jejich ruce dotkly, projela Václavem elektrizující vlna vzrušení i bolesti, až se zachvěl. Její oči byly tak nádherné, že definovaly samo slovo krása. Zářily něhou a hloubkou lidského vědění posbíraného za staletí. Odvahou bojovat až do konce.

„Věřím ti,“ řekla Praha.

„Půjdu, kam budete chtít, Výsosti,“ slíbil jí.

„Jdi hrdě a statečně, mou víru neseš na štítu. Má naděje nechť je tvým mečem. Buď s bohem, můj rytíři,“ zašeptala.

Padla hluboká noc. Tísnivě hřejivá. Plná vzdechů a stenů krasosmutných rostlin. Zahrady pod Pražským hradem odpočívaly královským spánkem. Větve stromů se klaněly hvězdám na obloze, vlahý vzduch se tetelil životem. Podvědomí zahrad ožívalo. V gejzírech barevných vůní květiny snily a otevíraly se ve chvíli, kdy kolem nich kráčela Praha.

Slavobránou se k ní nakláněly větve stromů, šlahouny plné listů se s ní snažily držet krok. Plazily se jí k nohám, kam až jejich úponky dovolovaly. Hmyz se hemžil jako před bouřkou a byl nemilosrdně sezobáván ptáky, kteří přiletěli zazpívat královně k procházce.

Praha kráčela oděná v černé šaty z hedvábí posetého diamantovými hvězdami, falešnými rubíny a snítkami kočičího zlata. Průhledný šál vlál v nejslabším vánku, vlečka večerních šatů se nedotýkala země a plynula nad ní jako voda.

V koruně nad hlavou bohyně číhal neviditelný stín. Kromě tepla jeho těla nic neprozrazovalo, že tam je. Ani oči, jejichž zorničky byly široce roztažené, aby vstřebaly co nejvíce nočního světla.

Praha kráčela k letohrádku královny Anny. Vzduch voněl a z dálky sem doléhal zvuk aut coby šumění moře.

„Není to krásný večer, starý příteli?“ zeptala se do ticha, jako by jej protnula barevnou stuhou.

„Neskonale, Vaše Výsosti,“ broukl Itivan, který si hověl ve větvích.

Měsíc jí poprášil stříbrem bosé nohy. Na tvář vrhal stín tanec nočních můr, vzduch byl plný šepotu jejich křídel.

„Krásný večer na malou procházku,“ předl kocour.

„Znáš mé zvyky lépe než vlastní,“ odpověděla a nadechla se z respirátoru. „Některé věci si neodpustím, ani když se necítím ve své kůži.“

„To je má povinnost, Paní. Jen jsem přemýšlel… Jsi si jistá, že je Václav ten pravý pro tvůj úkol? Mohl bych ti nabídnout někoho zkušenějšího.“

„Tohle ti leží v hlavě?“

Kocour nervózně vyryl packou čtyři rýhy do větve, na které ležel. Drobné piliny spadly k zemi jako sněhové vločky.

„Ten muž je předurčen. Je katalyzátorem změny, Itivane. Zastiňuje oči věštcům, a dokonce i tebe zaskočil nepředvídatelností.“

„Chybí mu zkušenosti. Zatím je výjimečný pouze tím, že ještě žije.“

„Osudu se nemůžeš vyhnout. Jestli jsem moudrá, pak je to proto, že vím, kdy je třeba bojovat, a kdy je lepší osud jen usměrňovat a nechat se unášet jeho proudem.“

„Jsi moudrá, má Paní. Jenom jsem tě chtěl varovat. Bojím se, že v Brně nepřežije,“ trval Itivan na svém.

„Vycvičil jsi ho nejlépe, jak jsi dovedl?“

„Ano, ale…“

„To mi stačí. Důvěřuj mu. Důvěřuj mně a běž klidně spát.“

„Ano, má královno,“ podřídil se Itivan, zatímco se další dřevěné piliny snášely k zemi. Spolehnu se na tebe, naprosto a plně jako tolikrát předtím. Jako toho dne, kdy jsi při podobné procházce vylovila z Vltavy zmáčený pytel, ve kterém dodýchalo mých šest bratrů a sester. Mezi zrousanými chomáčky těl, do krve podrápanými vlastními drápky, s očima slepýma panikou, se jen jeden dokázal rvát o život až do konce. Když jsi ho vytáhla z pytle, zakousl se ti do prstu sotva vyrostlým zubem. Od té doby se na tebe spoléhám vždycky. I když tvým záměrům nerozumím.

V osm ráno se Vašek vzbudil. Vyhrabal se z přikrývek a porušil pentagramy, které kolem něj večer nakreslil hradní felčar. Odtrhl si posvěcené pijavice a ze žíly vytáhl kapačku s vonným euforizujícím roztokem. Klel, když si strhával magické symboly, jež felčar ztvárnil horkým voskem na Vaškově chlupaté hrudi. Potom zapil pět pilulek, které byly na nemocničním stolku vyrovnány do znamení kříže, a k pasu si připjal meč.

Vaška tyto léčebné metody zneklidňovaly. Bylo to šarlatánství! Na druhou stranu, nic jiného by mu za jedinou noc nezhojilo zlomené žebro a nescelilo rozšklebenou jizvu na břiše. Cítil se, jako by mu žaludek i střeva někdo vydrhl savem. Točila se mu hlava, zároveň mu ale pach dezinfekce dělal dobře. Byl to nádherný pocit, být zase čistý.

Vaška se ujal sluha a odvedl jej do míčovny Pražského hradu. Překvapivé místo na schůzku. Vzduch měl svěží a nebezpečnou chuť nového dne, který opět pozmění cesty osudu. Vašek čekal, že spíše zamíří do Itivanových komnat v Lobkovickém paláci. Když však vešel, pochopil.

Uprostřed sálu stál Itivan. Na všech čtyřech packách měl návleky z kůže. Stál na černobílých trojúhelníkových dlaždicích přikrčený jako stlačená pružina, nehybný jako socha. Na jedné straně dlouhého sálu visely obrazy, na druhé pronikalo světlo přes vysokánská klenutá okna se šestiúhelníkovou mřížkou. Na Itivana útočili tři muži s koženými obušky.

Vašek sebou trhl, ale sluha jej zadržel. Itivanovy nohy se míhaly, jako by hrály na hudební nástroj, přední pokrčené, páteř prohnutá jako luk. Zadní připravené odrazit tělo jakýmkoli směrem. Jeden z útočníků se rozpřáhl a ohnal se obuškem ve snaze kocoura zasáhnout. Itivan zareagoval bleskově, skočil a dopadl na útočníkovu paži. V letu se od ní odrazil zadníma a přechýlil se v podivném polovičním saltu. Prolétl nad útočníkovou hlavou vzhůru nohama a v letu mu drápy uštědřil ránu do zátylku, do pahrbku páteře, kde se potkává nosič a čepovec. Z kožené rukavice vyšplíchla žlutá barva. Útočník padl.

Muži se bleskově zorientovali. Jeden proti kocourovi vyrazil kopnutím. A znovu. Zkusil jej zadupat do země. Itivan ustupoval před údery, z nichž každý měl sílu zlomit mu vaz. Druhý muž se ho snažil zasáhnout obuškem. Itivan stále ustupoval tak, aby měl útočníky v zákrytu a nemohl na něj útočit víc než jeden. Přes tuto snahu ho však muži tlačili do rohu. Ustupoval a vyčkával. Už nebylo kam couvnout. Stál v rohu a příští kopnutí mu rozdrtí hrudník.

V tu chvíli Itivan skočil na muže před sebou. Tlapami se od jeho břicha odrazil zpět na stěnu. Prolétl rohem jako squashový míček a vzápětí letěl přímo na mužovu tvář. S razancí odrazu od stěny mu dopadl na hruď a porazil ho. Zatímco muž padal, Itivan zaútočil oběma předními packami a naznačil dva bleskové výpady proti mužovým očím a spánkům. Žlutá barva se rozstříkla po jeho obličeji. Ještě než tělo dopadlo na zem, Itivan už byl opět na všech čtyřech. Prosmýkl se mezi nohama posledního útočníka, který se jej pokusil zasáhnout obuškem.

Jakmile byl kocour za ním, vyskočil mu na záda a vyběhl po nich až ke krku. Zezadu jej objal jako milence a přejel packou podél celého hrdla, které se v okamžiku zalklo žlutou krví. Muž padl k zemi podřezán drápy od ucha k uchu.

Boj skončil. Itivan se vydýchával, až mu v nose slabě pískalo. „Dejte si pauzu, vy tři. A příště, kdo mě nezasáhne, pět ran.“

Poklonili se a odešli.

Vašek měl co dělat, aby nezatleskal. Uvědomil si, že má otevřenou pusu.

„Ty už jsi tady?“ podivil se Itivan, zatímco se nechal vytírat od sluhy ručníkem.

„Bylo to fantastické! Takhle jsem viděl bojovat jen Rudwolfa.“

Itivan pokrčil rameny. „Vracím staré kosti do kondice. Něco se blíží a já budu připravený. Proto jsi nakonec tady.“

„Mám najít Bruncvíka,“ řekl Vašek, když se ujistil, že jsou v sále sami.

„Ano. Pokud se ti to podaří, budete si rozumět. Je to nafoukaný mamlas. Pátral na vlastní pěst. Nevěřil nikomu než sobě. A když se mu náhodou poštěstilo najít opravdovou stopu, zachoval se jako klasický člověk, to jest jako ťulpas, a vydal se po ní sám. Kdyby si nehrál na tajemného, mohli jsme už spiknutí odhalit. A ne si tu okusovat nehty, jaký hraniční štít zítra zmizí.“

Itivan přecházel kolem a švihal ocasem. Vaška to znervózňovalo.

„Bruncvík byl zajat nepřítelem. Musíš zamířit do Brna a osvobodit ho. Nebo z něj alespoň dostat informace.“

„Byl zajat nepřítelem?“ zajíkl se Vašek. „Takže existuje nepřítel!“

„Ne tak docela. Řekněme, že naše Paní nemá s Brnem právě přátelské vztahy. Na druhou stranu mezi nimi nevládne otevřené nepřátelství. Je to spíš takové pošťuchování. Sem tam si zajmeme špiona, abychom je pak mohli vyměnit.“

„Taková menší studená válka. Ale co dělal Bruncvík v Brně?“

„Tak to bych také rád věděl. Ta informace není ani ověřená, je to ale v tuhle chvíli to jediné, co máme.“

„Začíná to do sebe zapadat. Bruncvík byl na stopě zlodějů cedulí a najednou mi říkáte, že ho vězní v Brně…“

„Václave, nedělej příliš rychlé závěry. Je to delikátní záležitost, která ovlivňuje životy stovek tisíc bytostí. Nechce se mi věřit, že by Brno opravdu usiloval o zničení naší Paní. Co by z toho měl? Možná že jen někdo chce, aby to tak vypadalo.“

„Ten Brno? Já myslel, že je to to Brno.“

„Jestli se s ním setkáš, tak mu tuhle otázku nepokládej. Pokud nechceš být na škvarek.“

Vašek si povzdychl. Měl pocit, že v tom už zase lítá. Zkoumavě se zadíval na kocoura. „Itivane, upřímně. Vy věříte, že mám nějakou šanci?“

Oslovený mu dlouhý pohled vrátil. „Myslím, že šanci máš. Stejně jako má člověk šanci vyhrát v loterii. Někdy se to podaří.“

„Já se na to dívám stejně. Proč to po mně chcete? Je tu přece tolik…“

„… lepších, chytřejších, odvážnějších, loajálnějších… ano. To je. Dokonce bych řekl, že většina z nich by se pro ten úkol hodila líp než ty. To si ale mohu myslet já, ty se podceňovat nesmíš. Jednou Praha určila tebe a já v její úsudek věřím. Možná jsi opravdu jediný, kdo tuhle věc může zvládnout. Bohem vyvolený.“ Itivan pokrčil rameny. „Být tebou, tak bych jí věřil. Nakonec je to lepší než si myslet, že jdeš na smrt.“

„Díky za péči.“ Vaškův hlas byl plný ironie.

„Máš mou veškerou podporu. Dám ti mapy. Kontakty. Ještě donedávna jsi byl obyčejný člověk, to bude v Brně tvé nejlepší krytí. Chovej se tak, jak se chováš normálně, a nikoho nenapadne, že bys pro nás mohl pracovat.“

Itivan odhalil špičáky v úsměvu a očistil si packu.

„A jak toho Bruncvíka poznám?“ zeptal se Vašek.

„Říkal jsem, že dostaneš podobiznu a další věci, které by ti mohly pomoci. Navíc má výrazné poznávací znamení.“

„Lva?“

„Výborně, vidím, že jsi studoval. V tom případě máš přípravu za sebou. A teď zmiz, po takovém tréninku si zasloužím pořádný kopec sushi.“

„Bože!“ žehral Vašek. „Kdy já jsem měl naposled sushi?! Vemte mě s sebou, kocourku.“

Itivan se zašklebil. „Vzal bych, človíčku. Ale nestihl bys vlak…“

Vašek si skládal věci do kožené brašny. Obálku s mapami. Několik kousků oblečení, pokrývku, chleba a slaninu zabalené v papíru, několik jablek. Do kapsy džínů strčil pár tisícovek, které dostal na cestu od Itivana. Když skončil, byla brašna ještě z poloviny prázdná. Chvíli smutně hleděl na veškerý svůj majetek. Ne – opravil se –, na majetek, který má v téhle chvíli k dispozici. O bohatě vybavený byt se stará Marcela. Vzpomínka na Marcelu jako by otevřela vrátka v mysli, která poslední týdny zůstávala zamčená. Kde je jí konec? Kdyby tak tušila, že mu chybí… Snad neleží někde rozsápaná. Otřásl se. Ne, Marcele se nic nestalo. Stará se o byt, tučné bankovní konto a investice. Přesto si Vašek uvědomoval, že je to iluze. V téhle chvíli neměl nic víc než tuto brašnu.

Zhroutil se na postel a dal si hlavu do dlaní. Rád by se vzdal všeho, co dosud získal a čeho dosáhl, veškerého luxusu, známostí i kariéry, jen kdyby už ta noční můra skončila. Kdyby mohl jít domů a nemusel se strachovat, že ho něco roztrhá. Kdyby mu do života nemluvil kocour. Místo toho slíbil pomoc božské bytosti, která se mu zaryla do srdce jako žádná jiná žena za celý život.

Stěny jeho cely mlčely a Vašek nenávistně zíral na symbol v dlani. „Vyříznu tě jako rakovinu!“

Vzápětí se ale zamyslel. Znamení už nebylo tmavé, Marmelhad přece sám říkal, že to není Černá známka. Možná už není nebezpečné… Moc tomu ale nevěřil.

Dveře vrzly a do místnosti vešel Martin. V ruce držel meč.

Vašek se jen neochotně vynořil z jezírka sebelítosti. „Ahoj, Martine, jdeš mě podříznout?“

„Slyšel jsem, že jsi přišel o meč.“

Vašek vyskočil, jako by dostal elektrický impuls. „Našli jste ho?!“

Martin zavrtěl hlavou. „Muž bez meče je jako orel bez křídel. Půjčím ti tenhle ze zbrojnice lorda Hradčana. Je to dobrý meč.“

„Orel bez křídel,“ zopakoval Vašek a zavrtěl pobaveně hlavou.

Martin se usmál. „Takhle mluvil David. Měl smysl pro romantiku. To bys do něj neřekl, viď? Nikdo by to do něj neřekl.“

Vašek sklopil oči, které ho najednou pálily.

„Mrzí mě to,“ vypravil ze sebe.

„Nechci o tom mluvit.“

Seděli vedle sebe a bylo ticho. Někde za vysokým oknem zpívali ptáci. „Odjíždíš,“ odtušil Martin.

Vašek přikývl a změnil téma, protože sám nevěděl, co smí prozradit. „Co ta tvoje holka? Dali jste se dohromady?“

„Nemám na to myšlenky ani čas. Začal jsem tvrdě trénovat. Představ si, že mě vyučuje i samotný Hradčan.“

„Dřív mi nepřipadalo, že bys byl tak zabraný do výcviku. Přišlo mi, že tě lákají i jiné věci.“

„Dřív je dřív. A teď je teď. Všechno se mění.“

Vašek chápal.

„Věřím, že to dokážeš, Martine. Dotáhneš to až do Stovky. Vím to.“

Panoš se usmál a vstal. Vřele stiskl Vaškovu pravici. „Ten meč, co jsem ti půjčil… Patřil Davidovi. Opatruj se, příteli.“

„Příteli,“ zopakoval po něm Vašek a s obřadnou úctou si prohlížel stříbrnou čepel. „Vrátím ti ho, až získám zpět svůj.“

„Dělej mu čest.“

Vašek se podíval na hodinky. Byl nejvyšší čas vyrazit, jeho vlak odjížděl za tři čtvrtě hodiny.

Hlavní nádraží vonělo železničními pražci, čpělo smaženými hranolky a levným pivem. Skleněná střecha se klenula v objetí litinových žeber a filtrovala slunce. Hala bobtnala prašnou uspěchaností. Lidé pobíhali, šourali se, kráčeli nahnutí ke straně pod tíhou zavazadel, procházeli se, potáceli se namol, belhali se či jen postávali. Vašek kráčel kolem vagónů a vybíral si místo ve vlaku do Brna. Každý vagon, kolem kterého prošel, byl kuřácký.

Naléhavě se rozhlížel, protože chvíle odjezdu se blížila. Z druhé strany nástupiště přijel jiný rychlík mířící na Vysočinu. Zastavil a vyhrnul se z něj dav.

Vašek se málem srazil s výpravčím, který se připravoval vypravit brněnský vlak.

„Jak je to sakra možný?!“ obořil se na něj Vašek. „Vždyť jsou to samí kuřáci!“

Pospíchal dál, aniž by zaznamenal překvapený výraz modré uniformy.

Celou cestu na nádraží o tom přemýšlel. Všechny velké řeči a romantické plány. Nyní, s odstupem jediného dne, mu připadaly směšné. I kdyby jeho pomoc někdo opravdu potřeboval, copak by mu ji zrovna on dovedl poskytnout? Nebylo příjemné si to přiznat, ale byl každému jen přítěží. A najednou se objeví ta nejnádhernější bytost, udělá z něj svého rytíře a vyšle ho na smrtelně nebezpečnou misi, kterou může zvládnout jen on. Blbost!

Zvedl oči a pohledem zachytil tabuli, která hlásala cíl druhého rychlíku: Praha – Kolín – Žďár nad Sázavou. U Žďáru žili Vaškovi rodiče. Jeho hlavou probleskl okamžitý nápad.

Za chvíli už se tísnil v kupé s jednou starší obrýlenou paní a dvojicí puberťáků s kroužky v obočí. Uběhla sotva minuta, zacukalo to a vlak se dal do pohybu. Vašek se snažil nevnímat, že má srdce až v krku a chce se mu křičet. Snažil se přesvědčit, že nastoupil a už se s tím nedá nic dělat. Snažil se omluvit svou slabost tím, že alespoň navštíví rodiče. Seděl u ušmudlaného okna a dával Praze smutné sbohem. Ani si nevšiml, že je kupé plné cigaretového dýmu.

11. kapitola

Stalo se to před mnoha lety. Chodil do první třídy a zamiloval se do učitelky. Zavíral při vyučování oči, blaženě zaposlouchaný do jejího melodického hlasu. Představoval si, že škola hoří a ona volá z okna o pomoc. Vašek vběhne do plamenů, a přestože při tom málem zemře, zachrání ji. Střih. Drží se za ruce a všichni spolužáci vidí, jaký je hrdina.

Dělalo mu to dobře. A někdy si představoval, že při zachraňování umřel a všichni pro něj pláčou.

Když o tom řekl svému otci, ten vážně kývl a podal mu sirky: „Di za tim, Vášo!“

Vaškovi chvíli trvalo, než pochopil, že si z něj střílí. Urazil se a celý týden s ním nemluvil. Zvláštní. Když na to dnes vzpomínal, už si nebyl tak jistý, že si táta dělal legraci. Někdy nebylo lehké poznat, co si doopravdy myslí, a Vašek na to časem rezignoval.

Vlak s hrůzným skřípěním zastavil ve Žďáru nad Sázavou. Ještě když Vašek vystupoval, cítil se pod psa. Někde uvnitř v něm pulsovala tupá bolest, kterou dřív nepoznal. Měla pachuť zbabělosti a zrady, zároveň byla ale směšná a ubohá jako romantický brak. Celou cestu se na to snažil nemyslet, a celou cestu o tom přemýšlel. Důvěřovali mu. Umírali pro něj.

Rozumem věděl, že se rozhodl správně, nedokázal to ale sám před sebou obhájit. Kdo z jeho bývalých známých by se zachoval jinak? Že by snad taxikář Josef? Ten by zkolaboval na infarkt ve chvíli, kdy by se poprvé setkal s démonem. Nebo snad ajťák Tonda, který v životě nevystrčil nos z klimatizované místnosti? V horách by kapituloval už cestou k Rudwolfovu srubu. A hulič Bohouš? Mluvící kočku by možná ještě zvládl, ale setkání se žrafem?

Vašek byl realista. Lepší výčitky než smrt. Od začátku přece plánoval, že jednou uteče. Tak to prostě přišlo. A když k tomu ještě připočte, jak dlouho neviděl rodiče…

Bydleli na samotě nedaleko obce Šlakhamry. Od nádraží přes celý Žďár a Nejdek až doprostřed lesů, to byla pěkná procházka. Vašek šel nalehko. Levačkou přidržoval meč v závěsu u pasu, aby mu nenarážel při chůzi do stehna. Cesta ubíhala, a on si dokonce začal pískat. Navštívit staré rodiče byla dobrá věc, ať už byly jeho pohnutky jakékoli.

Však ono se to v Praze nějak vystříbří i bez něj. Pobude tu několik týdnů, a oni na něj mezitím zapomenou. Třeba si budou myslet, že ho něco sežralo.

Cesta ubíhala. Když po hodince klidné chůze dorazil do Šlakhamrů, zauvažoval, že se staví v místní hospodě. Nakonec ale raději vyrazil lesní stezkou k jezírkům, kde měli jeho rodiče domek. Potěšilo ho, že si cestu stále dobře pamatuje. Přestal si pískat. Vyšlapoval si po pěšině a přemýšlel, kdy naposled viděl tolik stromů pohromadě.

Otevřel se mu pohled do dalšího údolíčka, kde se stezka svažovala mezi pískovcovými homolemi. Procházel právě mezi skalisky, když zaslechl dusot a řev a křik. Vaška zamrazilo. V první chvíli chtěl utéct, pak si ale uvědomil, že nedaleko odsud bydlí rodiče. Dříve než si mohl představit, co by na jeho místě udělali taxikář Josef, ajťák Tonda, o huliči Bohoušovi nemluvě, tasil meč a poklusem se rozběhl vpřed.

Mezi kmeny stromů uviděl člověka ustupujícího před rozzuřeným medvědem. Zarostlý muž v bílé košili se opíral o skálu. Zběsilým mácháním klacku se snažil udržet si huňatou bestii, velkou přinejmenším jako grizzly, od těla. Zdálo se, že zatím je šelma plně zaměstnaná dorážením na muže. Vašek se k ní opatrně blížil zezadu. Najednou si všiml, že nedaleko leží druhý medvěd a srdce se mu zastavilo. Po okamžiku trvajícím věčnost si uvědomil, že z těla šelmy trčí masivní oštěp, a krev se mu nahrnula zpět do tváří.

Mezitím muž vykřikl bolestí, protože jej náraz tlapy odhodil na skálu. Skrz látku košile mu prosákla krev. Vašek se rozběhl a vší silou ťal medvěda přes záda. Z rány vystříkla krev a pokropila mu obličej. Vašek stihl ještě bodnout, než se šelma obrátila. Stála teď proti němu čelem, chvíli soupeře hodnotila. Přestože bylo šero, uviděl Vašek, jak jí žhnou oči nenávistí. Bílá skvrna za ní se pohnula a skočila. Ten blázen jí přistál na zádech. Vrazil jí do tlamy klacek a z obou stran ho svíral jako udidlo. Tlačil jí ho stále hlouběji do huby a medvěd sebou zmítal. Každé trhnutí hlavou mužem otřáslo, zuby nehty se snažil udržet na zádech šelmy.

„Na co čekáš?!“ zakřičel na Vaška zoufale.

Jako by se Vašek probral ze strnulosti, napřáhl se a bodnul medvěda přímo do hrudi. A znovu, s takovou razancí, až skoro upadl. Zároveň se snažil nedostat pod mlýnici bijících pracek. Zlostný medvědí řev omračoval. Neznámý musel mít obrovskou sílu, že se mu dařilo znehybnit šelmě hlavu. Vašek se držel v bezpečné vzdálenosti na délku čepele.

Vtom se medvěd postavil na zadní a převalil se na záda, aby útočníka rozdrtil pod tělem. Vašek netušil jak, ale v poslední chvíli se muži podařilo převalit. Několik metráků živé váhy zadusalo do země místo, kde ještě před okamžikem ležel. Vašek zkusil seknout, ale byl z toho takový nepovedený úder přes tlapy, při kterém si málem vyrazil meč z ruky.

Hrozivě ryčící medvěd vyrazil proti němu. Vašek uskočil, ale ne dost rychle. Zavadil o něj chlupatý bok a odhodil ho na strom. Náraz byl tvrdý a směřoval do nejcitlivějších mužských míst. Vašek upustil meč a sesul se na zem. Zvuky lámajícího se podrostu se vzdalovaly společně s prchající šelmou.

„Ty vole,“ kňoural Vašek. „To byla pecka.“

Rozcuchaný muž k němu přišel, aby mu nabídl ruku. Šelma byla pryč a les ztichl. Jenže místo toho, aby muž Vaškovi pomohl vstát, sebral jeho meč a přiložil mu špičku ke krku.

„Živýho mě nedostanete,“ zavrčel udýchaně.

Vašek zapomněl skučet bolestí. „Patriku? Co tu sakra děláš?!“

„Nezkoušej to na mě. Jste mi v patách, co? Dej mi jediný důvod, proč bych tě teď neměl zabít.“

„Zachránil jsem ti život,“ nabídl Vašek.

„Vidíš toho druhýho medvěda? Taky si myslel, že mě dostane. Podívej se, jak dopadl,“ řekl Patrik a sklopil meč.

„Už nikdy nebudu nikoho zachraňovat,“ drtil Vašek mezi zuby.

„Jsi zraněný?“ zeptal se nevraživě Dodnar.

„Di do háje, zbabělče!“ zasténal Vašek. „Měl jsi naděláno, co? Měl jsem vědět, že nepřijdeš. A já tam čekal až do tři čtvrtě! Jen si do mě kopni, teď když jsi nahoře. Pro mě nejsi nic než pes!“

Dodnar se vztekle otočil. „Co to žvástáš?!“

„Mluvím o našem souboji, na který ses zapomněl dostavit. Inu, asi jsi vyspával opici. Jasně že jsi neměl strach. Ty nevíš, co to je, viď?“

Patrik Dodnar nic neříkal. Jen na Vaška zíral, jako by tak měl zůstat až do konce světa. Nakonec zaburácel: „Tys o tom nevěděl, viď? No to mě podrž, tak tobě to ani neřekli!“ Sprostě zaklel a zařval mocným hlasem. „Proklatý špiclové!“

Teď pro změnu čučel Vašek, který se začal sbírat ze země. Patrikovo funění se zmírnilo, jak se hromotluk pomalu uklidňoval. „To mění situaci. Tady máš meč,“ řekl a podal mu jílec zbraně. Vašek toho využil a rychle si ji vzal. Teď pro změnu on mířil hrotem na Dodnarův krk.

„O co tu jde?“

Dodnar nehnul ani brvou. „Kolik máme času? Myslím, než dorazí ostatní.“

„Jací ostatní? Přijel jsem sám. Nejsou žádní ostatní.“

„Nejsi tedy část skupiny, kterou za mnou poslali cisterciáci?“

„Jací cisterňáci?“ nechápal Vašek.

„V tom případě,“ zhluboka si povzdechl Patrik, „nás čeká zajímavé povídání.“

Staré kukačky ukazovaly něco po půlnoci. Na prkenné podlaze, která vrzala, i když se na ni člověk jen podíval, stál kulatý stůl. Momentálně byl plný zbytků od večeře, úlomků chleba, ohryzků a několika prázdných lahví od vína. Na jednom talíři zbyly ještě plátky zvěřinové paštiky, ve které se teď Patrik šťastně nimral.

Hájovnu postavil kdysi Vaškův děda vlastníma rukama. Byl to první poválečný hajný v revíru, cestou myslivce se později vydal i jeho syn.

Po tom, co Vašek s Patrikem dorazili zkrvavení a potlučení k Vaškovým rodičům, strhla se pěkná mela. Už to, že se tu bez předchozího ohlášení objevil po víc než roce, bylo pro staroušky překvapení. Když ale zjistili, že nedaleko odtud je napadl medvěd, začal Matěj Vran vytahovat brokovnici, že za tou raněnou škodnou vyrazí ještě dnes. Naštěstí nebylo těžké přesvědčit ho, že ráno bude moudřejší večera, a tak si raději užívali radosti ze shledání. Vašek se vyhnul všem otázkám na přítelkyni a nabulíkoval jim, že Marcela je na stáži v zahraničí a že si on a kamarád z historického šermu vyrazili nadýchat se čerstvého vzduchu. Ve lhaní byl vždycky dobrý.

Po vydatné večeři, pro kterou staroušci neváhali sáhnout do nejvybranějších rezerv spíže, se rodiče odebrali do patra. Teď už nejspíš spali a oba muži měli klid mnohé si vyjasnit.

„Takže ty tvrdíš, že jsi na ten souboj chtěl přijít?“ ujišťoval se Vašek.

„To mi věř. Tak jsem se těšil, že tě probodnu, že jsem nemohl usnout.“ Patrik si spokojeně říhl. „Když na mě ráno skočili, tak jsem si myslel, žes to celé ušil ty. Byl jsem ještě rozespalý, trošku jsem večer před soubojem popíjel, a ráno najednou koukám, že kolem mé postele stojí čtyři paznehti v čele s Tiborem.

Tibora už nějaký čas znám. Prokoukl jsem to jeho stupidní krytí, jakmile jsem ho uviděl. Však také nejsem žádný pitomý drnkal, ale opravdový pivní bard, lidový pěvec, hrdina a vyhlášený degustátor. Ale abych to zkrátil. Povídám jim, ať po mně chtějí cokoli, ale ať přijdou odpoledne, že jim budu k dispozici, jen co ochráním svou čest. A Tibor povídá, že neochráním a že to je to poslední, na co bych měl myslet, protože to je právě důvod, proč jsou tady. A pak mě sebrali jak zločince.

Věděli, že se budu bránit, ale proti pěti jsem mnoho nezmohl. Jak říkám, večer předtím jsem pil. Zamkli mě do řetězů a poslali zatemněným kočárem až někam na konec světa.

Když jsem se probral, seděl jsem v cele v baráku obehnaném zdí. Po chodbách pobíhali cisterciáci a zahradou se proháněli hladoví medvědi. Bylo mi jasné, že v tomhle měl prsty někdo vyšší než Tibor!“

„To je prostě pech,“ zhodnotil situaci Vašek. „Také jsem se na ten souboj těšil! Čekal jsem tam na tebe do tři čtvrtě na jednu, což mi může dosvědčit i sir Jarek z maltézských. Myslel jsem, žes dostal strach.“

Patrik se rozesmál. „Já a strach z tebe? No to se povedlo. Přesto ti musím přiznat odvahu, žes dorazil. Vsadím se, že ses klepal jak osika.“

„Jestli si to chceš zopakovat, můžeme si domluvit nový termín,“ odsekl ledově Vašek. Svraštil čelo přemýšlením. „Myslím, že příští týden ve středu… ne, raději dříve… v úterý mezi druhou a třetí nic nemám.“

Patrik ho udeřil do zad tak, že se Vašek málem překotil i s židlí. „Dnes jsi mi zachránil kůži. Pojďme ten souboj o pár dní odložit. Alespoň než se zhojí naše zranění.“

„A co ti cisterciáci? Myslíš, že tě budou hledat?“ zeptal se Vašek.

Patrik pokrčil rameny. „To záleží na tom, jak moc chtějí zpět tohle.“ Zatímco mluvil, vylovil plátěný balíček, který doteď skrýval v záňadří.

„Co to je?“ zeptal se logicky Václav.

„Taková miniaturní harfa, nebo co,“ uchechtl se Patrik a rozbalil to.

„Tys jim ukradl… vypadá to jako kráječ na vajíčka!“

„Nic jsem neukradl,“ ohradil se bard. „Rozbili mi loutnu, tak jsem si vzal náhradu, než si pořídím novou.“

„Zkoušel jsi už na to hrát?“ zajímal se Vašek. „Třeba bude kouzelná.“ Natáhl po harfě ruku.

Patrik ucukl. „Zkoušel. Zadrnkal jsem na ni, než se objevili ti medvědi. Nejspíš je jištěná kouzlem, tak na to radši nesahej.“

„Bezva. Prozkoumáme to později.“

Vašek si nabral na vidličku plátek zvěřinové paštiky a omočil ji v brusinkové omáčce. Pomalu a slastně žvýkal a přikusoval kůrku chleba. Staré kukačky tikaly a jejich závaží se propadalo každým tiknutím níž, zatímco druhé stoupalo. Od krbu se rozlévalo příjemné teplo. Tiché praskání dřeva bylo kromě tikání jediným zvukem v místnosti. Patrik se zhluboka napil červeného vína a odkašlal si. Potom začal procítěným šepotem prozpěvovat:

Já znal jednoho pána,
co od rána do rána,
sedával nad piva korbelem.
Ve sklepě ve strastech ponořen,
zabíjel čas. Tak míjel den
co den ten pán nad půllitrem.

Hala hou! Já zpívám píseň šťastnou,
píseň houpavou.

„To není život, to je blud!“
řekl jsem mu, když měnil sud.
„Vyval ten sud, co tady máš,
vyval ho ven, kde sotva to znáš,
vyval ho dřív, než eso bys dal.“
A on to teda udělal.

Hala hou! Já zpívám píseň šťastnou,
píseň houpavou.

Já znám jednoho pána,
co od rána do rána
sedí nad piva korbelem.
Den za dnem takto míjí jen,
on šťastný je a vesel zas,
že v slunce jasu tolik krás!

Hala hou! On šťastnou píseň houpavou
si nad piva korbelem
den co den
zpívá…

Vašek nevěděl proč, ale najednou se cítil dobře. Měl chuť pořádně si přihnout jiskrného vína, protože zítra, pozítří, nejpozději příští týden se ho zas někdo pokusí zabít. Ale dnes ne. Dnes se v tiché radosti propije s Patrikem až do východu slunce. A jak si umanul, tak se i stalo.

Druhý den byl slunečný. Byla neděle, a tak s Patrikem v klidu vyspávali, jako by se lesy kolem nehemžily cisterciáckými mnichy pátrajícími po kouzelné harfě. Staroušci byli od Vaška naučení, takže je nebudili, a navíc jim připravili k snídani voňavou slaninu a chleba s máslem. Když se slunce dostalo do takového úhlu, že už ani nemohlo svítit oknem dovnitř, rozhodl se Vašek vstát, aby se trochu unavil, než půjde znovu na kutě. Přišlo mu, že po dobrodružství v Podsvětí by mohl spát klidně rok. Nebo dva.

Když rozlepil i druhé oko, všiml si, že Patrik v místnosti není. Vyšel tedy na zápraží a uviděl ho, jak štípe dřevo.

Stál chvíli na prahu, poškrábal se na břichu a šel se vyčůrat. Nebude nikoho přesvědčovat, ať mění svůj životní styl. Pokud se chce Patrik protáhnout při štípání, jeho věc. Vyčistil si zuby prstem a ošplíchl obličej. Potom se pustil do snídaně. Když dojídal druhý chleba, vrátil se Patrik.

„Ale, ale, kohopak to tu máme?!“ zahromoval.

„Kohopak to tu máme?“ otráveně ho napodobil Vašek. „No nazdar.“

„Vypadáš jako mrtvola,“ sršel optimismem Patrik. „Myslím, že o tobě složím píseň. Bude se jmenovat Otráven k smrti.“

„Jen do toho,“ odtušil zachmuřeně Vašek.

„Co je?“

„Nic. Jen špatné sny. Zdálo se mi, že jsem někoho zklamal.“

„Netvrď mi, že by někdo jako ty myslel na druhé?“

„No vždyť právě.“

Patrik mu zkusil pomoci. „Pojďme si cvičně zašermovat, to ti už tuplem zkazí náladu!“

„Jdu si dát sprchu,“ zamrmlal Vašek a utekl se schovat do hlubin domu.

Ve sprše ale nebylo o moc líp. Nastavil tvář padajícím proudům vody, nechal se jimi omývat, jako by mohly odnést pryč starosti. Uvnitř zápasil s hnusem k sobě samému a se svíravým strachem. Ve snu na dnešek viděl Prahu. Stála v okně a dívala se na něj laníma očima. Rozkašlala se. Z bytu se valil temný kouř a dům byl v plamenech. Dívala se na něj. Smutně. A její oči byly očima všech dívek, které kdy podrazil. Vašek se otřásl – i v proudu horké vody mu naskočila husí kůže. Pravá dlaň jej svědila a nepříjemně pulsovala. Třel si ji a náhle si všiml, že kůže kolem znamení kříže je zarudlá. Raději vodu zastavil a zabalil se do ručníku.

Odpoledne se s Patrikem vydali nakupovat. Nebylo to jen kvůli tomu, že došlo víno, ale sedět celý den před domkem bylo pro Vaška nesnesitelné. Rozhodl se, že půjdou zkratkou – korytem potoka, který v létě téměř vysychal. Klesání bylo strmé, ale cesta skoro o polovinu kratší. Ponořili se do lesa mezi pískovcové skály.

Všechno kolem vonělo a žilo. Jednou překvapili skupinu srnek, podruhé jim přes cestu přeběhlo dokonce divoké prase. Skalní prsty kolem nich vytvořily soutěsku, jíž protékal potůček. Pískovec byl plný proláklin a jeskyněk, které vymlela voda po každoročním tání. Kráčeli z mírného kopce, co noha nohu mine.

„Vypadáš, jako bys spolkl pavouka,“ ozval se Patrik.

Vašek byl bledý a napjatý. „Nevím, co to je. Nejsem ve své kůži. Jako by se mělo něco stát.“

Patrik vážně pokýval hlavou. „Jako že třeba nebudou mít Sklepmistra?“

Vašek se zastavil. Podíval se na dlaň. Svědění přešlo v intenzivní pálení.

„Rychle,“ špitl a vtlačil Patrika do prohlubně.

Bard kupodivu neprotestoval. Sklonili se na všechny čtyři a vlezli tak hluboko pod skálu, kam až jim stísněný prostor dovolil. Břicha si šoupali o hnědou hlínu. Leželi vedle sebe, zavrtaní jak krtci vyhlížející ze své díry.

Po chvíli čekání se Patrik k Vaškovi naklonil, aby se ho šeptem zeptal, jestli to má být nějaký vtip, když mu slova zamrzla na rtech. Soutěskou někdo přicházel. Pomalými ostražitými kroky. Šel v jejich stopách napůl smytých potokem. Obrovská černá chodidla měla čtyři zahnuté drápy a palec vyrůstal z paty jako ostruha. Postavu lačně olizovaly černé plameny.

Vaška zalil takový děs, že se roztřásl. Patrik se zamračil. Oba se vtiskli nejhlouběji do jeskyně, jak jen stísněný prostor dovoloval.

Stvoření došlo až k místu, kde se schovali pod skálu. Náhle uviděli, jak se opřelo jedním párem masivních černých paží o bahnitou zem, druhým párem rukou odstraňovalo větvičky a zkoumalo stopy v potoce. Uslyšeli hvizd nasávaného vzduchu, jak bestie větřila. Burácivé vrčení rezonovalo, jako by se třásla sama skála.

Pařáty zmizely z jejich zorného pole, to se démon postavil. Poodešel několik kroků.

Vaška zalila úleva. Uvažoval, co řekne, aby před Patrikem nevypadal jako strašpytel.

Démon se ale vrátil. Náhle se sklonil k zemi a Vašek s Patrikem zírali do jeho krvelačné mordy, která vypadala, jako by byla sešita z několika kusů mrtvých zvířat a lidí. Démon zařval a oba muži se schoulili pod náporem zhmotnělé nenávisti a triumfu. Vašek slyšel sám sebe, jak křičí. Tlačil se pryč. Hlouběji do škvíry. Co nejdál od smrtící bestie. Patrik s ním držel krok.

Démon po nich zašátral pařáty. Nedosáhl! Zkusil to znovu, ale objemné svalnaté tělo nedokázal vměstnat pod vymletou skálu.

„Co to proboha je?“ křičel Patrik ve snaze přeřvat ryk útočníka.

Je to můj osud, napadlo Vaška. Nahlas ale zařval: „Ta svině, co zabila Davida.“

Nevypadalo to, že by odpověď Patrika potěšila. „Tady nemáme šanci. Jak se mu přiblížíš na dosah, roztrhá tě! Bude po boji dřív, než vytáhneš meč!“

„Já vím!“ křičel Vašek. „Jsme v prdeli!“

Bestie, jako by jim rozuměla, přestala šátrat a zavyla jako divoké zvíře. Potom tvrdě dopadla na kolena a začala čtyřmi pařáty velikosti sobích parohů odhrabávat hlínu.

„Do prčic! Do prčic!“ řval Vašek a tlačil se dozadu. „Co teď?“

„Zabijeme to!“ zkusil Patrik.

„Zabijeme?“ začal se Vašek hystericky smát. „Jestli to chceš vyzkoušet, tak si posluž! Já se hrabu nejhlouběji, jak to půjde. Nemáme nejmenší šanci.“

„Zatraceně!“ řval Patrik. „My už jsme nejhlouběji, jak to jde!“

Každým okamžikem k nim byla bestie blíž. Modře zářící oči se jim propalovaly do mozků.

„Pomůžu vám,“ ozval se ze tmy zužující se jeskyně pronikavý ženský hlas. „Pojďte!“ Vašek byl rád, že další události viděl jen ve slabém světle, takže si mohl později namlouvat, že šlo o zrakový klam. Kdyby totiž věřil tomu, co viděl, zdálo by se mu, že přímo za nimi skála pukla a rozestoupila se v úzkou proláklinu. Vašek se do ní vrhl zachvácený hrůzou a cpal se dovnitř. Patrik se jí protáhl hned za ním. Vzápětí oba stanuli v chodbě nízké tak, že museli jít po čtyřech a chvílemi se plazit.

Za zády se jim ozýval srdceryvný nářek přetékající nenávistí a zklamáním. Na to se skála za nimi s hromovým třeskem zavřela a po proláklině nezůstalo ani památky.

Vašek se díval do malé chodbičky, kterou osvětlovala matná záře lišejníků. Uprostřed hlíny, tmavší skvrna na pozadí, se procházelo černé kuře.

„Co se děje?“ hučel rozčileně Patrik. „Čučím tu do tvého zadku!“

„To jsi mluvilo ty?“ zeptal se Vašek. Kuře ale jen popoběhlo chodbou a otočilo hlavu.

„Vidím tu kuře. Asi chce, abychom šli za ním,“ informoval šeptem Patrika.

„Co to plácáš?!“ obořil se na něj Patrik a rýpl Vaška něčím ostrým do zadku.

„Kdybyste mě laskavě následovali!“ vřísklo černé kuře a vydalo se tunelem. Oba muži se za ním bez řečí vydali. Měli co dělat, aby udrželi krok. Mohli se takto plazit několik desítek metrů, i když Vaškovi to připadalo jako kilometry. Suchá udusaná hlína je tlačila do kolen a byla tvrdá jako kámen. Chvílemi to dost možná byl kámen, ale světla bylo tak málo, že cestu spíš tušili. Když byla někde křižovatka, kuře je nenechalo zaváhat. Konečně začal strop tunelu stoupat a cesta skončila. S hekáním se Vašek postavil, o chvíli později do něj nevybíravě vrazil Patrik, aby se také mohl narovnat.

Stáli ve velké místnosti, která připomínala vnitřek kupole. Vedla do ní spousta dalších tunelů a tunýlků navlas podobných tomu, kterým přišli. I zde byly zdi porostlé světélkujícími lišejníky, na zemi se navíc sem tam objevovaly chomáče mechu.

Na jedné straně místnosti se tyčily obrovské železné dveře, vysoké půldruhého metru a stejně tak široké. Byly masivní a prastaré, pokryté mystickými ornamenty.

„Díky, ptáčku,“ řekl Vašek, protože věděl, že to nic nestojí.

„Rádo se stalo,“ zavřeštělo kuře. „Vypadá to, že by se ti mé služby mohly hodit. Co takhle vzít si mě na sedm let do služby?“

Vašek si zamyšleně mnul bradu. Patrik mu ale skočil do řeči.

„Předpokládám, že platba by byla standardní, plivníku. Lidská duše?“

Kuře poskočilo vzteky a vychrlilo na Patrika proud obilných zrn. Bodala zlobně jako vosy. Bard si před tím přívalem skryl tvář do dlaní. „Nech toho, ty bestie! Však se vyrovnáme.“

Kuře vztekle výsklo, ale aspoň přestalo chrlit zrní. „Tím si buď jistý, Dodnare. Teď tu počkáte na příchod Pána lesů a skal.“ Odběhlo do jednoho z tunelů.

„Ten pták mluvil mnohem líp než jakýkoli papoušek, kterého jsem kdy slyšel!“ divil se Vašek. Ve vzduchu se vznášel pach síry.

„Už v tom zase lítám,“ zašeptal spíš pro sebe.

„Lítáme,“ opravil ho Patrik. „Jestli jsem to pochopil, ta bestie, co se podhrabává pod skalami, je démon, před kterým celou dobu utíkáš. Nenechá nás odejít. V životě bych nečekal, že takhle dopadnu, ale možná nakonec budeme muset využít služeb plivníka.“

„Toho kuřete?“

„Kuřete z pekla. Jeden z nás bude muset zaplatit duší.“

„OK,“ odtušil ledově Václav. „Nebojím se.“

Patrik šokovaně zvedl oči. „Ty ses zbláznil?! Vůbec nevíš, o čem mluvíš! Slyšel jsi někdy o Ztracených?“

„Ne. Ani nechci. Sedm let mi teď momentálně připadá jako milénium.“

Patrik pokrčil rameny. „Nakonec, je to tvůj problém. A tvůj nápad schovat se chytře pod skálou. Obětuješ se a já složím o tvém hrdinství baladu.“

Vašek mlčel, protože nechtěl být sprostý.

Rozhlížel se po tunelech. Zkusil strčit do dvoukřídlých dveří, ale ani se nepohnuly. Vzduch byl plný zemitého vlhkého pachu.

Patrik si tiše broukal: „Myslím, že už to chytám:

Pod kamenem, pod skalou, tam, co potok pramení,

kuře klovlo Václava, má z toho teď pálení.“

„Moc vtipný!“ vrtěl hlavou Vašek.

„Že je to však hrdina, nebojí se válčení.

A to je dobré znamení, rumba rumba… tady bude nějaký refrén,“ prozpěvoval Patrik.

„Pojďme radši přemýšlet, kudy ven!“

„Už vím! Aáá kuře, moře, stavení, mám já to s ním trápení!“

„Říkám!“ zakřičel mu Vašek do ucha. „Kudy se dostaneme ven? Nebo tu chceš čekat na toho pána lesů, vod a strání?!“

Patrik se ušklíbl. „Jsme v plivníkově noře v pískovcové hoře. Nedostaneme se odsud, dokud nás ta malá mrcha nepustí. Tím si můžeš být jistý. Na druhou stranu,“ podrbal se v huňatých vousech, „se taky nic nedostane dovnitř. A to mi v téhle situaci vyhovuje.“

Vašek zavrtěl hlavou. Nechtělo se mu čekat. Na to zažil už příliš mnoho nepříjemných překvapení. S úlevou si uvědomil, že jej alespoň nepálí znamení na dlani.

Země se lehce otřásla. Patrik s Vaškem na sebe pohlédli. Následovaly další otřesy.

„Tak trojka až čtyřka na Richterovi,“ vyhrkl Vašek.

Patrik přiložil ucho k zemi. „Něco se blíží.“

Vašek zašátral po meči, který mu doteď jen překážel. Vytáhl ho a sevřel obouruč. V té chvíli si připadal jako pračlověk s větví, co si chce udržet od těla šavlozubého tygra. Zatímco otřesy mohutněly, svíral jílec, až mu klouby zbělely. Začal se potit. Jako by teplota v místnosti vzrostla.

„Copak toho dnes už nebylo dost?“ zašeptal přiškrceně.

Patrik také vstal a mírně se přikrčil. Už dokázali identifikovat, odkud se zvuk přibližuje. Dvoukřídlé dveře ze železa se zachvěly.

„Neříkals, že se nic nedostane dovnitř?“ zašeptal Vašek.

„Nic, pokud to sem plivník…,“ odtušil Patrik.

Zbytek slov zanikl ve strašlivé ráně, která dolehla na dveře tak, že se zatřásly.

„Je to tady!“ vykřikl Václav a napřáhl se k bodnutí.

Patrik na něj v obrovském lomozu, jaký způsobovala otevírající se prastará křídla, cosi křičel. Skrz dveře k nim proudil obrovský žár.

Vašek nechápavě zavrtěl hlavou. Patrik něco gestikuloval. V tom okamžiku ho to ale přestalo zajímat, protože uviděl monstrum, které vcházelo do místnosti.

Bylo obrovité! Z jeho kopyt a rohů šlehaly plameny. Z nozder se při výdechu valila pára. Tělo bylo porostlé hustou kadeřavou srstí, do které byly zamotány větvičky, šišky, kosti a chomáče žíní, ptačí peří, uschlé maliníky, skořápky ptačích vajíček, amulety ze zubů a kamínků. Mocné rohy měly šíři rozpažených mužských rukou. Jeden z nich byl v půli ulomen. Oči zvířete zářily bílým světlem. Kolem mohutné šíje visel zlatý řetěz s erbem.

Není to býk, uvědomil si Vašek. Viděl kdysi podobné zvíře v knížce. Byl to zubr. Zubr z počátku věků!

Bytost se zastavila a vydechla z nozder dým. Po jejím těle poskakovaly plamínky, propalovaly se rudé žilky. Jako by se každá částečka obrovitého těla chvílemi měnila v plamen, zčernala v popel a znovu se obrodila. Žár oba muže rozpaloval horečkou.

Vašek vyrazil, aby bodl. Ucítil, jak jej něco uchopilo zezadu a smýklo jím zpět. Zkusil se vytrhnout, ale Patrik držel pevně.

„Co je?!“ zaječel Vašek. Druhým pohybem jej Patrik srazil na kolena. Sám teď klečel vedle něj. „To je Žďár,“ křikl mu do ucha Patrik.

Klečeli tiše. Velká hlava se k nim sklonila a přiblížila na pouhý metr. Čpěla z ní vůně lesa, dřevěného uhlí a plamenů. Oči je štípaly z kouře. Horko je spalovalo. Vašek se vyděšeně podíval na Patrika, když ale viděl, že se nehýbe, napodobil ho. Třásl se.

Chřípí boha se zachvělo, jak mocně nasál vzduch. Vašek pochopil, jak směšné bylo jeho gesto s mečem.

Lesní bůh se na ně díval a vzduch ztěžkl jeho pižmem, jeho popelným žárem. Vašek se propadl do světa myšlenek. Stále před sebou viděl obrovitého zubra, který k němu skláněl hlavu… Zároveň se ale kolem něj objevili lidé. Byl jich dav a v rukou měli pochodně. Viděl, jak vypalují les, aby získali úrodnou půdu. Viděl, jak staví palisády a vyhraňují místo, kde si budou osobovat práva přírody. Viděl jejich srážku s lesními duchy. Jejich život se stal bojem. Než přišel Žďár. Byl uvnitř palisády, a byl i vně zdí… Ze žáru, potu, dřeva a práce se zrodilo město. Sotva narozené zubří mládě se na vratkých nohách vydalo k náměstí. Lidé mu padali k nohám a vzdávali mu hold. Král se ujal vlády.

Vašek pochopil, že mručivá píseň, kterou slyší v hlavě, je hlas Žďára. Nepřišlo mu to divné. Cítil zvláštní otupělost, bůh nahlížel do jeho myšlenek. Rozzlobilo ho to, protože jej nezval. Přibouchl před ním bránu, ale bytost jí prošla. Protrhla ji, jako by byla z pavučiny. Vaškovo nitro se zkroutilo hrůzou. Cítil, jak ta nezadržitelná síla postupuje k jeho vzpomínkám. Ne! zakřičel a schoulil se, jako by si chránil hlavu před úderem.

Přišel šetrný dotek, který jej zaplavil porozuměním, jemuž jen těžko vzdoroval. A potom dorazil zbytek, čistota i prudkost divokého zvířete. Přítomnost jiné mysli se ho zmocnila. Městský bůh mu listoval vzpomínkami jako knihou. To už Vašek neviděl – znovu prožíval chvíle děsu i triumfu. Vzpomínky se objevovaly a mizely bleskově jako rychloposuvem. Měl chuť se smát a plakat, křičet a zpívat a všechno najednou. Vzpomínky se míhaly stále rychleji. Kaleidoskop. Dlouhá řada barevných sklíček. Potom si vzpomněl na Prahu. Jak ji viděl naposled zkroušenou na lůžku, slabou a zoufalou. Jako by se rej vzpomínek zastavil a zaostřil. Stála před ním. Tak nádherná a smutná, že nedokázal pochopit, jak ji mohl zradit. Poslední věrný rytíř. To přece nejsem já – takový ubožák! letělo mu hlavou. Bylo mu tak zle, že se zhroutil na všechny čtyři. Cítil se obnažený. Žďár mu viděl pod kůži, pod kterou se to hemžilo odpornostmi podobnými červům. Neříkej jim to! Neříkej to nikomu! žadonilo Vaškovo nitro.

Napětí povolilo a přítomnost cizího vědomí zmizela.

Hlava Žďára se vzdálila, zubr o krok couvl. Koutkem oka Vašek zachytil, jak se Patrik ztěžka opřel o ruce a sklopil oči. Uvědomil si, jaké je kolem horko. Po tvářích mu proudil pot.

Místnost potemněla. Opalizovaly v ní jen žhnoucí oči Žďára.

„Vím, co musím udělat,“ řekl tiše Vašek. „Už to vím. Ať mě pronásleduje cokoli.“

Z nozder zubra vystoupaly dva prameny modravého dýmu. Z nitra zvířete se vydral hluboký a dunivý hlas. „Brzy zasedne Rada měst. Praha je příliš pyšná, aby požádala o pomoc. Najdi jejího generála, třeba ji přivede k rozumu. Nechť se pak Praha před Radou pokoří, nebo zanikne!“

Ještě když doznívala ozvěna slov, Žďár rudě žhnul a odcházel. V každé jeho stopě tančil plamen.

Vašek byl strnulý. Ve vzduchu zůstávala vůně lesa, potu a ohně. Teplota se pomalu vracela k normálu. Sny se rozplývaly. Vašek si otřel předloktím čelo.

„Netušil jsem, že má Matinka problémy. Dobře jí tak, třeba si příště rozmyslí posílat do vyhnanství slavné bardy,“ neodpustil si Patrik.

Vašek mlčel.

„Co si sama navařila, ať si sama sní! Vsadím se, že to byla ona, kdo mě sem nechal zavřít. Ona a ten její kočičí poskok!“ rozohňoval se Patrik, ale nikdo se s ním nehádal.

Vašek mu stiskl rameno. „Patriku. Potřebuju tě. Neumím lidi o něco prosit, dokonce ti nemám ani co nabídnout. Potřebuji ale tvou pomoc!“

Dodnar se zachmuřil a rukama si pročísl plnovous. „Neber to zle, Václave, ale já jí nic nedlužím. Ne po tom, co mne nechala zavřít jako zločince.“

„Protože se mě snažila chránit,“ odtušil Vašek.

„Ale proč? Co jí je po tobě?“ vyprskl opovržlivě Patrik.

Vašek pokrčil rameny. „Potřebuje mě v Brně. Vypadá to, že Bruncvík byl zajat. A má klíč k vyléčení královny. Nekoukej se na mě takhle! O Brně vím jen to, že k němu vede dálnice a že tam objíždějí pražský auta klíčema.“

„No, jestli máš tuhle průpravu, tak jsi mrtvý muž,“ uchechtl se Patrik.

Vašek pokrčil rameny. „Měl jsem to vědět. Staráš se jen o sebe. Jsi sobec.“ Vkročil na tenký led. Stačilo, aby si Patrik vzpomněl, jak velký sobec stojí proti němu.

„Tak já se starám o sebe?“

Vašek výmluvně mlčel.

„To bude nejspíš důvod, proč jsem skončil v doupěti plivníka, ne?!“

„Šli jsme nakoupit. Neplánoval jsem dobrodružství s démonem!“

„To ti tak věřím…“

„Hele, Patriku, mám toho dost. Pomoz mi a já se vsadím, že se ti Praha odmění.“

„Úplně to vidím. Tak ty jsi Patrik, co za mě nasadil krk? Nemáš být náhodou ve vězení? Marš!“

„Já jenom chci…“

„Ty jenom chceš, abych šel zachraňovat zadek ženské, která mě odkopla!“

„Ručím za to, že až uspějeme, všechna obvinění zruší! A navíc je to hezký zadek,“ řekl Vašek, a když se Patrik rozesmál, pochopil, že vyhrál.

Když se chystali vykročit otevřenými dveřmi ze skály, ve výšlehu plamenů se jim zjevil plivník.

„Stůjte, živoucí,“ zavřeštěl přeskakujícím hlasem. „Ten černý, co vám šel ve stopách, stále číhá na druhé straně masivu. Můj pán přikazuje, ať odvedete toto zlo pryč z našeho kraje. Ukážu vám cestu pod skalami až do údolí. Dále půjdete podél pramene Svratky, který skryje vaše stopy. Musíte jej sledovat, ani na okamžik se od něj nesmíte odchýlit, než dorazíte do Brna. Pouze jeho kouzelná voda vás dočasně ochrání před živou tmou.“

„Co za to chceš, pekelné stvoření?“ zarazil ho Patrik.

Plivník vztekle vyplivl záplavu žhavých obilných zrn. „Tato služba je dobrodiním mého pána. Až se setkáme příště, budeš za mé služby platit, Dodnare. Stejně jako před pár lety zaplatil tvůj přítel Gilion. Už na tebe čeká v Síni bolesti!“

Patrik se zachmuřil a Vašek si uvědomil, že se bard jen stěží ovládá.

„Jestli je to tak, přísahám, že nepotrvá dlouho a jeho duše bude zase volná,“ zabublal vzteky.

„Přísahej, na co chceš. To se s ním spíš ty setkáš v Síni.“ Kuře zaskřečelo divokou radostí a rozběhlo se jako plamenný přízrak jednou z chodeb.

„Dá se mu věřit?“ váhal Vašek, když si měřil úzký vstup chodby směřující pod zem.

„Nedá, jako žádnému z ďáblů. Plivník je ale Žďárovým poddaným, tady si nic nedovolí.“

Poklekli tedy na čtyři a vydali se za černým kuřetem ke kořenům skal.

Cesta temnotou trvala věčnost. Vaškovi vystřelovala v kříži a za krkem bolest, jak se neustále musel krčit, plazit a shýbat. Strop skalní chodby byl nerovný a často jej nutil poklesnout na všechny čtyři a zabořit dlaně do suchého šedavého prachu jeskyně, který byl drsný jako smirkový papír. Vašek nechápal, jak se Patrik, který byl znatelně vyšší i širší než on, dokáže prodírat vpřed.

Plivník byl pravý ďábel. Plnil příkaz svého pána, ale ohledy na svěřence nebral. Jeho černá postavička poskakovala v temnotě jako přelud a Vašek s Patrikem se potáceli ve žhnoucích stopách, zatímco pomalu vyhasínaly. Mohl by nás tu vodit věčně, napadlo Václava. Připadal si jako bludná duše. Někde v mozku mu klíčila představa, že už za chvilku vyjdou z ústí chodby a do tváře je udeří spalující žár pekelných ohňů. Všechno bylo možné.

Nemluvili. Stopy plivníka rychle vyhasínaly, a tak nezbylo než za ním o překot klopýtat, protože zůstat ve tmě uprostřed podzemí by bylo horší než umřít. Vašek si vzpomněl na to, jak se potmě potácel pražskými kanály, a polil ho studený pot. Začínal trpět klaustrofobií.

Po nekonečné době se plivník zastavil. Vyrostl. Ve tmě mu zářily oči.

„Za rohem je cesta ven, dušičky.“

„Nechceš nás doprovodit na světlo?“ zeptal se jízlivě Patrik.

Plivníkovy oči se leskly jako korálky. „Chci tisíc let ožužlávat tvou duši. Zatím si budu muset vystačit jen s tvým kamarádem. Leží v jedné ze síní. Ruce má probodané střepy zrcadla. Nohy svázané ostnatým drátem. Na jazyku…“

„Přestaň!“ zařval Patrik a vyřítil se proti ďáblu. Plivník se v okamžiku zvětšil tak, že zabíral celou šíři chodby, a pak vybuchl v ohnivé kouli. Patrik si v poslední chvíli přikryl loktem obličej, přesto mu plameny ožehly vlasy i vousy. Ve tmě dozníval škodolibý zlý smích.

Tma byla intenzivní. Potáceli se chodbou dál jen po hmatu. Zakrátko se objevila bludička světla a oni na tvářích ucítili chladný vzduch.

Les šuměl odpolední romanci. Ptáci zpívali, jako by někde o pár kilometrů dál nečíhala temná nezastavitelná smrt. Démon, který nikdy neztratí stopu.

Sešli ke kamenitému potůčku a omyli si ruce a obličeje v ledové průzračné vodě. Vašek si teprve nyní všiml, jak má Patrik rozedrané oblečení a kůži na mnoha místech odřenou do krve.

„Vypadáš, jako bys vylezl medvědovi z tlamy.“

Patrik jen pokrčil rameny a srovnal si meč u pasu. Potom poklekl k vodě. Nevšímal si, jak mu mokré bahno prosakuje skrz kalhoty. Uklonil se potůčku, až se dotkl čelem hladiny. Beze spěchu vstal, znovu si srovnal meč a vyrazil po proudu.

„To se se mnou jako nebavíš?“ vyzvídal Václav.

Patrik si povzdechl a vydal se podél potoka pryč od skal. Jeho tvář byla zachmuřená. Les kolem šuměl, zem pokrývalo vřesoviště a ostrovy mechu. Vašek chvíli nerozhodně stál, než za ním popoběhl. Prodíral se ostružiníky, pruty bezu ho šlehaly do tváří.

„Tak sakra aspoň počkej!“

Šlapali podél potůčku a nořili se hlouběji a hlouběji do lesa. Vašek to místo poznával, z podzemí vyšli přímo u Žákovy hory u pramenů Svratky. Nedaleko se rýsoval další známý kopec – Devět skal.

„Mám už docela hlad, co ty?“ zeptal se Vašek. Patrik kráčel tak blízko vody, že se jeho stopy ihned zalévaly. Brzy i Vaškovi čvachtalo mezi prsty ledové bahno.

„Patriku, a nemusíme kvůli tomu, aby se ztratila pachová stopa, jít přímo vodou?!“

Uplynula dobrá hodina a Patrik stále nemluvil.

„Chudáci rodiče,“ posteskl si Vašek. „Ani jsem se s nima nerozloučil. Budou mít starost. Měl bych jim odněkud zavolat…“

Ticho.

Vašek už toho měl dost. „Tak to sakra vybal! Co tě žere? Řekl jsem něco? Nebo ses urazil?“

„Nejsem uražený,“ odpálil ho Patrik. „Prostě si mě nevšímej!“

„Začínáš mě tím chováním doopravdy štvát… Primadono!“ řekl Vašek.

Patrik se znenadání otočil a jednu mu vrazil. Vašek si překvapeně třel tvář, druhou ruku položil na jílec meče. Měřili si jeden druhého a sršely mezi nimi blesky.

Patrik sklopil oči. „Ta rána nepatřila tobě,“ zavrčel omluvně.

„To vykládej mým zubům.“

„Kvůli Žďárovi jsem v pasti. Požádal mě, abych tě chránil.“

„A tohle má být ono?“

Patrik se zarazil. „Omlouvám se. Ujely mi nervy. Měl jsem jednoho přítele, cestovatele. Přestože jsem ho léta neviděl, byl to můj nejlepší přítel.“

„Gilion, o kterém mluvil plivník,“ domyslel si Vašek.

„Myslel jsem si, že se toulá po světě. Teď jsem se ale dozvěděl, že je v pořádné rejži. A místo toho, abych našel způsob, jak ho z ní vytáhnout, tahám se s tebou po mizerný divočině. Protože jsem to slíbil.“

„Tvoje chyba.“

Patrik se zastavil. „Opravdu si myslíš, že by mě Žďár pustil ze své jeskyně, kdybych mu to neslíbil? Mě? Slovutného barda, kterého by chtěl na svém dvorci hostit každý městský bůh?“

Začal se škrábat z kopce podél potoka, který skákal po kamenech a zpíval tichou serenádu.

„Proč nejdeme po silnici?“ zeptal se po chvíli Vašek. „Z Cigháje do Herálce jedna vede.“

„Neposlouchal jsi plivníka? Musíme jít co nejblíže u vody, chrání nás. Alespoň zatím.

Já tě znám, Václave. Ať už se s tebou za poslední týdny stalo cokoli, je jen otázka času, kdy uvidíš auto a rozběhneš se stopovat. Půjdeme městem, ty zahlédneš otevřenou hospodu nebo holku v minisukni a utečeš od řeky. Jestli to uděláš, tak se na nás ta věc zase pověsí a už ti nikdo nepomůže…“

Pokračovali podél koryta potůčku, který mírně sílil. Slunce se pomalu chýlilo k obzoru. Ocelová mračna se na obloze spojovala v masivy. Temněla nejen odcházejícím světlem. Začalo drobně pršet. Kapky bubnovaly na hladinu vody, která se pokryla sítí pih. Drobné listy kapradí pleskaly, stromy ve větru vzdychaly a plakaly.

„Když jsi mluvil o tom příteli, on je opravdu v pekle?“ vrtalo Vaškovi hlavou.

„V podstatě ano. Peklo je metalový klub.“

Potůček několikrát zkřížila asfaltka, oni se však stále drželi koryta. Přeskakovali po kamenech podél potoka, když na mokrém kameni podjela Vaškovi noha. Uklouzl a zřítil se do vody mezi balvany.

Před obličejem se mu mihla sprška kapek a něco černého jej udeřilo do spánku, až se mu před očima zajiskřilo. Ledová voda ho pohltila. V panice zahrabal rukama, cítil, jak se mu nos a ústa plní vodou. Vytřeštil oči. Vznášela se před ním tvář bledé ženy. Půl tváře černé, půl bílé. Měla zapadlé oči, výraznou, dopředu vysunutou čelist a v nose vetknutou leštěnou kost. Její uzlovité zašmodrchané vlasy se vznášely kolem jako trsy řas. Nemůže tu být taková hloubka, blesklo Vaškovi hlavou. Ale byla.

Vašek cítil, jak jej ledová voda plní, jak se mu dere do úst a krku. Žena ho náhle uchopila rukama s neskutečně dlouhými prsty a vymrštila jej vzhůru.

Vašek vykřikl. Prolétl nad kameny a praštil sebou na jehličím pokrytou zem. Patrik se letmo ohlédl: „Nedělej hlouposti.“ A šel dál.

Vašek zhroucený na všech čtyřech zvracel. Začínal se cítit jako obvykle. Byl zmrzlý, třeštila mu hlava, vnitřnosti se mu kroutily hladem a žízeň měl, jako by se právě pořádně nenalokal. „Je – m – mi hroz – z – zná z – zima,“ zaskuhral s plným nosem.

„Usušíš se, až se utáboříme.“

Vyšli z lesa. Minuli malou vesničku Kocanda a mezi loukami a poli se vnořili do Herálce. Po levé straně se z šera vylupovaly domky jako houby po dešti… Spíš při dešti, napadlo Václava. Mrholení zesílilo. Trpělivě šlapali podél Svratky liduprázdným Herálcem.

„Herálec neboli Geraldsdorf,“ zamumlal Patrik Dodnar. „Patří německým rytířům. Kdysi jsem se se starým knechtem Geraldem potkal osobně.“ Pak se zadíval na Vaška. „Tobě bych to nedoporučoval. Jsi konfliktní typ a on je velký tradicionalista.“

Prošli městečkem, aniž se kdekoli zastavili. Aniž je kdokoli viděl. Nechali Herálec za zády a znovu se vnořili mezi pole. Nebylo jak se před deštěm skrýt, a tak brzy mohli oblečení ždímat. Po chvíli chůze se znovu vnořili mezi stromy.

„Dobrá,“ otočil se konečně Patrik. „Myslím, že dnes bychom se mohli utábořit.“

Posbírali dřevo – ani na okamžik se však nevzdálili dál než na pět metrů od potoka. Obezřetně připravili malou hranici. Patrik ji zapálil nějakým trikem se dvěma oblázky. Vašek zkrátka nevěřil tomu, že by se z jisker skutečně dal vykřesat oheň.

Sundali si mokré oblečení a rozložili je kolem ohníčku natažené na vidlicích z klacků. Na to, aby uschlo, však měli malý oheň a za chvíli jim došlo dřevo. V okolí už žádné další nebylo, a tak nezbylo než jít spát hladoví a zmrzlí. Vašek si vděčně oblékl stále vlhké šaty, které strašně smrděly kouřem.

„Ať tě ani nenapadne čůrat do řeky!“ upozornil Václava Patrik, který si složil ruku pod hlavu a zachumlal se do kabátu.

Vaškovi se snad posté vrátila vzpomínka na mrtvolnou tvář, kterou pod vodou viděl. „To by mě opravdu ani nenapadlo.“

Leželi na zemi, která čpěla pachem hlíny a chladnou vlhkostí, nad hlavami hvězdami poseté nebe rámované korunami stromů.

„Spíš?“ zeptal se Vašek. „Žije něco v té řece?“

„Co je to za otázku? Pstruzi například,“ zamumlal rozespale Patrik.

Vašek stiskl rty. „Neměli bychom držet hlídky?“

„Chrání nás Svratka. A jestli nás tvůj černý kamarád najde i přes to, jsme stejně ztracení.“

„Já myslím, že bychom měli hlídat,“ nesouhlasil Vašek. „Může tu žít i leccos jiného.“ Znovu si vybavil bledé paže, hluboké oči. Kost protaženou nosní přepážkou.

Odpovědí mu bylo uvolněné chrápání. Přestože se mu hlavou honily obavy, brzy příkladu svého průvodce následoval. Stromy nad jejich hlavami šuměly v mírném větru, někde vysoko prolétalo letadlo.

Vašek ucítil na tváři teplo. Představil si, jak jej šimrají sluneční paprsky. Ale kolem byla pořád tma! Otevřel oči a vykřikl hrůzou. Přímo do obličeje mu zírala obrovská opičí morda. Hnědé oči ukryté pod výraznými nadočnicovými oblouky se rozšířily děsem. Ta věc Vaška udeřila oběma rukama do hrudi a vyrazila mu dech. Zatímco kašlal a snažil se nadechnout, cítil, jak ho nevybíravě popadly několikeré silné ruce za nohy a táhnou ho někam trávou. Dřel si záda o ostružiní, narážel do kamenů. Zoufale vykřikl do tmy: „Patriku! Pomoc!“ Nikdo neodpověděl.

Kolem se téměř nehlučně pohybovala spousta postav. Únosci Vaška dovlekli na lesní mýtinu, pod krkem mu provlékli hrubý kožený řemen a přitáhli ho za něj ke kmeni stromu. Vaškovy dlaně za kmenem svíraly v železném sevření něčí ruce. Byl k smrti vyděšený. Třásl se v šoku. Opičí bytosti kolem poskakovaly a vyrážely divoké lidské skřeky. Tloukly klacky do země a stromů.

Vašek uviděl, že se kousek od něj v temnotě bělá mužská silueta připoutaná ke kmeni. Patrik. Nahrbené postavy s krátkými štětinatými vlasy byly částečně porostlé srstí. Páchlo z nich pižmo, smrděly kouřem a vlhkostí. Vrčely na sebe, skučely a mlaskaly. Teprve po chvíli si Vašek uvědomil, že spolu komunikují. Některé z postav svíraly v rukou zbraně. Dřevěné kyje. Mlaty. Kamenné nože. Vašek sípal, zdálo se mu, že řemen kolem jeho krku se stahuje stále víc. Ztrácel vědomí. Zachroptěl.

Tmou se blížilo světlo ohně. Vašek nedokázal pohnout hlavou natolik, aby uviděl jeho zdroj, tančilo ale na kůře stromů, zlatilo přivrácené kameny. Kolem zavládl šum, jako by se hučení a mlaskání spojilo do přírodního jazyka. Mělo to melodii!

Něco se blížilo lesem. Vašek cítil, jako by před tím přicházely vlny vlhkosti. Kmeny stromů vrzaly, křoví praskalo. Muselo to být velké. Obrovské. A náhle to bylo tu! Zářící bytost, obrovské zvíře složené z kostí. Bylo velké jako dům! Vašek si vzpomněl, kdy něco podobného viděl, a spadla mu čelist. V Národním muzeu, v expozici Lovci mamutů. Ze zvířete vycházela modravá záře, která osvětlovala vše v okolí, kradla barvy a ze živých dělala umrlce.

K Vaškovi se přibelhal jeden z opičích lidí. Tvář měl pomalovanou bílou hlinkou. Pozvedl nad hlavu kamenný mlat.

„Swrotko, máme Žďárovu pečeť! Ušetři nás!“ uslyšel Vašek zoufalý Patrikův hlas.

„Prokaž se!“ odpověděl mu obří mamut jemným ženským hlasem.

Řemeny kolem Patrikových rukou povolily a on ze záňadří vylovil pečeť se dvěma zkříženými ostrvemi a rudým kaprem. Mamut k němu popošel a Vašek si náhle všiml, že na jeho zádech, téměř ztracená mezi obrovskými kostlivými lopatkami, sedí drobná žena. Sklouzla po obřím klu a balancovala na jeho špičce. Dotkla se pečeti v Patrikově ruce.

„Posílá-li vás Žďár, můžete se na noc připojit k tlupě.“

V ten moment propukli lovci v jásot. Vyráželi polozvířecí skřeky, vřeštěli a máchali dřevěnými oštěpy, kamennými mlaty bili do země. Řemeny povolily a Vašek se sesul po kmeni na zem.

„Copak to aspoň jednou nemůže být jednoduché?“ šeptal si sám pro sebe. Poznal její tvář. Napůl černá, napůl bílá. Tvář ženy pod hladinou.

Ta, kterou Patrik oslovil Swrotka, pokynula a čtyři lovci přinesli nosítka zhotovená z mamutích klů. Mezi nimi byla natažená promočená kůže, připoutaná drobnými řemeny ze šlach. Swrotka přeskočila z opalizujícího mamuta na nosítka. Z jejího obličeje v šeru vystupovala jen světlá část, takže vypadala jako člověk s polovinou tváře.

„Ponesete mě!“ poručila. „Až přijdeme do ležení, budeme jíst a pít. A zpívat. Teprve až děti a ženy půjdou spát, až se mladí bojovníci ponoří do neklidných snů a strážce ohně ukryje žhavý dar, teprve potom přijde čas pro naše ústa.“

Kolem se objevovali další a další přihrbení lovci. Vašek si uvědomoval, že přestože mu zpočátku připadali jako opice, mají mnohem blíže k lidem. Opírali se o křivé oštěpy s opálenými hroty, někteří drželi pěstní klíny a pazourkové řezáky. Dlouhými pažemi při chůzi mávali zdánlivě nemotorně, kráčeli ale vzpřímeně. Dostrkali Vaška i Patrika k nosítkům z mamutích klů. Přistoupili k nim zleva i zprava a zaujali místo po jejich straně. Další dva nosiči drželi nosítka za zadní konec.

Neslyšeli, že by Swrotka cokoli řekla, přesto se všichni dali do pohybu. Ochladilo se. Stoupali lesem, vzdalovali se od řeky.

„Neříkal ten Zubr, že se máme držet vody?“ zeptal se Vašek šeptem Patrika.

Bard na něj překvapeně pohlédl. „Jsi jí blíž než kdykoli předtím.“

„Chceš mi říct, že ona… že Swrotka je…“

„Svratka. Strážkyně. Vymezuje hranici mezi Čechy a Moravou.“

Vašek se ohlédl a v tom okamžiku si přál, aby to neudělal. Kůže nosítek se prohnula, leželo v ní jezírko vody, ze kterého vyrůstaly dlouhé ruce s vlnitými prsty, hlava s magickýma očima obklopená pramínky vlasů tryskajícími jako proudy fontány. Swrotka byla napůl rozpuštěná, jako by se roztékala v kyselině. Vašek zakopl a zavrávoral. Ostatní nosiči jeho zakolísání stačili vyrovnat, slyšel ale, jak to mezi primitivními lovci nenávistně zašumělo. Patrik Dodnar obrátil oči v sloup. Od té chvíle si Vašek dával větší pozor.

Pokračovali a kolem se ochlazovalo. Vašek okolí trochu znal. Nejbližší kopec byl Krk. Se šesti sty padesáti metry výšky nepatřil k žádným velikánům, pěšinka, po které stoupali, se ale drala vzhůru pod překvapivým úhlem. Kolem se změnila vegetace. Stromy se zmenšily a nahradila je kleč, mechy a lišejníky. Vaškovi přitom připadalo, že kráčí sotva deset minut. Přestože nosítka nevážila téměř nic, stoupání ho unavovalo a začínal se zadýchávat. Změnilo se počasí. Začalo sněžit. Změnilo se i podnebí.

„Sněží? To je snad legrace, ne?“

„Musíš se pořád tak hloupě ptát?“ zaúpěl Patrik, který byl také udýchaný. „Padá něco bílého z oblohy? Pokud to není letadlo, tak je to pravděpodobně sníh!“

„Hmm. Ale uprostřed jara?“

„Já se z tebe zblázním! Snaží se tě zabít démon, máš za sebou audienci u Její Výsosti Prahy, na zádech neseš říční bohyni, a ty se divíš, že sněží!“

„V květnu!“ dodal potichu Vašek a vzdorně zavrtěl hlavou.

Pořádně přituhlo. Tohle nebylo žádné aprílové počasí. Byla to doba ledová.

S obavou se letmo ohlédl přes rameno. Se Swrotkou se něco dělo. Hutněla. Tvrdla. Těžkla. Získávala tělo. Opět klopýtl, a tak se raději věnoval cestě před sebou. Snažil se nevnímat trhání a cukání, které jej přes držadla nosítek brnělo v dlaních. Neohlížel se.

Krajinu kolem pokryl sníh. Bořili se do něj téměř po kolena. Světlo hvězd se odráželo od bílé pláně a stromy se staly strašáky rozplývajícími se v temnotě.

Nosítka ještě více ztěžkla. Hlasy lovců kolem hrdelně prozpěvovaly. Vašek slyšel namáhavý Patrikův dech. Viděl, jak se z jeho přítele kouří. Cítil jeho pot. On sám byl na hranici vyčerpání. Snažil se ale bojovat. Díval se vpřed. Kladl nohu před nohu. Ještě krok, a padne! V nose ucítil vzdálený závan kouře. Udělal krok a upadl.

Obrovská tíha zmizela, stejně jako se objevila. Silné chlupaté ruce jej podepřely a postavily zpět na nohy. Pralidé kolem něj se jej dotýkali, obklopovali ho vůní potu, mokrých chlupů a lidského tepla. Vašek uviděl, že Patrik se v předklonu vydýchává. Obličej měl rudý jako rak, kapky z něj pršely a propalovaly se sněhem.

Mezi Vaškem a Patrikem prošla vysoká postava. Její nohy – ledové sloupy měřily dva metry, chodidla připomínala rozvětvené kořeny stromu. Jemně se jimi dotýkala sněhu, jako by se nad ním vznášela. V hnědavě průzračném těle ženy byly vmrzlé ryby, stébla trav, plechovky od coly, řasy, oblázky, odpadky a kosti. Přirození měla ověnčené chaluhami, nyní postříbřenými mrazem. Nad klenutým štíhlým břichem trčela špičatá ňadra s bradavkami strmícími k nebi jako rampouchy. Jedno bylo obaleno úhořem požírajícím vlastní ocas, druhé prorůstalo pneumatikou jízdního kola. Tvář ženy byla v půli rozdělena švem, jako by ji někdo rozřízl a sešil tenkými řemínky. Nezřetelná hranice pokračovala i přes krk a celé tělo až dolů mezi půlky objemného zadku připomínajícího hrušku, nad ním po páteři vzhůru, mezi vystouplými lopatkami až po dredovaté vlasy promazané sádlem a duhově se lesknoucí motorovým olejem.

Následovali ji a z jejího těla vycházela záře, která v temnotě noci vytvořila bublinu dne. Vcházeli do malého údolí, země před nimi byla posetá kupkami zasněženého sena. Alespoň to tak na první pohled vypadalo. Když přišli blíže, uviděl Vašek, že jde o nízké kulaté stany. Uprostřed ležení udržoval strážce ohniště. Byl starší než většina pralidí, chlupy měl prošedivělé. Jeho tváře brázdily hluboké rituální jizvy. Když uviděl průvod tichých postav, vyrazil spokojený výkřik. Pozvedl nad hlavu hůl s lebkou a druhou rukou se podrbal přes koženou roušku na přirození.

Jako na povel se výpravě vrhly v ústrety ječící děti. Jakoby ve spontánním závodě bojovaly o to, kdo první doběhne k lovcům. Ženy postávaly u stanů, těla do půli pasu zabalená v kůžích, ňadra povislá kojením a porostlá chlupy jemnými jako chmýří.

Vašek s Patrikem se do tohoto světa nevěřícně ponořili. Usadili je u ohně na sedátka z dřevěných klád pokrytých kožešinou. V šeru blízké skalní stěny tušili vchod do jeskyně.

„Teď hodujte. Až přijde čas, pošlu pro tebe,“ řekla obrovská Swrotka a zmizela v jeskyni.

Lovci spolu rozmlouvali hrdelní řečí. Výrazně ji doplňovali posunky a mimikou v obličeji. Seděli v kruhu s Vaškem a Patrikem a hřáli se u ohně. Za nimi, v druhé řadě, seděli mladí, kteří ještě nesložili zkoušky dospělosti, a dále ženy a děti, vydělávající ostrými škrabkami kůže. Jen jeden muž měl právo přikládat a strážit oheň. Visel na něm očima, jako by na tom závisel jeho život. Jako by neexistovalo něco jako sirky nebo zapalovač.

Z nějakého důvodu z toho šla na Vaška hrůza. Ani když byl u Rudwolfa a hledal meč hluboko v horách, ani když bloudil v temnotách kanalizace, ještě nikdy si nepřipadal tak ztracený. A tak daleko od starého života. To, na co se díval, byla prehistorie. Něco tak dávného, že se to nejspíš nikdy nestalo. Co když celý technologický svět je jen pouhý sen, a tohle je skutečná realita. Syrová jelení játra, mráz, kost brutálně propichující spodní ret… Otřásl se.

Dostal napít odporného odvaru. Raději se Patrika neptal, co v něm je, byl si jistý, že by se mu odpověď nelíbila. Jestli se ale něco za poslední měsíce naučil, tak to, že jíst a pít se musí a že hladový člověk je slabý člověk. Díval se do ohně, upíjel z kamenné misky a cítil, jak se horká, slaná, bílá tekutina rozlévá jeho nitrem.

Patrik misku nedostal. Místo toho lačně okusoval opečenou veverku, která v jeho rukou vypadala jako jednohubka. Vašek chtěl taky maso, ale nikdo mu žádné nenabídl. Když se natáhl k sousedovi, aby od něj ochutnal, lovec odhalil špičáky a zlostně na něj zavrčel. Vaškovi to přestávalo vadit. Cítil, jak jej podivná slaná tekutina zaplnila až po okraj. Necítil už hlad, naopak, bylo mu dobře a teplo. Cítil, jak mu po skráních stéká pot. Rozepnul si kabát a košili.

Viděl, jak se na něj Patrik znepokojeně dívá a mluví. Místo toho ale z jeho rtů vycházelo jen vrčení, mlaskání a skučení, podobné řeči pralidí. Vašek si otřel čelo loktem. Stáhl si košili a nechal oheň, aby na jeho lesklém těle vytvářel obrazce. Díval se na svá prsa, na kterých se mezi řídkými chlupy promítal příběh. Tlupa mužů běží a křičí. Z jiné strany se ozývá jiný křik a rámus. Řev se blíží a přináší děs. Zmatený a neklidný mamut vyráží třetím směrem. Najednou země pod jeho nohama povolí a on se propadne do hluboké jámy. Při pádu si zraní nohu. Vyděšeně troubí, snaží se vydrápat ven. A už jsou u něj. Maličcí mravenečci. Bodají. Sekají. Koupou se v krvi.

Vašek se zadívá na ostatní, jestli také vidí divadlo ohně. Každý si hledí svého. Kolébají se v rytmu koženého bubnu, do kterého šaman mlátí kostí. Patrik má přivřené oči. Zírá do ohně, duchem nepřítomný. Po jeho tváři se honí rozmazané stíny ďáblů. Vašek pozná, že je čas. Vstane a je úplně nahý. Cítí obrovskou touhu, dostává erekci, až to bolí. Kmen se tlačí k ohni. Těla jsou stále blíž, dotýkají se navzájem, jedno hřeje druhé. Vašek se potí. Cítí na těle mnoho rukou. Zvedají ho nad hlavy a nesou k ústí jeskyně. Zahlcuje ho jejich zápach a vůně.

Z těla mu vychází zlatavá záře, která tančí po kamenných stěnách jeskyně. Zdobí je obrazy. Jsou na nich lovci. Zubři a lišky. Mamuti. Je na nich řeka, velká matka, všeobjímající a život dávající rodička. Pitoreskní postavičky tančí. Zvedají nad hlavy oštěpy. Stopují. Připravují pasti. Útočí na zvěř. Setkávají se kolem ohně. Milují se. Divoce a zvířecky. Milují se.

Vašek si uvědomí, že stojí v jeskyni sám. Po jeho těle tančí plamínky.

„Co to je?“ zeptá se do ticha. Jeskyní zašumí ozvěna. Zurčící pramen skáče po kamenech. Plazí se mu k nohám jako had. Voda jej obtéká, vytváří kolem něj ostrov. Podlaha jeskyně je jedna velká hladina lesklá jako zrcadlo. Pomaličku, váhavě i nenasytně, se šourá k Vaškovým chodidlům. Dotkne se jich a zasyčí to, jako by se dotkla rozpáleného železa. Vyvalí se pára.

Voda couvne, vyrazí z ní pramínek vřídla a z něj se zformuje lidská postava. Ženská postava tvarů Věstonické Venuše. Široké boky s obrovským pohlavím, výrazný pupík, těžké plné prsy povislé tíhou mléka. Postava z vody se chvěje, odráží se v ní ohnivá záře vycházející z Vaškova těla.

„Nevím, kdo jsi,“ zurčí hlas Swrotky jako voda. „Obklopuje tě temnota. Mrak netopýřích křídel. Smrt. Tvá ruka z ní září jako pochodeň. Je světlem, a ty jsi Světlonoš.“

Vašek se kolébá. Je napjatý jako luk. Nemůže mluvit. Dívá se na sebe. Po jeho těle tančí plamínky. Penis je rozpálený do ruda.

„Tvá dlaň je pochodeň. Přitahuje život i smrt. Každý si neseme svůj kříž. Tvůj je zlatý. Svatováclavský. Obklopuje tě temnota. Usekni si ruku a možná se v ní ztratíš. Možná že se ztratíš pronásledovatelům. Možná se navždy ztratíš i sám sobě.“

Vodní postava k Vaškovi natáhne dlaň, a jak se prsty setkají s jeho kůží, zasyčí to. Ucukne. Vašek cítí hořkou vůni řeky. Náhle se postava vrhne vpřed a nalehne na něj celou vahou. Náraz jej odmrští přes půl jeskyně. Vašek dopadne na hromadu mnoha ostrých drobných věcí, které jej škrábou, bodají a zraňují. Vidí, že leží na obrovské kupě kostí zvířat a lidí, jež se zde hromadily po věky věků. Páchnou starobou a rozkladem.

Spadne na něj proud vody. Řítí se ze stropu jako neustávající příval. Jeho tíha Vaška zamáčkne hluboko do úlomků kostí. Některé pod ním zapruží, jiné se zlomí. Jiné protrhnou jeho kůži a zaryjí se mu do masa.

Valí se oblaka páry, jak voda naráží na jeho žhavé tělo. A náhle cítí, jak jej Swrotka objímá stehny. Cítí, jak je v ní zaražený až po samý kořen. Oheň a voda. Milují se. Ve valící se páře slyší syčivý hlas. „Nevím, kde ses tu vzal. Ale cítím, že jsi ten, který spojuje. Chci život, který proudí tvým tělem. Naplň mě. Naplň mě až po okraj,“ přikazuje bohyně.

Rytmický pohyb je písní šamana a duněním bubnu. Mezi jejíma nohama se valí dravý potok, ledový až k bolesti.

„Dej mi svůj život,“ šeptá Swrotka a Vašek zažívá to, co ještě nikdy nezažil, slast a odpor v jediném okamžiku. Slast nad všechna lidská měřítka. Cítí se jako řítící se stádo býků. Jejich kopyta drtí svět. Zem se třese, skály pukají. Vybavují se mu slova: každý si neseme svůj kříž… Tanec se zrychluje. Kost buší na kožnatý buben. Vašek křičí a v jeho hlase přeskakuje řev mamuta. Kříž v dlani září zlatým světlem. Je jehlou, která sešívá. Je planoucím bohem. Již to nejde vydržet, pohlédne do hvězdných očí, vybuchne jako sopka a vychrlí ze sebe všechen život. Okamžik absolutní bolesti a slasti. Všechno pohasne. Netopýří křídla zašumí a do jeskyně se vrátí temnota. Obřad skončil.

Vašek zamrká. Je nahý, promočený potem. Je zpátky u ohně. Možná nikdy neodešel. Kolébá se v rytmu šamanova bubnu. Očima se ztrácí v plamenech ohniště. Jsou poslední dva, kdo zůstali vzhůru. Nad ležením se rozplývají oblaka páry, těžknou studeným vzduchem a prší jako drobné kapky života. Ulpívají na všem, a čeho se dotknou, je posvěceno.

12. kapitola

„Maminko, můžu si tu kočičku pohladit?“ zeptala se holčička v červených manšestrácích a žluté bundičce.

Matka seděla na lavičce a pročítala se ženským časopisem. Místo její tváře na dítě hleděl z obálky magazínu obličej Paris Hilton. „Ne, Ivetko. Na zvířátka se nesahá.“

„Ale maminko, vždyť je hodná. Podívej, jak je hodná!“

„Opovaž se, Ivetko!“ řekla přísně Paris Hilton a obrátila další stránku, na které byl článek o řasenkách, které rafinovaně zvýší váš inteligentní look o více než 300 procent!

Itivan se s nevěřící hrůzou díval na dítě, které k němu beze strachu přistoupilo. „Jak se jmenuješ, mici?“

„Sáhni na mě a budeš si prsty rukou sbírat prsty od nohou,“ zasyčel a celý se naježil.

„Jé, maminko!“ vykřiklo dítě. „Ta kočička mluví!“

Paris Hilton na okamžik zmizela a dítě provrtaly přísné oči. Naštěstí se však časopis rychle zvedl a matku překryl Snílek či rošťák Hugh Grant a Milostné umění shang-shong, orientální bouře ve vaší ložnici.

Holčička se nedala odradit. Ohlédla se, jestli se máma nedívá, a natáhla k Itivanovi ruku. Kocour strnul. Rozhlédl se, jako by na okamžik zaváhal. Potom přivřel oči a natáhl k dítěti hlavu. Prohnul hřbet a nechal se pohladit a podrbat za uchem. Slastně zavrněl. Jak ho dětské prsty čechraly na kůži, jako by z něj na okamžik spadla strašná tíha, která již měsíce drtila jeho páteř. Alespoň na okamžik zapomněl, že on jediný má moc a prostředky, aby Prahu ochránil. A že on jediný je tedy vinen za její utrpení. Zatímco ho dítě hladilo po hlavě, představil si krásnou a bledou tvář své Paní, její hluboké oči plné hvězd, které nyní zastíral šedý zákal smogu, vůni růžových zahrad překrytou pachem hniloby skládek, pleť vlahou jako letní déšť ve Stromovce, nyní vyprahlou a hrubou jako beton.

Díky, řekl v duchu a nahlas řekl: „Co by kocour neudělal pro dítě.“ Nesměl ale ztrácet čas. A kromě toho, co kdyby ho někdo viděl! Itivan vyrazil tak náhle, že si děvče keclo leknutím na zadek.

„Počkej, kočičko! Já si tě nechám! Budu se o tebe starat! Budu tě mít ráda!“ zakníkal za ním slabý hlásek.

Ještě než se Ivetka rozbrečela, byl už mimo doslech a pádil kolem Vltavy na místo schůzky. Času nebylo nazbyt, musel nahnat neplánované zdržení.

Ještě stále byl v parku poblíž dejvického Vítězného náměstí, když mu v brašně na zádech zadrnčel mobil. Itivan zaklel. Jednou tlapou rozepnul řemínek brašny a vylovil přístroj. Z packy mu vyjely drápy a dravě zabubnovaly na gumových tlačítkách prastaré nokie. Itivan si přečetl zprávu. Zíral do zeleně zářícího displeje a jeho oči stále klouzaly zpátky na začátek. Ne, nebylo nejmenších pochyb o tom, co v ní stálo. A že adresát byl správný.

„ZILA NA RZ PREDE MNOU PRETATA! NE-LIDE. CEKAM V ROKLI. SVEDEK.“

Itivana zalila vlna adrenalinu. Zježila se mu srst, kořínky chlupů ztuhly jako hřebíky. Mimoděk mu vyjely drápy na všech packách a zaškrábaly na asfaltu. Cítil ve vzduchu kyselou vůni vzrušení. Vrátil mobil do pouzdra a pečlivě ho zavřel. Jde to špatně, Šklíbo, pomyslel si a netrpělivostí se mu třásly packy. Musel spěchat, protože se možná konečně ocitl na dosah odhalení, o něž se snažil už měsíce. Stačil by mu i cíp, do kterého zatne dráp a už se nepustí. Přišel čas, aby starý kocour prokázal své kvality.

Zapřel se nohama do asfaltu. Pečlivě, jako profesionální sportovec před výkonem, protahoval svaly a šlachy. Přivřel oči. Poslouchal šum krve řítící se tepnami. Poslouchal tlukot svého srdce. Zuby se mu mimoděk odhalily v dravčím úsměvu. Přestával se ovládat, stával se divokou šelmou, instinkty přebíraly vládu nad tělem. V jedné chvíli byl napjatý jako struna, a v druhé… V druhé chvíli už tam nebyl.

Šedá čmouha se řítila ulicí udivující rychlostí, jako by mizela a objevovala se o kousek dál.

Itivan sprostě zaklel, protože autobus č. 147, do kterého chtěl naskočit, právě zavřel dveře a odjížděl k Podbabě. Potřeboval se dostat co nejrychleji do jedné ulice na úplném konci Prahy a nemohl si dovolit čekat na další, natož se spoléhat na obvyklé způsoby dopravy, romantické, ale k zbláznění pomalé, jako ptačí spřežení, rudou limuzínu nebo povltavského hada.

Itivan šlehl okem přes ulici Jugoslávských partyzánů, na které právě vrcholila dopolední špička. Auta se řítila oběma směry jako smrtící ocelová řeka. Rozběhl se a skočil. Tlapami dopadl na přední kapotu malého žlutého peugeotu a odrazil se k dalšímu skoku na taxikářskou lagunu. Uslyšel pištění brzd a rámus, jak peugeot šrotoval černý mercedes, který se na něj celou dobu lepil. Taxikář zíral do vytřeštěného oka kocoura s packami vyrývajícími v laku rovnoběžné rýhy. Ani na jeho kapotě se ale Itivan nezdržel. S netušenou pružností se odrazil k dalšímu skoku. Bohužel mu uklouzly zadní nohy a dopad nevyšel podle představ. Přistál přímo v protisměrném pruhu. Poslední, co uviděl, než ho překryl obří stín, byl náklaďák. Náklaďák, monstrózní řvoucí krabice, obklopil celý kočičí vesmír. Itivan se instinktivně přitiskl k zemi a prudce vydechl. Přilepil se k asfaltu jako placka. Žhavé výfukové potrubí mu seškvařilo na zádech chlupy. Náklaďák se přeřítil a nad kocourovou hlavou se opět objevilo nebe. Itivan se otočil a vší rychlostí vyrazil za náklaďákem. Sprintoval za ním snad třicet metrů, než vůz zpomalil, aby pustil přebíhajícího chodce. V té chvíli Itivan vyskočil na stupačku a zahrabal tlapami ve snaze vydrápat se po korbě. Zjistil, že se volně houpe na jediné tlapě, zatínající drápy do latexové stěny nákladového prostoru. Zhoupl se a zaťal druhou o něco výš. Nohama se snažil jistit. Vztekle švihal ocasem a drápal se vzhůru. Už byl skoro nahoře, když ucítil lupnutí, jak kožený řemen, který k jeho pasu poutal brašnu s mnoha užitečnými věcmi, povolil. Brašna zmizela v zapomnění a vzápětí se přes ni přeřítila kola desítek aut, která se zezadu tlačila na náklaďák.

Itivan se vztekal a lezl jako stromová kočka, až se konečně vyhrabal nahoru. Přeběhl přes přívěs. Včas na to, aby viděl, že náklaďák odbočuje k benzince a je opět čas přestoupit.

Před Itivanem se otevíral pohled na Podbabské skály a ponurou siluetu zříceniny Baba. Přes řeku, za čističkou vod, byla pražská zoo, Šalabka a ještě za nimi paneláky kostkované Bohnice.

Autobus 147 právě přijížděl do stanice u hydrologického ústavu. Itivan byl u něj včas a s davem se vtlačil dovnitř. Byl plný studentů jedoucích na Českou zemědělskou univerzitu. Ve skutečnosti byl tak narvaný, že si Itivana všimli jen tři lidé, kteří se k němu mačkali nejblíže. Itivan v duchu zaklel a otřel se o nohy jednoho muže, který v autobuse stál tak zaklíněn, že se nemohl ani otočit. Snažil se působit dojmem, že k muži patří.

„Myslíš, že má vzteklinu?“ uvažovala pihovatá brunetka a snažila se od kocoura odtáhnout.

„Možná že jo,“ zauvažoval její spolužák. „Podívej, jak se mu leskne oko!“

„Zvířata se vzteklinou poznáš podle toho, že jsou přítulná!“ zavrčel Itivan a sekl po něm drápy. Kluk zaječel. Zkusil se prodrat pryč, ale nebylo kam utéct. Celý autobus se po něm pohoršeně ohlédl. Dívka zavrtěla hlavou a odvrátila se od něj. Kluk zrudl a už neprotestoval. Vystačil si s tím, že se držel z dosahu Itivanových drápů až do příští stanice. Jen o pár minut později, na stanici Roztocká, Itivan vyskočil a vyrazil k Roztokům. Přestože se v autobuse vydýchal, začínal cítit únavu.

Jako vymrštěn pružinou pokračoval podél asfaltky, až od jeho pacek odletovaly spršky hlíny. Měl štěstí! Nedaleko v jeho směru klusala žena s jezdeckou hučkou na hnědém hřebečkovi. Itivan neváhal. Rozběhl se a se zuřivým zamňoukáním skočil na zadek zvířete, jako by byl tygr strhávající k zemi buvola.

O chvíli později už byl nahoře, zadní drápy zaťaté za koženou hrušku sedla a předními tlapami svíral uzdu. Jezdkyně se sbírala kdesi z příkopu. Pološílený kůň cválal správným směrem jen díky tomu, že podvědomě sledoval silnici. Lord Itivan měl rozevřenou tlamu, třeštil oko a srst se mu ježila vzrušením i hrůzou. Nesměl ztrácet čas.

Tibor se skrýval za keři mezi stromy. Bylo těžké představit si dvoumetrového trola schovaného za několika keři. Bylo neuvěřitelné představit si, že působí, jako by tam patřil. Od hlavy až k patě jej halil zelenavý khaki plášť, jehož rubová strana měla vzorek v barvě šedého asfaltu. Spíš než jako lidská postava vypadal jako přírodní úkaz, nedůležitý balvan porostlý mechem. Itivan si v duchu poznamenal, že jej po skončení akce musí pochválit. Plížil se k němu, využíval všech krytů a hbitě mezi nimi přebíhal.

Tibor zatím nijak nenaznačil, že by si ho všiml, Itivan ale poznal, že o něm už ví. Pracovali spolu dlouho a z Tibora se stával agent schopný vést ostatní. Přestože Itivan tušil, že na Hradě již několik lidí Tiborovo předstírané idiotství prokouklo, mohl být neocenitelným pomocníkem při kontrašpionáži a při misích v týlu nepřítele. Itivan si pamatoval, že dokonce i on měl při prvním setkání s nemotorným obrem tendenci ho podcenit. Nebyl by ale nejmazanější kocour na světě, kdyby se z toho nepoučil. Zachytil lesk v Tiborových očích a využil jeho touhy stát se někým. S takovými lidmi se dalo pracovat. Teď se k němu připlížil a tiše zavrčel. „Podej hlášení.“

„Díkybohu, že jste tady! Sledoval jsem hraniční štít naší Paní ve směru na Roztoky. Jak jste poručil, neřekl jsem o tom nikomu. Ani z tajné služby.“

Je to smutná doba, Šklíbo, pomyslel si Itivan, už nemohu důvěřovat ani vlastním lidem. Na druhou stranu, byla někdy nějaká jiná?

„Měl jsem pro to dobrý důvod.“

„Jako vždy, šéfe. Neptám se,“ pospíšil si Tibor, aby bylo zřejmé, že nezpochybňuje Itivanovo rozhodnutí.

„Jsou v tom bílém domě?“

„Přesně tak, šéfe.“

„I s cedulí?“

Tibor spokojeně přikývl. „Byl jsem v pozici, když únosci přijeli. Taxíkem. Tady máte, zapsal jsem si jeho číslo. Měli nějakou speciální ruční pilu, vypadalo to jako ostnatý drát. Celá akce netrvala ani pět minut. Zůstal jsem v krytu podle příkazů a sledoval je. Taxík mezitím odjel.“

„Popis,“ zavrčel Itivan stěží krotící vzrušení a zvědavost. Drápy se mu mimoděk zatínaly.

„Na první pohled vypadali jako lidi. Měli na sobě černé pláště s kápěmi, byli zahalení od hlavy až k patě. Ale šéfe, ty potvory… měly ocasy.“

Itivan se zarazil a čelo se mu svraštělo soustředěním. „Bylo mi jasné, že za tím nebude pouliční gang. Jsi si tím ale jistý? Vypadali jako drakoniáni? Smrděli sírou? Víš, co by to znamenalo, kdyby se prokázala účast brněnských sil?!“

„Válka?“ zeptal se tiše Tibor.

„Od začátku jsem to viděl jako promyšlený nepřátelský akt. Naše Paní ne – jako by jí něco zamlžilo rozum!“ prskal Itivan. „Aktivity našich lidí jsou podle Jejího rozkazu zaměřeny na ochranu hlavních tepen na východě Prahy. Hradčanovi lidé pročesávají město, hlídají tepny dálnic a velkých výpadovek. Paní se obává útoku z moravské strany a podle posledních zpráv je v Brně skutečně nebývale živo. Přesunují se síly, něco se chystá.“

„Myslíte, že města mezi sebou opět začnou válčit?“

„Mým úkolem není myslet, ale vědět,“ utnul jej Itivan. Moc dobře si uvědomoval, že celá jeho akce je partyzánský čin proti příkazům Prahy. „Dokud nezjistíme víc, jsou to všechno jen hypotézy a křivá obvinění.“

Itivan Paní jako každý z poddaných miloval. Nemohl se ale dívat na to, jak podceňuje to, že nebezpečí může přijít i odjinud.

Podle jejího přání rozmístil pozorovatele na cesty ve Východním a Jihovýchodním sektoru, především kolem Břežan, Vestce a Průhonic, kde si zřídili bojovou základnu i Hradčanovi rytíři. Další agenti strážili Královice, Koloděje, Újezd nad Lesy a posledních několik bylo rozmístěno v Horních Počernicích. Nebyla ale šance ohlídat všechny přístupově cesty.

Itivan se spolehl na instinkt a několik nejvěrnějších poslal na dalších několik míst, o kterých nevěděl nikdo než on sám. Hledali jehlu v kupce sena a doufali v zázrak. Zázrak, který právě nastal. A co víc, jinde než všichni čekali.

Ze svých dedukcí Itivan neměl radost. Pokud brněnští drakoniáni útočili z východu, bylo pravděpodobné, že jim průchod povolil Brandýs, a to by znamenalo zradu dosud věrného spojence. Určitě neprošli skrz Prahu, i když… kdyby se dostali ke vzdušnému korábu… I tak by ale neunikli pozornosti, Praha byla plná očí a uší. Před Itivanem se otevíraly stovky možností, až se mu z toho točila hlava.

A co třeba magistrát? Proč jsou zničené hraniční cedule obnovovány tak pomalu?! Jako by lidé nevěděli, že jen oni sami mají moc obnovit hranice Prahy. Že jejich svatá Vládkyně se sama dobrovolně tohoto práva vzdala po poslední městské válce.

Itivan byl na okamžik znovu zmateným mokrým kotětem, které právě uniklo utopení. Je ve vaku, všude kolem je tma a on neví, netuší, co se kolem děje a proč. Uniklo mu zkroušené mňouknutí. Sám sebe vzápětí překvapil tím, co Tiborovi řekl.

„Teď mě dobře poslouchej. Jak víš, naše Paní je… je nemocná. Je to vážnější, než tušíš. Čím hůř jí je, tím méně myslí na vlastní bezpečí. Tahle mise je moje iniciativa, protože se bojím, že máme blechu v kožichu. Netuším, kdo to může být. Zrádcem můžeš být i ty, ale pokud to tak je, tak jsem už stejně vstoupil do tvé léčky a tohle přiznání nic nezhorší.

Teď půjde asi do tuhého a… ztratil jsem komunikátor a nemám jak povolat posily.“

„Mohu vám půjčit mobil?“ nabídl se Tibor.

„U psího žrádla, to si snad myslíš, že si pamatuju čísla všech, co pro mě pracují?!“ vřískl Itivan, který si právě vyčítal, že tomu tak není.

„Takže se musíme spolehnout sami na sebe,“ odtušil Tibor a oči mu zářily. Dmul se pýchou, protože pochopil, že právě povýšil na šéfova pobočníka.

„Přesně tak. Jsme v tom sami. A právě porušujeme příkazy naší Paní, takže…“

„Pane, pokud mi chcete nabídnout, že nemusím do té akce chodit, tak se spolehněte, že…“

„A na to jsi přišel jak?! Myslíš, že jsem takový idiot, abych ohrozil úspěch mise, když jsme se konečně přiblížili k nepříteli? Vrať se na zem!“

„Chtěl jsem jen říct, že do toho jdu s vámi, i kdybych při tom měl zemřít,“ odvětil Tibor.

„Báječné. Miluju patetické proslovy. Uvidíme, třeba dostaneš příležitost,“ zamručel Itivan. „A teď, jak dlouho jsou uvnitř?“

„Volal jsem vám, jakmile vešli. To je něco přes půl hodiny.“

„Půjdu to omrknout.“

Itivan se protáhl kolem Tibora. Plížil se kolem domu a břicho šoupal trávou. Neměl bych se cpát granulemi ze supermarketů, za poslední rok jsem přibral minimálně půl kila! pomyslel si znechuceně.

Dům byl tichý a nehybný. Slepá okna hleděla znuděně ven, pošmourné záclony se ani nezachvěly. Neprozrazovaly ani v nejmenším, že by se v budově skrývali drakoniáni. Itivan dům opatrně obešel. Kolem byla zplanělá zahrada zarostlá plevelem, který prorůstal mezi betonovými dlaždicemi tvořícími zápraží. U paty zdí byla úzká obdélníková okna. Znamenalo to, že dům je podsklepený. Po průzkumu se Itivan vrátil k Tiborovi.

„Ještě počkáme. Nepřipadá mi, že by tohle bylo místo hlavního skladu. Jedna cedule není důležitá. Sázím na to, že někde jich bude ukrytá pořádná kupa. Teď musíme počkat, než k nim zkusí přidat i tuhle.“

Tibor kývl a zasmušeně mlčel. Čekali. Čas běžel a matné slunce se pomalu přechylovalo do záhlaví. Blížilo se poledne.

„Šéfe, chtěl jsem, abyste věděl, že mě moc mrzí to poslední selhání. S Václavovým výcvikem to vypadalo nadějně. Když se ale objevil černý zabiják, neměli jsme šanci.“

„Chceš mi naznačit, že mám zrušit tvou degradaci?“

„Teď mi nejde o šarži, šéfe. Spíš mi nedává smysl, proč se všechno děje najednou. Jaký to má význam? Někdo nám kouká pod prsty, ale proč chce zabít i toho ňoumu? Nechápejte to špatně, já ho mám vlastně docela rád. Má silnější vůli, než tuší, ale copak se tím stává důležitým? Copak je něčím výjimečný?“

„Musím přiznat, že mě také překvapil zájem o toho muže ze strany naší Královny. Zkusil jsem ji přesvědčit, aby na misi do Brna poslala tebe.“ Itivan vlastně vůbec netušil, proč někoho posílat do Brna. Pokud byl Bruncvík skutečně zajat, byl ztracen. Jediná šance byla vyměnit ho časem za jiného zajatce. Praha ale nedala jinak. Chtěla Václava poslat na samostatnou akci a přes to nejel vlak.

Itivan pokračoval. „Praha ví, co dělá, ale já si pořád myslím, že poslala nepravého. Václav může být užitečný. Například je skvělý při provokování, ale určitě to není člověk, kterého někam pošleš, aby nenápadně sbíral informace.“

Ani jeden z nich si to neuvědomil, ale v té chvíli měli na tvářích stejné potměšilé úšklebky.

„A teď bohužel došlo na má slova. Je na cestě, zmizel. Nikdo s ním nemá spojení. Děj se vůle Boží. Takhle nejsem zvyklý pracovat!“

„Jasně, šéfe, vy jste přece Bůh,“ odvětil Tibor a Itivan se rozhodoval, jestli se má urazit, anebo to s kočičí velkorysostí přejít a přijmout jako lichotku.

„Máš pravdu,“ řekl nakonec. „A Bůh říká: už čekáme dvě hodiny. Pojďme to trochu omrknout.“

Proplížili se kolem plotu, zahradní branka byla otevřená. Itivan předběhl Tibora. Čekal a špicoval uši, teprve po chvíli dal znamení a hromotluk se překvapivě tiše přesunul k němu.

Dům kdysi natřeli nezajímavou šedí. Za okny visely záclony s kosočtvercovým vzorem. Skla byla zaprášená, jako by se jich dlouho nikdo nedotkl. Itivan vedl Tibora kolem zdi a opatrně nahlížel do sklepních okének přímo u země. Byla tam tma, ze které se nedalo vyčíst vůbec nic.

Za domem vešli na verandu. Podlahu tvořily odrolené betonové dlaždice, v jejichž spárách bohatě rašila tráva a pampelišky. Na dlaždicích byl stůl s umakartovým, červenobíle kostkovaným ubrusem, přichyceným zrezivělými připínáky. Kolem stolu stály dvě židle s oprýskaným lakem. Vypadalo to, jako by je tu někdo nechal celou zimu vystavené mrazu a vlhkosti. Z verandy nahlížela dvě okna do vnitřností domu.

Itivan se rozběhl a odrazil se. Jedním skokem se vydrápal Tiborovi na rameno a plynule navázal druhým skokem na rám střechy. Tibor se závistivě podíval za Itivanem, zachytil ale už jen špičku ocasu, který mizel v přivřeném okně v prvním patře. O chvilku později se ozvalo cvaknutí a dveře se před Tiborem otevřely. Jako dva stíny se vnořili do domu. Teď šlo o všechno.

Itivan zachytil podivný pach, známý, a přece naprosto neznámý, který dráždil jeho nozdry. „Cítíš to?“ zašeptal.

Tibor jen zavrtěl hlavou. „Co mám cítit, šéfe?“

„Nic.“

Zadní dveře je přivedly do chodby. Schody stoupaly do prvního patra, vpravo byly otevřené dveře do kuchyně. Vlevo zavřené do obývací místnosti. Hala byla obložená dřevem. Na věšácích visely tři černé pláště.

Několik minut bezhlesně poslouchali, ale opět nic nenaznačilo, že by nebyli v domě sami.

„První patro vypadalo čistě,“ zašeptal Itivan.

Tibor sáhl do kabátu a vytáhl úzkou půlmetrovou čepel, která v jeho ruce vypadala velmi křehce. Celá byla natřená na černo.

„Důvěřuj mi, Tibore,“ poručil Itivan. Rychle prohlédli kuchyň. Nebylo v ní žádné špinavé nádobí, žádné nádobí na odkapávači u dřezu. Byla zaprášená, a zároveň sterilní. Lednice v rohu tiše vrčela, židle byly vyskládány jedna na druhou u pravé stěny. Uprostřed stál stůl s popelníkem plným mrtvých much. Když otevřeli lednici, ovanul je silný pach rybiny. V hrnci plavala ve světlé krvi asi čtyři rybí těla. Vytřeštěné oči, rozšklebené tlamičky. Nic víc tam nebylo. Jen syrová rybí těla, na některých místech rozžvýkaná tupými zuby.

Z kuchyně Tibor pokračoval do hlavní obývací místnosti, Itivan se vrátil zkontrolovat patro.

Byly v něm dva velké pokoje, druhá koupelna a záchod. Koupelna s modrou mozaikou kachlíček byla moderní a uboze špinavá. Zrcadlo bylo umatlané podivným slizem tak, že osleplo a zmatnělo. Itivan si v duchu poznamenal další podivnou věc – chyběly všechny zbytečné hygienické předměty, které obvykle lidé v domácnostech mají. Kartáčky, pasty, mýdla a mycí gely, šampony, fény, hřebeny a ručníky. Přesto bylo evidentní, že v koupelně někdo nedávno byl. Itivan nahlédl do akrylátové vany. Byla špinavá, ušmudlaná a poškrábaná. Na jejím dně ještě byla vlhkost, která se dosud nevypařila. Itivana něco zaujalo, a tak do ní obezřetně sklouzl. Na nejistých nohou, které se mu rozjížděly, se sklonil k výlevce. Páchlo to z ní po rybách. Náhle ho něco zaujalo. Zalovil packou a zaťal drápek. Když jej vytáhl zpět na světlo, přiblížil tu věc až k tváři. Očichával ji a prohlížel ze všech stran. Na jeho pacce ležela podivná žlutá šupina.

Itivan ještě prozkoumal pokoje. Opět jej překvapila minimální přítomnost nábytku. Všechny židle byly naskládány ke stěnám, aby v prostoru nepřekážely. Dvojpostel byla obrazem strašlivého doupěte. Zmuchlaná potrhaná prostěradla, peřiny s trčícím peřím, sežmoulané polštáře a ručníky, to vše zamotané do obřího špinavého uzlu. Itivanovi se na okamžik zdálo, že ta umouněná hmota ožije. Rozhodně tak zapáchala. Při podrobném průzkumu v ní objevil několik dalších šupin.

S Tiborem se setkal v přízemí. Hromotluk ukázal Itivanovi jedinou zajímavou věc, kterou našel – bílou dýku z nějaké kosti. Byla velmi prostá, opletená hrubým provazem, s čepelí vyzdobenou rytbou mnoha čar.

„Rituální dýka?“ nadhodil Tibor.

„Může být,“ souhlasil Itivan. „Je příliš křehká na použití v boji. Ty obrazy jsou zvláštní. Nic podobného jsem neviděl – někdo si musel dát obrovskou práci s rytbou takhle drobných linií. Není tu ale žádný motiv.“

Tibor ukryl dýku do kapsy a významně se na Itivana podíval. „Zbývají dveře do sklepa.“

„Proč je to tak?“ zaškaredil se kocour. „Proč vždycky musí zbývat jako poslední dveře do sklepa? Radši se připrav na všechno, Tibore. Ten sklad cedulí může být i tady… Může být pouhých několik metrů od nás. A jestli tu skutečně je, budou ho hlídat. A jestli jsou v tom opravdu drakoniáni, bude nám při útěku hořet za patami.“ Itivan nervózně přecházel přede dveřmi a švihal ocasem.

„Možná bych na vás měl počkat nahoře,“ navrhl Tibor. „Abychom se na těch schodech nemačkali, až budeme utíkat…“

„Moc vtipné. Hni sebou,“ vřískl kocour, ale bylo na něm vidět, jak rád by si zapálil a chvíli popřemýšlel.

Tibor jemně stlačil kliku, aby necvakla. Pootevřel dveře, levačkou přidržel zobáček zámku a pomaličku jej pouštěl, úplně tiše. Schody mířily dolů pouhých několik metrů. Itivanův stín po nich sklouzl bez jediného zachvění vzduchu. Tibor chvíli čekal a pak jej následoval, svíraje ve zpocené pěsti černé tantó.

Sklep byl kupodivu prázdný. Po zakuklených únoscích nebylo ani stopy, stejně jako po hraničním štítu. Vlhký beton studil Itivana do tlap – boty odhodil v Dejvicích ještě před bezhlavým úprkem za Tiborem.

Kocour obešel místo a nasával znovu pach, který zachytil nahoře. Už ho poznával. Byl to zatuchlý pach rozkladu a vlhkosti, hnilobný, rybí, studený pach kanalizace. Itivan stanul tváří v tvář staré železné mříži. Hypnotizoval očima temnotu. Aniž by se jich dotkl, protáhl čenich mezi pruty mříže. Na dlouhou chvíli strnul. Díval se na úzkou chodbu, vedoucí ke schodišti dolů. Stěny byly z rudých cihel, orosených, lesknoucích se zelenavým přelivem jako bledá, rozkládající se tvář umrlce.

„Jsou v kanálech,“ řekl Itivan a cítil, jak ho každé slovo drtí vahou hřbitovního mramoru.

Tibor stál vedle něj. Chvěl se. „Chcete jít za nimi?“ zašeptal a bylo vidět, že se v duchu modlí za zápornou odpověď.

„Ne,“ odtušil po chvíli kocour. „Něco mě napadlo. Možná že vím, kde by je mohli schovávat.“

Tibor měl pocit, že Itivan zbledl jako stěna. Byl to samozřejmě nesmysl, jak může něco porostlého srstí zblednout, přesto – Tibor to cítil. I do něj samotného se zakousla hrůza. Jejich nepřátelé nebyli brněnští drakoniáni. Celé se to začínalo zamotávat.

Itivan konečně odtrhl oči od chodby padající do temnot. „Nedává to smysl, ale je čas přemýšlet a čas konat. Náš čas přemýšlet minul.“ Potom se otočil a pružně vyběhl po schodech ze sklepa. Tibor za ním nezaostal o víc než jeden krok.

Stará bubenečská čistička odpadních vod pocházela z počátku minulého století. Již z dálky je vítala dvěma mohutnými komíny jako ďáblovými rohy vrhajícími na město stín. Povrchová odkalovací nádrž už dávno zarostla plevelem, její polohu prozrazovala jen nezvykle rovná půda. Prošli kolem železného plotu až k bílým dveřím. Stará čistička už mnoho let sloužila jako muzeum. Za krátkou chodbou a pokojem přetvořeným na prodejnu lístků začínala prostorná hala, v jejíž podlaze byly kruhové výseče luxfer. Pouhých pár metrů pod nimi začínaly kanalizační chodby.

Když později Itivan vzpomínal na to, co následovalo, ulpěly mu v mysli jen fragmenty jako černobílé fotky. Byl to příběh někoho jiného. Někoho, kdo mu o tom před dávnou dobou vyprávěl. Pokračovali s Tiborem, jako by je spalovala zvláštní horečka. Byli na stopě. Sledovali ji jako honicí psi, nepřemýšleli, co udělají, až cíl naleznou. Nesměli ztratit stopu, o nic víc nešlo. Dva stíny vylomily dveře, vnikly do budovy a bez pardonu se draly chodbami.

Jako by jim nic nebylo svaté. Jako by nevstoupily na půdu muzea.

Proběhli kryptou, kde bývalo osazeno vodní kolo poháněné přitékajícími splašky. I po letech si místo zachovalo atmosféru, jako by bylo možné zaslechnout ozvěnu řítící se tekuté břečky.

Vstoupili do největší podzemní stavby, lapače písku, kam dříve ústily tři hlavní městské stoky. Dále pokračovali ke stavidlům a mechanickým česlům, a když nic nenašli, nahlédli i do sedimentačních nádrží. Itivan cítil, že jdou správně. Říkal mu to šestý smysl. Sešli až úplně dolů, na místo, kde začínají stoky.

Nevšímali si barevných odstínů, kterými hrála olejnatá voda přitékající z kanálu, neobdivovali vznosné oblouky z rudých cihel, nevšímali si kusů igelitu, zbytků jídla a mnohem odpornějších věcí, které se vznášely na hladině proudu.

„Jsme tady,“ zašeptal Itivan a nervózně si začal čistit packu. „Možná je to jen slepá ulička. Možná je celé tohle dobrodružství jen výstřelek starého kocoura… Ano, nedívej se na mě tak, přesně to totiž jsem. Starý vypelichaný blázen,“ kňoural zlobně Itivan. „Mělo mě to napadnout dřív! Kanály jsou ideální místo. Jen si to představ… Stačilo by propojit několik oddělených labyrintů v Podsvětí a dostaneš se kamkoli do celého města… Uvědomuješ si to? Neomezený přístup do stovek sklepů, do krypt pražských kostelů a klášterů, do historické kanalizace i do novodobých šachet, které tě zavedou až na hranice města. Proto jsme šli sem. Jestli v tom má prsty někdo z Podsvětí, měli bychom tu narazit na stopu.

A třeba je to všechno jinak a já se opět pletu!“ Itivan zkroušeně zamňoukal.

Tibor se mračil. Vůbec se mu to tu nelíbilo. Měl strach, nemělo smysl to skrývat. Podsvětí bylo smrtící jako rozdrážděný štír.

„Půjdeme?“ zeptal se a položil ruku na kliku dveří, za kterými čekaly odpovědi.

„Já půjdu,“ řekl Itivan. „Mohli by tu být nepřátelé. Jenom zachytím směr jejich pohybu a zkusím najít svědka. Ty se teď hezky vrátíš na povrch. Jestli do půlnoci nevyjdu ven, podáš lordu Hradčanovi zprávu, ať sem pošle paladiny. Nejdřív to ale řekneš Praze.“

„Tak to teda ne, šéfe. Víte, že obvykle vám neodporuju, ale pokud budete mít pravdu, tak to, co chcete udělat, je sebevražda.“

„Dobře, chceš si to vyměnit?“

„No,“ zbledl Tibor jako zeď. „To ne, ale…“

„Tak mlč!“

„Nenechám vás tu, šéfe.“

Itivan na něj udeřil. „Měl jsem dlouho trpělivost s tvými nedůslednostmi a kázeňskými prohřešky, o tomhle s tebou ale nehodlám diskutovat. Takže se teď seber a zmiz!“

Tibor zaťal zuby, svaly kolem lícních kostí mu ztuhly. „Ano, lorde,“ řekl jen a otočil se jako na obrtlíku. Za chvíli po něm nebylo ani památky.

Itivan osaměl. Ještě se třásl rozčilením. Teď to začne být opravdu nebezpečné, Šklíbo… A to může zvládnout jen kočka.

Tibor se zastavil nedaleko vchodu čističky. Kousek od zaparkovaných aut a šedého asfaltu ulice. Opřel se o zeď a otevřel noviny, které před chvílí vytáhl z koše. Byl ale příliš nervózní, nemohl se soustředit. Znovu je tedy složil a zasunul pod paži. Vrazil si ruce do kapes a sykl bolestí. Překvapeně se podíval na pravou ruku, ranka na dlani se barvila krví. Opatrně sáhl do kapsy a vyndal kostěnou dýku. Podíval se ke vchodu muzea, ale nic zvláštního se nedělo. Po Itivanovi ani vidu, ani slechu. Zkusil dýku postavit na špičku. Balancoval s ní na prstě s překvapivou obratností. Prohlížel si její střenku a hrot. Tiborovi náhle uniklo zdušené zaklení. Dýka mu vypadla z ruky a dutě narazila do asfaltu.

Zvedl ji a podrobně studoval to, čeho si před okamžikem všiml. Bylo to skutečné! Tibor dýku svíral v třesoucí se ruce a nevšímal si, jak mu čepel proniká kůží a barví se krví. Zíral na čáry na rukojeti, které se protínaly a plazily jako hadi. Jako smrtící korálovci se svíjely ve znázornění podzemních chodeb, směřujíce k jednomu místu. Dýka byla mapa! Tibor si uvědomil, že má strašně málo času, aby Itivana stihl varovat.

Itivan se plížil vpřed. Byl jen tichý stín splývající s okolní tmou. Kočičí oči využívaly minima světla, které tu bylo, a nabízely mu alespoň přibližnou představu o tom, kde se nachází. Chodba byla tunelem vejčitého profilu ne vyšším než dva metry. Klenba z cihel nad jeho hlavou byla slizká, visely z ní organické krápníky šlemu, jedovaté kapky žbluňkaly do rybníčků pod jeho nohama. Itivan se otřásl odporem. Už nyní cítil, jak se mu zápach prodral do kožichu a zachytil se ho jako parazit. Všudypřítomná vlhkost mu také nedělala dobře. Přivolávala vzpomínky na jiný den před mnoha lety, v mokru a temnotě.

Itivan běžel, tlamu měl pootevřenou, aby dokázal lépe zachytit blížící se nebezpečí.

Přeběhl galerii, po betonových schodech a přes ocelový kluzký můstek natřený zelenavou barvou. Na další křižovatce se opět spolehl na instinkt a zabočil směrem, odkud vycházel zatuchlý smrad. Cítil, jak bláto s výkaly prosakuje tlapami. Nic není tak trapné jako urousaná kočka, prolétlo mu hlavou.

Ucítil podivnou sílu a bezpečně zamířil úzkou chodbou. Před ním se do stran rozbíhaly krysy. Byly to ale jiné krysy, než znal z povrchu. Tyhle poodběhly jen kousek do temnoty, kde se zastavily a sledovaly jej hladovýma korálkovýma očima. Byl v Podsvětí. Přitahován tajemnou mocí, která stále sílila.

Itivan se vydrápal po krátkém žebříku, ujížděly mu na něm packy, několikrát se bolestivě uhodil, ale nakonec vítězně stanul na vrcholku. Chodba před ním byla krátká, z prastarých rudých cihel, které musely pamatovat ještě původní pražskou kanalizaci z přelomu devatenáctého a dvacátého století. Ústila do obrovské místnosti, snad krasové jeskyně, kterou podpíraly na mnoha místech oblouky, připomínající klenby mostů.

V temnotě hořely ohně. Zelenavě se třpytily houby a lišejníky. Jako v královské pokladnici ze zdí jiskřily křemenné krystaly. Všude se válel šedavý kouř, který se držel těsně nad zemí. Itivan v něm plul jako v bezčasí, jako zapomenutý duch v hřbitovní mlze mezi náhrobky. Uvědomil si pohyb někde daleko za sebou. Možná mu už odřízli cestu zpět. Touha poznat pravdu ho ale hnala dál. Smysly měl vybičované k prasknutí. Jeho zvířecí srdce freneticky bušilo. Přiblížil se konečně k centrální pánvi, do které se jeskyně svažovala. Mezi stalaktity nahlédl dolů a zůstal omámen, neschopen se pohnout jako srnka lapená reflektory kamionu. Jeho srdce zalila radost a bolest zároveň. Stál tam a díval se dolů, zatímco kolem něj proudila jako vichr nepředstavitelná síla a vzdouvala mu chlupy.

Byly na jedné obrovské hromadě. Jedna vedle druhé jako podivné označníky hrobů, opíraly se o sebe, zpřeházené jako zlámané kosti po zemětřesení v kostnici, ležely na obyčejné hlíně jako zneuctěné královské klenoty, svaté symboly obklopené aurou velkoleposti. Desítky, možná stovky cedulí s tím nejkrásnějším jménem, jaké Itivan znal.

Tibor pospíchal. Vběhl do obří místnosti, ozdobené krápníky a zářícími krystaly. Zahlédl pohyb v temnotě za sebou a doufal, že zůstal neodhalen. Několika tvorů si všiml už o křižovatku dříve, proplížil se kolem nich. Následoval Itivana.

Jak místností pokračoval, zjišťoval, že je kolem světleji.

„Itivane?“ zašeptal přidušeně. Do hlasu se mu dralo zoufalství. V krku měl sucho, že to stěží dokázal vyslovit.

„Itivane, kde sakra ste?!“

O okamžik později ho uviděl stát na hraně skály. Za ním se země propadala do rokliny.

„Lorde, šéfe!“ vychrlil na něj. „Jsme v průšvihu!“

Itivan se na něj smutně díval a nic neříkal.

„Musíme odsud vypadnout! Ta dýka je mapa! Všechno je to tady! Únosci…“

V té chvíli si Tibor uvědomil, co ozařuje Itivanovu tvář. Z pánve plály s utajenou silou mocné symboly města. Nádherné hraniční štíty. Tibor se zarazil.

„Je pozdě,“ zašeptal Itivan. „Bylo pro mě pozdě ve chvíli, kdy jsem do téhle díry vkročil. Ty tupče! Uvědomuješ si, že kvůli tobě teď bude má smrt zbytečná?!“

Tibor byl celý nesvůj. Divoce těkal očima. Ve tmě vpravo se cosi pohybovalo. Velké množství stínů, které se kolébavě blížily na krátkých nohou. Ohlédl se. Všude to bylo stejné. Stvůry se neslyšně vynořovaly z temnot. Nebyly příliš vysoké, ale statné. V rukou svíraly oštěpy, harpuny a mlaty. Jejich těla se leskla černí s oranžovými a žlutými skvrnami. Pomalou klátivou chůzí se přibližovaly.

„Zase jsem to zvoral, co?“ zašeptal Tibor. „Chtěl bych říct, že po vašem boku to bude slavná smrt… ale, šéfe, pravda je, že jsem k smrti vyděšenej.“

Itivan se na něj zadíval. „Jsi věrný jako pes, Tibore. A výjimečně to nemyslím jako výtku. Nemysli si ale, že se tu nechám zabít. Mám plán.“

„Opravdu?“ zeptal se s nadějí Tibor.

Kruh kolem nich se uzavíral. Neslyšní bojovníci se k nim blížili, až bylo v mrtvolném světle krystalů možné rozeznat lesklé černé oči, hrubou kůži na pestře skvrnitých tmavých tělech, kloubnaté blanité prsty sevřené na ratištích zbraní. Světlo se zalesklo na čepelích seker, na kostěných hlavicích kopí a železných bodcích vyrobených z odpadků. Kolébali se za chůze a táhli za sebou ocasy. Byla jich záplava. Museli tu být, už když Itivan přišel. Spali v temnotách.

„Jsou to mloci,“ odtušil Itivan. „Žádní drakoniáni, mloci. Tajná armáda v Podsvětí.“

„Už jsou blízko, šéfe,“ šeptal Tibor a po očku sledoval Itivana. „Neměli bychom začít vyjednávat?“

„Ještě vydrž,“ zavrčel Itivan a zježily se mu chlupy. Drápy zaškrábaly na podlaze jeskyně.

Mločí válečníci došli téměř na dosah.

„Šéfe,“ pochopil Tibor. „Vy nemáte žádný plán…,“ pohlédl na Itivana a smutně se usmál. Kývl. Nic víc, jen beze slova kývl a Itivan mu úklonu vrátil.

Pak náhle mločí berserkové vyrazili vpřed. Tibor pozvedl tantó nad hlavu a vykřikl. Itivan vřískl výzvu k boji. Přední řada se s nimi srazila jako příboj a smetla je na hrotech zbraní do prohlubně. Tibor dokázal ještě uštědřit sečnou ránu do krku jedné bestie, v té chvíli už mu ale trčely z těla tři oštěpy. Řval bolestí a vzteky a rozdával rány nalevo napravo. Tantó se míhalo jako černá čmouha. Drtilo ratiště a sekalo maso. Z Tibora se znovu stal divoký trol, který celou dobu dřímal pod civilizovaným zevnějškem. Když ztratil zbraň, rval se zuby a drápy. Zatímco se z jeho těla lila krev, od úst mu stříkala pěna a bral si životy.

Itivan se míhal jako blesk. Mloci nebyli příliš rychlí, tančil s jejich kopími smrtící tango. Drápy jako skalpel podtínaly šlachy, vypichovaly oči a drásaly tváře. Itivan trávil víc času ve vzduchu než na zemi. Jak jej srážka s první vlnou odmrštila, adrenalin uvolnil veškeré zábrany. Itivan se bil hrdinně jako kocour. Oko za oko, krev za krev. Když mu probodli tlapu, přeťal jim tepnu. Vřískal radostí, aby překonal bolest.

Neměli šanci. Celé to trvalo jen několik sekund. Tibor již ležel rozsekaný pod hromadou nepřátel. Krk měl probodnutý oštěpem. Jeho oči zíraly vzhůru, jako by chtěly prohlédnout stropem a naposledy uvidět nebe.

Itivan chrčivě dýchal. Necítil nohy, protože mu kamenný mlat přerazil páteř. Před očima se mu bůhvíproč objevila tvář holčičky, která ho hladila dnes ráno u pískoviště. Měl jsem s tebou zůstat, napadlo ho. Přicházela smrt. Itivan s vypětím sil pozvedl hlavu a díval se na krev všude kolem. Na krásnou červenou krev, která jako potůček stékala na svaté hraniční štíty okolo něj. Spokojeně položil hlavu a vycenil špičáky. Díval se na mloka, jak vešel do jeho zorného pole. V jeho černých očích se zrcadlila Itivanova tvář – rozcuchaná zkrvavená morda démona, boha války. Itivan zakřičel poslední výzvu. Pak dopadl kamenný mlat znovu. Horká a živoucí krev kočičího lorda zkropila cedule se jménem jeho Paní.

Podzemní katedrála vřela emocemi. Vstupní portál byl již dokončen, drželi jej nad hlavou dva titáni, které sochař vybrousil z bílého mramoru. Nebyli to však lidé – jejich páteře končily masivními ocasy a ani tváře nebyly lidské, ale plazí s mohutnými čelistmi a širokými tupými zuby. Drželi v rukou trojzubce a na ramenou nesli zemský povrch. Bylo to více než výstižné.

Hlavní shromaždiště již bylo dokončeno, nyní se na něm tísnily tisíce černých těl, pestře ozdobených žlutými a oranžovými skvrnami. Ve vzduchu bylo doslova cítit vzrušení, feromony se vznášely nad davem jako praporce a zástavy. Jako sliby věrnosti. Stokové pramice byly plné výsadkových oddílů.

V rozestupu deseti kroků stáli podél hlavní osy chrámu lidští otroci. Na hlavě a na obou rukou drželi svíce. Tyto trojramenné svícny byly darem od Marmelhada na znamení oddanosti. Kolem se vzdouval prostor jako pokřivená katedrála, jako kubistická havárie dekadence a zbožňování.

Do chrámu vešel průvod osmi mloků, kteří nesli na ramenou velké garážové dveře potažené černým suknem. Okraje byly rituálně obloženy kostrami ryb. Uprostřed ležela dvě těla – jedno masivní a jedno menší, snad dětské. Obě překrývala látka. Nosiči pohřebního průvodu byli jediní, kdo byli oblečení. Přes hlavy měli přetažené černé kápě, aby jim nebylo vidět do očí, a jeden pařát měli zohavený vlastními zuby jako důkaz sebeovládání. Nedotknutelní.

Pod schody stál Velekněz, obrácený čelem k zástupům, které postupně zaplnily každý kout katedrály. V jedné ruce svíral rituální odpadní trubku, symbolizující propojení, a v druhé odkalovací filtr představující čistotu. Pozvedl předměty nad hlavu a jeho feromony ostře vykvetly emocemi. Oranžové skvrny na jeho kůži zářily, jako by emanovaly vlastním vnitřním světlem.

Na přání svého vládce mluvil zadrhávanou lidštinou, kterou se všichni poddaní museli naučit. „Přřřišel čas, bchatřřři! Už brzo bude moci každý dokázat svou přřříslušnost k Hejnu! Brzy vyjdeme na povrch, jak bylo přřředpovězeno! Náš pane, náš bože Wiheline, vyslyš naši řřřeč a veď naše kroky, požehnej nám, protože ty jsi Otcem, ty jsi počátkem všeho, tobě se klaníme a v tebe věřřříme, bez tebe není nic než prázdnota a tma.“

Barevné pachy zaplnily katedrálu. Hejna se spojovala v jedno. V okamžiku byl chrám plný pochopení a sdílení. Rituál vrcholil.

Nedotknutelní pomaličku vystoupali až na samý vrchol schodiště, na místo vyhrazené pouze jim a Veleknězi. Tam uctivě položili břemeno a pět kroků poodstoupili.

Zmučený bůh se na ně díval beze slova. V běhu desetiletí v něm zůstalo již jen málo lidského. Ukřižovaný hadicemi, dráty a trubkami byl spojen se zdí, s kanalizací. Tepny vrůstaly do litinových trubek, žíly se napojovaly na úzká plastová kolena. Z nohou i rukou zbývaly jen pahýly napojené na filtry, zazděné do prastarých rudých cihel. Jediné, čím mohla bytost pohnout, zůstávala hlava. Olysalá, špinavá prachem, porostlá lišejníkem a plísní. Její ústa byla napojená na plastové koleno, ze kterého vedla skládaná kovová hadice kamsi za jeho záda. Z obrazu umučení vyhlížely živé černé oči, které pozřely všechno bělmo a dívaly se do temnoty s výrazem někoho, kdo ji už nikdy neopustí. Kdo v ní našel domov.

Lord zvaný Wihelin, vlastním jménem William Heerlein Lindley, někdejší architekt a otec pražské kanalizace, se snažil ovládnout bouřlivé emoce. Nechtěl dát najevo, jak ho smrt těch dvou zasáhla. Ne před svými dětmi. Shlížel na dvě kupky pod černou látkou a věděl, že pod nimi leží mrtvá těla těch, kteří poznali jeho tajemství.

„Tohle se nemělo stát,“ povzdychl si. A jeho tichý vzdech vyrazil po celém Podsvětí, švitořil v trubkách, neslyšně rezonoval v betonových tunelech, drnčel v plechu a otíral se o víka kanálů, a přestože jej lidé z povrchu na hladině vědomí neslyšeli, přeběhl jim po zádech mráz.

13. kapitola

Do lesa vešel den jako nepatřičný host, který zabloudil na toulkách šerým domem. Nahlédl do pokoje a uviděl, že oba ještě spí. Zvažoval, že by se po špičkách odplížil, avšak paprsek neposlušného slunce zavadil Patrikovi o nos a způsobil kýchnutí, které nadobro roztrhalo slábnoucí spánek.

Václav otevřel oči. Bloudil pocuchanými mračny a hledal nějaké znamení, že je tu správně, že je Vyvolený, anebo že ho v případě, že selže a obrátí se na druhý bok, čeká aspoň věčný život. Obloha zůstala oblohou. Hvězdy nepadaly a ani trubky nezpívaly.

Vašek se narovnal. Leželi s Patrikem schoulení k sobě v prohlubni u řeky Svratky. Dolík, podobný obrovské stopě prehistorického zvířete, byl vystlaný mechem, takže spali na měkkém.

„Kde jsou všichni?“ zamumlal Patrik a široce zívl.

Po říční bohyni a jejím kmeni nebylo ani památky. Vaška to nepřekvapilo. Věděl, že to tak bude.

„Dál musíme sami, Patriku.“

U kraje ležení našli dva kožené vaky ze surové kůže. Byly plné sušeného masa, bobulí, křížal, a dokonce hrudek soli. Jejich okraje byly stažené koženým řemínkem.

Vašek nabral do dlaně vodu z řeky a zašeptal do ní: „Díky.“ Protekla mu mezi prsty.

Potom se obrátil k Patrikovi. „Musíme jít.“

„Vždyť už se oblékám. Ještě si vysuším boty a…“

Vašek odcházel.

„Počkej, ty blázne! Vždyť už jdu,“ volal za ním bard a skákal po jedné noze, zatímco si obouval druhou botu.

Něco se na Vaškovi změnilo. Patrik se díval na jeho tvář, když rázoval vedle něj. Byla porostlá strništěm, ošlehaná a zhrublá. Vašek se mračil a oči mu bloudily, jako by stále napůl spal. Zároveň ale sledoval nějaký neviditelný cíl, od kterého už neuhne ani o píď.

„Jak se cítíš?“ zeptal se nakonec Patrik.

Vašek dlouho neodpovídal. „Někoho jsem zradil, protože jsem nedokázal překonat strach.“

Patrik kývl. „Strach si tě vždycky najde. Nedá se před ním pořád utíkat.“

„Proto musím jít do Brna. Dal jsem slovo.“

Patrik zavrtěl hlavou. Lidé jsou jako voda, jejich tok se může změnit ze dne na den, i když je to stále ta samá voda, se vším, co po proudu přináší.

Vaškovy oči byly zarudlé, hořely ale odhodláním.

Slunce stoupalo po obloze, třebaže slabé v celách mraků, bylo to slunce! Kráčeli podél Svratky a tráva jim rašila pod nohama. Řeka ševelila příběhy z dob, které byly, i které budou. Kapradí se lesklo umírající rosou. Smrky se neznatelně kývaly v rytmu srdce Země.

Patrik si začal tiše zpívat.

„V dalekém městě, kde duši nechal jsem,
leží má milá v srdci se železem.
Když v poli za Prahu mečem jsem ťal,
kdosi přišel a milou mi vzal,
milou mi vzal.

Ach, moje milá, bylas nejkrásnější,
děvenko švarná, moje nejmilejší,
rudé tvé rety, co jsem líbával,
teď slíbají havrani, zůstane žal.
Zůstane žal.“

Na Vaškově dlani se zaleskl zlatý kříž. Muž pozvedl ruku a nastavil jej slunci. Pohlédl na něj novýma očima, jako by jej nikdy předtím neviděl. Kůže se zlatem splývala v jediný povrch. Rovnoramenný kříž se leskl, ideály jako žíravina rozpouštěly cynismus.

Vašek si vzpomněl na poslední slova Swrotky, která mu šeptala do ucha, když jej po spojení kolébala na hladině.

„Pojmula jsem tě do sebe. Vstřebala jsem tvůj život a na úrovni pocitů pochopila to, co netuší ani tvá Královna. Jsi Světlonoš dávného odkazu. Jsi klíč, který už brzy odemkne novou dobu. Nevím, kdy se to stane. Nevím ani jak. Jedno vím ale jistě. Svět se navždy změní…“

Každý si neseme svůj kříž, pomyslel si Vašek a pravačku sevřel na jílci meče. Ten můj je zlatý.

Pavel Renčín
Zlatý kříž

Městské války 1

Ilustrace na obálce Hendrafhx a Antikwar / Shutterstock.com

Korektura Lukáš Borčický

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 12. 12. 2025

ISBN 978-80-274-4809-8 (epub)

ISBN 978-80-274-4810-4 (pdf)

ISBN 978-80-274-4811-1 (prc)