Manželky a jiné ženy

Lubomír Macháček

Znění tohoto textu vychází z díla Manželky a jiné ženy tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Baronet v Praze v roce 2011.

§

Text díla (Lubomír Macháček: Manželky a jiné ženy), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 9. 1. 2026.

Žena z druhého břehu

Dřepěl na břehu Labe, kde se hráz svažovala k řece. I když byla původně obložená kameny, za pár let z jejich spár vyrůstala křoviska a překrýval ji koberec trávy. Leoš si z trávy a větví udělal hnízdo. Často pozoroval řeku, kýly vrzajících veslic, racky i tělíčka ryb, která jim uvízla v zobácích.

Hlavně však vyhlížel zlatou rybku. Hodiny neznal, vlastně se řídil podle sluníčka, a tak obvykle civěl na druhý břeh, na krajinu a na lidi, kteří v ní žili. Věděl, kde se co šustne. Skutečné mu splývalo s neskutečným, alespoň se nenudil.

Kromě zimy zde trávil čas, jak se dalo. Teď byla velká voda po lijáku, v dohledu ani živáčka. Už už se chtěl zvednout, smotat udičku a strčit ji pod hráz, když zahlédl v řece ženu, kterou strhával proud. Marně s ním zápasila, ne a ne se vydrápat na břeh.

„Nekoukej a radši mně pomoz!“ zakřičela, když ho uviděla.

„Už jdu,“ řekl Leoš, sestoupil k vodě a podal jí ruku. Škrábala se vzhůru po hrázi, vysílená a zesláblá… Pak se svalila na zem a zhluboka dýchala.

„Ty se koupeš nahá?“ zeptal se po chvíli.

Neodpověděla nic, stále ještě chytala dech, jen si ostýchavě přikryla klín rukama a otevřela doširoka oči, jako by nemohla uvěřit, že žije. Pozorně si ji prohlížel. Nahou, dobronzova opálenou ženu takhle zblízka ještě neviděl, jen malá děvčátka a vlastní mámu. Ozvala se až po chvíli.

„Šmíruješ? Věčně tady vysedáváš a šmíruješ!“

„Jak to víš?“

„Všimla jsem si tě. Chodím sem plavat.“

„Nešmíruju. Čekám na zlatou rybku…“

„Ušetři si ty kecy.“

„Proč nemáš plavky?“

„Abys věděl, plavala jsem tam a zpátky, šaty mám někde nahoře, zanesl mě sem proud… a vůbec, zlatý rybky plavou jenom nahý,“ poznamenala roztrpčeně a hrkla sebou na břicho.

Vzpamatovávala se jen pomalu, nohama bez citu sotva pohnula, těžko by na nich vydržela stát, natož utíkat. Ta bezmocnost ji zraňovala.

„A jak ses proměnila…?“ zíral na ni. Líbila se mu její lýtka, záda i ruce. A kůže, ta kůže opálená dobronzova. Uvažoval, co si s takovým tělem počít, dokonce k ní vztáhl cudně ruku, aby ji pohladil, ale zase ji vrátil ostýchavě zpět. „Můžu si na tebe sáhnout?“ řekl po chvíli a dotkl se její hýždě.

Naskočila jí na kůži krupička. Teprve teď žena zpozorněla, až dosud jeho řečem nevěnovala příliš pozornosti, byla ráda, že žije, ale pak natočila k Leošovi hlavu a zaznamenala jeho zjitřené, soustředěné oči.

Až nyní si ho mohla prohlédnout důkladněji. Žádný výrostek, ale dospělý chlap. Tmavé vlasy měl osekané na ježka, na těle mu plandalo hnědé bavlněné triko a na bradě vzlínalo řídké chmýří. Nevypadal zákeřně, spíš jí připadlo, že se s ním cosi děje.

„Dej tu ruku pryč!“

„Zlatá rybka mně splní každý přání,“ zadeklamoval a čelo se mu zalilo mřížovím vrásek.

„Zlatá rybka možná, jenže já ne…“ Měla toho už dost. „Kdybys mně radši došel pro šaty. Nehodí se, abych tady běhala nahá.“

„A nemohl bych…?“

„Nemohl!“

„Zachránil jsem ti život,“ odvětil vyčítavě a strčil si ruku pod tepláky.

„Nech toho. Kolik ti je?“ vyhrkla. Začala se překotně vyptávat, co dělá, jak žije, které má kamarády, kam půjde… Mluvit, mluvit, mluvit, letělo jí hlavou.

Byl vzrušený, vykoktal, že mu je dvacet sedm.

„Jsi sám?“

„Já mám… ségru. To je taky holka. Ona se o mě stará.“

„Člověk se musí starat o druhého…“

Pokusila se mu vysvětlit, že je máma dvou dětí. Jeden syn se jmenuje Petr a druhý Pavel. Pavel a Petr, rozumíš? Najednou jí ho bylo líto, ale měla dojem, že ji vůbec neposlouchá, že už myslí jen na sebe. Však se také na ni vzápětí vrhl a převrátil ji na záda.

„Řekni, že seš zlatá rybka, řekni!“ dorážel a přitom se jí zmocňoval, naléhavě a bez zábran. Neměla šanci mu uniknout.

„Jsem zlatá rybka,“ přistoupila na jeho hru. Přiznala by v té chvíli snad cokoli.

Hladinu řeky jako šídlo proťala v té chvíli osmiveslice, plula po proudu. Žena ji přes vysokou trávu neviděla, jen zaslechla šplouchání vody a lodníkův ostrý hlas. Mlaskání vln od kýlu lodi k ní doléhalo už zcela zřetelně. Veslice byla na dosah.

Teď bych měla utéct nebo aspoň zakřičet, mám poslední šanci, napadlo ji, ale když se o to pokusila, přiložil jí Leoš ruku na krk a stiskl, takže namísto volání o pomoc se jí z hrdla vydralo jen zasténání a do toho zoufalého zápolení spustila píšťala parníku kotvícího kdesi pod jezem.

„Leoši, ty jeden kanče, už jsi chytil zlatou rybku? Mysleli jsme, že seš na chlapečky,“ zaburácel za břehem pronikavý kormidelníkův hlas, aniž by tušil, jak blízko je pravdě.

Leoš neodpověděl, rychle zalehl tělo oběti a splynul s hradbou trávy. Žena jen tiše zaúpěla.

Proud byl u břehu přece jen o poznání mírnější, kameny řeku zpomalovaly. Leoš už zase nahazoval udičku, nechával splávek klouzat po hladině a znovu ho vytahoval. Potřeboval se vzpamatovat. Když před ním žbluňkl kamínek, ohlédl se a spatřil chlapce.

Milan sem za ním občas jezdil a pozoroval s ním lidi na druhém břehu, teď odhodil kolo a klouzal po zadnici k němu dolů. Leoš se přihrbil, jako by čekal odněkud ránu, pustil udičku a skryl se za křovisko, které svými větvemi čeřilo vodu. Až pak jeho oči zachytily šupinaté tělo ryby, co uvízla u břehu, a to ho ještě více vyděsilo.

„Leoši, ty ses pral?“ vyzvídal Milan. Chodil do třetí třídy a zajímal se o všechno. Hlavně o Leoše.

„Jak se to vezme,“ zaskřehotal po chvíli Leoš. Nevěděl, co má říct.

„Proč se schováváš?“ nechápal klučina a oběhl křovisko. „Čekáš na zlatou rybku?“

„Už jsem jednu chytil, ale utekla mně,“ řekl Leoš, sáhl pro leklou rybu a mrsknul s ní mrzutě na břeh.

„Tahle že je ta pravá?“

„Už jsem ji měl… ale uplavala! Měl jsem se vydat za ní.“

„Ty ale plavat neumíš!“ odvětil posměšně chlapec. V Milanových očích zajiskřilo, zaťukal si ukazováčkem na čelo a natáhl ruku k rybě.

„Nesahat!“

„Zlatá rybko, zlatá rybko…“ šaškoval Milan, přičichl k rybě a nasadil tak příšernou grimasu, až se Leoš usmál. Pak si nazul naboso tenisky a odcházel. Kluk chytil kolo a ploužil se za ním. „Co to je, že seš na chlapečky?“ vrtalo mu hlavou.

„Tys to slyšel? Blbost, nemusíš se bát,“ zafuněl.

„Já se nebojím. A vezmeš mě s sebou?“

„Jestli chceš?“

Leoš na sebe cestou natáhl tričko a zapnul si kalhoty. Nohavice se mu lepily na stehna. Milan kolem něho kroužil na kole a dorážel.

„Ty s tou rybkou kecáš, viď? Nemůže ti splnit žádné přání, já tu pohádku náhodou znám.“

„Myslím to vážně. Zlatá rybka je pro život dost důležitá,“ řekl a pohledem zabrousil k řece.

Dorazili k boudě, která připomínala kutloch bezdomovců. Měla lepenkovou střechu a jedno okno zatlučené prkny. Leoš odhodil rybu na lavici, vešel dovnitř, a když se za okamžik ukázal, držel v ruce ručník a utíral si vlasy.

„To je opravdu tvoje chata?“ zeptal se Milan. Ptal se pokaždé, když tu spolu byli, jako by nevěřil. Boudičku obklopovalo několik zaplevelených záhonů, na rybízových keřích se červenaly bobule, o kus dál zrály i keře pichlavých srstek, ale co to bylo proti té vysněné rybě, která mu vrtala stále hlavou. „Chceš, aby ti splnila tři přání?“

„Stačilo by jedno,“ špitl Leoš. Sotva začal šněrovat tenisky, spokojenost mu z očí vyprchala.

„Abys byl normální?“

„Ségra říká, že jsem normální, že umím všechno, jenom něco ne. Kdybych neměl ty papíry… na hlavu.“

„Ale máš zase dobrý srdce.“

„To víš, že mám.“

„A jaký přání chceš vlastně splnit? Možná bych ti mohl nějak pomoct. S touhle rybou ti ale nepomůžu, ta už je chcíplá,“ rozumoval Milan a očima pátravě přeměřil Leoše od hlavy až k patě, jestli na něco přijde, jak by rybu oživil. Jeho starší kamarád mu připadal neskutečně velký a odvážný. A také trochu cvok.

„Není chcíplá, jen mě kousla,“ mrzutě ukázal otisk zubů na předloktí. „Počkám tu na ni, až se probudí,“ dodal vážně. „Probudí se a přileze…“

„Za tebou?“

Leoš si hrábl hřebenem do kštice a mrkl na sebe do zrcadla, které viselo na zdi. Vypadalo to, že je se svou vizáží vcelku spokojen, a tak už jen zkontroloval pastičku na myši v rohu místnosti, přivřel dveře a zapálil si cigáro.

„Byla zlatá. Seděla na břehu, koukala na vodu a dělala pusou takhle,“ špulil rty jako ryba.

„Takhle?“ opičil se kluk. „Leoši, ty seš fakt dost poškrábanej… I kolena máš odřený. O co sis odřel ty kolena?“

„Udělala pusou takhle, vytřeštila oči, zamrkala, hupla zase do vody a plavala k druhýmu břehu,“ mlel stále svou Leoš. Milan zaprotestoval, že si vymýšlí, ale Leoš ho nenechal dopovědět. „Ona utíkala, já za ní… vklouzla do Labe a proměnila se…“

„V rybí pannu?“ ohrnul Milan nevolí nos.

„Jo, v tu. Asi se utopila…“

„Rybí panna se nemůže utopit, ta může leda leknout… na pekáči.“

„Musíš mě naučit plavat.“

„Vždyť umíš.“

„Ale ne v Labi. V proudu ne,“ zamumlal Leoš, „jinak umím všechno.“ Zastavil se u topolu a zamáčkl o jeho zvrásněný kmen cigaretu. „Jestli chceš, můžeme si chvíli pouštět autíčka.“

„Ale jen chvíli, jo?“ odvětil Milan a zkoumavě na Leoše pohlédl.

Prostor uvnitř chatky byl spíše stísněný než velký, Leoš v něm nahromadil různé krámy a kusy nábytku, které buď od někoho dostal, nebo na ně narazil při svých toulkách po městě. V zimě se zde pobývat rozhodně nedalo, ale na jaře a v létě tady bez problémů přespával.

Však si to v chatce zařídil podle svého vkusu. Do rohu místnůstky přišoupl rozvrzaný divan, místy už proleželý a na bocích ošoupaný, na stěně nad ním visel kus bílé látky s poctivou ruční výšivkou Kdo šetří, má za tři, naproti umístil rozměrný stůl se židlemi a vedle něho trůnil kuchyňský skleník bez skel, z něhož vykukovaly hrníčky, kastroly a další kuchyňské potřeby. Na stole čekala rozložená autodráha.

Leoš nejprve nalil Milanovi pomerančový džus a potom ho hned zavedl k autodráze.

„Koukej,“ řekl, nastavil autíčko na autodráhu a zmáčkl tlačítko. Chvíli spolu soupeřili, autíčka občas vyjela z dráhy a spadla na zem, ale žádné se kupodivu nerozbilo.

Když už se Milan začal nudit, vzpomněl si na rybu, kterou Leoš pověsil za hák na bidlo před chatou. I když byl zvyklý u Leoše na ledasco podivného, stále mu vrtalo hlavou, proč s sebou tahá nějakou mrtvou a smradlavou rybu až sem.

„Já už musím,“ prohodil chlapec, vylezl před chatu, mrzutě si pomyslel, že to Leoš se zlatou rybkou dost přehání, protože tahle zlatá rozhodně není, sundal ji štítivě z háku a zahrábl do kompostu. „Už tu není, Leoši,“ strčil hlavu zvenčí do světnice.

„Opravdu?“ opáčil Leoš. V jedné ruce držel formuli, v druhé šroubovák. „Možná uplavala.“

„Říkám, že tu není! Tak já opravdu jdu, já už musím na večeři.“

„Běž, jen si běž…“

„A nebude ti smutno?“

„Půjdu spát…“ zaváhal Leoš.

Po chvíli marného spravování strčil formuli do šuplíku a povečeřel. Ve spížce měl od rána schovaný kousek slaniny a dva rohlíky, pak si odstřihl špičku z krabicového mléka a chlemtal ho přímo z obalu. Přitom poslouchal rádio. Ze zpráv se dozvěděl o silné bouřce s krupobitím, která se přehnala nad krajinou.

Leoš neměl rád tragické zprávy, zmocňoval se ho při nich děs, to potom vypínal rádio a strkal hlavu pod polštář. Vypnul tedy rádio i nyní a vyšel si sednout na lavici před chatu, aby se uklidnil.

Už se stmívalo, oblohu pokropily první hvězdy. Dostal chuť na angrešty, několik keříčků rostlo opodál na zahrádce, vyrazil k nim, ale teprve když se mu jejich ostny párkrát zabodly do prstů, uvědomil si, že na plody už v houstnoucím šeru nevidí.

Zamířil zpět k chatě, v té chvíli si však všiml další věci, která mu před okamžikem unikla. Na háku zavěšeném na bidlu opět visela ryba a kývala se. Okamžik si lámal hlavu, jestli jde o stejnou rybu, protože tahle mu připadla větší než ta, kterou přinesl před několika hodinami, a rozzářil se.

„Ukaž. Ty ses vrátila?“

Ze stínu topolu vystoupila žena, s níž se setkal již odpoledne u řeky. Měla přes sebe přehozený temně modrý župan, který splýval s večerem, a byla pod ním nahá.

„Slíbila jsem ti to, ne?“

„Myslel jsem, že tě už neuvidím.“

„Taky jsem si to myslela. Ale ty si zasloužíš…“ pronesla vábivě, „abych ti splnila přání…“

„Opravdu?“ natáhl po ní ruce, ale ona prudce ucukla, až se jí župan rozevřel, a bezděčně si sáhla na promodralý krk, aby ho uchránila. „Ty můžeš všechno, viď? I čarovat,“ ujišťoval se.

„Jak se to vezme.“ Žena se obrátila a směřovala pomalými krůčky zpět k řece. „Chápeš vůbec, jak jsi mě ponížil?“

„Leoš to se ženskejma umí. Není na chlapečky.“

„To jsem poznala,“ odvětila znechuceně. „Chtěla jsem tě zabít… Jako ty mě.“

„Já vím,“ hladil si podrápanou tvář. Dosud za ní cupital jak prosebníček. Pak chvíli mlčeli, než Leoš znenadání vyhrkl: „Zlatá rybko, zlatá rybko, splníš mi tři přání?“

„Tak povídej,“ zbystřila a zároveň jí naskočil ten úděsný odpolední zážitek.

„Abych byl chytrej jako ostatní,“ vyhrkl.

„Jo, to je dobrý přání,“ přelétla očima řeku.

„Podívej,“ zahlédl na druhém břehu světýlka, dokonce za jedním molem plápolal i táborák, odkud sem doléhaly hlasy kytary a lidí.

„Moc jsi mně ublížil, moc, ale dám ti šanci. A tvý druhý přání je?“

„Abych se naučil plavat… jako ty.“

„Jako já?“ posteskla si. Ploužil se za ní jako štěně. Sestoupili pod hráz až k řece, voda u nohou jim ševelila a mlaskala a pěnila se o křoviska.

„A třetí…“

„Aby ses proměnila v člověka.“

„Nemůžu a teď právě ani nechci,“ vklouzla opatrně do řeky. Voda byla stále ještě prudká a zkalená, ale vlažná a šimrala živočišně po těle.

„Nechceš?“ nechápal. 

„Něco ti prozradím,“ ponořila se až po krk pod hladinu, natočila k němu hlavu a zakřičela. Dávala si záležet, aby jí dobře rozuměl: „Nejsem žádná zlatá rybka a nelez za mnou. Jsem jenom obyčejná ženská, kterou jsi znásilnil a málem uškrtil. Teď už záleží jenom na tobě, co provedeš.“

Sotva udělala několik ostrých temp, uvědomila si za sebou zřetelné šplouchnutí. Ostatně předpokládala, že Leoš ten podprahový zpěv Sirén zaslechne. Původně chtěla nechat událostem jejich vlastní život. I osudu.

Nesmím se ohlížet, kladla si na srdce, nesmím. Ale pak přece jen zaváhala, otočila se a v okamžiku měla jasno. To třetí přání se pokusí Leošovi vyplnit.

Něco je jinak a možná, že všechno

„Strom, strom, strom… Strom, strom, strom…“

„Zbláznil ses?“

„To je mantra.“

„Čapíčapíčapíča… Jsem malá holčička. Fascinuje mě křik ptáků.“

„A co manžel? Chytrý, bohatý…!“

„Hm, zatím žádný není.“

Ulice za výkladem zela prázdnotou. Sem tam po ní probublávaly opozdilé dvojice nebo přesupěl noční autobus, byli i tací výtečníci, kteří se trousili domů až k ránu. Chtěli se družit, povídat. Ohýbali značky, převraceli popelnice… To člověk najednou zjistí, co je v takové popelnici života. Anebo smrti.

„Ani na obzoru není?“ vyzvídal Cyril.

„Jo, pár snaživců se tam natřásá.“

Jiní snaživci zase bušili na výklad polepený reklamami mediální stanice STROM, hlavního donátora prapodivné reality show, kdy za milion ze sebe dělal člověk ve výkladu cvičenou opičku. Čumilové se občas svlékali i do pasu a vystavovali svá rozdychtěná těla, jako by chtěli vylákat ty dva lenochy za sklem na ulici. Někteří si na výklad i plivli, až Saša, zakuckávajíc se znechucením, unikala do přítmí pokojíku, aby skryla svou nevoli.

SÁZKA NA NADĚJI…
ŽIVOTNÍ ŠANCE, KTERÁ SE NEODMÍTÁ!

hulákal reklamní nápis na výkladu. Jistěže ne. Šancí v životě nebývá mnoho, a pokud přijdou, měl by po nich každý chňapnout. To věděli i naši dočasní trosečníci, uvěznění uprostřed všeobjímajícího světa reklam. Jak ale ve zdraví přežít to čekání!? Vždyť sotva zalehli k odpočinku, nebylo dne, aby na ně někdo nezabušil.

„Co je, mizerové, nenecháte nás ani spát!“ zuřil Cyril. Záblesky z foťáků létají jak otrávené šípy, úsměvy paparazziů se ztrácejí v poťouchlé křeči.

„Chcete portrét, celé tělo, skupinku? A co takhle má stehna!?“ nabízela se Saša a nejednou, zaplavená vztekem, vysílala dychtivcům gesta: Polibte si, hošani!

Tentokrát ale zmýlená neplatí.

„Sašo, to jsem já, tvá máma!“ zakolísal za sklem hlas. Znala ten útrpný, trochu prosebný umíráček. „Ukaž se, holčičko.“

Saša je překvapením celá zkoprnělá. Nocí odulý obličej matky vyhlížel jak posmrtná maska, ale hýbá se: nadouvá, škvrká, fazole očí nabobtnávají a klíčí. A přesto máminu tvář v tom nočním reji stínů spolehlivě poznala. Tohle ještě scházelo.

„Ty něco chceš, viď? A já tě tolik prosila… Koho jsi to zase klofla?“ Sašin zakyslý pohled uvízl na muži, který postával opodál.

„To je Přemek Kat, kamarád. Pomáhá mi s tím projektem…“

Žvýkačka vrásní matčin obličej, jak se jí prolamují rysy, rudé srpky rtů vystřelují do okolí namísto polibků bublinky.

Cyril tu scénu mlčky sledoval, seděl v přítmí pokojíku a nesouhlasně zamručel. Žena na chodníku cosi zaslechla, strčila nos do ventilačky, našpulila rty a plivla žvýkačku špehýrkou do místnosti za sklem. Malá provokace neuškodí.

„Jsem Helga, její máma a umělkyně, rozumíš, ty cucáku?“

„To se povedlo,“ přimhouří Saša oči. Už tuší, odkud vítr vane. „Moc mně teď záleží na tom, abys za mnou nelezla.“

„Ani nejsi zvědavá, o co jde? Dostala jsem fantastický nápad. Je tam všechno, komedie i drama, tragika lidskýho života…“

„Bože…“ vzdychla Saša.

„Představ si vztah mezi nekonvenční matkou a její dcerou. Ten projekt se jmenuje Kat a umělkyně. Taková příležitost se neodmítá.“

Jasně, jenže já mám svůj příběh, pomyslela si Saša, právě teď ho objevuju a ty mně ho ničíš. Máma celý život žila v iluzi, že na ni čeká jedinečná příležitost. Jen s kašpárkem se ale těžko žije, dusí v sobě Saša námitky, vlastně už nic nechce slyšet, je to stále stejné kdyby.

„Tak půjčíš mi?“

„Tři stovky. Víc ti dát nemůžu.“

Máma uraženě namítne, jestli si natolik cení její nápad, je geniální, jak jinak. Jenže by potřebovala nejmíň dvacet tisíc, to by byla přece pro Sašu maličkost…

Dcera tuší, že mámu zase chytla slina, a vyčítavě na ni pohlédne. Máma má na nohou fintivé červené lodičky na vysokém podpatku a skládanou sukni nad kolena, lýtko jí zdobí jakási kérka… I Helga už ví, zná ten zarputilý dceřin výraz, tahle bitva je předem prohraná. Ještě jednou se pokusí a naslibuje:

„Samozřejmě to musíme s rejžou pořádně produmat.“

Pokolikáté už, chtělo se Saše zakřičet, ale jen provinile pohlédla na Cyrila.

„Nepůjčil bys mi tři stovky? Víc ne, budou dumat. Za chvíli ji má jako z praku.“

Matka zaslechla dceřiny stesky, zamrmlala cosi na způsob: tak to vidíte, mladej pane, takovouhle mám dceru! a vyhrkla:

„Promiň, že žiju, holčičko!“

Ulice ztichla, od Labe foukl vánek, vůně vody proklouzla okénkem. Saše vyhrkly slzy. I když se mockrát zapřísahala, že mámě bude kupovat jídlo, přidávat na doktora a platit nájem, ale nikdy jí nedá peníze, vzala ty tři stovky a s poněkud odevzdaným výrazem je Helze strčila.

„Co si to o mně myslíš, že ti je nevrátím?“ opáčila žena dotčeně. A pak už jen překotný šelest vzdalujících se kroků svědčil o tom, že tu kdysi byla.

Tak tohle je moje máma. Saša rychle zavřela okénko, aby Helga náhodou ještě něco nechtěla.

„Ty máš rodiče?“

„Jo, měl jsem… A teď mám tebe…“

Cyril se tvářil trpělivě, holt musím ten nápor nějak vydržet, vzkazoval světu kolem sebe, ale lhal by, pokud by tvrdil, že mu dívka v tom ajnclíku za výkladem, kde spolu zápolí o životní příležitost, nějak moc vadí. Spíš naopak.

Však také Saša horečně přemítala, jestli se ten šek od agentury STROM na jeden milion korun vůbec vyplatí. Vždyť nájezdy zvědavců překračují míru vkusu, paparazziové jsou nesnesitelní, číhají v kanálech, spouštějí se po lanech ze střechy, čumí jim rovnou do talíře… Připadala si jako trhovkyně, která prodává svou duši.

Už víte, jak s penězi naložíte?
Neplánujete společný příběh?
Pícháte spolu?
Plevel, plevel…

Hodiny na věži utrhly jedenáctou. Cyril pátravým pohledem zmapoval území kolem výkladu, letmo mrkl do kamery na protější budově, pak zatáhl žaluzii, a zatímco Saša leštila skleničky, otevřel láhev vína. Možná s tím přípitkem měl počkat až na ráno.

„Každý den stojí naproti přes ulici houmlesák Nervóza a prodává ten jejich mediální výkřik, má z jednoho čísla asi dvacku, jenže nikdo to stejně nekupuje…“

Cyril uvažuje, co tím chce Saša naznačit. Že mohou dopadnout taky tak? Ale když se na ni obrátí, dívka se brání, nic tím nechce říct… jen se těší, až budou v balíku a za vodou. Chtěla by mámě zaplatit odvykačku, obstarat si nějaký fáro, nejdůležitější je ovšem chytit se v modelingu, aby byla práce.

„Seš docela hezká, žádná nitěnka nebo ohlodaná kost,“ pochlebuje jí Cyril.

„Musím si koupit nějaký hadry, sehnat pořádnýho fotografa, oslovit agentury… Na tohle potřebuju dost peněz. Co na mě pořád tak zíráš?“ ošila se.

„Už nebudu… Nechci se opakovat.“

Saša prohodila cosi o tom, že táta byl taky hezkej, jenže od rodiny brzy odešel. Vzal pali. A máma… je mišuge. Zkoušela loutky i maňásky. Je nepoučitelná. Vždycky sbalila nějakýho šamstra, aby byli na život dva, bohužel pak zjistila, že je zase sama.

„Tys fakt nikoho neměla?“ řekl Cyril a nalil skleničky. Skrz žaluzie sem pronikaly nitky světla z ulice, v domě zahučel výtah, o patro výš spadl na podlahu nějaký předmět, až strop zaduněl, a krátce nato začal odkudsi shora pršet usedavý dětský pláč.

„Já nebudu povídat o sobě! Chceš mě sbalit? Nemáš šanci,“ odvětila a hlavou jí letělo, proč se všemu tak brání. Možná pro to nahodilé setkání na majáku, pro iluzi smyslů a obrazů, pro záblesk světla lucerny, po kterém přijde tma.

„Mám chuť tě sníst,“ tlachá mladý muž.

„Až tak? Rodí se snad příběh?“

„Život je mozaika okamžiků, příběh si vytváříme každý podle svých potřeb. Můžu?“ vystrčil přidrzle bradu a našpulil rty.

„Ty se rád posloucháš, viď?“

„Líbat se je dovoleno…“ poznamenal Cyril a znovu si přisedl k Saše. „My jsme také umělci, jenže máme zpoždění.“

„Doženeme to…“ špitla, když se zvrátili na pohovku.

Leželi stulení u sebe, leželi nazí a spali. Cyrila probudilo až ťukání na sklo a hlučné dívčí hlasy. Rozmrzele se dokradl k žaluzii a skrz štěrbiny mlčky sledoval, co se venku děje. Naproti přes ulici si s časopisy pod hlavou ustlal na lavičce Nervóza, nějaké dvě zdivočelé holky stepovaly před výkladem a zářily v raušovém opojení jak svatojánské mušky.

„Nech je, už spí, přivalíme ráno,“ řekla jedna z nich.

Saša pohlédla na Cyrila, teprve teď zjistila, že už je na nohou. Posadila se na pohovce a vklouzla do košile. Hlavou se jí honily myšlenky, že se holkám ozve, ale když to chtěla udělat, Cyril jí znenadání zakryl ústa dlaní, až se málem zakuckala.

„Ať si jdou. Martina dělá na baru drinky a Adéla souloží s tyčí,“ vyhrkl téměř přezíravě.

Saša na něho úkosem pohlédla, natáhla si džíny a upravila vlasy. Ucítil vůni jejího těla. Nepletl se? Silueta dívky, o které se dozvídal nové věci, ve tmě rozpohybovala prostor, zahlédl překotný rej stínů a její těkající oči. Jako by se tu náhle objevila cizí bytost, bytost, která bloudí a hledá si své místo. Na pohovce, za výkladem, v životě… To ticho bylo pro Cyrila po tak nevídaném zážitku skličující.

„Ty je znáš?“ prohodila udiveně.

Cyril sice pokýval souhlasně hlavou, dívky znal ale jen povrchně. Nakonec nevydržel a opatrně roztáhl lamely žaluzie. I v tom rozpoložení zaznamenal, jak další stíny zvenčí vstoupily do místnosti. Najednou měl potřebu spatřit ty dvě nabuzené bludičky, co se domáhaly rozhovoru se Sašou, uvidět je zblízka, možná se jim i v celé své nahotě ukázat…

Zaslechl ještě chichotavý hlas Adély a v přítmí ulice zahlédl už jen vzdalující se oharky cigaret, které si dívky zapálily.

Vrátil se k pohovce a také on se pomalu oblékal. Pak pohledem ulétl k bezdomovci, který vyspával na lavici a svým bohorovným přístupem k životu ho dráždil. Kdo ví, co je to zač. Jako by je hlídal. Není to nakonec nějaký převlečený fízl?

„Co myslíš?“

„Noc je teplá. Lepší než spát na zemi. Nad sebou má stříšku a jízdní řád…“ přitiskla se Saša k Cyrilovi. Oba se nápadu zasmáli. Pak ji pustil a sáhl po sklence s vínem. Znovu si dolil. Cítil, jak bublinky z nápoje pukají ve vzduchu a při dopadu ho šimrají na hřbetu ruky.

„Je to pravda?“

„A co jako…“ sklopila Saša oči, pověsila se mu na krk a chtěla ho stáhnout k sobě.

„Máš ráda holky?“

„Hele, Nervóza vstal a zase tam vartuje, teď chodí před marketem. Sem, tam, tam, sem.“

„Probudil se a je normálně v laufu. Má pod trenkami kameru a teď courá, aby udělal co nejlepší záběr… Odpovíš mi?“

„Jen jednou jsme se spolu líbaly… A já v tý chvíli poznala, že to není ono.“

„Že to není ta pravá?“ pokoušel ji.

„Že nejsem na ženský.“

Není na ženský! Dráždivá představa, že třeba je a s ním se tu muckala jen tak, aby zabila dlouhou chvíli. To by musel poznat, byla tak… Ach ty klopýtavé představy. Vzpomněl si, když dal u Chrudimky holce první pusu, když zůstal bez rodičů, když se nedostal na školu, když… Jenže ženský tohle uměj, uměj zatraceně přehrávat, osnovat úklady a pletichařit. Líbilo se ti to? Jo, byls úžasnej… A pak kamarádce vypravují, jak nemožně šermuješ frantíkem.

„Neměla jsem ti to říkat, viď?“ kála se.

„Ale ne,“ křivil hubu. Vlastně nevěděl, co platí.

Hleděla na něho a nevěřila. Upřímnost chutnala tak trpce. Radši se napila. Za chvíli se i jí začne plést jazyk, bude mít povznesenou náladu a kdo ví, co na sebe ještě prozradí. Začala rozechvěle prstem objíždět okraje sklenky, snad si přála, aby zazpívaly konejšivou melodii. Ale ono nic. Olízl si ukazovák a ten pohyb po ní opakoval.

„Zítra se stejně rozejdeme, vyfasujeme balík peněz, sbalíme si každý pinglík a půjdeme…“

Cyril se chystal něco odpovědět, ale zmlkl, protože cítil u výkladu pohyb. Jako by mu někdo stál za zády. Pak čísi ruka odklopila nezajištěné okénko a přes rám ventilačky přistála do místnosti obálka. Okamžik zůstal rozpačitě stát, co je to za nesmysl házet touhle dobou vzkazy? Saša zvedla obálku a natočila ji ke světlu.

„Cyril Remeš. Jsi Cyril Remeš?“ četla adresáta. „Teď v noci?“

Zásilka na prvý pohled vypadala jako čistě soukromá. Napadlo ho, jestli si z nich někdo nedělá legraci. Jednou dostal od kluků k narozeninám dárek, také psaníčko. Byly v něm jehla, prezervativ a na několika krkolomných řádcích návod k použití. Najednou ho zachvátil neodbytný pocit, že se mu nechce obálku otevřít. Přemohl se.

„Tužka, obyčejná tužka… To není dobrý znamení,“ zůstal stát jako opařený.

Dívka sebou kecla na pohovku a položila si nohy na stolek tak prudce, až se o pár centimetrů posunul. Pak rozčílením vzdychla:

„Jdou po tobě… kámoši? Ženský neposílají tužky, ty píšou anonymní dopisy.“

„Je to fór,“ snažil se zakrýt rozpaky. Cítil, jak ho nohy přestávají poslouchat. Udělal po místnosti pár kroků, aby se ujistil, že stojí pevně na zemi.

„Dlužíš jim prachy!“ tipla si.

Musel uznat, že není daleko od pravdy, ale neměl by se nechat nějakou holkou vyhecovat. Jenom se nezpovídat, tím člověk přiznává slabost. Přinesl ze skříně ještě jednu láhev šampusu a opatrně uvolňoval drátěnou košilku na špuntu. Dával si na každém pohybu záležet. Jen se soustřeď, nespěchej, nabádal ho vnitřní hlas. Marná sláva, po tolika dnech stresu potřeba se někomu svěřit, a v téhle chvíli vlastně bylo jedno komu, explodovala i se zátkou.

„Tak dobře, dlužím. Chtěl bych vědět, jestli někdo něco někomu na tomhle zasraným světě nedluží,“ hořekoval. „Potřebuju půl melounu.“

„Ty, jó,“ pohlédla na něho jak na blázna.

„Převážel jsem papoušky… a jeden promluvil.“

„Barevný ptáky!“ hecovala ho.

Z ulice k nim dolétl nezřetelný šramot, pak někdo zaškrábal na sklo. Tentokrát Cyril nezaváhal a zvedl žaluzii po celé ploše okna. Panorama noční ulice k nim okamžitě vstoupilo do pokoje. Za oknem výkladu postával Nervóza a prsty vyťukával do skla jakýsi signál bezdomovců. S jeho poselstvím přicházelo cosi děsivého. Když Nervóza skončil, sepnul prosebně dlaně a uklonil se.

„Co je?“ zavrčel Cyril.

„Otevřete, prosím.“

„Neotvírej,“ řekla Saša, která zatím zhasla a teď stála bojovně za Cyrilem.

„To vy jste sem hodil tu obálku?“ zeptal se Cyril, ale muž zavrtěl odmítavě hlavou, chtěl jen požádat, jestli by nekoupili neprodané výtisky.

Držel ten balík neprodaných časopisů v náručí a hýčkal ho jako mimino. Když nedostal jednoznačnou odpověď, pokrčil zoufale rameny. Cyril pohlédl na Sašu, setkal se však jen s odmítavým pohledem. Každý nezvyklý jev vzbuzoval u něho podezření, ba co víc, cítil se jím ohrožen. Rozhodil bezmocně ruce a řekl:

„Ten balík mi přineste zítra, až bude po všem, my nesmíme stejně chodit ven,“ a aniž by čekal na odpověď, zatáhl žaluzii.

„Kruci! Stejně to většinou prochlastají!“ vzdychla Saša. „… dostala jsem hlad,“ mrkla na hodinky. „Půl druhý! Zítra budeme mít kruhy pod očima. Udělám tousty, nedáš si?“ sáhla po láhvi a napila se rovnou z ní. Nápoj zašuměl v ústech, pěna bublinek se jí svezla po bradě.

„To není o svobodě a volnosti, ale o osudu…“ ozval se.

„Kecy, samý kecy. Tobě pořád leží v hlavě, jestli na nás neušil nějakou boudu? Třeba že k nám hodil tu obálku?“

„Nikoho nemá, zítra mu za ten balík dám tisícovku.“

„Najednou. Před chvílí ti moc nevoněl… Chceš sendvič s kečupem?“ odvětila od toustovače nijak nadšeně Saša a přistihla se, že uvažuje, co ji tak znepokojilo. Ty dvě holky? Blížící se ráno? Odměna, o kterou by mohla přijít? Nejspíš. Asi má Cyril pravdu, člověk by si měl hledět sám sebe, vydělávat, dokud nemá tolik, aby mohl rozdávat.

„Dary jsou stejně jenom odpustky. Odpustky za to, co jsme neudělali, a měli.“

„Ty to máš takhle?“ přinesla mu na talířku tousty.

„Jo, měl jsem skvělý rodiče. Táta právník, máma doktorka…“

„Chudáčku… A chtěl jsi jim dokázat, jak seš dobrej!“

Znervózněl. Když začal vzpomínat na rodiče, zavalil Cyrila pocit lítosti a nechuti zabývat se něčím, co je nenávratně ztraceno. Prohospodařeno. Úhor. Poušť. Začneš počítat jednotlivá zrnka písku. A to je konec. Kladl si za úkol dokázat, že rodiče nepotřebuje vlastně vůbec k ničemu, že chce žít jinak a ukáže jim, že to jde. Jenomže to už nestihl. Odjeli na druhou půlku zeměkoule a on s hrůzou zjistil, že jim ještě neodpustil.

Cyril přežvykoval sousta a mlčel, oči mu plavaly v červené loužičce kečupu, která se rozlézala po talíři. Pak někdo znovu neurvale zabušil na výklad.

„Já toho zmetka přerazím,“ utrousila nakvašeně Saša.

Šedomodrá strážníkova uniforma splývala s tmou, na mundúru se mu zalesklo zrcátko odznaku. Kandelábry s lucernami si před několika hodinami pustily žilou, a tak už teď jen doutnaly. Chlapík za sklem pohnul paží a posvítil si zespodu baterkou do obličeje, jak to dělají malé děti, když chtějí někoho vystrašit. Obrysy jeho tváře dostaly upíří kontury. Cyrilovi připomínal můru, kterou přitáhl neodbytný plamen.

„To je Ludva,“ zajásala Saša, sotva ho poznala. „Pochůzkář.“

„Ahoj lidičky. Viděl jsem světlo, tak se jdu zeptat, jestli něco nepotřebujete.“

„Ani ne. Zítra už končíme. Nemůžeme se dočkat.“

„Bodejť, hned bych si to s vámi vyměnil,“ mrkl na flašky od šampusu a oči mu zalétly k Cyrilovi. „Tak jsem si říkal, jaký to je, trávit chvíle s takovouhle krásnou holkou.“

„Nebezpečný,“ utrousil Cyril. Kšilt čepice házel strážníkovi do obličeje stín, do tváře mu nebylo vidět.

„No, no,“ Saša plácla Cyrila po rameni. „Ale nenudíme se tady, viď…“

„To bych řekl. Taky bych se nenudil,“ opáčil chápavě strážník.

Dívka se svůdně zachichotala, mrkla lišácky na muže v uniformě a spustila o tom, že kolem jedenácté se tady stavovala Helga, tedy její máma, už předla a vyrážela do terénu s nějakým rejžou, že budou dělat na projektu. Jmenuje se Přemysl Kat, to svědčí o mnohém. A Saša také přiznala, že má o mámu starost, okamžik zaváhala, jestli je potřeba Ludvovi sdělovat bližší podrobnosti, ten ale pochopil a slíbil, že se po ní na obchůzce podívá.

„Jo, řeknu i parťákovi.“

„Nezůstanu nic dlužna.“

„S tím počítám,“ zasalutoval Ludva.

Když Saša zavřela okénko a zatáhla žaluzii, zůstali s Cyrilem už ve tmě. Ani jeden z nich nějakou chvíli nepromluvil. Cyril čekal, jestli si k němu Saša nepřisedne, ale uvelebila se v křesle naproti. Vypadalo to, že ji zmohla únava. Stulila se do fotelu jako kočka a předla. Možná i usnula.

Přistihl se, že na ni žárlí. Přitom si stále v duchu opakoval, že s touhle bytostí ho spojují jen peníze a agentura STROM. Kdepak šaty, peníze dělají člověka. Do hlavy se mu vloudily myšlenky, jak se zachová on, až vrátí dluhy všem věřitelům. Vlastně pořádně nic neuměl, nebo jinak řečeno, uměl všechno a nic. Trochu anglicky, trochu německy, projel celou Evropou a Amerikou od severu na jih, podíval se po světě, to ano, ale nic ho nechytlo natolik, aby někde zakotvil.

Do rodného města se vracel jen o Dušičkách a o Vánocích, párkrát tu byl v kostele i na půlnoční, zavítal na Zelenou bránu, obhlédl město, prošel se po valech kolem zámku, koupil věnec a svíčku na hrob rodičů, také navštívil sestru a přivezl nějaké dárky jejím dětem, ale pak pokračoval z Pardubic dál na východ až do Opavy, do svého nynějšího bydliště.

Vlastně byl stále na cestách. Řídil rád, stavoval se u známých a u přátel. Pobyl den dva, jenže jeho cesty jako by neměly nikdy konec. Před lety si své putování pojmenoval cestami za pokladem. Pak ale usoudil, že hledá sám sebe, své osobní možnosti. To když těžce vydělal peníze a vzápětí o ně lehce přišel. Aby se sám před sebou ospravedlnil, musel si nějak své obchodní záměry zdůvodnit. Nejjednodušší vysvětlení přišlo samo. Mohli za to ti druzí.

Později pochopil, že něco není v pořádku. Sytily ho sny o sobě a o světě. Oč snadněji se jim oddával před usnutím, o to hůř se s nimi probouzel. A teď i on čekal na svou velkou příležitost…

A zase bušení na výklad. Sklo vibruje, prohýbá se, zpívá. Sny se hrnou jako vyplašená řeka, kulisa připomíná šustění vln na jezu.

„Tak jsem zase tady. Že se ti stýskalo?“ kolísá matčin žadonící hlas.

Cyril dělá, že neslyší. Saša zbystří. Heslo zní: před matkou se měj vždycky na pozoru! Už s mámou skoro nepočítala. Mockrát byla přítomna jejím návratům. Dívčina lítost přechází v zášť a potlačovanou agresi. Helga nemá žádné zábrany, buší do desky výkladu jak divá, Cyrila jímá hrůza, že se sklo rozprskne.

Je pokročilá doba, ráno se vrací do města. Zazpívá pták a druhý mu odpovídá. A potom další a další. Za hodinu se ulicí překulí úklidová četa, důtky hadic budou vymetat ze zákoutí nečistoty.

„Pane bože, netrap mě. To je zase máma!“

„Připravujeme scénu, lidičky. Teď a tady, tisíc převleků! Uhádnete, kdo je kdo?“

„Co zase chcete!“ Tentokrát stojí u ventilačky Cyril. Červené nevyspalé oči a povadlé čelo dávají tušit, že s ním moc zábavy nebude. Teprve teď si všimne, že žena je odřená a potlučená, nakyslý dech z jejích úst pronikl až k němu.

„Co chci? Mluvit se svou dcerou. Mám tady přece dceru!“

„Jo, teď je k rozhovorům ta správná chvíle,“ odvětí Cyril a posunkem vybídne Sašu, která vše sleduje zpovzdálí. Máma dlouze zívne, její lamentace přecházejí v pláč.

„Něco ti musím říct, abys pak nelitovala…“ zvýší hlas, když Saša s konverzací otálí. Helga se opírá dlaněmi a čelem o výklad, obličej strká do špehýrky, jako by se tím titěrným prostorem chtěla protáhnout dovnitř a zjednat pořádek. I Nervóza, který se zahnízdil na autobusové zastávce, dávno předem odepsaný a mrtvý, pod náporem jejího hněvu ožil.

„Kde máš rejžu?“ odklání hněv matky dcera.

„Někde jsem ho ztratila, holčičko. Jako všechno ostatní: manžela, tebe, zdraví, talent… Máš mi co vracet,“ blábolí žena.

„Jak jinak, je to pořád stejný: Máš talent, bohužel ostatní ho nevidí… Tahle šance se neodmítá, jen do toho budu muset vrazit nějaký prachy,“ tajtrlíkuje dcera po mámě.

„Jak vy všechno víte!“ odsekne máma a v jejím hlase zaznívají tóny dramatu.

„Mami, nehraj to na mě, vždyť ti bylo loni teprve padesát. Nemůžu jít teď s tebou, porušili bychom pravidla hry. Snímají nás, hlídají. A to by byl konec. Zkus něco jinýho. Prodávej zmrzlinu, ponožky…“

„Ponožky! Jen se kvůli nějakýmu melounu nepodělejte. Myslíš, že to, co v tom teráriu předvádíte, bych nedokázala? Jenže mně by bylo trapně!“ vystrčila na Cyrila bradu. „Jsou důležitější věci na světě… Jestlipak jsi jí ho už ukázal?“

„Paní, co od nás chcete?“ vyštěkl naštvaně Cyril.

„Přišla jsem vám nabídnout jedno téma!“ Matka prostrčila ruku špehýrkou a přitáhla si vzpouzející se dceru. „Něco je jinak. Nevím, co ještě platí a co už ne…“ zašeptala záhadně.

„Mami, to je moc zamotaný… Copak neznáš Desatero?“ opáčila posměšně Saša.

„Tak zamotaný… Nedostala jsem šanci,“ zamrmlala znechuceně Helga, namířila ukazovákem ke spánku a vykloněným prstem zmáčkla fiktivní spoušť. „Bác… a bude po všem,“ prohodila jakoby mimochodem a usmála se tak záhadně, až její nostalgický výraz přešel v záblesk nepříjemného šklebu. Byla mírně rozkročená, a jak zápasila s rovnováhou, málem nevybrala balanc.

„Ty sama jsi ta největší šance,“ řekla zajíkavě Saša. „Copak to nechápeš?!“

„… protože nic není tak, jak vypadá, to je ten náš problém!“ zadeklamovala matka, a zatímco Saša sebou znechuceně plácla na pohovku, potácivou chůzí zamířila na druhou stranu chodníku k autobusové zastávce. Tam přistála vedle spáče, který se rozvaloval na lavičce. Pod hlavou měl balík neprodaných časopisů a nepochybně mu tahle poloha svědčila.

„Jsem tady, můj noční přízraku. Mám náhodou otevřenou flašku rumu. Tak co, pustíme se do toho?“ obrátila se k ležícímu tělu. Nervóza se s obtížemi posadil, usrkl z láhve a řekl:

„Co můžu pro vás udělat, mladá paní?“

„Chtěla bych, abys mě objal.“

Sedla si vedle něho na lavici, a když nedostala další odpověď, i ona si přihnula. Chlapík rozpřáhl náruč, ale ten nenadálý pohyb ho skácel znovu na lavičku. Už nikomu nestojím ani za odpověď, posteskla si v duchu. Rukou zašátrala v kabelce a zapálila si cigaretu.

Přistihla se, že nápad, na který přišli s rejžou a který až teď dostával reálnou podobu, ji už ani moc nezajímá. Jako by se stalo. Je po všem. Výklady na druhé straně ulice splývaly v jeden jediný, za nímž se v Hamburku a Kodani nabízejí holky, zatímco tady se zašívá její krásná dcera. Našla si maníka místo mámy…

Ten milion by ale taky brala.

Žena típla cigaretu a kradmo, aby to nikdo neviděl, vyndala z kabelky zmuchlané kalhotky a navlékla si je. Znovu se napila. Kolem ní pomalu proplula oranžová cisterna kropicího vozu, za ní kráčel chlapík s hadicí a smýval smetí z chodníků.

„První autobus pojede až za hodinu, madam,“ utrousil chlápek v holinách a kombinéze.

„Času dost,“ mávla přezíravě rukou.

Když čističi ulic zmizeli za rohem, pokusila se postavit. Lhala, času jí už moc nezbývalo. Hřebenem si prohrábla vlasy, rty objela růží. Za chvíli bude den a zase přijde všechno jinak. Tma dokáže být někdy i milosrdná. Podobenka v zrcátku ji ani trochu neuspokojila. Místo tváře rozmazaná čmouha.

„Mám na to, holčičko, jsem schopna zvládnout velký drama… Kde ten Kat pořád vězí?“ prohodila nakvašeně a zvedla se, aby obešla přístřešek na zastávce autobusů. Už nebude čekat. Vyhlédla si trubku, která by vydržela váhu jejího těla, popaměti zalovila v kabelce a v ruce se jí jako had zavlnila kravata jejího nápadníka…

„Dělej, ožralo! Tenhle moment nesmíš prospat,“ šťouchla nohou do spícího těla a zašilhala k výkladu na druhou stranu ulice, jestli tam zaznamená nějaký pohyb. Člověk by se neměl tak snadno vzdávat, uvažovala, ale shledala jen mrtvo a beznaděj.

Zbývalo už jen vykročit do prázdna.

Saša sebou za výkladem škubla. Celou tu dobu s Cyrilem mámu pozorovali.

Zavírali a otvírali žaluzie, jako by nechtěli vzít na vědomí, co se na ulici děje.

„Ona mě snad chce doopravdy zničit,“ zaúpěla podrážděně Saša.

„Hlídají nás oči. Je to jen hra, jejich hra,“ poznamenal Cyril.

„Myslíš, že skočí? Nemůžu si ji vzít na svědomí,“ zašeptala bezmocně.

„Všechno prohrajeme. Nedostaneme ani penny!“ Chytil ji významně za ruku, vytrhla se mu.

„Nenávidím ji. Nenávidím. Jenže je to moje máma.“

„Měli jsme jí ty peníze dát, byl by pokoj.“

„Možná jí ani nešlo o peníze.“

„A o co tedy?“

„O tu roli,“ řekla tiše Saša. „O tu její příležitost… Naschvál tam nepůjdu!“ dodávala si odvahy.

„Nic proti tvý mámě nemám, jen se mně zdá trochu hysterická,“ prohodil poněkud rezervovaně Cyril. Ještě jednou pohlédl znechuceně na ženu, která si připravovala oprátku. Vzápětí znejistěl. Na okamžik zatáhl žaluzie, ale za pár vteřin je znovu otevřel. Nebyl čas nad ničím přemýšlet.

Když doběhli ke stanici, tělo na kravatě už viselo a pomalu se pootáčelo z jedné strany na druhou, jako by se dosud nerozhodlo, jakou polohu má zaujmout.

Saša přiskočila k mámě. Ucítila obrovskou lítost ze všech promarněných šancí, na kterých se v půtkách s Helgou podílela. Chtěla ji obejmout, odprosit, ale nenašla odvahu se jí dotknout. Cyril Sašu odstrčil a chytil ženu kolem pasu, vzápětí překvapeně zakřičel:

„Je to jenom figurína… loutka!“

Nervóza na lavičce se rozchechtal.

„Maňásek,“ pronesl Cyril znechuceně a atrapu odřízl z háku.

Mlčení provází ticho. To napětí se skrývá uvnitř jejich těl, kvasí a musí ven. Je po všem. Tak přece nakonec prohráli.

„Máma byla vždycky dobrá,“ poznamenala po chvíli zmateně Saša, jako by nevěděla, jestli se má radovat nebo smutnit, a ještě dodala: „Něco je jinak a možná, že všechno.“

Pak se tiše, bezmocně rozplakala.

Muž, který dělal lidi

Táňa šla se synovcem na procházku, sama vlastní děti neměla, a tak když ji příbuzní ráno navštívili a nechali u ní chlapce, uvítala, že si má s kým povídat. Tentokrát zavedl Sváťa ženu rovnou na hřbitov. Táně to nedělalo problémy, vnímala hřbitov jako místo odpočinku zesnulých i živých a občasný šepot duchů jako výkřik věčného ticha. Měla ticho ráda, měla ráda i letité stromy obrostlé mechem a choroši, měla ráda majestátnost rozpukaných pomníků, které vyrůstaly navzdory času a smrti ze země.

Táňa Klimková pracovala v ústavu Pod Skálou na oddělení, odkud odcházelo na onen svět více lidí, než se jich vracelo zpět do života. S mnohými z nich trávila dlouhé hodiny a dny, s účastí jim naslouchala, a pokud mohla a oni chtěli, nabídla jim doprovod i na té cestě poslední.

„Teto, že jsem to udělal krásně?“ řekl Sváťa, když se mu podařilo škrtnout sirkou a zapálit na hrobě svíčky.

„Nádherně,“ přitakala. „Tak zamávej a půjdem. Po obědě pro tebe vaši přijedou, ať to stihneme,“ pobídla chlapce.

„Komu mám zamávat, Františkovi?“

„No přece dědovi a babičce. A můžeš i ostatním, aby jim nebylo smutno. Řekni jim ahoj.“

„A kde jsou?“

„Kde by, odešli přece.“

„František neodešel.“

„František ne, ale ostatní ano.“

„A kam šli? Do Austrálie?“

„Umřeli, všichni umřeme. Do Austrálie pojedeš ty s Fadou, protože táta s mámou tam pracují. Bude se mně po vás stýskat a taky se budu těšit, že za pár měsíců přijedete.“

„Ty se o něj staráš? A až umřeš?“

„Nevím. To neví nikdo, co bude,“ usmála se natrpkle, chytla ho kolem ramen a popostrčila k hřbitovní bráně. Chlapec se jí držel za ruku jako klíště a stále se ohlížel k hrobu, jestli mu nezhasly svíčky.

„Ale František neumře, viď?“ zajímal se.

„Snad ne. Ani já teď nemůžu, čeká na mě moc lidí. Potřebují mě.“

„Já taky čekám,“ řekl chlapec. Když procházel hřbitovní bránou, stoupl si na rám kovových dvířek a svezl se na nich tam a zpět. Dala mu pohlavek, protože se za nimi otáčeli lidé, zatímco on k ní obrátil vemlouvavě oči: „Víš, Táňo, proč tě tak moc potřebuju? Abys mně koupila žvejku s obrázkama. Tu prodávají jenom tam, v blázinci,“ dodal bezelstně. Protože už proklouzli branami hřbitova, pustil se jí a utíkal pár metrů vpředu.

Nedělní vzduch byl ostrý a lízátka kaluží odrážela slunce, které se po nich klouzalo. Táňa si hrábla rukou do vlasů, až jí zapraskaly, nasadila si brýle proti slunci a přitom ji napadlo, jakou knihu si s sebou vezme na noční.

„Teti, teti, zastav, překvapení!“ volal na ni Sváťa, a když došla ke kaluži, vzal kamínek a mrskl ho do vody. Proud kapek z jezírka jí zlil sukni.

„Tak ty budeš zlobit, lumpe? Víš, co s tebou udělám, zmáchám tě taky tak. A jdeme zpátky,“ vyhrožovala.

Chlapec se však začal úpěnlivě bránit. Pustili se do pranice, povalila ho do trávy, přiklekla k němu a přestala ho lechtat až ve chvíli, kdy začal škytat.

„Už nebudu, teti, prosím…“ díval se na ni co nejupřímněji a pak zaškemral, že by chtěl vyprávět něco ze života.

„Až po obědě,“ postavila ho na nohy. Vzápětí se spolu rozběhli k trolejbusu. Cupital vedle ní jako beránek.

Nechala nádobí nádobím, nalila Sváťovi do sklenice ovocnou šťávu a nenápadně ho vmanévrovala do obýváku, kde se spolu uvelebili na gauči. Ocenila by, kdyby chlapec po obědě usnul, aby měla chvíli čas na úklid a na sebe, jenomže neposednému hříběti neporučíš.

„Tak o čem to bude?“

„No přece o muži, který dělal lidi,“ juknul na ni zpod polštáře, kterým si přikryl hlavu.

„Tohle jsem ti vyprávěla aspoň stokrát.“

„Já chci tu o Františkovi,“ vlepil ženě na tvář pusu, čímž ji dočista odzbrojil.

„Dobře,“ souhlasila a spustila: „Život lidí je krátký. Narodíš se, a než se naděješ, je tu škola, láska a po ní se narodí děti. Párkrát se vyspíš, přijde znovu láska a děti jejich dětí.“

„Co je to láska?“

„Láska, to je…“ zakoktávala se. „Já vlastně nevím.“

„Teti, zkrať to. Začni od toho, jak přišel z venkova.“

„Tak mi nenapovídej,“ ohradila se. Měla pocit, že ji nachytal na švestkách, ale přemohla rozpaky a pokračovala: „Zaťukal u nás na bránu a řekl: ‚Já jsem František Truhlář.‘ ‚Co tu chcete?‘ povídám celá roztřesená zimou, protože to bylo někdy v lednu před moc a moc lety a ze střechy padaly rampouchy. To jsem byla ještě mladá žena a on muž v nejlepších letech, ale měl trochu divný oči, však víš.“

„Jako bystrozraký?“

„Jiný, tyhle oči bloudily. Že ho prý odvezli policajti…“

„Protože uměl dělat lidi… To bylo dost nebezpečný, tenkrát,“ zašeptal Sváťa a okamžik bojoval s únavou, až se mu úzké štěrbinky mezi víčky nakonec zatáhly.

„Nějak jsem mu stále nerozuměla, ale šestý smysl mi napovídal, že bych ho měla vyslechnout. Pozvala jsem ho dál, zavedla do sesterny, uvařila čaj a on mi vyprávěl svůj příběh. Rodiče mu záhy zemřeli. Máma se udřela na poli, táta zhasl na tuberu. Zůstali s bratrem sami. František vychodil obecnou školu, pak živnostenskou pokračovací a jako krejčovský tovaryš byl za války nasazený za hranicemi. Pracoval v továrně, kde se vyráběly bomby a jiné zbraně, kterými jedni zabíjeli druhé.“

„Lidi?“

„Jo, lidi.“

„Františka to moc trápilo, měl výčitky svědomí, že ty zbraně vyrábí, stranil se kamarádů, protože v sobě nosil velký hřích.“

„Co je to hřích, teti, to když se poseru?“

„V pohádkách se mluví slušně… to není jako v televizi,“ durdila se, ale vzápětí pokračovala: „Měl pocit, že ty bomby shazuje na lidi on. Když válka skončila, vrátil se k bratrovi, který už opět obdělával pole a hospodařil, jako kdysi jeho otec. Bratr se jmenoval Karel a byl to pracovitý člověk. Staral se o pšenici na poli, také o ječmen a v chlévech mu bučely krávy, mečely kozy a občas dupali i králíci. Sotva se bratři pozdravili, zeptal se František Karla, jestli nemůže být nějak užitečný, rád by pomohl, jen když ho nechá přespat a nabídne mu něco k snědku. ‚A co vlastně umíš?‘ povídá Karel a František mu začal vyprávět, že dřív musel pracovat v továrně na zbraně, ale teď že dělá lidi. ‚Lidí se nenajíš, jestli chceš, tak je prodej, a až se vrátíš, můžem jednat dál,‘ poradil mu Karel a vyprovodil ho na zápraží. František přitakal a vydal se do světa v dobré víře, že člověka, který umí dělat lidi, všude rádi uvítají, protože šikovní lidé na světě jsou vždycky žádaní. Žel záhy poznal, jak se mýlil. Ač chodil od chalupy k chalupě, od domu k domu, každého nejprve zajímalo, co umí. A když jim prozradil, že umí dělat lidi, odpověděli, že dělat lidi umí i oni, a vysmáli se mu.“

„Ale on je uměl doopravdy, viď?“ zašeptal chlapec.

„Je to moc těžká práce,“ přitakala Táňa a pokračovala: „Od té doby už uplynulo hodně vody, František u nás zůstal i přesto, že se mohl vrátit ke Karlovi na statek a s bratrem hospodařit…“ ztišila žena hlas, protože měla dojem, že Sváťa konečně usnul. Když byla na tři kroky od gauče, chlapec otevřel oči a vyhrkl:

„Teti, já bych chtěl bejt taky jako František. Kdyby nebylo ségry…“ vzdychl srdceryvně.

„Fadu nech být na pokoji, Fada je chytrá a pěkná holka. A dobře se učí… Na rozdíl od tebe.“

„A proč ty neděláš děti?“

„Tak,“ nadechla se a chtěla říct cosi o tom, že příroda jí mít děti nedopřála, ale nedopověděla. „Fada je jednou mít určitě bude.“

„Fada? Všimla sis vůbec, že má prsa jako slepice uši?“

„Ale jdi.“

„Ta by nemohla dělat lidi!“

„Svatopluku, co to zase plácáš!“ vrátila se k němu a přitiskla ho k sobě, aby ztlumila chlapcovy protesty.

„Nemá žádný kozy, tuhle jsem na ni koukal,“ odstrčil ji rozladěně. „A nechce mně ukázat ten kamínek, co od tebe dostala. Já nedostal nic…“

„To mám za svou dobrotu,“ posteskla si na oko vyčítavě a na pár vteřin se vzdálila do kuchyně, aby vzápětí přinesla nakrájené jablko. Ale chlapec toho neměl ještě dost, sestra mu lezla pořádně na nervy, protože jí všichni věřili, zato jemu nikdo nenaslouchal.

„A taky povídala, že si vymejšlíš, že žádný František nikdy nebyl, protože to je blbost, aby někdo dělal lidi.“

„To neříkej,“ namítla pobouřeně, jako by se chtěla bránit, ale pochopila, že ho teď nepřesvědčí. Naštěstí na chodbě cinkl zvonek a Sváťa upaloval otevřít.

Bratr s rodinou se před šestou s Táňou rozloučili a odjeli domů. Objala Fadu, políbila Sváťu na čelo a podala si ruku se švagrovou. Na cestu jim ještě zamávala. Táně zůstal po nich dárek: klokánek s červenou čepičkou a modrou kapsou na mláďata, kterého jí bratr přivezl do zahrádky.

Postavila zvířátko na záhon, pofackovala obývák a kuchyň a s blížícím se večerem zamířila procházkou k ústavu, protože koukat na televizi ji příliš nebavilo.

„Copak, Táňo, nemáš toho dost? Seš napsaná až na noční,“ přivítala ji služba v sesterně.

„Já vím, potřebuju ještě něco udělat,“ řekla a vydala se k budově, kde sloužila.

Došla k pavilónu, odemkla si a vklouzla dovnitř. V nitru budovy bylo živo. Zamířila rovnou do pokoje, kde pobýval František, aby se po něm poohlédla, ale neviděla ho, a tak pospíchala do kulturní místnosti, kam obvykle chodíval.

Opravdu ho tam našla. Seděl za stolem, ježatou hlavu v dlaních, a rozjímal. Pohladila mu ruku a řekla:

„Už jsem zase tady, Františku. Tak co, co děláš?“

„A co dělá Sváťa?“

„Drží ti palce.“

Starcův vráskami sešněrovaný obličej ožil, úsměv mu přeskočil na rtech.

„Já vím,“ odvětil samozřejmě a téměř majetnicky se rozhlédl po hloučku lidí, kteří se sem trousili na televizní noviny. Chrchlali, klevetili, občas někdo povzdechl či zavrzal židlí. Byla tu pořádná tlačenice, z hroznů namačkaných těl vzlínal nakyslý odér, až tu bylo k nedýchání.

Sotva se na obrazovce objevil hlasatel a oznámil, kde všude se bojuje, a kamera ukázala vedle spáleniště i raněné a mrtvé roztroušené po zemi, František se zvedl a pospíchal na chodbu. Šla za ním. Sotva zůstali sami, zkoumavě na ni pohlédl:

„Můžeme?“

„Ovšem.“

„A pomůžeš mi?“

„Jo… Tak začni,“ vybídla ho tajuplně a zavřela oči, protože okamžik zrození ji znovu a znovu uváděl v úžas, podobně jako Františka Truhláře, který uměl dělat lidi.

Nevinné flirty

„Je na ochozu hodně lidí?“ zeptal se mrzutě Josef kustoda, jako by výstup na věž podmiňoval absolutním soukromím. Josefině návštěvníci naopak nevadili, dávala manželovi najevo, že se už rozhodla.

Kamenná věž dýchala chladem. Pískovcové schody vystřídaly dubové, ošlapané až na léta. Začala stupně naivně počítat, jako by vysoké číslo mělo potvrdit pevnost jejich manželského svazku, ale počet schodů jí za okamžik stejně utekl. Vinila z toho holčičku, kterou při výstupu míjeli. Dívenka pěkně pozdravila a řekla, že na věž vede tisíc schodů jako do nebe. To jistě, kam jinam, pomyslela si Josefina. Ten malý tvoreček ji popletl jako kdysi Josef, když tvrdil, že je láska věčná.

Která? Ta naše?

Začátky manželství prožívali úžasně. Budeme se do smrti milovat, žít jeden pro druhého a také pro svoje děti. A budeme si důvěřovat. Důvěra je ve vztahu to hlavní, co ho posiluje, ujišťovali se přežvýkanými frázemi, které jako by neměly konce…

Konečně světlo, vydýchnout se a vzhlédnout blíže k obloze. Den se probouzel pod mrakem, ale i tak se Josefina zapotila, otřela si předloktím čelo a upřela zrak dolů k centrální třídě. Teprve pak začala obcházet očima jednotlivé partie města. Ani si nevšimla, že Josef není u ní, pídil se někde po ochozu kolem věže a jako správný policajt obhlížel terén. Nebo se před ní schovával?

„Zbytek života spolu promlčíme, co?“ rýpla si, když se objevil.

„Mraveniště,“ procedil přezíravě na půl úst při pohledu na dopolední šum. „Kolik si jich asi dnes přes poledne předplatilo schůzku?“

„Na flirt se chodí bez vstupenky… Myslela jsem, že šlo o tvůj nápad.“

„Svrhnout tě dolů a bouchnout pak špuntem?“ nešetřil sarkasmy.

„To je dost ubohý. Neřekl jsi ano ani ne.“

„Ale teď říkám jasně, že ne. Nemůžeme si To dovolit.“

„To!“ vyhrkla pobouřeně. „Mám si To dát pryč?“

Neodpověděl, rozhodl se být nevstřícný. S podmračeným výrazem se opíral o madlo zábradlí, dole pod nimi se rojilo čím dál víc lidí, někteří z nich už mířili na oběd. Jenomže Josefina s Josefem neměli na jídlo ani pomyšlení, šli rovnou z poradny, kde se málem rozhádali. Josef se pěkně předvedl, několikrát roztrpčeně vstal a odcházel, naštěstí se pokaždé vrátil.

„Jde jen a jen o vaše rozhodnutí, ale jestli chcete znát můj názor…“ apeloval terapeut, a zatímco ona kývla, Josef se shovívavě usmál a zavrtěl hlavou. Měl vše už dávno srovnané. „Jsem pro život,“ pokračoval přesto terapeut, „a rád bych, kdybychom se ještě setkali.“

„Vyloučeno,“ namítl Josef, „jsem rozhodnutý.“

„V životě nejednou měníme své postoje, zejména ve chvílích, kdy má na svět přijít dítě. Jste oba zdraví a nouzí určitě netrpíte. Zároveň chci ale i zdůraznit, že hlas otce by neměl být oslyšen…“

„Ale my už jedno dítě máme, pane doktore!“ ohradil se razantně Josef, jako by za sebou zavíral dveře, a tentokrát se definitivně zvedl k odchodu.

Možná měl zamířit každý jinam, aby strávil tu dávku trpkosti, ne pokračovat v rozhovoru, který už teď nestál za nic. Ostatně spor v sobě živili několik týdnů, kdy doma panovalo mlčení. I jejich syn Adík znejistěl. Dokonce dvakrát utekl a přespal u babičky. Nejhorší ovšem bylo, že rezignovali na hledání slov, kterými by prolomili mlčení.

Teď hleděli mlčky dolů na město, kde se oba narodili. Už nebyli nejmladší, téměř dvacet let prožili spolu, šestnáct v manželství. Vyčetl jí, že se mu po narození syna nevěnovala.

„Ale to je přece přirozené,“ slyšela Josefina svou lékařku, které se s tím jednou svěřila. „Všechno má svůj čas.“

A mělo. Nakonec došlo k tomu, že se snad Josef se synem spikli proti ní. Začali hrát hokej, tenis, jezdili na vodním skútru, zatímco ona sport nesnášela…

Znovu jí naskočil obraz ulice. Pod nimi se před semaforem do sebe zakousla dvě auta, to druhé nestačilo dobrzdit. Josef bohorovně kroutil hlavou:

„Ten první měl oranžovou, mohl klidně ještě jet, jenže šlápl na brzdy.“

„Někoho mi to připomíná… Myslím, že to poznal i náš psycholog.“

„V zásadě neobjevil nic nového.“

„Však jsi ho ani neposlouchal. Řekl, že kdyby on byl v naší situaci…“

„Jenže on v té situaci není. Vysadila jsi antikoncepci, a já o tom nevěděl. Byl to podraz.“

„Scházela mně láska, pochop to.“

„Nemáme na to. A jsme staří,“ pravil rezolutně, aby se dialog, který ostatně proběhl v různých rovinách mlčení a výčitek už několikrát předtím, přenesl z planých stesků k věcným údajům. Začal jí počítat vydání. Za týden, za měsíc, za rok…

Ochoz Zelené brány zaplavila skupina hlučných turistů. Co se jí to Josef snaží namluvit, že nemají peníze na dítě? Natočila oči k zámku a místo hlasu vlastního muže a šumu ulice zaslechla burácení řeky na jezu.

U Labe se seznámila s Antonínem, mohlo jí být tak sedmnáct a byla to horoucí láska, pro kterou se umírá. Však také Antonín záhy zemřel. Předváděl se a skočil do řeky tak nešťastně, že si roztříštil hlavu o kámen.

Maně jí to připomnělo, jaký byl Antonín divoch, jak koncem každého cyklu netrpělivě čekala na menstruaci, jestli náhodou není těhotná. To byly nervy a úlevy! Několik let po jeho smrti se brodila smutkem ve vzpomínkách, až konečně smrt milého přijala. Pak se seznámila s Romanem, to on ji dovedl zpět do života. Kdepak k Labi, chodili se koupat pod Vinici do Chrudimky a nejednou, to když je pohltila blížící se noc, snili o dětech. Jak plány a sny přišly, tak záhy zmizely…

A všechno zase znovu. Josef byl moudrý a Josefina, to už měla po vysoké škole, dospěla k názoru, že tohle je muž, se kterým chce projít životem.

„Nemáme na dítě? Co je to za nesmysl!“ hlesla naštvaně.

„Mentálně, fyzicky, finančně. Jistě, dá se zdůvodnit všechno. To Adíkovi nemůžeme udělat.“

„Ne Adíkovi, tobě!“

„Neřvi na mě, prosím tě. Dítě má být plánované po dohodě obou rodičů, a tohle se nestalo.“

„Máš ponětí, kolik se rodí neplánovaných dětí!“ pohlédla na něho roztrpčeně.

„Pojď, radši půjdem. Musím ještě do práce a ty k tomu holiči,“ vzal ji pod paží a nasměroval ke schodům. Dorazili další návštěvníci. Na ochozu už nebylo k hnutí. Josefina se nebránila.

Zatímco nahoře pofukoval větřík, dole na ulici mezi domy už bylo dusno k zalknutí. Josef se Josefiny jen letmo dotkl, řekl tak ahoj a přemýšlej, možná se dnes trochu zdržím, vemlouvavě na ni pohlédl a zamířil k přechodu, kde se před pár minutami stala nehoda. Josefina za ním zklamaně pár vteřin hleděla, než ho pohltil dav. Doufala, že zajdou na společný oběd. Co na tom, že se neshodnou, málokteří manželé se láskou snědí, uvažovala a v nedalekém bistru si koupila hamburger.

První sousto jí spálilo jazyk, málem ho vyplivla. Uvědomila si, že tuhle pokroutku ještě nikdy neochutnala, i když o reklamu zakopávala na každém kroku. A že jsem si ho koupila právě teď, hambáče, zpytovala sama sebe. Ke konečnému vysvětlení se ale nedobrala, ostatně v jednu měla být u kadeřnice, musí si pospíšit, protože Milka byla na včasné příchody citlivá. To by ten oběd s Josefem opravdu už nestihli. Doběhla na stanici městské dopravy, zhltla poslední sousto a nastoupila do autobusu…

„Tak jak to dnes uděláme, Josefino?“ zeptala se Milka, když jí přes ramena přehazovala krajzlík. „Chtělo by to trochu přibarvit, co myslíš? Hm, máš zelené oči, možná tizianovou.“

„Jo, to by se mi líbilo, chci být rezatá kočka,“ přeháněla bez rozmýšlení Josefina.

„Co tomu řekne Josef?“ sondovala kadeřnice, lehce zatlačila hlavu Josefiny do vaničky s vodou a rozetřela jí ve vlasech šampón. Když měla osušené vlasy, ještě jednou na sebe mrkla do zrcadla.

Chvíle čekání, než barva na vlasech chytne, byla příležitostí k rozpravě. Kdyby to překvapení Josefina neprozradila, ještě více by se trápila.

„Dneska jsme byli s Josefem v poradně. Jsem toho plná… čekáme dítě,“ vyhrkla, a už vzápětí věděla, že udělala chybu. Měla mlčet, protože Milka je děsně užvaněná, pusa se jí nezastaví, šmik, šmik, porcuje věty jak pramínky vlasů. Nějaká síla však Josefinu donutila pustit tu zprávu do okolí, možná za ni už promlouvalo dítě… „V padesáti mít dítě není jenom tak, člověk je zvyklý na nějaký standard, na určitý rytmus života…“

„Ale tobě přeci…“ nedopověděla Milka, držíc mezi prsty pramen ohnivých vlasů. „Doktoři doporučujou mít děti spíš dřív než dýl.“

„Já vím…“

„Promiň, mluvíš o Josefovi, no jasně. Zamyslela jsem se, co bych asi udělala já.“

„Co bys udělala?“

„Vy máte jedno, že?“ vyhnula se odpovědi Milka.

„Adíka…“

„A co on na to?“

„Nic konkrétního neví. Co chceš od puberťáka.“

Milka pokrčila rameny, zaševelila A proč vlastně chceš dítě?, zkušeným okem omrkla své dílo, a když Josefina souhlasně přikývla, účes jí přefoukla lakem. Teprve pak jí sundala krajzlík.

„Víš to?“

Josefině vyhrkly slzy. Abych nebyla sama, napadlo ji, ale nahlas to neřekla, tohle tajemství přece nemůže vyzradit, je příliš sobecké na to, aby se jím chlubila. Takové zdůvodnění by možná leckdo pochopil, rozumný člověk by ho pro riziko ale sotva přijal. Toužila mít víc dětí, vždyť doma jich bylo celkem pět, je zvyklá na tlupu…

„Neplač, já nechtěla.“

„Tak jo… nebo ne?!“ dorážela skrz slzy Josefina.

„Dítě je dar,“ opáčila Milka a vzápětí dodala, že dvě děti jí stačí.

„To nic, žít se musí,“ odvětila Josefina. Její zmačkaný kapesníček putoval do kabelky, ze které vylétla pětistovka a přistála v dlani kadeřnice.

„Ale vždyť ses na sebe ani nepodívala. Dík. No tak usměj se, myslím, že ti to docela sekne. Seš náhodou kočka.“

„Rezatá,“ usmála se Josefina a uvolnila místo další zákaznici.

Když se Josefina vracela od kadeřnice, usoudila, že dnes uvaří jídlo, které má Josef rád, což byl nepochybně biftek s hranolky. Nakoupila ve vinotéce sedmičku ryzlinku a nějaké holandské sýry, chtěla si s manželem přece jen ještě promluvit.

Domů se dostala až po třetí hodině, zmapovala v zrcadle svou vizáž a zkontrolovala účes i zezadu. Umně vytvořený kšilt jí kupodivu stále držel. Pravda, hlava byla trochu jiná. Co asi tomu sestřihu řekne Josef, znejistěla, pak rychle vytočila číslo poradny, kterou dopoledne s mužem navštívila. Omluvila se, že znovu volá, a aniž by vyčkala sledu věcí příštích, připomněla, že jde o její těhotenství. Chtěla by slyšet vyjádření doktora, co se stane, pokud bude trvat na svém, donosí plod a Josef splní svou hrozbu, že se sbalí a odejde od rodiny.

„Jak se mám rozhodnout, pane doktore?“ zakolísal jí hlas.

„Co když… co kdyby… co pak…“ zdůrazňoval její rozpaky. „To jsou situace, které sice můžeme předpokládat a jaksi s nimi v druhém plánu počítat, ale doporučoval bych je řešit, až nastanou. A kdyby skutečně nastaly,“ udělal hlas v telefonu významnou pauzu, která v Josefině vzbuzovala ještě větší nejistotu, „bude to konečné rozhodnutí stejně na vás, paní Vorlová. Tohle za vás žádný znalec nevyřeší. Leda šarlatán. Vy jste ta, která rozhoduje.“

„Jen abych na to měla sílu,“ zašeptala.

Pak se vrhla do úklidu, zametla, vyluxovala, pustila myčku a snažila se dovolat Josefovi. Bylo už po páté a měla by ho zastihnout někde na cestě domů. V mobilu se bohužel ozvala jen schránka. Doufala, že zase nemají výjezd, to by pak Josef mohl přijít až k ránu. Na jeho pozdní návraty si nikdy nezvykla. Zpočátku ji dusila úzkost, rozlévala se po jejím těle a tlačila ji k děsivé strnulosti. Pak ho zase podezřívala, že má plno ženských. I vrabci na střeše si cvrlikali, že některé holky nabízejí svá těla policajtům jako úplatu za drobné přestupky, kterých se dopouštějí. Ne, s takovými by se Josef určitě nezahodil, přemítala, na druhé straně se k ní doneslo, že kamarádi v jeho týmu hrají automaty…

„Čekám na tebe, připravím bifteky. Zavolej,“ nechala mu ve schránce vzkaz a pak její oči zavadily o nápis na obalu láhve: Snažme se, aby náš život byl jako šperky. Aby neměl velké rozměry, ale velkou váhu. Měřme jej skutky, nikoli trváním.

Hm, kéž by to tak bylo, pomyslela si a sáhla do lednice pro maso.

„Kde ses toulal?“ prohodila vyčítavě, když se Josef objevil v jednu hodinu ráno. Z kuchyně mžilo nazlátlé světlo, pichlavé paprsky žárovky jí vrhaly do tváře stíny.

„Zdržel jsem se v práci,“ hlesl a kecnul si znaveně na židli. „Víš, jak to chodí. Kde je ta večeře?“ položil na stůl pistoli a otočil se k mikrovlnce.

„Ty nosíš pistoli?“

„Vždy říkám, byl jsem v práci… ale tahle služební není,“ roztočil ji jako káču. „Tak co je s tím jídlem?“

„Chtěla jsem ti udělat biftek, jenže to bys tu musel být. Tak jsem připravila z karfiolu mozeček. Je v mikrovlnce.“

„Mozeček nesnáším,“ odfrkl a otráveně vstal, aby si namazal chleba. Pak spustil ten neuvěřitelný příběh. Prý jedna dáma praštila litinovou pánví toho svého tak nešťastně, že má těžký otřes mozku. A pak vyskočila z okna. „Volali nás k tomu.“

„A zabila se?“

„Skokem z prvního patra se lidi obvykle nezabijí. Je jen v šoku.“

„Ukaž?“ přičichla mu k vlasům. V noční košili vypadala Josefina žalostně a zatvářila se ještě žalostněji, když ucítila voňavku. Tentokrát to byl Chanel. „Zas nějaký flirt?“

„No, jak myslíš,“ začal si ostentativně svlékat košili, a sotva tak učinil, odhodil ji nasupeně do kouta.

„Já o Marcele vím.“

„Jo, a odkud?!“

„Z mobilu. A z internetu!“ řekla co možná nejklidněji, odnesla mužovu košili na židli a nasoukala se do županu. Pak se vrátila na místo ke stolu a sledovala, jak Josef uhryzává chleba. Tvářil se nemožně, vinou rozhodně netrpěl. Teprve teď si všimla těch jeho silně zažloutlých zubů, možná že zase začal kouřit.

„Tak ty mi prohlížíš poštu, hnípeš se v mé schránce, v mém mobilu?“

„A tos dřív nepoznal… ty, zkušený detektiv?“

„To bych do tebe opravdu neřekl,“ pohlédl na ni znechuceně.

„Víš, pokud to byly jen občasné úlety, ne že by mi to bylo jedno, ale člověk musí pro rodinu leccos překousnout. Jenže ty tvé výlety s Marcelou… Jestlipak víš, že tancovala na baru u tyče za pětistovku?!“

„Vážně, to byla tak dobrá?“

„Potřebuju teď klid a pohodu.“

„Vždyť sis taky užívala. Nebo ne?“

Jo, jednou mu zahnula, a protože se cítila velice provinile, alespoň o tom tak mluvila, nakonec se pokorně přiznala. Manžel ji vlastně tak trochu donutil. Možná udělala to nejhorší, co mohla udělat, uvažoval v duchu a očima přejel pistoli, která ležela uprostřed stolu. Měli k ní oba stejně daleko, stačilo po ní jen sáhnout…

„To má být zkouška?“ usmála se trpce, a když neodpověděl, pokračovala: „Proč ho vlastně ta ženská praštila?“

„Četl její milostnou korespondenci,“ odvětil a koutky úst mu neznatelně zacukaly. Ne, o tomhle se Josef s Josefinou bavit nemínil, teď se nemínil bavit vůbec o ničem. Klížily se mu oči a cítil, že by vypjatý rozhovor, podobně jako několik předchozích nočních výslechů, mohl skončit hádkou. Tou pistolí ji neměl dráždit, byla hloupost, že ji položil před ni na stůl.

„Pamatuješ, jak jsem před lety byla těhotná a tys mě přemluvil, abych šla na potrat? Měla jsem pak černé myšlenky a nikdy ti tu vraždu nezapomenu… Nikdy!“ dodala o poznání zlostněji.

„Rozhodli jsme se společně.“

„Dal jsi mi nůž na krk, vyhrožoval… Už tě nikdy neposlechnu!“

„Provokuješ? Byl to tvůj plán a já o něm nevěděl. Rodiče jsme přece oba,“ vyštěkl. Už mlel z posledního, jak s ní může mít dítě, když před ním má tajnosti, a vůbec, služba dnes byla příšerně dlouhá. Jednu chvíli ho napadlo, že si najde jiné zaměstnání a tady to zabalí. Kdyby jí mohl všechny ty trable a strasti vypovědět! Jenomže ona by to časem stejně někde vyžvanila, ty jeho úzkosti, stresy a samotu, která ho provázela, když si ho nevšímala. Jak jen to bylo dlouho, co se milovali naposled? Měsíc, dva, půl roku?

„Právě.“

„Nechme ten rozhovor na jindy…“

Josefina sledovala svého muže s odstupem, jako někoho, kdo k ní už nepatří. Stejně ji zase neposlouchal, chtěl spát, uniknout ze života, aby měl sílu vymáhat právo a spravedlnost. Kašlu mu na ni, vzbouřila se v duchu, zuřivě na něho pohlédla a plná vzteku vyhrkla:

„Neboj se, není to tvoje dítě, nesníží ti životní standard…“

„Proč mi tohle říkáš?“ hlesl znechuceně.

Místo aby se mu ulevilo, slova Josefiny ho uzemnila, podobně jako její odmítavé oči. Když někdo při výslechu lhal, uhýbal pohledem, všelijak se ošíval, poposedával, ale ona se na něho dívala zpříma, jako by konstatovala hotovou věc.

„Abys to věděl, než se rozejdeme… a neměl výčitky.“

„Fajn,“ potemněl Josefovi obličej. Tohle jeho mužská ješitnost opravdu nestrávila. Instinktivně hrábl po pistoli a přiložil ji Josefině ke spánku. „Skutečně není moje?! Víš to tak jistě?“

„A kdyby bylo…?“ vyhrkla.

Nevěděl, co odpovědět. Jen cítil, jak mu krev pulsuje ve spáncích a že Josefina používá mnohem účinnější zbraň než on tu svou pistoli, totiž mateřství. Trvalo jen pár vteřin, než si to uvědomil, a omlouvaje se za trapnou klauniádu, udělal mlčky pár neadresných kroků po místnosti. Pak vysunul ze zbraně zásobník, přikývl a pohlédl rozpačitě na manželku, jako by se měli vidět naposledy.

„Mám pro tebe také novinu. Pokud je to takhle, je mi líto, ale odcházím,“ řekl nedůtklivě.

Váhavě přikývla. Co se to s nimi jenom děje? Každý den byl jiný a pro ni čím dál obtížněji uchopitelný. Nikdo nevěděl, kde je ten zakopaný pes, skoro už ani nezáleželo na tom, co si předsevzali. Záleží na tom, kde je pravda? Měla dojem, že vlastně nic neplatí déle než pár minut, možná hodin nebo dní, a že život se skládá ze samých nevinných flirtů. Opravdu nevinných? Ne prostor a čas, ale vír přiboudlých protichůdných zpráv, ve kterých se člověk nejednou topil, se stával rozhodující veličinou. Jen ten zárodek života, co v sobě nosila, byl pro ni jistotou.

Pochopitelně si byla vědoma, že s nikým jiným než s Josefem nespala, jenže Josef jako by to nechápal. Možná se s ním měla poradit, možná mu měla povědět, že na otci záleží a že ona má obavy, aby ji neopustil, protože v jejich životě se něco podstatného mění.

V tom posledním se nemýlila.

Dobrý den

Bylo jaro, vítr svlékal z řeky kůži, vzduchem poletoval pyl a Jarek Pospíšil si občas kýchl. Postával u jednoho z kráterů po jabloních, jejichž pařezy už vykopal. Chtěl do vyhloubených jam navézt ještě letos čerstvou hlínu a na podzim vysadit nové štěpovance.

„Máš telefon, volá Cyril,“ křičela na něho Alice, jeho o patnáct let mladší družka. Jarek zkoprněl, to nemohla být náhoda. Pustil rýč a pospíchal do domu, u dveří vykopl gumáky a zbytek cesty doklouzal v ponožkách.

„Ahoj, jsem rád, že ses ozval. Prve jsem na tebe myslel…“

„Měl bys mu to už konečně říct,“ nakláněla se nad Jarkem Alice.

„Co mu mám říct? Že jsme zavaleni knihami, že se tu kvůli nim už nedá dýchat?“

„Že bude mít brášku,“ ztišila dotčeně hlas.

Jarek mimo telefon vstříc ženě cosi zabručel, jistě, tak významnou událost by vědět měl, ale teď ho spíše zajímalo, kdy se syn staví doma.

Kloudné odpovědi se bohužel nedočkal. Cyril totiž spustil o tom, že obchody jdou bídně, knihy berou už jen do komise, a pokud se vůbec rozhodne ze zavedené trasy odbočit, nejspíš doveze domů neprodané výtisky. Haldy knih!

Příjezd syna byla vždy událost, přinášel s sebou závan nejistoty, ale i naději, že se nic mimořádného neděje. Kdysi se Cyril vracíval z cest utahaný a vyhublý, protože celé dny putovat od města k městu a přespávat v autě či v ubytovnách byla pořádná řehole. A k tomu ty knihy. Mizerné, milované, vzpurné, nenáviděné knihy! A na nich, považte, postavil svou existenci. To knihy s ním vždy přijely.

Nejednou se stalo, že zavolal v noci tu od Chebu, tu od Krumlova, naštvaný až k nepříčetnosti, a jeho ponuře rozeklaný hlas zvěstoval: Stojím tam a tam, odešla mi převodovka, praskla náprava, přijeďte pro mě! Nic nepomáhaly otcovy námitky, že je noc, že se zbláznil.

„To knihy se zbláznily,“ sváděl vinu na ně.

Cyril si koupil svého času starý vehikl, oprýskanou dodávku s vyšeptalým motorem, která měla naježděno hodně přes sto tisíc kilometrů, a putoval s ní po republice: Olomouc, Opava, Brno, Zlín… Protloukal se takhle nejmíň tři roky, každé místo mělo svou vůni, svůj šarm, svůj pach, některá města by poznal poslepu.

Právě tak obchůdky s knihami, před nimiž zastavoval. To si potom upravil pomačkaný oblek, narovnal kravatu, nadechl se, pozdravil DOBRÝ DEN a poptával se, zdali by si od něho nekoupili něco ke čtení, nabízí jen samé bestsellery, například Styrona, Irvinga, pikantní deníky Dostojevského nebo něco lehčího, třeba krále hororů Kinga…

Má ty prostoto, za dobu putování od štace ke štaci ho třikrát přepadli, chytil vši, zápal plic, zamiloval se do dvou rozvedených ženských a zaplatil desítky pokut za špatné parkování. Potom si konečně ušetřil na forda, to byla pane jiná jízda, a nechal ho vyzdobit firemním nápisem DOBRÝ DEN. Bylo v tom něco symbolického a snad i ušlechtilého, za něho i za ty knihy.

„Chci slyšet jen povzbudivé zprávy,“ skočil Jarek synovi do řeči.

„Povzbudivé? Tak poslouchej: žiju!“ provokoval Cyril.

„A knihy?“

„Něco se prodalo.“

„Něco?“

„Knihy se bouří,“ řekl opatrně, aby otce nepolekal.

„Z těch neprodaných knih mám hrůzu, pronásledují mě i ve snu. Kam šlápnu, tam narazím na neprodané knihy. Berou nám prostor k životu.“

„Nemám je bohužel kde skladovat. Musíš to vydržet, bude líp… Co mně zůstalo, vezu zpátky.“

„Cyrile,“ řekl varovně Jarek, „už toho bylo dost. Začni s něčím jiným. Knihy budou tvoje zkáza…“

„A co když právě naopak? Mám zatraceně dobrý nápad!“

Jarka teď synovy nápady nezajímaly, utkvělá představa připomenout Cyrilovi vzpomínky na počátky firmy už dávno vybledla, přesto zaníceně připomněl, jak pátek co pátek přišli s Alicí utahaní z práce a přes sobotu a neděli expedovali knihy, hory balíků, zástupy jmen. Jenomže teď!

„Co je, táto? K čemu ty potřebuješ prostor?“ zaznělo málem přezíravě. Okamžik vynuceného ticha podtrhl vážnost sdělení. Jarek se pokusil o nekompromisní tón:

„Budeme mít s Alicí dítě. Ten pokoj, kde jsou knihy, potřebujeme co nejdřív vyklidit a garáž už je plná až do stropu.“

„Ty budeš mít dítě?“ uchichtl se nevěřícně Cyril.

„Já ne, my budeme mít dítě… Pochop, že ty knihy nám tady překážejí.“

„Mám tomu rozumět, buď bude místo pro knihy, nebo pro dítě?“ zaváděl rozhovor do krajnosti.

„Rozumíš tomu dobře,“ odvětil Jarek naštvaně a zavěsil.

„Co je to s tebou?“ špitla Alice o pár měsíců později, když přišla v podvečer za mužem na terasu. Měla velké břicho. Jarek seděl pod slunečníkem, před sebou láhev s pivem a očima bloudil v zeleni prořídlého sadu. Podvečerní krajinou klouzal křik ptáků.

„Nic, co by bylo?“

„V poslední době mně připadá, že tě víc zajímají knihy než já…“

„Vstoupily nám do života, copak to necítíš?“ vzal ji za ruku.

„Když vstoupily, tak se s nimi nauč žít.“

„Jak chceš žít se zástupy mrtvých knih, které lidská ruka nikdy neotevře, jak?“ rozohňoval se. „Jsou to samé ležáky. Cítím, jako by se všechny ty postavy a postavičky, co žijí v příbězích, vzbouřily. Jako by nás vinily, že s nimi nic neděláme, že knihy nečteme!“

„Už se ozývá,“ pohlédla na něho zemdleně a přiložila si jeho ruku na břicho.

Měla té obehrané písničky už dost. Nedávno Jarek přirovnal knihy k milence, která ho zradila. Alice dolila muži pivo a v podivném podvečerním rozpoložení spolu mlčeli.

„Bude to chlapec?“

„Vždyť víš… A byl bys pak alespoň nějakou dobu šťastný?“

„To je mi otázka. Samozřejmě že byl,“ přitakával. Neodpustil si však připomenout, ať se mu nediví, že nemá rád knihy, které kdysi miloval. Ano, nedokázal si bez nich představit život, teď je ale bezútěšně přendává z místa na místo, protože mu nejen zabírají životní prostor, ale některé na něho dokonce útočí.

„Měl by sis s někým promluvit, tahle fixní idea tě pronásleduje už dost dlouho,“ poznamenala suše Alice.

„Máš mě za blázna? S kým si mám promluvit, s Cyrilem? A o čem? Už jsem se rozhodl, nebudeme z domu dělat skladiště,“ trval neústupně na svém.

Alice chvíli mlčela, jen s jakousi bezvýchodností zírala do oblohy, aby posléze, jistě s nemalou dávkou odvahy, vyhrkla:

„Bodejť by na tebe neútočily. Ty jámy nejsou pro nové stromy!“

Cosi zabručel, zvedl výstražně prst a rezolutně vstal, jako by se chtěl rozběhnout do zahrady. Stáhla ho zpátky do křesílka.

„Jsou mrtvé. Lidé se pohřbívají, zvířata taky. Tak proč by nemohly mít pohřeb knihy. Samozřejmě důstojný… Mají snad skončit ve sběrnách?“ nedořekl.

„Ty jsi na Cyrila naštvaný, viď?“

Nebyl naštvaný na syna, spíš na sebe. Na ty kopce knih, které mu přerůstaly přes hlavu a komplikovaly život. Byly mnohem vyzývavější než její špičaté břicho. Povodeň papíru, záplava liter… Co se to s ním jenom stalo?

„Jsi rozzlobený na lidi a odnášejí to knihy. Nenávidíš je, protože nenávidíš sebe.“

„Možná ano, možná je nenávidím,“ připustil a požádal ženu, jestli by nepřinesla láhev vína, on že se zatím porozhlédne po sadu. Alice chtěla ještě něco vyslovit, ale nedal jí šanci, a tak si jen instinktivně sáhla na břicho.

Ten rok byla nevídaná úroda, větve se prohýbaly pod rukávci ovoce, člověk nestačil plody sklízet. Jenom těch letních hrušek, co napadalo do trávy! Zahrada se opíjela do němoty vůní plodů a Alice, v očekávání radostných chvil, při tom dozrávání někdy bolestí křičela.

Pak ji předčasně odvezli do nemocnice a ona porodila syna, vážil téměř pět kilo. Dali mu jméno Patrik.

Když se Cyril konečně dostal domů, aby se podíval na nevlastního bratra, za dveřmi se už třepotal podzim. Byl listopad, krajinou bez šatů, kosmatou a průhlednou, províval jekot meluzíny.

Cyril přijel autem se zbytky neprodaných knih, chtěl je tu jako dřív vyložit, ale otec se postavil proti, a tak je dílem nanosili do domu a dílem složili do zahradního domku.

„Tady mrazy nepřečkají,“ protestoval Cyril. „Zkroutí se desky, poškodí vazba.“

„Ať!“ řekl samozřejmě Jarek a víc se o knihách odmítal bavit.

Cyril otce svým způsobem chápal, takové zacházení s knihami však nečekal. Však také pobyl v Újezdě jen pár dnů, přijel si odpočinout a hleďme, místo tepla rodinného krbu narazil na bratříčka, hroudu vřískajícího červeného masa! Raději se rychle vzdálil, snad v předtuše, že mu zde už pšenka nikdy nepokvete.

Jako by jeho náhlý úprk předznamenal další problémy. Alici odvezli krátce po porodu do nemocnice, protože se začala chovat podivně. Když žvatlala s Patrikem, nebylo na tom nic divného, jenomže občas ji přemohly těžké chmury a slýchala z různých stran hlasy, dokonce začala rozmlouvat i s knihami a obracela se na ně jako na lidi: Dnes si s tebou musím popovídat, knížko. Co si na mě vyskakuješ, básničko? Ty ty ty, románe, nekoukej mi pod sukně!

Doktoři onen stav nazvali laktační psychózou a rozhodli se Alici léčit, což úporně odmítala. Asi po měsíci ji dokonce převedli na uzavřené oddělení, tam se však ženě nelíbilo a jednoho krásného dne, prý za doprovodu nějakého muže, nemocnici opustila.

Jedna z verzí byla, že šlo o otce a že si ji odvedl, ale když ho Jarek kontaktoval, o dceři nevěděl, byť připustil, že za ní v nemocnici byl. Ani o své bývalé ženě pan Starý neměl potuchy. Druhá z verzí se totiž týkala paní Staré, matky Alice. Ta ji navštívila se svým přítelem z Drážďan, kde už řadu let žili, tam pak měli údajně společně zamířit. Policie nakonec šetření odložila.

Jarek se spíš přikláněl k druhé verzi, ostatně dostal od Alice pohlednici, kde mu sdělovala, že se rodina stěhuje asi na rok za účelem podnikání na Nový Zéland a že se Alice určitě do roka objeví. Bohužel nestalo se tak a i jeho pátrání časem skončilo neúspěšně. Protože ženu miloval, nešlo mu na rozum, jak může matka opustit své dítě. Nesl to velmi těžce.

Nevinil z neštěstí nikoho, ani lékaře, ani sebe, natož její rodiče či nějaké hlasy. Podezříval spíš osud, který si s lidmi občas pohrává a přistrčí jim do cesty balvan místo kopacího míče. Pokoušel se radovat alespoň z toho, že mu zůstalo dítě. Dokonce se usmířil i s Cyrilem.

Chlapci se dařilo nadmíru dobře. Jarek mu opatřil chůvu a sobě zároveň hospodyni. Paní Vranková k nim docházela z nedalekého města několikrát v týdnu, sám by totiž na všechno nestačil. Asi by lhal, kdyby hovořil jen o trýzni, o bolesti a o smutnění, vždyť prospívající dítě mu přinášelo i radost.

Pokud Jarek potřeboval zajet do města, například za nákupem nebo dojednat nějaké obchody, Patrika hlídávala hospodyně, která sice žádné děti neměla, ale věděla o nich hodně. Pravda, začal být před ní trochu ostražitý, když se dozvěděl, že se pokoušela uchytit již v několika rodinách předtím a že ty se s ní záhy rozloučily pro její podezíravost a náladovost.

Jarek teď už tušil, že si měl na ni opatřit příslušné reference a nebrat první nabídku, která se mu naskytla, jenže v jeho situaci se nebylo čemu divit. A hospodyně si zpočátku vůbec nevedla špatně. Teprve až s přibývajícími dny a měsíci začala na Patrika nasazovat.

„Je divný, trochu přemoudřelý, sahá po knihách, prohlíží obrázky, někdy je i trhá a přitom nevyloudí kloudné slovo. Nemluví, ten malý autista! Tuhle jsem zaslechla, jako by mu někdo předčítal. Vůbec tomu nerozumím.“

„Někdo?“ zhrozil se.

„No… člověk neví,“ zakuckávala se hospodyně. „Škoda že to s vaší ženou vzalo takové konce.“

„Vy jste Alici znala?“

„Z doslechu… Nic vás skutečně nenapadá?“ vyhrkla Vranková a pohlédla na něho s nemalou dávkou pochybností. „Možná byste se s ní mohl přes médium nějak spojit?“

Jarek samozřejmě nabídku rázně odmítl, nebyl příznivcem spiritistických seancí a podobných praktik, rovnou řečeno, levitující stolečky přímo nesnášel. To ale neměnilo nic na tom, že se mu chlapcova zádumčivost a to, že dosud téměř nemluví, jevilo skutečně podivné. Jestli byla ovšem pravda, co o něm Vranková napovídala. Ne s dítětem, ale se stížnostmi hospodyně mu docházela trpělivost.

„Poradím se s doktory,“ uzavřel celou záležitost, nicméně po zkušenostech s Alicí za nimi v téhle věci nepospíchal.

Vranková dala na čas pokoj, možná to bylo i tím, že si Jarek začal syna víc všímat. Hrál si s ním, povídal, dokonce spolu i zápasili, ale nic zvláštního se od té doby neudálo a Jarkovi přišlo, že hospodyně čeká na vhodnou příležitost, aby mu dokázala, jak se věci ve skutečnosti mají.

Překulila se další zima, na jaře zahrada zavoněla, křik ptáků otvíral krajinu. Bylo to někdy v únoru. Severní zákoutí domu ještě lemovalo krajkoví sněhu, když za ním Vranková opět přiběhla.

„Představte si, Patrik měl u sebe knihu. Vy jste mu ji přinesl?“

„Možná jsme si spolu nějakou prohlíželi,“ odvětil nechápavě Jarek, „je na tom něco špatného?“

„Hlasy jsem tentokrát neslyšela,“ korunovala své vítězství Vranková, vrazila mu spisek do ruky, jako by mu předávala mrtvé dítě, a nakvašeně odkráčela.

Jarek si myslel své, až dosud ji respektoval, ale tohle bylo příliš. Onoho dne došel k závěru, že si najde jinou hospodyni, a neprodleně se s ní rozloučil. V návalu rozhořčení si však neuvědomil, že za ni zatím nemá náhradu.

Pak se opět přiblížil podzim a Jarka pohltily chmury, které mu šly v patách před rokem. Nejhorší byly večery. Sedával u kuchyňského stolu, usrkával lipový čaj a vzpomínal na Alici. O to víc se pak upínal k Patrikovi, jehož mlčení ho čím dál více znepokojovalo, a snažil se mu vytvořit klidné zázemí, což se mu koneckonců dařilo…

Až jednou k ránu ho cosi probudilo. Měl dojem, že skutečně zaslechl nějaké hlasy, které přicházely z dětského pokoje a poletovaly domem jako noční můry. Připadaly mu tak povědomé, až se vyděsil. Jako by opět někdo Patrikovi předčítal, jako by ho učil mateřštině nebo mu přehrával divadlo…

Chvíli za dveřmi naslouchal, jestli neuslyší Alici. Dokonce měl dojem, že v té směsici zvuků její hlas rozpoznává, než však stačil zasáhnout, závan hovoru rozpustila noc.

„Jenže uvnitř místnosti nic nebylo… Jen odstavená židle a… myslím, že na stole ležela kniha. To vím určitě. Patrik ještě spal,“ telefonoval naléhavě staršímu synovi.

„Jaká kniha. Nějaké pohádky?“

„Vojna a mír.“

„Tolstoj? To se povedlo,“ nešetřil ironií Cyril.

„Vranková taky slyšela nějaké hlasy… Pak u nás skončila,“ dodal rozpačitě.

„A co z toho vyvozuješ?“

Co by z toho asi vyvozoval, dokud se knih nezbaví, nebude mít klid… Takhle a podobně uvažoval Jarek, nechávaje se unášet hříšnými myšlenkami, když mu najednou připadlo, že dost bylo slov a musí následovat činy.

Na konci zimy se konečně rozhoupal. Uloží knihy do země, pohřbí je, a tím umlčí. To rozhodnutí ho uklidnilo. Však ho také hned druhý den sdělil Cyrilovi.

„Měl bys přijet co nejdřív, skoro bych připustil, že mám strach. O sebe, o tvého bratra… Něco ti prozradím,“ vydechl vzápětí Jarek a na chvíli se odmlčel, než řekl: „Odstranil jsem z regálů všechny knihy, i ty, co mě provázely životem. Víš proč? Našel jsem v dětském pokojíku nejen Tolstého, ale i Flauberta, Čechova, Hemingwaye a Dostojevského a…“

„A kvůli tomu chceš zlikvidovat knihy?“

„Jednou jsem se v noci probudil a zdálo se mně, že stál nade mnou Patrik…“ pokračoval Jarek.

„Mám přijet? Jestli chceš…“ skočil mu do řeči Cyril.

„Nebyl to sen, oni ho za mnou vyslali.“

„Kdo?“

„Ti z knížek: strýček Váňa, kníže Myškin, paní Bovaryová. Mají nás ve své moci, mě, Patrika i tebe,“ řekl tajemně Jarek a vychutnával si mlčení, které se rozhostilo v éteru.

Cyril tentokrát přerušil hovor dřív než on.

Vánice zastihla Cyrila kdesi v polích, do Újezdu dorazil krátce po půlnoci, projel vesnicí a zahnul na cestu vedoucí k samotě.

„Čekal jsem tě už odpoledne. Patrik spí,“ řekl otec.

„To je dobře, alespoň bude čas si promluvit.“

Jarek cestu zpřístupnil natolik, že mohli vjet přímo až do dvora. Pak si sedli v kuchyni ke stolu, otevřeli láhev vína a povídali. I když táhlo na druhou hodinu k ránu, Cyril ještě něco pojedl, nestačil se cestou stavit ani na večeři. Teď už se i jemu klížily oči.

„Druhou láhev neotvírej,“ bránil se Cyril, jenže Jarek odvětil, že už se stalo, a začal rozechvěle vyprávět o hostech, kteří v noci přicházejí a mizí s kuropěním.

„Opravdu mě tu necháš čekat samotného?“ horlil Jarek s otevřenou flaškou v ruce, a tak Cyril vzdychl a v duchu si přál, aby ty hlasy už přišly co nejdříve, protože by jinak mohl usnout za stolem.

„Dobře, tak pojďme…“ řekl nakonec Cyril a nechal se vmanévrovat na prohlídku domu. Nakoukli do ložnic, do koupelny i do půdního kumbálu, avšak nic podezřelého neshledali, jen Cyril se pozastavil nad tím, kam zmizely všechny knihy.

„Kams je dal? Tys je opravdu pohřbil?“

„Vždyť jsem ti o nich přece už říkal…“

„Nevěřil jsem, že bys to mohl udělat. Pamatuju se, co pro tebe znamenaly… Ty ses snad zbláznil. Potom se nediv, že za tebou přicházejí. Patrik bude chudák… žít tady na samotě s podivínem,“ soptil Cyril, navztekaně práskl dveřmi a odešel rozezlený do ložnice. Byly tři hodiny ráno.

Ve čtyři ho Jarek vzbudil. Cyril otevřel oči a brblal, samozřejmě že posílal Jarka ke všem čertům, nakonec se však vysoukal z postele a rozmrzele otce následoval. Zastavili se před Patrikovým pokojem.

„Jindy je jich plný dům, ale dnes zalezli k němu. Přicházejí před svítáním,“ šeptal Jarek, přikládaje ucho na dveře. „Tohle je kníže Balkonskij, mluví s Natašou,“ přistrčil Cyrilovu hlavu k výplni dveří, „a tohle Santiago, stařec, co chytil tu velkou rybu.“

„Táto,“ zaúpěl prosebně Cyril, sáhl po klice a jako první vpadl do dětského pokoje.

Bráška seděl v postýlce, hlavu měl podloženou polštářem a opřen o brlení, držel v ruce knížku.

„Patriku…“

„Dobrý den,“ vyhrkl chlapec.

„Dobrý den?!“ zpanikařil Jarek a několika ráznými kroky protnul místnost, jako by chtěl synka usvědčit. Pak přistoupil k oknu a rozevřel jeho křídla dokořán.

Ledová krusta sněhu se mu zaleskla před očima, ale stopy žádné nespatřil, ba ani nepatřičné stíny nezahlédl. V tu chvíli pochybností se Patrik naklonil nad knihou a spustil. Jeho skřehotavý hlásek letěl prostorem jako v zimě vylíhnutý motýl.

Začal sám hlasitě číst.

Ptáci a lidé

Klimatizace v autobusu šelestila, cestující přivírali pod náporem slunce oči a vykláněli se do stínu. I Adamovi bylo teplo, nejradši by otevřel okno, ale nešlo to. Poslouchal Verunku a potil se.

„Francie je největší západoevropskou zemí, sousedí s Belgií a Lucemburskem, s Německem, se Švýcarskem, Itálií, se Španělskem a Andorrou… Řekla jsem to správně?“ stočila dívenka kukadla k mámě a přitom letmo obhlédla své posluchače.

„Jo, ale mluv potichu. Nemusí každý slyšet… to tvé představení,“ zašeptala Běla.

Holčička spokojeně přikývla, mrkla na tátu a důležitě sdělila, že Francii omývají vody Lamanšského průlivu, Atlantského oceánu a Středozemního moře…

„Nech toho,“ položil jí Adam ruku na ústa. „My jsme rádi, že jsi chytrá, ale nepředváděj se.“

„Jestlipak víš, do kterého města jedeme?“ zeptala se nakysle sousedka přes uličku, kterou Verunka už delší dobu svým štěbetáním rušila.

Adam zvedl významně obočí a natáhl se do regálu nad sebou, aby vyndal dcerce z batohu banán. Bláhový otec! Myslel si, že ovocem alespoň na okamžik dítě zabaví.

„Do Paříže,“ břinkla odpověď.

Ta malá mrška se opravdu předváděla. Slupka z banánu nekladla odpor, holčička ji šikovně vložila do igelitového pytlíku a vzápětí bylo všem jasné, že zvládne obojí, jíst i povídat. Pak poklidnou jízdu autobusu vyrušilo několik policejních aut se sepnutými houkačkami.

„A v Paříži uvidíme co?“ prohodila rozmrzele paní, která se ptala na Paříž. Už delší dobu se pokoušela uvrtat do spánku, jenže Verunka ji svými zeměpisnými znalostmi a neustálým brebentěním lezla na nervy. Až jí z těch řečí hučelo v hlavě.

„Vylezeme na Eiffelovku, pojedeme parníkem po Seině a navštívíme Louvre. To je muzeum, paní, a visí tam Mona Lisa. Táta se na ni celý život touží podívat. Na originál, víte?“ ukusovala Verunka spořádaně banán a v prstících žmoulala papírový kapesníček.

„Mona Lisa,“ ulevila si žena. „Já vím, kdo je Mona Lisa!“

„To je krásná žena jako naše máma. A já jsem Verunka Hlávková,“ pohlédlo děvče na ženu.

„Ty tu pusu nezavřeš. Promiňte, jestli vás ruší,“ omlouvala se Běla.

„A já se jmenuji Vilma Šeredná,“ opáčila žena.

„Mami, ta paní je šeredná,“ chichotala se Verunka.

„To jsem zvědavá, jak to za dva dny všechno stihneš a jestli ta Mona Lisa je doopravdy tak krásná jako tvá máma.“

„Vím to,“ řeklo děvče a přitulilo se k tátovi.

Verunka si opřela hlavu o Adamovu ruku a zavřela oči, jako by si chtěla ten vzácný portrét vybavit.

V noci se Hlávkovi ubytovali ve Formuli kousek od Paříže. Šlo o takovou krychli na přenocování, kde není radno dlouho pobývat, aby člověk nedostal ponorkovou nemoc. Verunka usnula, ještě než rodiče stačili vybalit nejnutnější věci. Adam s Bělou se osprchovali a otevřeli okno, aby vyvětrali zatuchlý vzduch. Pak hned zalezli do postele.

Ráno první vstával Adam. Mířil sice do koupelny, ale než tam došel, zjistil, že před okny pokoje stojí na parkovišti několik aut a že řídké stromy, které ho lemují, už dýchají podzimem. Rychle si pustil sprchu, oholil se a vzbudil Bělu, aby se jí zeptal, jestli neví, kam se poděl jeho mobil a hodinky, které před spaním odložil na stolek. Nevěděla.

„Ještě že jsme zamkli kameru do trezoru,“ zanadával si a zpytoval svědomí, jestli mobil náhodou někam neodložil, ale na nic kloudného nepřišel.

Také Verunka vycítila, že rodiče mají starosti, a začala krabit, chodila od táty k mámě a očekávala, že dostane nějakou rozumnou odpověď.

„To si je asi půjčil nějaký skřítek,“ zamlouvala rozpaky Běla, ale ani ona smysluplnou odpověď nenašla.

V půl deváté byl odjezd do Paříže, a to ještě Hlávkovi museli stihnout snídani. Bageta Adamovi vůbec nechutnala, usrkl si jen džusu a kávu vynechal. Bylo mu jasné, že ztracené věci už neuvidí. S průvodcem vyplnili tři nekonečná lejstra, samozřejmě cestovce ztrátu nahlásí, nicméně teprve teď se Adam od delegáta dozvěděl, že zloději se zaměřují na otevřená okna a že je nutné na noc zavírat. Nocležníci prý lapkům nijak nepřekážejí, zlodějíčci klidně vyšplhají do druhého patra a prošmejdí píď po pídi pokoje, v nichž seberou, co jim padne pod ruku. Horší by asi bylo, kdyby se někdo ze spáčů v tom okamžiku vzbudil…

To je mi ale zdůvodnění, čílil se Adam, primky nosil na ruce už pět let a stály jen osm set korun, ale mobil koupil za sedm tisíc. Zlobil se i sám na sebe, jak byl naivní. Snad proto, že si chtěl splnit svůj dávný sen. Tenhle víkendový zájezd pro dva vyhrála v jakési křížovkářské soutěži Bělina matka, cestovat se jí ovšem nechtělo. Adam už byl ve Francii asi po čtvrté, sám by volil přesun letadlem a nějaký slušný hotel, ale prosím, darovanému koni na zuby nehleď, koneckonců tchyně je tím dárkem mile překvapila.

Kvůli hodinkám a mobilu si přece nenechá výlet do Louvru zkazit, což o to, ale Verunka byla po ránu trochu nesvá. Ne že by vyloženě zlobila, stále se však na něco neodbytně vyptávala, jako by se chtěla ujistit, že rodiče jsou už naprosto v pořádku.

Zajímalo ji, jestli bude muset šlapat na Eiffelovce po schodech až k vrcholu, nebo vyjede výtahem, zastavovala se u stánků se suvenýry, kterých bylo na trase požehnaně, a kňouráním si vynucovala koupi všelijakých cetek, sádrových trpaslíků, plastových napodobenin prezidentů a příšerného ještěra.

Také pozorovala černochy, protože byli černější než ti, co potkávala doma ve městě. A vrcholem bylo, že vstoupila do cesty jedné z vojenských hlídek a chtěla si sáhnout na samopal. Adam se vojákům omluvil a hned ji odtáhl.

„A budou z nich střílet, tatínku?“

„Nebudou, jenom hlídají, kdyby se něco dělo,“ uklidňoval ji a vysvětloval, že právě dnešní den má přijet do Paříže prezident Bush.

„Půjdeme se radši podívat na Monu Lisu, to je zážitek na celý život…“ zamlouvala hovor Běla, jako by tušila, co Verunka řekne.

„Já chci Bushe, já chci Bushe!“

„Koupíme ti ho ve stánku,“ uklidňovala ji Běla.

Verunčiny obavy rozptýlil až pohled z Eiffelovy věže na Paříž. Bradavčité střechy domů, strakaté dvory a zelená zlátnoucí loubí, okna, v nichž se zrcadlí svět… Adam vzal Verunku do náruče a skrz kovovou mříž natáhl ruku. „Tamhle je řeka Seina, po které dnes večer pojedeme parníkem, a tamhle muzeum Louvre, vidíš tu skleněnou pyramidu?“

„Tam bydlí paní Mona Lisa?“

„Ty si z nás děláš legraci. Vždyť víš, že Mona Lisa je obraz…“

„Ale byla to paní,“ trvala na svém dívenka.

„Jo, byla… Veruno, ty začínáš zlobit! Dal jsem si jednu podmínku, že když pojedu s vámi na výlet…“ nedořekl Adam.

„Jestli budeš hodná, toho Bushe ti koupím, George,“ řekla zvýšeným hlasem Běla a sjela manžela káravým pohledem.

Po improvizovaném obědě si odnášela Verunka sošku Bushe v batůžku. Byly dvě hodiny a před Louvrem se kroutila neforemná fronta. Verunka se očividně nudila, chvíli si hrála se soškou, ale ta ji brzy omrzela, pak chtěla čurat, takže hledaly s mámou toalety, a když se po půlhodině vrátily, Adam jí začal vyprávět pohádku o renesančním člověku a malíři, který krom jiného vymyslel létací stroj a spoustu dalších vynálezů…

Verunka chvíli poslouchala, jenže pak začala škemrat o zmrzlinu, kterou zahlédla u stánku, nakonec jí Běla dva kopečky v kornoutu přinesla. Foukl větřík a zvedl prach. Adam dopil z láhve poslední dávku tekutin a zoufalý z množství lidí připustil, že nebyl nejšťastnější nápad zamířit s dítětem o víkendu do Louvru a čekat frontu na obraz.

„Možná za to může ta státní návštěva,“ opakovalo děvče, co zaslechlo od táty.

„Jestli si plníš své sny, nechtěj to na dítěti. Nevím, proč jsme už dávno nezměnili program. To abys mohl v práci vypravovat, žes viděl Monu Lisu?“ peskovala manžela Běla, která v mrtvé frontě už také ztrácela trpělivost.

Adam ji svým způsobem chápal. Tohle čekání pro dítě nebylo, i obraz mistra dítěti asi sotva co řekne a ani Běla, duší i tělem rozená ekonomka, takovou ztrátu času sotva ocení. Snažil se manželku zabavit, vtipy si příliš nepamatoval, příbuzné probrali během půlhodiny, a tak jí začal vyprávět, že vlastně na tom obraze vůbec nelpí, ale kdysi v rádiu slyšel moc zajímavou relaci o sublimovaném umělcově libidu.

„To mně musíš přeložit,“ vzdychla rozmrzele Běla.

„Až budeme jenom spolu,“ mrkl na ni povzbudivě.

Adam se nijak nevzrušoval, jak znal svou ženu, pochopil, že jde jen o řečnickou repliku. Fronta postupovala pomalu, zvlněný dav lidí připomínal přežraného hada, který právě pozřel svou kořist. Konečně prošli detekčním rámem.

„Kudy teď?“ řekla netrpělivě Běla unášena kolotajícím davem, který se začal rozptylovat. „Malby, kresby, mědirytiny…“ pátrala v průvodci.

„Směr obrazárna,“ opáčil Adam a popoháněn proudem lidí zjistil pod tíhou nutkání, že si v tom nekonečném čekání zapomněl odskočit. Snad tady někde bude toaleta, zapátral očima kolem sebe a naštěstí ji uviděl…

Nechal na talířku nějaké drobné a spokojeně si opláchl ruce. Pak už bylo jen nutné najít Bělu s Verunkou. S vervou vyběhl pár schodů, aby pokračoval v prohlídce, cestu mu však zastoupila stráž. Voják byl navlečený v maskáčích a ozbrojený, vypadal přesně jako ti, které potkávali před muzeem. Ale to nebylo všechno, jeho mohutná paže dávala podivnou posunčinou Adamovi znamení, že touhle cestou se dovnitř nedostane. Musí se znovu zařadit do fronty, projít detekčním rámem a teprve až poté si může v klidu putovat vyznačenou trasou a vychutnávat obrazy.

„To nemyslíte vážně!“

Voják nerozuměl, tvářil se čím dál bojovněji a jeho kanady přišláply špičky Adamových bot.

„Merci!“ vzkypěla v Adamovi žluč.

Nejraději by si odplivl, na okamžik se jejich oči nepřátelsky hypnotizovaly, pak se Adam otočil a mávl znechuceně rukou.

V následujícím okamžiku pochopil, že vystát znovu frontu je nad jeho síly, ostatně nebyl si jist, zdali to nekonečné martyrium chce znovu podstoupit. Cítil se odmítnut, uražen, možná i ponížen, těm ignorantům radost neudělá.

O čtvrthodinu později se pokusil frontu předběhnout.

Dav ho nemilosrdně vrátil zpět.

„Kde jsi byl?“ dorážela zvídavě asi za hodinu Běla, když se setkali utahaní před muzeem.

„Tatínku, kde jsi byl? Hledaly jsme tě!“ chytila otce za ruku Verunka. „Ta paní na obraze byla krásná!“

„Udělalo se mně nějak slabo od srdce, ještě teď se celý potím,“ snažil se vypadat zdrceně. Nebyl tak daleko od pravdy, ale přiznat porážku před vlastní ženou mu bylo nepříjemné, a ani to v téhle chvíli udělat nehodlal.

Běla se zachmuřila, její ustaraný výraz předpokládal a nechtěl ji nijak vyděsit, měl totiž kolísavý tlak a nedávno se mu nevolno udělalo. Jednou se dokonce složil na zem. Však Adamovi také vyčinila, to nemůžeš říct, co kdybys někde znovu omdlel, určitě jsi zapomněl na prášky, a začala vést takové ty maminkovské řeči, které rád neslyšel.

Styděl se za to, co se mu přihodilo, nepochopitelně zazmatkoval a z pohledu nezúčastněného měl pocit, že zbytečně ustoupil dřív, než musel. Kdyby uměl francouzsky, možná by vojákovi vysvětlil, že přijel až z Česka obdivovat ten skvostný poklad, že záhadnou tvář Mony Lisy v sobě nosil několik let, ba co víc, možná i větší část svého života.

„Víte co, tamhle si sedneme na lavičku do parku a trochu pojíme. Za chvíli sluníčko zapadne a my máme v batohu ještě uválený perník. Mě už taky bolí nohy. Souhlasíte?“ nasměroval rodinu mezi trsy fontán a stromů, kde se divoce předháněly čúrky vodotrysků, který z nich bude nejhezčí.

„Běžte napřed, mám děsnou žízeň, koupím něco k pití,“ oddělila se od nich Běla a Verunka s tátou zamířili k nejbližší lavičce. Vedla si ho za ruku.

Bouře pocitů v Adamovi stále ještě doznívala, těkal očima po trousících se lidech, po trávě a po stromech a ani Běla, která se objevila po chvíli s brčky zabodnutými v kelímcích koly, ho nevytrhla z prchavého rozpoložení.

„Škoda žes tam s námi nebyl,“ vracela se do obrazárny, aniž by tušila, že každý záchvěv vzpomínky vyvolá v Adamovi těžko stravitelné napětí. „Kustod nám říkal, že nějaký doktor z univerzity ve Státech zkoumal obličej Mony Lisy pomocí systému zón a došel k závěru, že její plné tváře odpovídají poživačnému založení osobnosti, například malá brada může být znamením nedostatku sebekontroly.“

„Prasák,“ odvětil znechuceně Adam.

„A víš to, že byl obraz na počátku minulého století z Louvru ukraden?“

„A že měla Mona Lisa dříve vousy?“ štěbetala Verunka, snad aby otce rozesmála, ale ten se ještě více zachmuřil. Běla vzala Verunce prázdný kelímek od limonády, strčila ho do tašky a napůl zkoumavě, napůl útočně na muže pohlédla:

„Že tys ten obraz neviděl?!“ Znala manžela natolik, aby si troufla tuhle otázku položit. Takhle mrzutého chlapa zažila málokdy.

„No a co, bylo mně blbě a pak jsem se tam už nedostal. Musel bych stát frontu,“ přiznal s nechutí.

„Tatínku, tys ten obrázek neviděl?“ podivovala se bezelstně Verunka.

„Neviděl a mrzí mě to,“ vzal dcerku na klín, aby své počínání rodičovsky okomentoval, ale v tom okamžiku se odehrálo cosi, co Adam o pár hodin později, kdy cestou domů rozjímal o událostech víkendového dne, kladl na úroveň střetu s vojákem.

Na lavičce opodál se usadil bělovlasý muž, vyndal z kufříku jakýsi pytlík a významně se rozhlédl kolem sebe, jako by zkoumal, kdo všechno ho sleduje. Až za okamžik Adam pochopil, že onen švihácky oděný stařík má na dlani ptačí zob, protože vzápětí se k němu začali slétat ptáci. Někteří mu sedali na hlavu, jiní na ramena, oblétávali ho, mávali radostně křídly a skřehotali.

„Tatínku, co to dělá, on čaruje?“

„Vydělává peníze, holčičko.“

„Hází jim semínka,“ poznamenala věcně Běla.

„Pojď se tam podívat,“ žadonila Verunka. Adam řekl rezignovaně ano, ale platit za nic už nebude, a vzal ji za ruku. A tak se blížili krůček po krůčku k chlapíkovi s bílou hřívou, který uměl rozprávět s ptactvem.

Jeho počínání neuniklo pozornosti ostatních výletníků a jen chvíli trvalo, než se začali kolem muže srocovat. Dav záhy vyrostl do překvapivých rozměrů, každý chtěl to neobvyklé představení spatřit.

Teď vyndá klobouk na drobné a začne vybírat, pomyslel si Adam, ale stařec napřáhl jen paži a nechal na ní přistát vrabčáky, dva z nich naučeným pohybem přemístil Adamovi na ramena. Verunka radostí zatleskala. Vzápětí mág luskl prsty a přivábil letku holubů, kterou nasměroval zpět k obloze.

Nad nimi se začaly střídat obrazy jak v nějakém přírodním amfiteátru a chlapík nepřestával čarovat. Adam nevěřil svým očím. Někdo tu kreslí po nebi!

„Tatínku, Eiffelovka…“ vykřikla Verunka.

„Hraje si s námi, ale umí,“ připustil Adam.

„Notre Dame,“ šeptla s úžasem Běla. Kdosi z lidí opět zatleskal, přidali se další, dav začal spontánně jásat. A pak přišlo to šálivé překvapení, jako by někdo četl Adamovy skryté myšlenky. Na nebi spatřil vytoužený obraz, kvůli kterému přicestoval do Paříže.

„Mona Lisa del Giocondo,“ pronesl svátečně a v té chvíli mu bylo jedno, jestli portrét ženy sublimoval z bezedných pater da Vinciho nevědomí, nebo jestli jde o projev z říše technických zázraků.

„Je to kýč! Jen nápodoba. Tváří se… a není,“ pravil nakvašeně.

„Zkus to natočit,“ pobídla muže Běla, jenže než Adam vytáhl z pouzdra kameru, zasáhla vyšší moc.

Zrcadlové brýle iluzionisty trefil cákanec od holuba a rozstříkl se po okolí. Části ptačího trusu zkropily obličej i Adamovi. Mág nervně pohnul hlavou, jako by tušil, že se mu scéna vymkla z rukou, a zatímco obraz ženy zámožného Florenťana z oblohy mizel, ptáci se začali houfovat nad lidmi.

„Nenapadá tě, jak to dělá?“ provokovala muže Běla.

„Jak to dělají… Oni jak to dělají,“ utrousil napůl úst s jistým zadostiučiněním Adam, ubrouskem si utřel tvář a táhl Verunku z tlačenice ven. V té chvíli si naléhavě uvědomil, že ptáci a lidé mají mnoho společného.

Chlapík s bílou hřívou zachovával klid, sundal si zaneřáděné brýle a rozpřáhl omluvně ruce. Adam začal tušit, že se příští rok vydá s rodinou do Paříže znovu s vědomím, že téhle záhadě musí přijít na kloub, podobně jako tajuplnému úsměvu Mony Lisy del Giocondo, manželky florentského kupce.

Manželky a jiné ženy

„I galerie mi nakonec odřekla, prý kvůli sponzorům,“ vzdychla Stella.

„Na estéty nedej, buď svá…“ povzbudil ji manžel a zároveň oznámil, že si půjde zahrát volejbal.

„Tak tomu říkáš?“

„Naštvali tě, a ty si na mně vylejváš zlost!“ namítl. To zatloukání mu moc nešlo, Stella vytušila zradu. Slovní přestřelce se chtěl Dalibor vyhnout, rychle prohodil, že se těší na nové obrázky, každou její skicu… „To nevadí, že máš krizi,“ zdolával bariéru rozpaků.

Nevěřila mu. Měla sice krizi, ale nebyla si jistá, jestli z malování. Spíš ze vztahu, který s Daliborem prožívala. Cítila už druhý rok, že to není ono. Letos v srpnu měli výročí, brali se před osmi lety. První tři roky šlo o úžasné manželství, krása! Pak zatoužili po dítěti, člověk by měl mít někoho, komu předá sám sebe, své radosti, slzy, zklamání… Jenže ouha, nešlo to.

Pokoušejte se dál, radil lékař po prvních neúspěšných pokusech. Musíte věřit! Zkoušeli to všelijak, čert vem peníze, ale ta nejistota, která člověka téměř zadáví.

A pak čekání na zázrak…

„Já už jsem totálně prázdnej, nemám v sobě ani kapku… ničeho,“ pobekával Dalibor, když chtěla, aby se s ní znovu a znovu miloval. Do háje se sexem.

„To víš, na šukání nejsou lidi,“ dráždila ho.

Trochu mu křivdila, zpočátku určitě. Semínek naděje ale postupně ubývalo, čas přepřahal. Je to asi dva roky, rozpomínala se Stella, co Dalibor začal chodit na volejbal, dvakrát týdně si odskočil zasportovat, někdy to přehnal a vracel se rozjívený až k ránu. Občas přinesl propocené tílko a zasmrádlé ponožky. Brala to s nadhledem, byla ráda, že mu může něco dopřát. Trávení volného času plánovali po vzájemné dohodě, každý podle svého gusta a na svém písečku. Asi by se spolu natrvalo rozhádali, oba byli totiž podle doktorů zdraví, jenže…

Jenže pak objevila cosi…

Ne že by považovala listování ve schránce manželova mobilu za samozřejmost, ale byly tu jakési signály, na které Stellu upozorňovaly časopisy pro ženy, a navíc Dalibor při milování několikrát selhal, neměl erekci.

Dokáže vás manžel uspokojit?

Uspokojíte se lépe sama?

Používáte k tomu pomůcky?

Uměla byste se vyrovnat s tím, kdyby vám manžel představil milenku?

Ne, ano, ne, ano…

Prostě se jí přestal dotýkat a oplácávat ji, nepletl se už ve dveřích nebo u kuchyňské linky. Někdy se sice nabízel, ale většina samčích tanečků končila jen u planých slov. Střílel slepými. Spali spolu sotva jedenkrát do měsíce a občas měla dojem, že duchem bloudí mimo.

Ten okamžik, kdy mu nahlédnout do mobilu, několikrát oddálila. Pohrávala si s tou představou jako neplavec, který chce zdolat rozbouřenou řeku. Zakázané ji ale čím dál více dráždilo. Snad si i podvědomě přála, aby se Dalibor držel hesla nevěrníků: Vymazávejte všechny došlé esemesky! Pak zjistila, že její intuice měla prst namířený správným směrem. Ve schránce mobilu četla: Hřeješ mě po těle. Žízním, víš kde. A toužím. Tonda.

Spatřila před sebou zástupy milenek. O sexuální orientaci manžela nepochybovala, bylo jí hned jasné, že Tonda je Tonička anebo Anička. Možná Marcela nebo Jarka. Co kdyby si najala soukromého detektiva, tohle už nezvládne sama…

Dalibor v té době zbystřil. Možná v jejím mlčení něco vytušil, v těch pichlavých výčitkách, které němě pluly vzduchem. A najednou se snažil, vyvíjel nevídanou aktivitu, tu a tam pleskl Stellu po zadku, zajel jí rukou mezi stehna, i kytku přinesl. Po dlouhé době se zase milovali, ale žádný kumšt v tom nebyl, jen trapná dřina. Ani ona se necítila ve své kůži, musela myslet na ni, na chvíle, kdy se objímá s jinou ženskou, která je možná mladší, krásnější a dokáže mu dát dítě. Tuhle si všimla, že měl na rameni kousanec…

„Jaké to bylo?“

„Pěkné. Uděláš si čárku?“

„Už jsem ji udělala,“ odvětila podrážděně a chtělo se jí brečet. Proč tohle muselo potkat právě ji! „Kdy půjdeš příště na volejbal?“

Sotva odešel, vzala si čtvrtku papíru a začala skicovat. Pod rukama jí narůstala nepřehledná směsice čar a škrtů. Němé výkřiky. Nemohla se soustředit, nakonec vzdychla, čtvrtku roztrhala a hodila ji do koše.

Vedle bungalovu rostly tři borovice a jediná žíznivá bříza. Stromy zasadil otec Stelly, který stavení vybudoval a dotvářel. Dokonce vyrobil i přístavek, prý pro vnoučata, ale nedočkal se jich. V posledních letech sem jezdívali především Stella s Daliborem, protože otec zemřel a matka tu příliš tesknila.

Manželky mívají šestý smysl, a tak i Stella Dalibora několikrát sledovala, spílala mu do bídáků, ale nic z toho nebylo. Pak zjistila, že manžel navštěvuje jejich víkendové hnízdečko. Ostatně svědčilo o tom i cizí, nešikovně umístěné auto, které stálo mimo parkoviště, a otevřená okenice.

Rozběhla se k domku, ale bylo zamčeno. Tušila tyhle konce, klíčky z věšáku v předsíni vždy čas od času nenápadně zmizely, aby se pak opět záhadně objevily. To vypovídalo o mnohém.

Naštvaně zabušila na dveře.

„Já vím, že tam jste, Dalibore, otevři, slyšela jsem vás!“ zoufala si. Ticho, nikdo jí neodpovídal, ale to ticho jiskřilo. Stella slyšela, jak křičí a bije kolem sebe hlava nehlava…

A pak v tom zmatku zaslechla uvnitř šramot a klubko zmatených hlasů.

„Dalibore, Dalibore… Tohle dělá budoucí otec?! Jestli neotevřeš, zavolám policii.“

Zuřila. S tím otcem to přehnala, takového otce by pro dítě snad ani nechtěla, ale vztek ji neopouštěl. Udělala pár kroků stranou, vylomila ze země zteřelý kůl od jablůňky a v zoufalství jím začala bušit do dveří.

Nikdo se ovšem neozval, a tak obešla chatu z druhé strany, vyskočila na římsu a otevřeným oknem se pokoušela nahlédnout dovnitř.

„Možná to byli jen zloději,“ utěšovala se, ale pak ve výseku dveří bliklo nahé tělo ženy a zahlédla i manželova upocená záda. Hned nato Stelle uklouzly nohy a v té bolesti, která ji prostoupila, už nezaslechla ani motor odjíždějícího auta.

Vše splývalo.

Poslali ji na rentgen, pochroumaná ruka skončila v sádrovém krunýři. To se může stát každému, že si zlomí zápěstí. Když padala z římsy, snad z pudu sebezáchovy ji podstrčila pod tělo, bohužel šlo zrovna o tu pravou, kterou maluje.

„Cos dělala, nešiko?“ šklíbil se na ni Dalibor.

„Zakopla jsem na procházce,“ vyhrkla. Nevěděla, co má říct.

Od chvíle, kdy se na zemi probrala, přivolala taxíka a obcházela doktory, ani neměla čas zvažovat, jak budou dál s Daliborem žít. První nával zklamání a vzteku, kdy s jejich manželstvím chtěla skoncovat, postupně opadl. Ostatně nejen rozchod, ale i pomsta může být sladká.

Nejprve chtěla Dalibora usvědčit a dokázat mu, jaký je farizej. Měl totiž několik kontaktů ze seznamky na internetu ve schránce, opravdu zajímavé nabídky. A ty nechutně žíznivé esemesky…

Stella uvažovala, jestli tu holku, co se s ní Dalibor válel, někdy potkala. Jak vypadá, co dělá? Má rodinu a děti? V časopisech pro ženy se dočetla, že hodně milenek mužů se podobá jejich vlastním ženám, bývají ovšem obvykle mladší a bez zábran.

Takhle a podobně vedla s Daliborem fiktivní rozhovory, než za ní přišel, aby prý přerušil, po kolikáté už, to vypjaté manželské dusno.

Doufala, že se omluví, ale on dělal jakoby nic, bral ji do náručí a nabízel všelijaké něžnůstky, kterým stejně nevěřila. Naopak ty jeho doteky ji odpuzovaly. Líbat se s ním také odmítala, šlo o příliš intimní záležitost, a nechtěla ani objímat. Představa, že by měla mít s tímhle chlapem dítě, se jí čím dál víc vzdalovala. Ze všeho nejradši by ho přibila hřebíky na vrata!

Sádra ovšem Stelle naháněla ještě další hrůzu, vidina zchromlé ruky a závislosti na druhých ji přiváděla k zoufalství. Čím se budu živit, jestli mi to špatně sroste?

Nevěra a ruka se spojily a vytvořily zvláštní symbiózu, jedno bez druhého nemohlo být, i když se Stella pokoušela ty dvě věci oddělit. Dalibor mohl i za to, že upadla. Míchala v misce žloutek s moukou na bábovku, jak jinak než levou rukou, a děsila se, že tou pochroumanou ztuhlou a nehybnou packou už nikdy nic nenamaluje.

Po sundání sádry měla paži bledou a atrofickou. Udrží vůbec v ruce nůž?

„Neházejte flintu do žita, zápěstí vypadá dobře. Pošleme vás na rehabilitaci a uvidíme. A přijďte se mi pak ukázat,“ uklidňoval ji lékař.

To se mu to mluví, myslela si, ale pustila se s vervou do cvičení a pečlivě rehabilitovala. Fyzioterapeutku navštívila celkem desetkrát. Deset hodin strávila povídáním o počasí, o tom, co se děje ve městě, v módě, o světě takzvaných celebrit, o ženách, které dělají kariéru, a o nevěrných manželích. Fyzioterapeutka byla rozvedená a měla zaručené informace, ale svou práci dělala dobře.

„Tak co? Jak se cítí naše člunková kost?“ lehce promačkával Stellino zápěstí lékař. „Snímky vypadají dobře. Jen musíte cvičit, cvičit…“

„Ale já nemůžu…“

„Všechno můžete. Pravda, máte ještě trochu tuhé zápěstí.“

„Zápěstí nezápěstí! Já jsem najednou někdo jiný, jiná žena. Nemůžu malovat, protože mě nic nenapadá. Všechno je tak nějak pokřivené…“ lkala. „Utápím se v pomstě!“

„Prosím vás, to se časem poddá. Jen si musíte troufnout,“ lišácky na ni mrkl doktor a vyprovodil ji ze dveří.

Troufnout na co, pověsit se na trámu? Jak krásné je žít!

„Ty obrázky jsou zatraceně zajímavé,“ pronesl vedoucí kurzu volné kresby Bořivoj, muž přibližně stejného věku jako Stella, když si své výtvarné pokusy prohlíželi ve skupině. „Něco v sobě skrýváte, jako byste byla jiná žena.“

„Převtělená?“

„Jen žádnou magii… Cosi tajemného, co se vám stále vrací. Hnízdí to ve vaší hlavě, doutná v srdci. Přibližujete se k tomu, vzdalujete…“

„Mluvíte o mém ženství?“

„Nakreslila jste nějakou černou díru, klubko temných čar nabodnutých na… To je penis?“

„Komín. Něco jako pomsta.“

„Žertujete?“ vyhrkl dotčeně Bořivoj a o poznání ztišil hlas. „Někdo vám ublížil?“

„Měla jsem dřív spousty nápadů, jenomže teď…“

„Obrázek jste nazvala Manželky a jiné ženy.“

„Jistě, to se nevylučuje. Původně tam bylo Manželky a milenky. Je inflace milenek!“

„No, jak se to vezme,“ usmál se potutelně, ale Stella nenechala jeho úsměv dozrát a překotně vysvětlovala, že jí jde o jakousi bilanci… Chtěla by se vrátit k tomu, na čem dřív pracovala. Zajímá ji příběh věcí a lidí, které tušíme za obrazem. A také jak se mění role ženy v průběhu času. Někde něco začalo a někde něco končí. Jenže ten proces není u konce a nikdy nebude. Třeba domek s otevřeným oknem. Tři borovice… Ty stromy tam někdo musel zasadit, předtím vykopat jámy, zalévat sazenice. Okno může znamenat cosi jako otevřené dveře a uvnitř, v tom příšeří, blikne nahé ženské tělo. Co může znamenat: lásku, naději, smilstvo, příchod něčeho nového? Je za ním tma, propast, díra, upřesňovala rozechvělým hlasem a dodala:

„Tohle všechno musí z obrazu vyzařovat, i když v konečném výsledku vidíme jen ty stromy a okno, scénu bez lidí… Kdo ho otevřel, co se tam uvnitř dělo?“

„Chápu. Chcete o tom mluvit?“

„Jenže já tam mám pořád jen černou díru a v ní tu jinou ženu.“

Stella pustila pastelku na stůl, shodou okolností černou. Šlo o takové symbolické gesto. Pastelka se při dopadu odrazila od desky a skutálela na zem. Pohledy několika účastníků sezení uvízly pátravě na ženě. Už to z ní jde ven, odhadovaly cizí oči, ten stres, ta hořká nechuť, ta nehybná tůň nicoty… Ale Stella se jen omluvně podívala na lektora a pastelku s úsměvem zvedla.

„To nevadí, zkusíme pracovat jinak, nebudeme nic lámat přes koleno. Člověk se potřebuje otevřít jako to okno, a neví, jak na to. Znám tyhle stavy,“ povzbudil Stellu Bořivoj a zeptal se, jestli něco slyšela o automatické kresbě, metodě velmi staré, kterou mimo jiné využívali i surrealisté, samozřejmě v jiné konstelaci, dovedli ji také k jiným závěrům… „Ale my se pokusíme vrátit hodně do minulosti,“ pokračoval terapeut a dodal, že zmíní jen ty nejzákladnější aspekty, totiž že u automatické kresby by rozum měl zůstat stát stranou, všechno jde jaksi samo od sebe, osobnost je nástrojem našeho nevědomí… „Dobré je, když se autor naučí uvolňovat, třeba prostřednictvím relaxačních technik. Jde vlastně o to, aby se malíř odpoutal od předmětnosti, od záměru něco vytvořit.“

Stella hltavě naslouchala, koukala a přikyvovala. Bořivoj jí v podomácky pletené vestě a od barev upatlané zástěře připomínal papouška, který na pouti tahá z krabice psaníčka se vzkazy. Rozpačitě se na něho usmála.

„Vy mi nevěříte?! Tak se pustíme do práce a třeba z nás něco vypadne. Můžeme to zkusit rovnou oběma rukama,“ pobídl ji a posunul k ní košíček s pastelkami.

Stella si vybrala červenou a žlutou. Nejraději by volila zelenou a modrou, ale červená a žlutá víc svítily. A světlo teď potřebovala. Však si všimla, jak terapeut zbystřil, když sáhla po černé.

Akční rádius Stelly omezovaly na čisté čtvrtce papíru dvě kružnice. Do nich se měla vejít její kresba. Poté se Stella naklonila nad papír a skutečně začala čárat oběma rukama. Zřejmé bylo, že se člověk při tomhle způsobu práce nemůže dost dobře kontrolovat. Paže jako by ji neposlouchaly, za několik okamžiků se odpoutaly od její hlavy a začaly pracovat samy. Ne, nesmí se nechat tolik unášet fantazií, vždyť právě ta ji zavedla…

Ale ruce se i přes Stelliny vnitřní pochybnosti pustily do díla. Terapeut se s ní snažil zavádět řeč na to, jak stráví příští víkend a jestli o prázdninách chystá nějakou cestu k moři, aby odpoutal její pozornost od čar, a docela se mu to dařilo. Pastelky si najednou šly svou vlastní cestou, a každá jinak…

„Zajímavé,“ vydechl, když se jedna z rukou zastavila a o pár vteřin posléze i druhá. „Velmi zajímavé. Mohou se na to podívat i ostatní?“ otázal se stylem, jako by už předem bylo rozhodnuto, a Stella přikývla. Hlouček účastníků kurzu se shromáždil kolem ní. „Co tomu říkáte?“ vzhlédl k ostatním Bořivoj.

„Krása, mně to připomíná květy orchideje.“

„Mně prázdný klín.“

„Já tady vidím zase blesk. Ostrý a nesmiřitelný.“

„A já spirálu. Nebo zakuklenou larvu, která v sobě skrývá spousty možností.“

„Jinou ženu?“

„To nevím, ale jsou nabity pozitivní energií.“

„Já bych tam četla nenávist, hořkost.“

„Jenže převládá světlo…“

„Tak vidíte, každý jsme trochu jiný,“ řekl lektor a zeptal se Stelly, jestli na některou z těch poznámek slyší.

Ta zhluboka vydechla, jako by se probírala ze snu, ruce jí vyplašeně zatančily nad papírem a ona se s patřičnou pokorou začala lidem kolem sebe omlouvat. Musí jí prominout, vlastně nic neslyšela, byla zahleděná úplně někde jinde.

„Kde?“ zajímal se terapeut.

„Ve hvězdách.“

Další týdny a měsíce si Stella už nejen uvolňovala ruku, ale vytvářela podivné propletence čar, tu křiklavě barevné, tu tlumené, které v konečném výsledku dostávaly rozměr tajuplných světů a jakéhosi kosmického souznění. Při pohledu na ně mnoho lidí žaslo: to je pavučina lidského mozku, měsíc na jazyku ženy, mluvící květina!

Stella raději začala své obrazy pojmenovávat pokud možno obecnějšími a pocitovějšími názvy, jako je Dech doby, Smutek barev, Ztracené touhy… Lidem pak, kteří ji i u příležitosti výstav nebo v zápisech do pamětní knihy důvěrně oslovovali, vysvětlovala, že názvy svým dílům dává nerada a obsahy obrázků interpretuje až dodatečně a vlastně s nechutí. Neopomínala také připomenout, že volný přístup k tvorbě využívali i tací velikáni, jako třeba Mondrian nebo Jackson Pollock, je tu holt něco, co nedokážeme řečí pojmenovat, co proudí skrze ni, vede její ruku, a ona se o to poselství s druhými ráda podělí.

Nebylo pochyb, že se o Stellu Královou začínala zajímat veřejnost. Zřejmě k tomu dopomohl i televizní šot, který běžel na centrálním vysílači, i pár výkřiků v tisku chrlících samé chvály. Ve svém rodném městě dokonce uspořádala dvě výstavy, tu menší v krajském divadle a rozsáhlejší v muzejní galerii. Ozvala se i Praha, Karlovy Vary a Luhačovice, a když oslovila sponzory, rádi výstavu podpořili. Na oplátku jim dala vybrat některý ze svých obrázků.

Čas věnovaný veřejnosti ovšem Stellu Královou příliš rozptyloval. Malovala především v noci, kdy byl klid, protože přes den její smysly utíkaly za každodenními všednostmi. Zato soumrak usměrňoval proud energie, který jí vedl ruku. Tu pochroumanou ruku, o které si myslela, že už s ní nikdy nic kloudného nevytvoří. Někdy pracovala u kuchyňského stolu pod svatozáří cylindrické lampy až do ranních hodin a celé dopoledne pak v hojivém spánku proležela.

Samozřejmě se zamýšlela nad tím, co se to s ní stalo. I Dalibor se o ni začal víc zajímat. Nejednou pochválil její šaty, jindy se zase jakoby bezděčně otřel o její zadnici a utrousil, že je sexy, což od něho slyšela naposledy před mnoha lety. Nebrala ho vážně, jen si kokrhej, nadrženej kohoutku, a myslela si své. Pokud prala, uklízela a občas i uvařila, dělala to z jakési pořádkumilovné setrvačnosti a také kvůli sobě. Prostě v normální rodině má být uklizeno. Domácnost běžela téměř jako dřív, ale když jí manžel začal nadbíhat a koupil jí za dva a půl tisíce kazetu chyprové vůně Gucci, oznámila mu, že ji jeho choutky nezajímají.

Nebyla to pravda. Tu havárii duše, kterou jí nevěrou způsobil, nemohla přenést přes srdce, byť dobová atmosféra byla k promiskuitnímu chování tolerantní. Tohle se přece partnerovi, se kterým člověk chce mít dítě, nedělá. Na druhé straně musela připustit, že je teď i přes to všechno nebývale šťastná. Těhotná sice nebyla, ale namísto mateřství dostala příležitost nabídnout své city a um velkému okruhu lidí, který ji vnímal.

Dokonce začala uvažovat o tom, co onen rej událostí kolem jejího malování spustilo. Daliborova nevěra a ta jeho holka, psychické trauma, zlomená člunková kost či potlučené tělo? Nebo kurz volné kresby, kterého se zúčastnila? Setkávání nad kresbami dávala čím dál větší váhu. Na letáčku o kurzu bylo uvedeno, že vychází z tradice tantrického buddhismu a archetypálního vzoru mandaly. Poznala v něm Bořivoje a mnoho dalších lidí. Také pochopila, že mandalou do ní vstupují kosmické principy, ten vnější představuje náš okolní svět, zatímco vnitřní osvícenost lidského ducha, tak nějak jim to terapeut vysvětloval.

„Není sporu o tom, že tyto principy jsou součástí celého vesmíru a ovlivňují jak pohyby planet, tak let motýla nad bodlákem, na kterém přistála motýlí samička…“ nabízel své analogie Bořivoj.

Musela si přiznat, že se v ní cosi libidinózního probouzelo. Ukazovalo se, že kresby v mandalách jsou vlastně průniky našich neuskutečněných snů a přání, z jejichž symbolů vyčetla, že nevědomé touhy Petry a Pavla, Růženy, Hanky a Saši si jsou podobné, ba někdy i totožné. Co nás to k sobě váže a pudí? Čím se lišíme? Stella měla například problém vměstnat svou kresbu do mandaly, zapíchnout pastelku na okraj kružnice a směrovat linku ke středu, jako by odstředivá síla byla naléhavější než uspořádání čar v kruhu.

Tak či onak nelitovala, že za kurz dala sedm tisíc, člověk se alespoň o sobě něco nového dozví. Bořivoj ji očaroval, vlil do ní víru a naději, možná se i dotkl citlivého místa nespokojené manželky. Po dlouhé době se začala radovat ze života jako kdysi, když byla zamilovaná do Dalibora a plánovala si budoucnost. I při tom štěstí, které zažívala, však cítila, že v ní zůstalo cosi neošetřeného, a že dokud si onu bolest nedoléčí, bude žít i nadále jakési životní provizorium. Zkrátka nedokázala Daliborovi odpustit.

Pavel byl technik, Růžena prodavačka, Petra sekretářka, Saša ekonom a Hanka učila na základní škole. Třetího pokračování kurzu volné kresby se zúčastnilo samozřejmě víc lidí, kteří se po kurzu rozjeli domů, ale do baru zamířila jen tahle skupinka nadšenců. Chtěli si popovídat, družit se, přicházet na nové nápady. Dle očekávání se objevil i Bořivoj. Jak by mohl své ovečky opustit!

Stella přemýšlela, jaké je jeho původní povolání. Měl maturitu, to věděla určitě, a poté byl prý na studijním pobytu v Heidelbergu a znovu a znovu vyjížděl do světa. Nějakou dobu i meditoval v Tibetu. Všechny tyhle informace prosákly při rozhovorech kolem malůvek, a hlavně v nedaleké vinárně, kam chodili po práci. Když se ho ale zeptala konkrétně, zamluvil to, jako by o sobě nerad vyprávěl.

Měl snad co tajit? V každém případě však Stellu zaujal. Vnějšími rysy a rozmáchlými gesty se podobal Daliborovi. Měl špinavě žluté vlasy svázané do culíku a trochu větší nos, ale jemné ruce a zajímavou tvář. Dokonce se jednou doma přistihla, jak bezděčně skicuje obrysy Bořkovy hlavy. Kdepak, manžel to určitě nebyl. Začala jako obvykle pracovat bez záměru, prostě jen tak nechala svou ruku pobídnout vnitřním hlasem, a najednou zjistila, že se z kresby vylouply rysy jeho tváře a oči, ty zpytavé putující oči…

Trochu ji to zaskočilo. Je snad do svého školitele zamilovaná? V hlavě jí dozrávala neodbytná myšlenka, že se Bořivoje zeptá, co k ní cítí on, ale zatím nenašla odvahu, aby to udělala. Snad teď je ta příležitost, napadlo ji, když si k ní po kurzu přisedl ke stolu.

Byla trochu opojena vínem a unešená swingující melodií, která jako čerstvý déšť skrápěla přítomné hosty. Trio hudebníků se předvádělo, basa, kytara a saxofon si povídaly, neodpočíval ani Bořivoj. Už měl také vzletnou náladu, každý z frekventantů se chtěl se svým guru pobratřit…

Konečně se ke slovu dostala i Stella. Předsevzala si, že pronese něco neformálního, jenže nakonec zůstala u obvyklé banality a zeptala se Bořivoje, jaký má učitel pocit ze svých vyškolených žáků.

„Skvělý. Zejména nad jednou žákyní, která má obrovský talent, ale která mu připadá trochu uzavřená. Rád by ji rozesmál,“ přeháněl.

„Jenže neví jak… Nebudeme si tykat?“ navrhla mu.

„Souhlasím. A mám jedno přání… Smím prosit?“ vyzval ji k tanci.

Jistě, proč ne. Ostatní dámy Bořivoj provedl a ji si nechal na konec. Na parketu se v té chvíli už tísnilo hodně párů lačnících po tanci. Zpočátku se zdálo, že ti chlapíci v tmavých svetrech a s červenými šálami obcují jen se svými instrumenty, jenže swing nakonec strhl většinu návštěvníků.

„To jsou skladby Duka Ellingtona?“ prohodila, když řeč začala váznout.

„Upravené,“ odvětil učitel, jako by naslouchal spíše tepu jejího srdce než hudbě, která je provázela.

„Chtěla bych vám poděkovat za ta setkání… duchovního rázu.“

„Duch a tělo jedno jsou.“

„Ale myslím si, že tu šlo i o něco navíc…“ zakřičela, protože trio hudebníků spustilo Bugatti step. „Potřebuji vám něco povědět…“

„Povídej,“ nastavil teatrálně ucho, ale po chvíli marného naslouchání dospěli k názoru, že jeden druhého neslyší. „Nepůjdeme si to povědět někam jinam?“ navrhl a ona přitakala, dopila ze sklenky víno a táhla ho hradbou tančících ven.

Noc byla teplá, malina majáčku telekomunikační věže vrhala do éteru varovné světlo a ulicemi se nesl kyselý ozón z nedaleké chemičky. Klábosili o ničem.

„O co jde?“ řekl, když scházeli po schodech k zámeckému parku.

„Zdálo se mi o tobě…“

„Tak ven s tím. Chceš slyšet, že jsem se s takovým talentem ještě nesetkal? Že se mi vaše… tvoje obrazy moc líbí?“

„Nepřeháněj,“ skočila mu do řeči. „Je konec?“

„Konec čeho?“ opakoval po ní. „Jistě, je konec našich setkávání. Čekají další abonenti.“

I ty proutníku, bliklo jí myslí, ale nahlas řekla:

„Ještě s nikým jsem se o tom takhle nebavila. Víš, proč jsem šla do kurzu?“

„Jsem učitel,“ bránil se představě, že na něho naloží úkol, který nezvládne.

„Nosím si v sobě zranění i touhu…“ pokračovala, jako by nechtěla slyšet jeho námitku, a začala mu vyprávět svůj příběh o dětech, po kterých toužila a které jí osud nedopřál. O Daliborovi a zpackaném manželství, skomírajícím krizí, o jeho zálibách a kamarádech a její samotě. Pozorně naslouchal. Když skončila, zeptal se:

„To je všechno? Co po mně chceš?“

„Abys mě objal.“

„Jestli to má být pomsta…“

„Nebyla jsem nikdy manželovi nevěrná.“

„Tohle není… Žert.“

„Ale je konec, něco končí… a začíná. Sám jsi to říkal. Bude ze mě jiná žena,“ naléhala.

Udělali spolu několik krkolomných tanečních kroků, provedl ji pod staletým smrkem a přerostlou tújí a zamířili na volné prostranství. Pár vteřin klouzali po mokrém pažitu, na stoncích trávy jiskřily kapky rosy. Pak se jí zatočila hlava a zaškobrtla, možná z vína, možná z objetí, a nohy jim po trávě ujely.

Vyhlédli si lavičku. Údivem přidušený smích přešel v důvěrnosti, důvěrnosti v touhu, touha v milování…

„Už o tom nikdy nebudeme mluvit, ano?!“ špitla Stella, když bylo po všem.

Bloumali parkem a bavili se o počasí, o kánoi vydlabané z tisíc let starého stromu, kterou objevili v naplavenině řeky a teď ležela v průjezdu do zámku, o tom, jak jsou ulice v dopravních špičkách několikrát denně zacpané… Bořivoj živě odpovídal a občas kopl rozmrzele do šišek, aby náhodou neuklouzl. Cítil se všelijak. Všechny ty komplimenty, co si nabízeli, zněly najednou planě.

„To měla být opravdu pomsta manželovi?“

„Ty jsi vztahovačný. Říkej tomu, jak chceš, třeba čas proutníků a proudnic,“ komolila slova a okamžik si připadala zatraceně vtipná. Možná v jejím hlase zaznělo cosi soustředěně nestoudného, jenže ona to tak chtěla. Ale co když opravdu Bořivoje jen zneužila, co když ho použila jako všelék na své rány?

„Asi jsem něco zvoral, že?“ bral vinu na sebe.

Raději změnila tón. Vzala si kapesníček a otřela ústa, která ještě před okamžikem líbala.

„Bylo to… byl jsi něžný… Jsme celí mokří a špinaví od trávy. Už se tam nevrátím,“ zašeptala a jakoby na omluvu dodala: „Nemohla jsem jinak.“

„Já taky ne,“ poznamenal napůl vážně, napůl žertem a ona mlčky, tak aby to nezahlédl, přikývla.

„Budeš pracovat?“ zeptal se ženy Dalibor.

Stella nevěděla, práce jí nešla od ruky ani od srdce. Myšlenky se třepily, ne a ne je uchopit za správný konec. Ale když se na ni Dalibor obrátil, měla jasno. Půjde na brusle, potřebuje se protáhnout. Na kraji města udělali podél Labe živičnou stezku, mohla po ní dojet skoro až ke Kunětické hoře. Už si ji vyzkoušela, cítila se při bruslení dobře. Jela proti proudu řeky, mávala rukama, rozhlížela se kolem… cosi vzletného ji popohánělo kupředu.

„Půjdu na brusle. Když jedu, jsem totálně odvázaná, letím…“

„Tys mi ještě neodpustila, viď?“ pohlédl na ni zkoumavě Dalibor.

„Možná ano, možná ne. Vybrala jsem si to, tu bolest a zášť.“

„Nechala sis rozhrábnout pěšinku?“ vedl dvojsmyslné řeči.

„Nápodobně…“ posteskla si. Co se to s nimi děje? Dalibor obscénní nikdy nebyl, Stellu ty jeho narážky překvapily, takhle sprostého ho neznala. „Jen jsem si vybrala svůj čas,“ řekla.

„Ach, ty sladká pomsto! Takže je všechno v pořádku, dušička má pokoj?“

„Nemá.“

„Tak něco dělej, zkus znovu malovat.“

Malovat? Nešlo o malování, ale o to Nic, ze kterého měla vytvořit Něco. Za poslední měsíc se ozvaly tři galerie. Chtěly ji, lákaly na výhodné smlouvy… Jenže neměla co nabídnout.

„Co jim mám říct? Že máš tvůrčí krizi?“ navážel se do ní.

„Já už dávno žádnou krizi nemám. Je to, jako by ses mě zeptal, jestli bych dokázala zabít člověka. V jisté chvíli ano, třeba tebe,“ přeháněla, vzápětí se však její obličej propadl do ještě pochmurnějších tónů. „Nemám potřebu někoho zabíjet. Nemám potřebu, aby mně někdo česal pěšinku, ani nemám potřebu malovat. Už ne…“ vyklouzlo z ní cosi, čeho vzápětí litovala.

Mávla rukou, vzala si tašku s bruslemi a opustila byt dřív než Dalibor.

Stmívalo se jako tenkrát…

Jako tenkrát, když ho sledovala až k jejich bungalovu. Jenže to už bylo někdy před rokem, před rokem na jaře. Teď uháněla stezkou kolem Labe a uvažovala, kde se to všechno zvrtlo. Po vzteku a napětí, které v sobě měsíce dusila, zbyla jen lhostejnost. Zalila celé tělo, vyhladila vrásky. Zranění se zhojilo, znepokojení vyprchalo. Tohle asi Dalibor nepochopí.

Napadlo ji, že klid je její nepřítel. Možná klid před výbuchem. Hříšná myšlenka. Ani volná kresba se jí nedařila, při opakovaných pokusech se zmohla nanejvýš na nečitelné shluky čar, v nichž se nedal objevit ani Pollock, ani Mondrian, ani Špála, ba ani Stella…

Je umění řemeslo, nebo intuice? Stella se vrátila pokorně k zátiším, jenže o ta už nikdo nejevil zájem. Obrázky byly prý příliš konvenční, prvoplánové, postrádaly napětí, tu sedmihlavou saň…

Někdy ji v krušných chvílích napadlo, co bude dál a že jí vlastní hrdost nedovolí, aby ji Dalibor živil. Bohužel už asi nedokáže vytvořit nic původního, ale mohla by třeba nabízet kurzy volné kresby. Patrně by se uživila i arteterapií, jenže to by si musela dodělat vzdělání. Tvorba je riziko, které rve tělo a zároveň ho konejší…

Umět tak začít znovu a odjinud. Samozřejmě bez Bořivoje, za otce by se stejně nehodil. Nakonec došla k závěru, že uchopit svůj život znamená uchopit svůj čas, vytvořit ze sebe jinou ženu…

P. S. Za několik týdnů od swingové noci a uklouznutí na trávě oznámila Stella Daliborovi, že čeká dítě. Dalibor měl obrovskou radost a konečně pochopil, že i manželskou vlekoucí se krizi lze překonat. Jen na to musí být dva. Nebo tři?

Noční rozhovor

V onom týdnu měla Irena Hálková napsáno v horoskopu, že ji nemine překvapení, a tak když ve čtvrtek obdržela poštou dopis a v něm byly dva lístky na koncert od neznámého dobrodince, dělala jakoby nic.

Vojtěch, její muž, je pečlivě prozkoumal, a protože mu připadly opravdové, hned druhý den před ní zavolal do předprodeje, jestli se páteční koncert Virtuosi di Praga opravdu uskuteční.

„Půjdem tam, co říkáš, už jsme dlouho nikde nebyli.“

„Moc se mi ta zásilka nelíbí,“ prohodil Hálek. „Možná si z nás někdo vystřelil.“

„Vystřelil?“ podivila se. Ještě teď cítila vůni psaníčka.

Proč by si z nich někdo měl vystřelit, prostě onen neznámý dobrodinec dal lístky do obálky a zapomněl přiložit pozvánku, třeba chtěl zůstat v pozadí, nebo ho poslala nějaká dobročinná organizace, trpělivě vysvětlovala manželovi. Nepochybně by našla desítku dalších argumentů, jak zdůvodnit záhadnou existenci dvou lístků na koncert, ale nemělo smyslu to rozvádět.

„A nezapomeň, že zítra dávají Jih proti Severu. Nevím, jestli bych vyměnil tenhle film za koncert,“ rozjímal Vojtěch a raději pustil televizi, domnívaje se, že obrazovka nabídne manželce rozptýlení a on ji pak bude moci ještě více poškádlit. Tentokrát se ale přepočítal:

„Už jsem se rozhodla,“ gestikulovala a udělala po koberci několik vzletných kroků. Měla na sobě džíny a vytahaný svetr, který jí padal přes boky. I ve svých třiačtyřiceti působila nezvykle sexy. „Jenom který si mám vzít šaty?“

„Vem si ty modrý, ty, co jsem ti koupil pod stromeček.“

„V nich mám ale velkej zadek.“

„Právě,“ odvětil Hálek, přistoupil k ženě a položil jí ruce na boky.

„Až zítra, ano?“

„A proč ne dnes?“ zeptal se poněkud trpitelsky.

„Až zítra po koncertě, jsem dnes trochu unavená,“ odvětila a políbila manžela na čelo. Přičichl alespoň k jejím půvabně rezatým vlasům. Voněly báječně.

Irena měla na rozdíl od svého usedlého manžela tajemství ve vínku, v mládí dostávala nejednou růžová psaníčka, a než je otevřela, představovala si, co je v nich asi napsáno. Pak je rozrušená rovnala do utajeného šuplíku, a když jich bylo víc, svazovala provázkem do úhledných balíčků.

Po svatbě si nějakou dobu dopisy nechávala v sekretáři u rodičů, Vojtěch je ale podivnou náhodou objevil a dalo jí moc práce, než mu vše vymluvila.

Ony dva lístky vložené do obálky jí po tolika letech připomněly dobu sedmnácti osmnácti let, alespoň tak to vnímala v pátek ráno, kdy se probudila do pošmourného dne, a přesto měla docela dobrou náladu. Dopoledne se ještě stačila stavit u kadeřníka, stihla v kanceláři vyřídit několik důležitých úkolů a cestou z práce nakoupila na víkend.

Trochu se s taškami zapotila, doma vlezla hned pod sprchu, přečetla letem světem noviny, a zatímco Vojtěch sledoval televizní přenos pátečního fotbalu, připravila lehkou večeři. V šest se začala strojit. Zvolila opravdu ty modré, sametové šaty, které jí padly jako ulité.

Do zámku dorazili krátce před sedmou poněkud upachtění, ale optimisticky naladěni. V šatně odložili svršky, obdrželi program koncertu a služba je uvedla do jednoho z rytířských sálů, který byl již téměř zaplněný.

Irena měla na sobě nejen modré šaty, ale na hlavě i avantgardní baret, a jak kráčela na půlkrok za manželem a zdravila rozverně vážené občany města sedící v první řadě, rzivý pramen vlasů jí hořel na ramenou a bylo na ni ještě více vidět.

Jako by je všechny důvěrně znala, pomyslel si stísněně Vojtěch a poprvé po mnoha letech ho napadlo, co o své ženě vlastně ví. V té chvíli se přistihl, že na ni žárlí.

Sedadla nebyla číslována, a tak prošli uličkou a zamířili k oknu, kde Vojtěch zahlédl několik volných míst. Ač bylo všude obsazeno, u okna zůstaly židle zatím prázdné, však také hned dvě z kraje řady zabrali.

Vojtěch v rytířských sálech ještě nikdy nebyl, ostatně rekonstruovali je teprve před rokem a výsledek dopadl znamenitě. Sotva se usadili, Irena se rozhlížela po známých a Vojtěch začal pozorně zkoumat nástěnné malby, jejichž fragmenty prošly opravou.

Všechno tu na něho působilo svátečně a zvláštně. Zádumčivá dlažba na zemi, kazetový strop, letitá vůně biblických výjevů na omítkách. Tím vším byl téměř zaskočen. Zato Irena se tvářila jako doma, informovala ho dokonce o nápisech na stěnách:

„Jde o antiteze Starého a Nového zákona.“

„Opravdu?“ začal si čistit brýle kapesníkem, aby mohl zřetelněji přečíst nápisy.

Neodpověděla mu, snad ji v davu hlav některá zaujala natolik, že v mužově hlase onu lehkou ironii přeslechla. Zajímali ji lidé kolem ní.

Ostatně i Vojtěch zaznamenal přítomnost lékárnice Brabcové, jež měla vlasy vyčesané do kubistického drdolu, nemožně pichlavého, a docenta Chvaliny, který mu před třemi lety vyoperoval žlučník, byla tu i žena s modrým přelivem…

Jindy by se Vojtěch odvázal, teď ho však kupodivu oslovovala kostrbatá písmena na stěnách: Zákon skrze Mojžíše dán jest, milost a pravda skrze Ježíše Krista.

Hálek se na okamžik nad sdělením nápisu zamyslel, nakonec mu však, to když se naklonil přes Irenu a nastavil dlaň vstříc oknu, z úst vyklouzlo zcela prozaicky:

„Od okna táhne. Podívej, sedí tu i v kabátech. Není ti zima?“

Za sklem už stínoval soumrak kostřičky domů. Někteří z posluchačů se opravdu choulili v kabátech, vždyť jaro za okny teprve propukalo.

Irena ale chlad nijak zvlášť nepociťovala a konejšivě utrousila, že se prostor za půlhodinku spolehlivě zadýchá. Vojtěch přikývl, možná chtěl něco poznamenat, v čele sálu se však náhle otevřely dveře a začali vcházet muzikanti, sošní takřka jako výjevy na stěnách.

Netrvalo dlouho a první tóny prolétly sálem. Manželé Hálkovi přes hlavy posluchačů k jevišti moc neviděli, Ireně to ale nevadilo, soustředěně přivřela víčka a zaposlouchala se do Vivaldiho sonáty. Zato Vojtěch zvedl oči k freskám. Ne že by ho muzika nezaujala, určitě ano, vážnou hudbu měl docela rád, ale prostředí Mázhausu přece jen svádělo myšlenky jinam… k Ireně.

A pak se to stalo, to už hráli Stabat Mater pro alt a smyčce a zpěvaččina hruď se rozvlnila v jímavých tónech, když za oknem cosi zapištělo, ostře a pronikavě, a přitom vábivě a posmutněle.

Irena v prvé chvíli sebezáchovně naklonila hlavu k manželovi, i ten ale úlekem uhnul, ba i zpěvačka zkameněla. Její tvář o poznání znejistěla, oči prokličkovaly mezi posluchači až k oknu, a sotva se zastavily Ireně ve tváři, podivně se usmály. Vojtěch ten úsměv s úžasem zaznamenal.

Já jsem to nebyla! omlouvala se jí v duchu Irena.

„Kočky,“ poznamenal Vojtěch s despektem. „Mají tu spoustu koček, lezou, mrchy, po římsách.“

„Kdepak,“ zavrtěla hlavou jeho žena a znovu pohlédla na zpěvačku, která se už vzpamatovala a jako by si s peřejemi záhadných zvuků pohrávala.

Za pár minut zvířecí volání vpadlo do místnosti znovu, byla v něm touha, vášeň, možná i zběsilost… A pak zaznělo ještě jednou, pronikavě, vyzývavě. Lidé v hledišti tentokráte už znejistěli, muzikanti schovávali své rozpačité úsměvy do zvuků nástrojů, zpěvačce na pódiu se o poznání více rozvlnila hruď, někteří posluchači dokonce otáčeli hlavy k oknu a zvídavě si měřili Vojtěcha s Irenou, jako by ti dva měli pod okny zámku v onom jarním kuropění na povel svůj zvěřinec.

„Mrouskají se kočky,“ vysvětloval šeptem vstříc udiveným pohledům Vojtěch. Potřeboval něco říct, za tohle přece nemohl ani on, ani jeho žena, sedli si k zámeckému oknu čistě náhodou, protože přišli pozdě.

„Ale ne,“ protestovala Irena.

„Proč ne?“

„To jsou pávi,“ snažila se manželovi vysvětlit.

Neznámé zvuky pohltila noc, jen pár židlí zavrzalo, to jak lidé vraceli hlavy zpět k pódiu. Orchestr se posléze rozehrál k vrcholnému výkonu, i zpěvačka excelovala, možná i ona cítila, že nejen v rytířských komnatách zámku, ale i kdesi za jeho okny se něco důležitého odehrává.

Divácký aplaus byl zasloužený…

„Ta zpěvačka byla trochu při těle,“ poznamenal Vojtěch při pohoštění, které následovalo po koncertu. Právě si cpal do úst šunkové jazýčky s nádivkou, divoce přitom mlaskal a občas i zašermoval vidličkou. „Chci říci korpulentní.“

„Nepředváděla své tělo, nýbrž svůj hlas. Mně se moc líbila,“ utřela manžela Irena. Nandala si na talířek pár sýrových oček s olivami, ale neměla na jídlo ani pomyšlení, nechtěla jím přehlušit své dojmy. „Už léta účinkuje v Národním…“

Vojtěch udiveně zvedl obočí, v Národním byl přece s Irenou někdy před patnácti lety, a to ještě na činohře. Pohlédl na svou ženu, tvářila se tak tajuplně, až v něm opět zavál stín podezření. Ano, už to věděl, ba byl si téměř jist. Irena při koncertu zkrásněla a její šarm…

Usrkl kabernet, rozkousl vajíčko s kaviárem a plnými ústy prohodil:

„Kam zase koukáš?“

„Rozjímám…“

„Hledáš snad někoho?“

„Ne, jen se tak dívám…“ opáčila a mírně se zapýřila, čímž budila ve Vojtěchovi ještě větší rozpaky.

Co se to proboha s námi jenom děje? Jako bych ji nepoznával, zkoumal Vojtěch v duchu své rozpoložení, když tu se do zámku odkudsi z dáli doneslo opět zvířecí volání, o poznání slabší a tesklivější.

Irena zpozorněla, ale když obhlédla prostory sálu, měla dojem, že bavící se společnost ho už nijak nevnímala. Zato ona zaslechla ty zvuky zcela zřetelně.

„Nechceš dolít?“ zeptal se jí manžel.

Zavrtěla hlavou a pohlédla zpříma na muže:

„Přemýšlím o té hudbě. Cítím se jako…“

„V pohádce,“ vyprskl, až mu kus vajíčka uvízl na klopě. Vyndal kapesník a začal si čistit sako. Jeho rozvernost Irena neopětovala, chování svého muže vnímala spíše s úzkostí. Vojtěch si nakonec utřel ubrouskem ústa: „Díváš se pořád k oknu a ke dveřím.“

„Hele, tamhle je Petr.“

„Stará láska nerezaví,“ popíchl ji. „Co ten tu dělá?“

„Přišel na koncert.“

„Doktor přes zvířata? Můžem se ho zeptat, jestli to byly kočky, nebo pávi. Kdepak pávi. Kocour skočí na kočku, zakousne se jí do hřbetu a má ji.“

„Jsi nechutný.“

„Já vím,“ odvětil.

„Nevíš!“ pootočila k němu hlavu. „Ta zpěvačka, rozumíš…“

„Co je s ní?“

„Uslyšeli její hlas a odpověděli.“

„Chceš říci, že zvířata si s lidmi povídají?“

„Jsou to pávi, královští ptáci. Nocují tamhle dole na stromě. Samec má na hlavě korunku z jemných pírek a na ocase dlouhá pera s pavími oky…“

„Na ocase!“ zasmál se poněkud dvojsmyslně. „O čem s ní asi tak mohou rozmlouvat?“

„Rozmlouvají i s námi, Vojtěchu. Neslyšel jsi?“

Vojtěch při koncertu cosi zaslechl, ale že by to bylo právě tohle? Kdepak, nenechá se jen tak uchlácholit.

„Řekni, stalo se snad něco?“ zatoužil po ní.

„Nic, nic se nestalo,“ odvětila úsečně a vyvlékla se mu. Aniž by čekal, co mu Irena odpoví, zamířil k pultíku s nápoji a šel se napít vína. Potřeboval to.

Když se za nějakou dobu vrátil na místo, Irenu nenašel. Společnost už byla notně rozjařená, ochutnal ještě zapékané hlemýždě s nádivkou, dopil víno a začal svou ženu hledat.

V místnosti nebyla, ani Petr ji neviděl, samozřejmě že to byli pávi, jsou dobří hlídači, sídlí v zámeckém parku, odpověděl na Vojtěchův dotaz, ale ten ho snad už ani neslyšel, protože měl na Irenu vztek, a navíc o ni dostal strach.

Raději zamířil k šatně a teprve tam zjistil, že si před okamžikem vyzvedla svůj kabát. Rychle se oblékl a vyběhl do noci, ale svou ženu nespatřil ani na nádvoří, ani před zámeckou branou…

Chvíli pobíhal zmateně po nádvoří, kdysi tu jako kluci čutali do meruny a na valech si hráli na četníky a na loupežníky. Zámek plaval už dávno ve tmě a všudypřítomné drápky stínů šplhaly po spoře osvětlených arkýřích oken.

S Irenou se poznali v sedmnácti na mládežnickém táboře, pak si nějaký čas dopisovali a posléze se na čas rozešli, protože Irena studovala v Budějovicích pedagogickou fakultu a on techniku v Praze.

To bylo tenkrát lásky, krev by pro sebe cedili! Dokázal za ní jezdit týden co týden na kolej, skládal jí básničky, a když byla vážně nemocná, proseděl u jejího lůžka celé noci. Irena mu lásku vracela, uvědomovala si, že je na něho spolehnutí, však se také po promoci hned vzali.

Vojtěch o svém letitém vztahu se ženou přemýšlel v noci ze čtvrtka na pátek, kdy se probudil ve tři ráno a už neusnul. Chtěl si k ní vlézt do postele, pomilovat se s ní, jenomže než se odhodlal, svůj úmysl trestuhodně zaspal.

I to mnohé o jejich vztahu vypovídalo… V noci ze včerejška na dnešek si však uvědomil, že Irenu stále ještě miluje, že o ni stojí, jenom jí trochu nerozumí. Jdou spolu na koncert, a ona si najednou zmizí.

Takhle to nějak bylo, uvažoval, když tmou projely vábivé zvuky a mířily přímo do Vojtěchova srdce. Ach, ti proklatí ptáci! Na koncertě je vnímal s nevolí, ale tady, na prostranství, mu jejich hlas připomněl hlahol zvonů nesoucí se krajem. O tomhle snad mluvila Irena?

Kde by jen mohla být? Sáhl na kliku brány, která vedla na valy, a ta pod tlakem kupodivu povolila. Šetrná ruka hospodáře zapínala v noci svítilny ob jednu, ale i tak zlatavý proud světla prostupoval žebrovím stromů a klopýtal po stezce, podobně jako on, Vojtěch, osamělý poutník.

Ale byl opravdu osamělý? Všiml si stop, které utíkaly před ním, nebylo pochyb, že tu již někdo prošel. Před sebou nespatřil sice ani živáčka, zato dole pod cestou u valů, tam, kam prsty třeskuté tmy zcela nedosáhly, přece jen cosi v šedi noci zahlédl: rej stínů, stínové divadlo! Kočičí oči, ocas vlka, křídla netopýrů…

Strnul v úžasu. Uviděl totiž bělavý výsek těla ženy, vlasy jí hořely na zádech, ruce vrůstaly do kamenné zdi, nohy do země a nad ní se skláněla hlava kentaura.

Teprve vzápětí přerostla Vojtěchova fantazie v reálný obraz, to když zaslechl pramínek stenů nabývajících na síle. Brány do tmy se otvíraly. Vojtěch neměl bujnou fantazii, leccos si však dokázal představit. Jen pošetilec by seběhl dolů a zkoumal okolnosti…

„Tiše, prosím tě, jen nekřič,“ donesl se k němu nepokojný mužský hlas, ale žena jako by muže neslyšela, ostatně bylo už příliš pozdě, nastal čas páření. Krajinou kolem zámku kráčela smyslnost a s ní náruživost, ze všech koutů sem přilétaly zvuky: táhlé vytí psů, křik probuzených ptáků, koncert přírody.

Tak vida, pomyslel si, ale místo aby zamířil domů, žárlivost ho hnala znovu do zámku. Potřeboval si ještě jednou promluvit o kočkách s Petrem. Možná by mu stačilo, kdyby ho jen uviděl. Letmo by se pozdravili a Vojtěch by, spíš pro sebe, prohodil: Měl jsem pravdu.

Zvěrolékaře Petra ani svou ženu však ve společnosti nespatřil, což koneckonců předpokládal. Uviděl ji, teprve když seběhl po schodech dolů a prošel malým nádvořím. Bylo už hodně po desáté. Stála v zákoutí opředená stínem, zabraná do sebe. Opírala se o dřevěné madlo, křehká a zranitelná, a hleděla dolů do hradního příkopu, kde kdysi protékala voda smíšená s krví a řinčely zbraně, zatímco teď tam vedle košatého stromu trčelo trubkové lešení, na němž sedělo několik královských ptáků.

Vojtěch by se rád mýlil, ale i v té tmě nabyl dojmu, že s pávy o čemsi důležitém rozmlouvá…

Klobouk ze San Franciska

Na oknech barokního zámečku visely sklopené žaluzie. Když začal pofukovat vítr, rozkývaly se a ťukaly do skla. V té chvíli začaly v místnosti putovat kostnaté prsty stínů a hraběnka mívala nejednou pocit, že ji škrtí.

„Někdo tu obchází,“ stýskala si. „Neposíláte za mnou tu s kosou?“ popichovala svého doktora.

Osobní lékař se jmenoval Nikita Kralev a v poslední době navštěvoval hraběnku obden. I teď seděl u jejího lůžka a snažil se tvářit účastně.

„Ale vaše diagnóza není zase tak bezútěšná, madam,“ namítal, když si stěžovala na stíny.

„Ne, a co moje játra? Jste poslem špatných zpráv,“ odvětila stařena pohoršeně, až její moučný mejkap na tváři téměř popraskal. „Je vůbec nějaká naděje?“

„Jistá naděje by tu byla.“

„Udělat si je na cibulce!“ prohodila kysele. „Navrhujete ještě něco?“

„S tímhle se nežertuje, madam,“ zvážněl doktor a otřel si úhledně složeným ubrouskem čelo.

Byl to člověk malého vzrůstu a nadměrné otylosti, nicméně bystrý, výřečný a pohyblivý. Dobře věděl, co se stávalo poslům špatných zpráv, a tak se snažil předávat hraběnce pravdu o zdravotním stavu spíše po kapkách. Znal její cholerické výstupy a všechno, co k tomu patřilo. Chtěl mít klid. Bohužel ani tentokrát situaci neodhadl:

„Musíme sehnat játra nová.“

„Tak něco dělejte, proboha!“ řekla přidušeně.

„Paní hraběnko,“ přistrčil si k ní židli a důvěrně se nad ní naklonil, „snažíme se, ale vaše orgány nesou jisté rodové znaky a jsou svým způsobem atypické.“

„Chcete říct, že játra nejsou na skladě?“

Doktor Kralev se v poslední době hodně přemáhal, ale teď už nevydržel:

„Na skladě jsou buldočí, kuřecí, tresčí… Bohužel ne ta, co potřebujete vy.“

„Vy mluvíte o řezníkovi, já o databance. Hledáte špatně!“ zahřímala. Nevěřila vlastním uším, dělá si z ní legraci? „Co bych si počala s tresčími játry? Líbila by se mi játra vaše!“

„To jaksi… Jistě chápete…“ zrudl.

„Tak ta játra někde obstarejte, udělejte jim cenu!“

„Všechno se nedá koupit za peníze.“

„Vy jste mi povedený filozof, například co?“

„Třeba láska,“ zakoktal Kralev téměř bezradně.

„Ale jděte.“

„Nebo zdraví… Do jisté míry i zdraví, neměla byste tolik pít,“ trval na svém Nikita Kralev, teď už dočista vyvedený z rovnováhy.

„No dovolte, už šest měsíců abstinuji. Přiznejte si, že jste neumětel a hrobař. Jenom mi zase neříkejte, že v databázi není vhodný dárce. Narážíte na mou modrou krev?“ sršela sarkasmem.

„Hlavně se nerozčilujte. Co by tomu řeklo vaše srdce…“ nedopověděl a sáhl do aktovky pro obálku se zdravotními dokumenty. Žena si je položila na pokrývku před sebe a okamžik v nich zarputile listovala. Bylo však zřejmé, že se v tom množství papírů stejně nevyzná, což ji ještě více popudilo.

„Já už nechci čekat, nemůžu. Všechno se dá koupit, to si pište! A příště si vyčistěte zuby, je vám z pusy cítit gin,“ stupňovala hlas a její ruka se pohnula směrem k doktorově hlavě, jako by mu chtěla vetnout políček.

Doktor Kralev se zapřel a nasadil vstřícnou masku. Věděl, že nemocní lidé jsou nevrlí a hraběnčin osud je nejistý, pakliže bude dobrá konstelace, možná na něho zbude místečko v závěti…

„Trpělivost, paní hraběnko, trpělivost, všechno dobře dopadne,“ pravil povzbudivě. I když by si to přál, moc tomu sám nevěřil.

Hraběnce nebylo nejlépe, ale kruté bolesti měla jen občas, to když zvětšená játra tlačila na ostatní orgány. A ty dny jí tak pomalu utíkaly. Pravda, cítila se slabá, bez cizí pomoci jen obtížně vstávala, ostatně byla ráda, když se došourala sama na záchod. Někdy četla z dlouhé chvíle hrůzostrašné romány, to ji bavilo, nebo se dívala na televizi, ale nejradši ze všeho měla ticho. Ticho a vzpomínky…

Vzpomínky třeba na to, kdy jako malá holčička běhala po zámecké zahradě. Nebo když se zamilovala do svého prvního manžela Rudolfa a z té lásky vzešly děti. To bylo pěkné, moc pěkné. Ale potom život přinášel už jen samé trápení. Kdyby to vzala kolem a kolem, ani potomci se moc nepovedli. Snad až na jednoho…

„Herberte!“ vykřikla znenadání a současně zmáčkla zvonek, aby přivolala majordoma.

„Přála jste si, madam?“ objevil se před ní starší muž.

„Sežeň Viléma a přines mi něco na sebe. Třeba tu béžovou flanelovou košili, ten fialový svetr a vezmu si kalhoty…“

Herbert odkráčel, ale uběhlo jen pár minut, a objevil se znovu.

„Váš vnuk hned přijede, paní hraběnko, a tady je to oblečení. Mám poslat pro komornou?“ zeptal se a položil svršky na postel před ni.

„To tak, aby mě šmírovala, aby mně záviděla moje tělo. Ještě takový kripl nejsem, ještě vás tu budu nějaký čas prohánět… A potom strašit,“ zasmála se trpce a požádala ho, aby připravil křeslo, pojedou s Vilémem do zahrady.

První pokus posadit se na posteli nevyšel, pak se ale stařena překulila na bok a spustila promodralé nohy dolů. Ta bezmocnost ji ničila, ba co víc, dostávala vztek, který přecházel čas od času až do vln zběsilosti, zaplavující její vetché tělo. Vztek na sebe i na toho, kdo zařídil, že je takový mrzák…

Začala se oblékat a docela jí to šlo. Košili, vlněné ponožky, kalhoty, svetr. Už byla téměř hotova, když se objevil Vilém i s vozíkem.

„Babičko!“ kráčel ženě v ústrety. Přinesl babičce žlutou růži, políbil ji a vsunul růži do vázy. Jeho přidrzlý výraz v obličeji jako by byl součástí mladého úspěšného muže. „Ty jsi dnes ale ve formě!“

„Protože mě rozpálil doktor. Naštvala jsem se a jednu mu málem vrazila. Jen slibuje… Tvrdí, že upíří játra jsou zdravější než kuřecí,“ vymýšlela si, aby ho pobavila. „A jestlipak víš proč?“

„Jsou víc prokrvená,“ odvětil vnuk bez váhání.

„Správně,“ zachechtala se. Na okamžik se odmlčela a poté očividně zjihla. „Že nenecháš babičku umřít, Viléme?“ ukápla jí slza. „Doktor tvrdí, že čeká na ta správná játra. Co to je za řeč, rozumíš tomu?“

„Ale ne!“ vykřikl mladý muž teatrálně, klekl si před stařenu a dal jí jako pes hlavu do klína.

Ohradila se, ať nechá těch opičáren, tohle má po mámě. Johana tíhla ke kumštu, jenže na akademii ji nevzali. Bylo nabíledni, že se s tím nikdy nesmířila. Proč ale kvůli tomu prchat na druhý konec světa?

„Máš o ní nějaké zprávy?“ povzdechla.

„O mámě radši nemluv.“

„Já vím, nemůžeš na tu křivdu zapomenout, nechala tě tu… ale máš mě, babičku… Kdybys byl nemocný, já bych ti ty játra dala,“ stiskla mu ruku, podrbala ho jako psíka za ušima a toužebně pohlédla skrz okno do zámecké zahrady.

Venku už třetí den pofukoval větřík. Na prostranství před zámečkem bylo mnohem víc světla než v hraběnčině temném pokoji, až musela před sluncem mhouřit oči. A všechny ty opojné vůně a barvy!

Vozík bzučel jak podrážděný čmelák, stařena ho ovládala bez problémů, některé zatáčky brala smykem, jiné s očividným respektem. Náhle se zastavila před pavučinou, v níž se třpytily kapičky rosy. Uprostřed ní uvízl sršeň, křídla, dvě duhová zrcadélka opředená smotky pavučin.

„Pavouk se nikdy neukáže, a přitom stále číhá na kořist…“ vydechla žena, která se při každé projížďce zahradou neopomněla u pavučiny zastavit. „Není to krása?“

„Nádhera,“ odvětil Vilém a myslel si své.

„Už jsi někdy přemýšlel o smrti?“ zvrátila k němu hlavu. Byl tak bezstarostný!

„Ano, babičko,“ přitakal.

„O své?“

„Jak to myslíš? O smrti jsem přemýšlel jen tak obecně, chápeš?“

„Já o smrti obecně nikdy nepřemýšlím.“

„To… to opravdu nevím,“ zakoktal.

„Co vlastně pořád děláš?“

„Tak, chodím po městě a rozhlížím se.“

„Rozhlížíš se? Prý honíš rajdy, s každou sukní flirtuješ, spekuluješ na burze, prohrál jsi fůru peněz. Mých peněz!“ dostávala se do varu, jako by zapomněla, že mluví se svým milovaným vnukem.

„Chceš, abych ti daroval játra?“

„Ne, to opravdu nechci, kdopak jiný by se tady o to staral,“ zasmála se, protože cítila, že má navrch, a uvedla vozík opět do pohybu tak rychle, že za ní musel běžet. Chvíli vnuka takhle trápila, jako by ho chtěla vystavit tvrdé zkoušce. Když se k ní dopotácel, řekla: „Jako dědic dostaneš největší podíl. Jsme si hodně podobní, Viléme… Tvá matka Johana, má dcera, byla úplně jiná, svéhlavá. A o byznysu neměla ani potuchy. Tvůj otec choval pitbuly, a ona milovala Chagalla. To k sobě moc nejde, co? Odešla do Francie a potom adieu, Evropo! Chtěla bych ji vidět, než umřu.“

Vilém si pomyslel, že tenhle úvod slyšel snad stokrát, a napadlo ho, s čím hraběnka posléze vyrukuje. Raději převáděl řeč jinam:

„A co Kralev, babičko? K čemu ho platíš?“

„Ten? Je příliš krotký! Nechci žádné Waterloo, jen kdyby byl trochu víc důsledný. Mluvím teď o databance. Pro hraběnku orgány nejsou!“

„Jenomže já játrům nerozumím,“ bránil se Vilém. „Jenom na talíři.“

„Stačí, když porozumíš mně,“ přerušila ho. Na okamžik ztratila řeč, náhlá pomlka visela v tichu jako katův meč nad obětí. „Porodila jsem pět dětí, a ani jedno z nich na mé volání neslyší. Tak se obracím na tebe, chápeš?“

„Babičko,“ chytil ji ostýchavě za ruku.

„Pět dětí a všechny lajdají někde po světě, zatímco život na zámku skomírá. Myslím, že mi rozumíš, jsi vnímavý chlapec…“

„Nejsem si tak jist,“ zapochyboval.

„Tak přemýšlej.“

Přes týden nikoho nechtěla vidět, snad jen doktora, toho darmošlapa a vyžírku. Byly letní prázdniny, za plotem zámečku výskaly děti, ale ona měla ráda soukromí. Dívala se občas na televizi, četla romány, a hlavně čekala na telefon od vnuka Viléma, který jí volal uprostřed týdne z Frankfurtu, že odlétá do Ameriky, chce vyhledat matku a také prý dostal nadějný tip na organizaci, která se zabývá získáváním lidských orgánů.

„Není to nějaká černota?!“

„Tenhle tip je naprosto spolehlivý, babičko,“ ujistil ji Vilém. Hraběnce spadl kámen ze srdce a zaradovala se ještě víc, když po čtrnácti dnech čekání obdržela na mobil zprávu: Darce objeven. Priletim pozitri, Vilem.

Přijala tu informaci s nadšením, svět se jí najednou zdál přátelský a vstřícný. Hned zavolala Kraleva, aby přípravy na operaci urychlil. I doktor se tvářil účastně a povzbudivě…

Za měsíc se hraběnka skutečně podrobila transplantaci. Ač šlo o náročný zákrok, operace proběhla úspěšně. Jednu chvíli se sice zdálo, že její životem unavené tělo cizí orgán už nepřijme, ale nakonec vše dobře dopadlo a šance, že tu hraběnka stráví ještě řadu roků, byla reálná.

V srpnu se už postavila na vlastní nohy, občas doškobrtala i na balkon. Pravda, s pomocí francouzských holí, protože pojízdné křesílko uvnitř domu odmítala, ale i tak to považovala za osobní vítězství.

Párkrát za ní zavítaly i její dospělé děti. Hynek přiletěl až z Nového Zélandu a přivedl prababičce představit vnuka, Lýdie přikvačila se svým druhým, poněkud obtloustlým manželem, potkali se prý někde na floridské pláži, nu a Mariana přivezla ukázat něco pro zasmání: album ze své pštrosí farmy. Na jednom z opeřenců dokonce jela…

Jistě, starost dětí o matčino zdraví hraběnku potěšila, vrtalo jí však hlavou, proč se její nejmilejší vnuk Vilém za tu dobu ukázal jen jednou, a to ještě krátce po operaci, kdy sotva vnímala okolí a na návštěvy neměla chuť.

„Herberte! Nevíš, co je s Vilémem?“

„Možná někde vydělává peníze, aby nemusel utrácet ty vaše, paní hraběnko…“

„Tys ho nikdy neměl rád. Přiveď mi ho, to je jedno kdy. Zítra, pozítří… Jenom ho přiveď!“ pravila nedočkavě. Docela se jí po té zprávě od majordoma ulevilo.

Cítila, že ve Vilémovi koluje její krev, a byla na něho hrdá. Konečně se v rodě objevil někdo, pro něhož mělo její plahočení smysl. Všechno s ním probere, jen co odbude to procesí návštěv. Jaký měli všichni o ni najednou zájem. A jak se předváděli. Lýdie si přivedla do rodiny příživníka a Hynek dostal nápad, že zámek prodají a on si ji odveze na Nový Zéland. A ty komplimenty o tom, jak dobře vypadá, málem ani nestrávila…

Jenom Johana, Vilémova matka, natruc nepřijela. Alespoň hraběnka ví, že se nic nezměnilo. Když tenkrát od rodiny utekla, zamířila nejdřív s nějakým malířem do Paříže a později, to se už rozhádali, odjela do San Franciska, aby šla po stopách hipíků.

Určitě kouřila marjánku a možná zkoušela i koks, ten všelék kumštýřů. Chtěla být jiná! Milovala umění, kdepak byznys! Mít zámek na krku, ani náhodou. A zbožňovala květiny…

„Copak že maminka nepřijela?“ obrátila se hraběnka na vnuka, když ho Herbert konečně objevil u jedné ženy nevalné pověsti a přivedl.

„Máma?“ zašklebil se Vilém.

„Mluvil jsi s ní, ne? Proč bys jinak letěl až do San Franciska? Myslela jsem, že mi aspoň popřeje zdraví nebo třeba zatelefonuje. Všechny mé děti se ozvaly, kromě ní.“

„Babičko…“ pravil po krátké pauze Vilém, a než řekl další větu, nasucho polkl.

„Ještě nosí ten šílený klobouk…?“ napověděla mu, v šálivém zrcadle jeho očí se však nevyznala.

„Nechtěl jsem ti dělat starosti, v tom stavu, v jakém jsi byla…“ vysvětloval spěšně.

„Přihodilo se něco nepěkného?“

„Měla nehodu,“ odvětil zkroušeně Vilém a upřel svůj bezelstný pohled na ženu.

„Je mrtvá?“ projela jí hrdlem úzkost. Dutý hraběnčin hlas jako by tonul v hlubině vesmíru a tam nenávratně mizel.

Neodpověděl hned, teď přišla jeho chvíle. Dával si na čas, věděl, jak stařena na své dceři Johaně lpí. Nevadilo mu, když se hraběnka čílila, třískala věcmi a hulákala, když s ním hovořila jako s dítětem a hned zase jako s důvěrníkem, dokonce se naučil luštit v její řeči i jinotaje, na kterých si tak dávala záležet. Ale tohle bylo něco jiného, šlo o hraběnčinu krev.

Začal ten smutný příběh líčit zeširoka, až se dostal k bodu, kdy matku vypátral a ta ho přijala na jednom ranči, kde pobývala…

„Zkrať to, proboha!“

„Máma dost pila, víš. Pila, kouřila marjánku a malovala obrazy, takový plný slunce. Myslím, že byla šťastná,“ změnil tón až téměř k pohrdání.

„Nelži mně, chci znát pravdu,“ řekla ponuře útočným hlasem. Jako by ho nikam neposlala, jako by o ničem nevěděla!

Vilém si sedl ke stařeně na postel a vzal její svrasklé dlaně, ty dvě vysušené makovičky, do svých. Měla tak studené ruce…

„Vyprávěl jsem jí o tobě, o tom, jak žiješ, jak jsi statečná, co všechno chceš ještě stihnout a dokázat.“

„O mně? A chtěla to vůbec slyšet?“

„No, víš… Měla svůj prosluněný svět plný květin.“

„Johana!“ vraštila čelo stařena. Proč ji Vilém tak trápí, vždyť se dřív zmítala v depresích…

„Pár dnů nato mámu srazilo auto.“

„Takové neštěstí…“

„A pak jsem se postaral o ty věci pro tebe.“

„Pro mě? O jaké věci?“ dodala znechuceně po chvíli přemítání. „Jak to myslíš? Chceš říct, že mám od své dcery…“ nedopověděla, protože na hrudi jí zaplál gejzír bolesti.

„Raději bych se detailům vyhnul, babičko,“ posmutněl vnuk.

„Ještě mi řekni, žes to auto řídil ty!“

Nažloutlé bělmo hraběnčiných očí se káravě vylouplo zpod víček, zalapala po dechu, chtěla něco vykřiknout, ale z úst se jí vydral jen bolestný sten… A pak jí poklesla i brada.

Vilém chvíli nad hraběnkou pietně postál, setřel si slzu a poté jí šetrně zatáhl víčka. Neměl rád její vševědoucí oči, i když už byly mrtvé. Škoda jen, že se babička nedočkala druhého překvapení, určitě by ji potěšilo, pomyslel si, došel k oknu a vyhlédl ven.

Na nádvoří zámku postávala dáma středního věku a na hlavě měla široký klobouk proti slunci, jaký nosívají ženy v San Francisku.

„Matko, už můžeš. Stalo se ale něco neočekávaného. Mám obavu,“ zajíkl se, „že babička tu radostnou zprávu o tvém návratu nepřežila.“

Světlušky

Městem se prosmýkla tma, v bludišti betonových kvádrů se dobře vyznala. Chvílemi předla, chvílemi slídila. Šelma, která pase po kořisti. Nechávala svou stopu v každém zákoutí, v každé proluce. Večer byl hebký jako její srst. Dole v parčíku na prostranství mezi stromy zablikala světýlka. Milena o nich věděla.

„To nejsou světlušky…“ špitla rozverně. Tušila, co za mejdan se v parčíku mezi paneláky odehrává.

„Naše mládež kouří trávu…“ konstatoval David. Ještě nahý po milování, zastavil se u okna za záclonou a pozorně sledoval ulici. V paneláku bylo slyšet každé šustnutí, slova pršela dolů jako déšť. Raději zavírali okna, a on je teď šel otevřít, protože vzduch uvnitř byl najednou k zalknutí.

„Máme toho doma plný balkon, Souček s tím asi kšeftuje, aby nemusel chodit prodávat ponožky…“ Žena se posadila na posteli a ruka jí sklouzla z vlasů po šíji, kde visel ještě před okamžikem řetízek s přívěskem. Nebyl tam. Spěšně rozsvítila lampičku, aby se po něm podívala, a přitom zaslechla muže, jak poznamenal:

„Je sem vidět.“

„No a co,“ zasmála se, pohlédla na hodinky a zhasla.

Muž upřeně civěl dolů. Napadaly ho přitom pošetilé myšlenky, kde by byl a co by dělal, kdyby mu bylo jako těm výrostkům dole. Krize středního věku způsobila, že se mu vracely poslední dobou dost často. V patnácti se nudil, bloumal po parku s kamarády a s obdivem poslouchal ty o dva tři roky starší kluky, kteří dávali k dobrému, kdo kterou ženskou ulovil, jaké je měla, kolik čísel za večer udělají, proč s sebou nosí Jarda špendlík, a ještě další pro život nesmírně důležité věci.

Soutěží o délku penisu se zásadně nezúčastňoval, styděl se, a když kamarádi v devítce při hodině matematiky před učitelkou onanovali a ona dělala jakoby nic, odvracel oči. Možná to chtěl zkusit také, ale jenom s ní. Pak se oženil, měl děti, a když dospěly, tak se rozvedl. Všude četl, že člověk je od přírody tvor polygamní, ale nebyl si tím jist. Zejména když mu Marie zahýbala, nesl to dost těžce.

„Co tam vidíš tak zajímavého? Necháš mě tu samotnou?“

„Přemýšlím, co by bylo, kdyby…“

„Kdybychom se potkali dřív?“ domýšlela.

„Koukám na ty výrostky.“

„Chtěl bys mít jejich věk a prohánět holky, viď?“

„Nevím… Ale ty světlušky jsem dole zahlédl.“

„Viděls je?“

„Ani ne, ale vím o nich.“

„Světlušky… ty jsem už hodně dlouho neviděla… Taky jsem si představovala, že si vezmu fajn chlapa, který mně občas posvítí na cestu…“

„Máš ho ráda?“

„Součka? Nenávidím ho.“

„Chceš přinést jednu nebo dvě?“

„Co dvě?“

„Světlušky.“

„Ty bys to pro mě udělal?“

„Miluju tě.“

„Já tě taky miluju,“ řekla tak naléhavě, jak jen uměla.

„Dám je do krabičky od sirek. Bude to něco jako válečná kořist, kterou složí rytíř své milované bytosti k nohám.“

„Kde jsou ty časy,“ zasnila se. „Vezmeš si mě?“ Milena přerušila to flirtující škádlení cílenou otázkou a podepřela se na loktech, aby viděla, jak se muž tváří. Ale přítmí jí to znemožnilo. „Chci tě… pořád,“ zavrtěla se.

Někdo ze sousedů v paneláku rozsvítil. Paprsky světla, které do pokoje dolétaly, odlouply z ženina těla slupku stínu, výsek bílé kůže skryté při slunění pod plavkami upoutal jeho oči a zavoněl mu. Byla dráždivě krásná a svůdná. Někde v dáli zahoukal vlak, ale dunění kolejí k nim nedolétlo, jen teskný šepot z míst, kam člověk nedohlédne.

„Mám zatáhnout žaluzie?“

„Proč?“

„Kvůli hasičům, fakt hořím…“

„Pojď ke mně,“ natáhla po něm ruce. „Přijdu domů zase pozdě. Souček ví, že někoho mám. A schovala jsem mu flašku.“

„Nezmlátí tě zase?“

„Jednou ho zabiju.“

„Zabijem ho spolu,“ přilehl k ní.

„Nechci na něho myslet… A ty, ty to neodbývej,“ prohodila svůdně, a líbajíc ho po těle, naklonila se nad ním.

Měla zpoždění, určitě hodinu, spíše dvě. Vyjet výtahem od Davida o šest pater výš zvládla bez komplikací, jen doufala, že ji nevyhlížel. Nepamatovala si přesně, o čem s manželem ráno mluvili, jestli vůbec o něčem, neměla hodinky, ale věděla, že je už hodně po deváté. Tentokrát ani Součkovi nenavrhla, aby si koupil něco k večeři.

Když vešla do bytu, seděl na gauči, kouřil trávu a civěl na nějaký fotbal. A kouřily s ním křesla a obrazy, televize a záclony, všechny věci v bytě se opájely jakousi zvláštní omamnou vůní, a nejvíc se opájel Souček.

„Jdeš nějak brzy,“ utrousil, když se před ním objevila. „Měli jste poradu, ne?“

„Neměli… Byla jsem se projít,“ řekla a šla otevřít dveře na balkón.

„Nech je zavřené a posaď se,“ švihl jednou rukou směrem k místu, které měl na dosah, a druhou zmáčkl volič hlasitosti od televize. Ta teď přímo řvala.

„Tady nemusím být,“ tušila zase nějakou pohromu.

„Ale musíš,“ vmanipuloval ji zpět do křesla a sám si sedl na servírovací stolek. Přitáhl si ho k ní nebezpečně blízko, blizoučko, takřka natěsno, aby neměla možnost vyklouznout. „Můžeš mě chvilku poslouchat?“

„Seš zhulenej.“

„Kdepak ses zdržela? Jednou je to Eliška, podruhé Majda, pak nějaká porada nebo služební cesta, jindy se jen tak producíruješ v ulicích… Ten výtah jel nějak krátce… Komupak jsi dnes ukazovala modřiny?“

„Kdybys mně je nedělal, tak bych je neměla komu ukazovat.“

„No, komu!?“ Součkova ruka se vymrštila a chytla ženu za bradu. Ten úchop měl promyšlený, takhle ho alespoň nemohla kousnout.

Když spolu kdysi chodili a nemohli se na něčem dohodnout, šli od toho. Nebo propovídali hodiny a třeba i celé noci. Někdy to spravilo i milování. Mileně se ale teď povídat nechtělo, teď rozhodně ne. Souček jí tu minulost občas připomněl, poslední roky se ale jen už dost trapně opakoval. Bejvávalo! Tenkrát dokázal být i něžný, pozorný, uměl ji pohladit, na jeho doteky čekala… Bavila se tím, jak dešifrovala milostné signály, zatímco teď, když na ni sáhl, se nechutí otřásala.

„Nech toho.“

„Děti jsou na táboře,“ neodpustil si nejapně zažertovat.

Vysmekla se mu, strčila kolena pod sebe a chtěla uniknout přes opěradlo křesla, ale znovu ji chytil, tentokrát pod krkem.

„Nedělej to,“ zachraptěla varovně.

„Ne?!“ Na tvář jí přistála facka, až z křesla vypadla a skončila na zemi. Zůstala ležet na koberci. „Zrada zůstane zradou, to nikomu nevymluvíš. Ta ostuda! Vybereš si nějakého maníka v baráku. Pokud jsi ovšem nešla za peníze… jako kurvy,“ stínal v zárodku její námitky a zapškle si to namířil ke kuchyňské lince, aby si umyl ruce. „Byla jsi za tím frajírkem, co? Vím to. Mlčíš? Jemu ukazuješ ty modřiny? Vyfotil si tě?“ nabobtnávala mu v hrdle zloba.

Žena se nadzvedla na loktech, ale zůstávala ležet, jen k němu pootočila hlavu.

„Nic jinýho nedokážeš, viď…“

„Jasně že nedokážu.“

„Stačilo by být slušný, nikdy by se tohle nestalo,“ klesla plačky hlavou znovu ke koberci. Něco neartikulovaného opáčil, mávl rukou, možná nad sebou, možná nad svou ženou, a přistál naproti ní v křesle. „Mělas těch chlapů víc, viď? Dva, tři… nebo deset? Povídej!“

„A chceš to opravdu slyšet?“

„Neprovokuj, ty… ty,“ chytil ji za vlasy. Všiml si, že má zavřené oči a bolestí sevřené rty. Jeho krásná žena vypadala příšerně. Otlaky od koberce v obličeji, tváře umouněné od očních stínů, odřená brada. A přece z ní něco vyzařovalo, něco silného, co nedokázal dost dobře pojmenovat. Snad nenávist… Nebo ženský vzdor.

„Nech mě být.“ Ponížená a bezmocná se prstem dotkla poraněné brady, tuhle odřeninu pod mejkapem neskryje… „Sám jsi s tím začal…“

„Kašlu na tebe,“ strčil do ní nohou a odkolíbal se k lednici, rozhodnutý konečně si na něčem pochutnat. Přesunula se do kouta místnosti, aby mu šla z očí. Souček vařit docela uměl, nejednou připravil pro oba chutné jídlo, to mu nemohla upřít, ale pak po ní chtěl sex. Párkrát si ji vzal dokonce násilím, zatnula zuby a představami utíkala jinam.

Věděla, že dnes ještě není konec, znala manžela, ty jeho litanie a kázání byly jak bezedná studna. Jak s tímhle vším skoncovat? Možná by bylo nejlepší, kdyby někam zmizela. Navždy. Vzít si život ovšem vyžaduje notnou dávku zoufalství, právě tak jako odvahy. Ani jedno, ani druhé však v tom správném poměru neměla.

Ostatně to černé divadlo u kuchyňské linky, které předváděl, bylo především pro ni. Souček byl ale schopen hrát i sám pro sebe, převalovat na jazyku repliky, smát se, oslovovat bytosti, které se rodily jen z jeho představ.

Právě toho teď využila. Jako kočka po myši hrábla po mobilu a stačila zmáčknout signál domluvený s Davidem. Souček se v té chvíli předvídavě obrátil, tušil, co může od ženy očekávat, ale ten její nápad v zárodku podcenil. Dlouho se nerozmýšlel, instinkt byl silnější než jeho zábrany, sáhl po noži a hodil ho po ní.

Naštěstí pro Milenu netrefil. Měla teď nad ním navrch, sebrala ho ze země a zaútočila… Jako by rozuměla noži, a ne sama sobě. Mířila dobře, vybrala si manželovu pravou ruku a trefila. Ale co to bylo na takovou horu masa… snad komáří bodnutí. Souček nadzvedl svou ženu, praštil s ní o zem, a poté co se zmátožila, vyťal jí znovu políček.

„Budu hodná,“ hlesla a schoulila se do klubíčka, když ji spoutával šňůrou na prádlo, „ale nesvazuj mě.“

„Snad bys nechtěla…“ nevěřil.

„Radši hned,“ souhlasila.

„To jistě,“ triumfoval. „Jenže já si teď musím připravit večeři, kterou jsi mně slibovala. A ty se na mě budeš pěkně dívat,“ přikázal.

Plamen na sporáku blafl a rozhořel se, na jídlo ještě čas nepřišel.

O několik okamžiků později do ticha kníkl zvonek, dveře schytaly pár kopanců, ale vydržely.

„Jen dál, mladý muži, hostina právě vrcholí, pamatovali jsme i na vás,“ šklebil se na Davida mezi futry Souček. Ruka mu visela na kšandě, měl ji čerstvě ovázanou. David proklopýtal chodbou a jako opařený zůstal stát na prahu místnosti, mlčky zíraje na rozcuchanou Milenu, která posedávala na gauči a s poněkud nečitelným výrazem ve tváři upíjela ze sklenice vodu. Bylo to až děsivé, jak předstírala, že se nic nestalo.

Vše ostatní ovšem svědčilo o opaku, zejména její opuchlá tvář. Na stolku před sebou měla položený řetízek s křížkem, který hledala už u Davida v posteli, a také červený knoflík, zřejmě utržený z jejích šatů. Vedle překocené židle přepadla na zem i kupička časopisů.

„Ublížil ti?“ vyhrkl David, ale Milena neodpověděla. „Za tohle půjdete sedět,“ soptěl.

„Určitě?“

Součkův úsměv, tak bohorovně vyladěný, nemohl David vystát. Milenin muž byl nejméně o hlavu větší než on, hřmotnější a kila navíc způsobila, že se mu tvář zformovala do tvarů přezrálé hrušky. V Davidových očích byl nevábně obtloustlý. Jak s ním mohla Milena vůbec něco mít?

„To si piš…“ vyhrkl David a s předstíraným ledovým klidem vytáhl z kapsy pistoli, kterou namířil na Součka.

„Chce mě zabít? O kolik je mladší… O pět, o deset? Takoví se ti líbí?“ obracel se Souček k ženě, ale té nestál za odpověď.

„Jo, takoví. Milena půjde se mnou. Odejdeme spolu z tohohle termitiště, mám ji kam odvést, a jestli ji nepustíš, tak to klidně zmáčknu…“

„Můj ty smutku,“ spráskl ruce Souček. „Zkus to, máš o třicet kilo míň, chlapče… pochybuju, žes někdy držel opravdovskou flintu,“ uchechtával se a tou zafačovanou rukou umně sebral ze servírovacího pultu dva použité talíře, prohodil jen tak bokem už jsme na tebe nechtěli čekat, a vložil je i s příbory do myčky. „Plánovali jsme ještě nějaký dezert, dáš si s námi palačinku?“ mrkl na Davida, kterému už pistole očividně překážela.

Pak naklepl vajíčko, ze skořápky se vyvalil žloutek, zašustil pytlík s moukou a kvedlačka zatančila v hrníčku, z něhož vystříklo na kuchyňskou linku pár kapek mléka. Olej na pánvičce zaprskal, Souček s ní vykroužil nad sporákem spirálu, pootočil se k Davidovi bokem a úkosem pohlédl na svou legitimní ženu:

„Tady ji máš… Dala mně, když přišla od tebe… Máme sice mezi sebou pouto, ale vem si ji a s pánembohem…“

„Drž hubu, Součku, nebo se stane něco hroznýho,“ hlesla Milena.

Květ plamene Davidovi znovu připomněl modřiny na Milenině těle. Zmítal se v rozpacích, všechen ten nepořádek a dilema, jestli má tišit Milenu, nebo prostřelit Součkovi hlavu, v něm jitřily protichůdné pocity.

„Ty hajzle!“ osopil se na Součka, který pokračoval ve svém výsostném rituálu, jako by se ho téměř nic netýkalo.

„Tak opatrně, na návštěvě by se měl člověk chovat slušně, zejména když mu je nabízen zákusek,“ pravil hostitel posměšně, chytil Davida levou rukou pod krkem a pravou mu přiložil pod nos nůž.

Milena onu nechutnou scénu sledovala, nějaký šestý smysl jí napovídal, že už nejde o pouhé kohoutění, o chlapské tanečky, kterými muži dobývají ženy, nýbrž že tu běží o život. Nečekala na nic, sáhla po váze, která stála na okně, a hodila ji po Součkovi. Ta mu zavadila o ústa a skončila na pánvičce, omastek vystříkl na Součka i na plynový hořák. Tragické věci někdy skrývají v sobě i zárodky komiky.

„Zmáčkni to, zab toho hajzla, dej sem tu pistoli,“ povzbuzovala Davida a křičela až do chvíle, než v zápalu boje vzala pánvičku a udeřila manžela do hlavy. Obrovi nejprve tvář ožehl oheň a poté na něm vzplála i zástěra…

„Má dost,“ hlesl David, když se vzpamatoval. Celý se chvěl, židle mu teď připadala jako to nejbezpečnější útočiště na světě.

„Chtěla jsem ho zabít, opravdu zabít,“ poznamenala žena, když mokrými ručníky společně udusili na Součkovi oheň.

Bytem se šířil zápach spáleniny. Milena vysvlékla manžela do půli těla a shledala, že má na hrudníku jen trochu popálenou kůži a sem tam nějakou oděrku, nicméně usoudila, že až na tu ránu na puse nejde o nic závažného.

„To bude dobrý,“ objal ji David, který už zase stál na nohách a pokoušel se nějak urovnávat ten nepořádek, který způsobili rvačkou. Když jakž takž poklidil, Milena ho poslala do kumbálu pro dva kufry, aby si do nich mohla naskládat nejnutnější věci. Souček stále ležel na zemi, ale už nesténal, jen odevzdaně sledoval, co se to kolem něho děje. Většina jeho vylekaných pohledů směřovala k Mileně.

„Umřu?“ řekl znenadání.

„Všichni umřeme,“ odvětila nepřítomně.

„Já ale umřu tady, na zemi.“

„Máš vyražený dva zuby, ale to se určitě zahojí… Asi od té vázy, cos ji před měsícem po mně hodil. Já se teď trefila, ty tenkrát ne,“ řekla.

David sledoval Milenu, jak si balí věci. Sem do paneláku ji nepovede, měla by Součka na očích, ostatně byl přesvědčen, že ho opravdu nenávidí. Vypadnou z města na venkov, zaveze ji k matce. Už delší dobu plánovali, že se k němu přestěhuje, budou chovat králíky a možná si pořídí i psa. Ale teď se mu najednou zdálo, jako by jí to všechno moc dlouho trvalo.

„Ty zuby jsem mu dal na stůl. Jsou tři.“

„Jo, všimla jsem si.“

„Půjdeme?!“ řekl po chvíli naléhavě.

„Běž napřed, počkej na mě v parku, hned přijdu,“ uhnula očima a on se sbalil a vyšel před dům.

Byla teplá noc, žíznivá. Chemička už zase dávila do vzduchu nějaké kyselé zvratky a Davida napadlo, co všechno musí lidé na sídlišti dýchat. V rozpacích zamířil do parčíku, ale už když si sedal na lavičku, došlo mu, že kufry nechal nahoře, a nenašel pro to momentálně vysvětlení. Nebyl si jist, jestli je teď ta vhodná chvíle, aby se pro ně vrátil. Ale světlušky by Mileně nějaké chytit mohl, takové malé překvapení by neškodilo, ovšem jestli vůbec na nějaké natrefí. Jenže jako naschvál už žádnou nespatřil.

Zato na lavičce uviděl dvě holky, seděly pod lampou, kouřily, koukaly do mobilu na displej a pochechtávaly se. Pár desítek metrů od nich zaznamenal kluka a holku, jak se milují opřeni o topol. Milenci splétali u stromu svá těla a nic jiného nevnímali. Když ho holky uviděly, přestaly mluvit, jako by váhaly, jestli nemají začít křičet o pomoc.

Trochu kulhal, narazil si koleno a možná měl i zlomená žebra, ale s tím člověk musí v takové bitce počítat. Sedl si o kus dál, aby nerušil, neviděl ani na holky, ani na milence. Zkusil napsat esemesku, ale nedostal žádnou odpověď. Uplynula hodina, a Milena se stále neukazovala. Došel k závěru, že se už asi neobjeví, nejen dnes, bohužel možná vůbec.

Dolétly k němu nějaké hlasy od kolejí z nádraží, skřípění brzd a tak. Posunovači zřejmě postrkávali vagóny. Snad Milena svého muže opravdu nezabila, vrtalo mu hlavou, měla k tomu dost pádný důvod a o něčem takovém mluvila. Anebo pochopila, že se náš život do dvou kufrů nevejde, pomyslel si a raději přidal do kroku. Ještě dnes se rozhodl přespat v paneláku a zítra se uvidí.

Namaluj ticho

Vrbata přijel do města vlakem, takovým courákem, který zastavoval v každé díře a brousil každý patník, a teď se tloukl z nádraží rovnou přes městský rynek, minul kašnu s Krakonošem a zamířil do železářství.

Měl v úmyslu koupit kosiště, které předevčírem zlomil. Jednu kosu sice ještě vlastnil, ale nezvykl si na ni, dělala mu v dlani holoubata a občas se vzpouzela, kámen nekámen, drn nedrn.

Zalezl do krámku, chvíli se přehraboval v regálu, až si nakonec jedno kosiště vybral, jasanové a pokud možno bez suků, a spokojený s výběrem zaplatil.

Dobrá nálada ho však opustila v okamžiku, když procházel hloučkem výletníků, kteří se usídlili na schodech. Nejdřív ho napadlo, že přijeli cizinci, možná motorkáři, ale tihle mluvili česky, co mluvili, překřikovali se, všelijak kokrhali, žvýkali, plivali a častovali se peprnými slovíčky, jejichž význam mu unikal.

Rozpoznal mezi nimi mládence s oranžovými číry, máničky s plandajícími vlasy, ale i maníky vylupané dohola. Jednoho lebkouna musel dokonce překročit a umným manévrem se vyhnout dalším dvěma, kteří čutali do plechovky od piva.

Už si myslel, že je z nejhoršího venku, když ho kýmsi odpálená plechovka trefila do holeně. Zaúpěl bolestí a na půl huby zaskuhral, že smetí patří do odpadu, pak se pro plechovku shýbl a odhodil ji do koše.

„Ale starouši,“ oslovil ho jeden z výrostků. „Koupils ji snad?“

Nebylo zřejmé, jestli míní plechovku od piva, či onu dokonalou trefu, tak či onak stařec svým mlčením odstartoval hon na medvěda. Část mladíků a dívek ho obklopila a ten nejvýbojnější, co měl na kůži vytetované perutě orla a v nose nějaké udidlo, k němu přistoupil a zmáčkl mu rameno:

„Nic ve zlým, dědo, ale na mě to dělá dojem, že nás tady nerad vidíš.“

„Přijeli jsme si trochu zaskotačit. Muzika, kopce, tráva…“ zapištěla dívenka, patrně mladíkova družka. Žádná udělaná ženská. Vrbatovi připadla malá, takové vyžle, a byť bylo po ránu, v očích jí svítily zorničky velké jako zrnka hrachu. „Dorazili jsme na párty, a ty na nás takhle! Co máš proti rychlým prstům?!“

„Ukaž mu třešničku,“ vybídl ji kdosi z hloučku. Dívka se rozvlnila, vyhrnula si tričko, až odhalila pupík s červeným korálkem, a přidupla do rytmu.

„Víc zakruť prdelí,“ radil další hlas.

„Přijeli jsme si zabojovat, a ty se na nás mračíš,“ pronesl vyčítavě mladík a vypadalo to, že chce starce políbit.

„Pusťte, nemám si s vámi co povídat,“ pravil nerudně Vrbata. Chtěl odejít, ale hradba těl mu v tom bránila.

„Ani se mnou bys to nezkusil?“ nakrucovala se dívenka.

„Půjdeme si každej po svým, jo,“ stiskl kosiště.

„Půjdeme?“ objevil se před ním další mladík, který až dosud mlčel a teď přistoupil před ostatní. Měl vlasy stažené do culíku a brejličky s křidélky. Žluťásek. „Půjdeme, až si dáš s námi pivo,“ pronesl téměř ultimativně a vzápětí otevřel dvě plechovky. Jednu si nechal a druhou podal starci. „Na zdraví.“

Vrbata nervózně přešlápl, vzal si plechovku, nejistě se usmál a napil se.

„Kopni to tam, dědku,“ zahlaholil.

„Do dna, do dna,“ letělo ulicí. Skandování už stařec neodolal. Když pivo dopil, přistrčili mu hned druhé.

„Chce se mně…“ nedopověděl a bezděčně zkřížil nohy jako bezradné dítě. Už před chvílí měl nutkání si odskočit.

„Mně se chce taky,“ ječela zhulená dívenka a zapérovala v pase.

„I mně,“ pokračoval v rozehrané etudě mladík, podávaje starci třetí pikslu. „Dej si tuhle na cestu a pak utíkej!“

Stařec se rozhlédl po hloučku, který ho obklopoval. Byl dočista uvězněn, navíc pocítil v podbřišku silný tlak, který ho vyděsil do té míry, že udělal zmatený, sebezáchovný pohyb.

„Tak dobře,“ souhlasil a pustil se do předem ztraceného boje.

Pil pomalu, spíš pivo usrkával. Zamlada klidně do sebe obrátil půllitr na jeden zátah, ale teď už zápasil i s drobnými doušky, které mu přetékaly z úst. Ostatní se tvářili bodře, zvídavě i potměšile, jako by čekali, zda tu zpropadenou plechovku udolá, nebo ona jeho, a mezitím mu vyprávěli, že dorazili na Bojiště poslechnout si muziku, takovej nářez čas od času organismu prospěje…

Stařec koulel očima, opíral se zoufale o kosiště, jednu chvíli ho dokonce obkročil, a říhaje, snažil se nějak si s pivem poradit. Když obsah plechovky nakonec zdolal, spadl mu kámen ze srdce, jenže v té chvíli mu teplý čúrek moče projel po noze nohavicí až do boty.

Koupil si u Vietnamce tepláky a ponožky, mokré kalhoty sroloval do tašky. Poté se stavil v kiosku na klobásu, poručil si ji s kečupem, ale nechutnala mu. A jak přežvykoval a drtil mezi zuby vztek, pozoroval proudy lidí hrnoucích se uličkami do centra města.

Po chodníku se šourali starci a o poznání živější stařeny, klepaly se jim brady a zadnice, mezi nimi pobíhaly děti, maminky důstojně tlačily kočárky do svahu směrem k náměstí, uviděl i kočku a zatoulaného psa, jehož loudivému pohledu neodolal a nakonec mu zbytek klobásy hodil.

Město si předlo odpolední uspávanku, jako by si vybíralo předem svou každodenní siestu, když vtom z nedalekého Bojiště zabouřily bedny. Šlo o drsný útok basů, až starce zabolelo v uších. Zkoprněla i řada dalších lidí, ba někteří z nich se zarazili a znepokojivě ohlédli, odkud ty běsnící decibely přilétají.

Rohatí se namlouvají, zamumlal pro sebe Vrbata, snad se pod přívalem hluku i zachvěl. Najednou ztratil chuť projít si své oblíbené krámky, pocourat si po korze, stavit se U Cumlíka na pivo, zkritizovat radní, že nechávají bez povšimnutí to či ono, ale koupil si jen bochník chleba a pospíchal zpět k nádraží.

Tentokrát měl větší štěstí než po ránu, vlak jako by čekal právě na něho. Sotva nastoupil do vagónu a uložil kosiště na nosič, rozjel se.

„Vrbato,“ zaslechl povědomý hlas, sotva se usadil. „Byls sportovat?“

Stařec pohlédl zkoumavě přes uličku, okamžik zaváhal, ale pak se mu podmračený výraz obličeje rozjasnil.

„Á, Rudolf… byl jsem,“ opáčil nikterak vstřícně a zabručel o dost tišeji: „Ale ne sportovat. Pochcal jsem se, tak jsem si koupil u Vietnamce tepláky.“

„Pochcal? To znám,“ pokýval Rudolf chápavě hlavou, jako by mu bylo vše jasné, ale očividně nechápal, a tak mu Vrbata zopakoval, jak si vyrazil po ránu do města, jak narazil na hlouček mládenců, kteří mu nabídli pivo, a on už nestihl doběhnout… „A ty?“

„Nakupoval jsem papundekly na malování, sololit… ten je lepší než plátno a lacinější… Slyšels ty dělbuchy, ty příboje? To zase bude noc… tady, kde odjakživa bylo ticho.“

„Odjakživa ne, kdysi se tady válčilo… Ticha si v hrobě užiješ až dost,“ popíchl ho Vrbata.

„Chtěl jsem přes víkend malovat, konečně mám na co,“ stočil pohled na sololitové desky, „jenomže teď dočista ztrácím chuť, když je tady tenhle humbuk…“

„S tím nic nenaděláš,“ podrbal se Vrbata v rozkroku.

„A ještě k tomu na Bojišti, na půdě nasáklý krví… Kdybych nemaloval, tak to snad nepřežiju. Já to nasrání v sobě malováním přebiju.“

„Tak zvěčni mě, jak jsem se pochcal.“

„Pořád se nelituj. Kdybych ji aspoň uměl nějak zachytit… tu bouřku, co letí krajem.“

„Namaluj Pietu, pomník hrobovýho ticha…“

„Něco namalovat musím, když jsem si koupil ty papundekly. Ten jejich svět bych asi neuměl…“

„Cos říkal?“ zvýšil hlas Vrbata, který se díval skrz okénko ven. Vlak zastavil ve Strouze, kdosi nastoupil, mašinfíra zatroubil a rozjížděli se. Podél trati byly navršené hromady oklestěných kuláků, o kus dál vrzal katr.

„Říkal jsem, že je lepší bejt hluchej!“ odvětil Rudolf a spustil o tom, co bude dělat o víkendu, aby ten rambajs přežil.

Starci vystoupili hned na příští stanici. Tak se zapovídali, že Vrbata málem zapomněl kosiště ve vlaku, ale průvodčí shovívavě vyčkal, však se tu všichni znali. Pak vláček odsupěl.

„Kdyby něco, tak zavolej,“ hlesl na rozloučenou Rudolf a zamířil přes koleje do vesnice, zatímco Vrbata kráčel po stezce vzhůru do hor.

Byly doby, kdy tuhle trať zdolával poklusem a na zádech měl batoh. Možná měl Rudolfovi navrhnout, aby se sešli večer dole v hospodě, vždyť v tlupě se pohromy snáze přežívají, pokud se lidi sami nepožerou…

Teď měl však Vrbata starost dorazit co nejrychleji domů. Zabočil z polní cesty do lesa, aby si zkrátil cestu, ale vtom ho upoutalo obrovské mraveniště, které tu loni ještě nebylo. Nebo že by si ho nevšiml?

Sledoval okamžik to tepající srdce z jehličí a hlavou mu letělo, co je asi uvnitř, proč se ti mravenci najednou tak rojí? Příště Rudolfovi navrhne, ať namaluje mraveniště, to bude možná zajímavější než čmárat nějaké ticho. Když vyšel na luční stezku, objevil konečně pár růžovek a křemenáčů… Pak spatřil černého čápa, plul nad jeho hlavou jako pirátský koráb a v zobáku držel žábu.

„Dum, dum, dum…“ zaburácelo krajinou.

Zvukům narůstala křídla. Vrbata se snažil myslet na něco jiného, ale nešlo to, ten vřískot měl po zbytek cesty stále v patách. Doma ho přivítal pes, omrkl králíky a kozu, pokrájel houby, z těch chutnějších si udělal smaženici a zbytek dal usušit. I když se snažil, usnul až k ránu.

Zato v sobotu se probudil už za svítání. Chvění země mu procházelo tělem jako vlnobití. Vztekle si napěchoval do uší voskové zátky, naklepal kosu, nakrmil zvířata, pes kupodivu nežral a jen se lísal, a s očividnou zavilostí se pustil do sečení louky.

Pokoušel se chytit svůj obvyklý pracovní rytmus, ale nějak mu to nešlo, v poledne vypil jen pivo, pojedl chleba se sýrem a natáhl se do stínu pod modřín. Za hodinu však už byl zase na nohou.

Rozmrzele začal znovu kosit, což obvykle nedělával, alespoň ne s takovou úporností. Jako by louka mohla za to, že má náladu pod psa. Úderem šesté s prací přestal, pojedl koprovku, kterou měl k obědu už v pátek, zapil ji pivem a pak si sedl na lavičku pod jasan. Stíny kopců ukrajovaly krajinu a on zíral na cestu z bílého kamene…

Touhle dobou zde bývalo rušno, návštěvníci hor scházeli z celodenních výletů dolů do dědiny, někdy se jich šinuly celé zástupy, ale dnes tu kupodivu nespatřil ani živáčka. Všichni byli dole na koncertě… Nebo utekli?

„Utekli, utekli, utekli!“ slyšel vlny letící krajem. A kam uteču já? Vždyť jsem se tady narodil.

Krátce před sedmou pes nejprve kníkl a poté děsivě zavyl…

Vrbata seděl potmě u ohniště a pozoroval řeřavé uhlíky, které s přibývajícím časem přestávaly ligotat a rozpadaly se v popel. Nad hlavou mu visela pavučina hvězd, mraky rozmetal vítr a tu a tam v černi večera zabzikali komáři. Pes měl hlavu na starcově klíně a jen občas ji stočil k cestě.

Když sedla na krajinu tma a ruch z Bojiště přistával na lukách jako hejno hladových kobylek, zaslechl stařec v lesíku nad chalupou kroky. Srny tu měly sice stezku k napajedlu, občas zde i ježek zadupal, ale tyhle zvuky byly podivně teskné a bezútěšné a bylo jich mnoho, s takovými se ještě nesetkal…

Pohnul prudce tělem, až vyrušil psa, poté spěšně zamířil do chalupy. Na samotě žil už drahná léta, ale v poslední době se i v horách mnohé změnilo a s puškou v ruce se cítil přece jen bezpečněji.

Co se to jenom děje? Zem varovně zaduněla, zachvěla se jako tělo, v němž kypí bolest. I pes znejistěl a začal vrčet. Kdepak za stavením, Vrbata se zmýlil, v chomáčích pocuchané tmy spatřil snový výjev. Po cestě se táhli neznámí návštěvníci, směřovali vzhůru do hor, vlastně utíkali, jako utíkají lidé před morem nebo před povodní, bezradní a ve své zoufalosti osamělí, s pochmurným šerosvitem měsíce v patách.

Doprovod ozvěny připomínal Vrbatovi zvukovou kulisu ze skutečného bojiště, kde se rozpoutala bitva. Zaslechl dokonce zvuk polnic, ržání vyplašených zvířat a skřípění vozů naložených municí, ucítil závan střelného prachu…

Tohle by měl Rudolf namalovat, pomyslel na přítele. Vrbatovi přišlo všechno tak podivné a zvláštní, až zapochyboval, jestli je při smyslech. I když pes jančil čím dál víc, neznámá síla hnala starce k cestě, ba dokonce vyrazil vstříc zástupu napříč pastvinou, aby si zkrátil cestu.

Odkud se ti lidé v kónických čepicích s dvouhlavým orlem vzali? V čele razil cestu na koni vojevůdce. Ostatní byli navlečení v kabátcích s nárameníky, pravda, notně omšelých a potrhaných, některým vlály přes těla přehozené pláště, pod nimi se jim houpaly na bílém řemení chlebovky, jiní vláčeli na zádech torny, a jak se trousili, kamení pod holínkami jim vrzalo…

Vrbata zalovil v mysli napříč staletími, před očima mu vytanul obelisk umístěný na nejvyšším vrchu nad Bojištěm: Červenec 1866… tisíce mrtvých!

„Historie ožívá!“ zakřičel zoufale v domnění, že zástup zastaví, ale nikdo z poutníků se po něm ani neohlédl. Vrbata už na nic nečekal, zvedl hlaveň pušky nad vrcholky lesa a vystřelil.

V té chvíli se mraky rozestoupily a cestu zaplavil škleb měsíčního jasu. Sotva světlo oblilo putující válečníky, jejich obraz vymazalo. Zmizely uniformy a s nimi zvířata i lidé.

Do krajiny vpadlo vzápětí ticho a ovládlo ji. Vyvěralo kdesi v útrobách země a s každým okamžikem nabývalo na síle. Nešlo o chladné ticho noci, které hýčká milence či chlácholí nešťastníky, ani o ticho hučícího vesmíru, to do horských hvozdů přichvátalo ticho beze slov, bez spojení, ticho mrtvého času…

„Vyrušeni z věčného spánku, hledají nové místo pro spočinutí,“ zašeptal stařec, jako by pronášel vroucnou modlitbu.

Měl touhu ještě cosi vykřiknout, ale ke komu? Udělal tedy pár potácivých kroků, obrátil se a spěchal ke stavení. Už neslyšel výkřiky lidí, střelbu palných zbraní ani ržání vyděšených koní, zato mu v uších zvonily krůčky vesmírného ticha a zmocňovaly se krajiny…

Mince světel dole pod kopcem na bývalém bitevním poli s rachotem zhášely, zato tichu narůstala křídla. Pak kdesi pod ním nastoupily polnice padlých, které zavelely ve jménu ticha do útoku. Jejich zástup se otočil a zamířil k Bojišti.

„Lidi, kde jste? Hrajte dál!“ vzedmula se ve starci vlna úzkosti, jako by mu ten střemhlavý let kytarových tónů najednou chyběl.

A pak zahlédl před chalupou člověka.

„Vrbato, to jsem já, Rudolf. Přišel jsem ti říct, že ticho namalovat nejde. Tak jsem namaloval lidský hlas…“

Vrbata se za zvukem otočil a vracel se zpět.

„Lidský hlas,“ zavrčel si pro sebe. „Co jiného.“

Otevři okno

Magdalena přiletěla v sobotu časně ráno z Istanbulu, měla docela dobrou náladu, i když přistání nebylo tak hladké, jak předpokládala. Letoun s hlučným kodrcáním dosedl na plochu letiště a až úlevný potlesk pasažérů rozptýlil její obavy. Tleskala i ona. Vrátila se po deseti dnech z dovolené jako vyměněná, ta tam byla nervozita života a řešení neodkladných věcí.

Prochodila Malý a Velký bazar, navštívila mešity, turecké lázně a nechala si ukázat město z tramvaje připomínající vozidlo z doby koňských spřežení. I nějaké drobnosti nakoupila. Však si dny volna naplánovala jako odměnu za celoroční shon. Dokonce si v hotelu vybojovala i slušný pokoj, ten první, od kterého dostala klíče, považte, měl okno do světlíku. Vlastně do tmy.

„Nemusím zrovna koukat na moře, ale taky po mně nemůžete chtít, abych otvírala okno do zdi. Oko je do duše okno, ale platí to i naopak…“

„Víme, víme… Okno je světlo,“ štěbetala s lehce nestoudným úsměvem recepční a vtiskla jí do dlaně jiný klíč.

Tohle malé vítězství Magdalena považovala za úspěch. I na letišti měla štěstí, hned napoprvé chytla taxi a řidič jí v pět hodin ráno popřál úspěšný den. Nechala mu za to stovku spropitného a ještě mu zamávala.

Doma otevřela okno a rozhlédla se po ulici, jestli se něco změnilo. Naštěstí vše běželo po starém, byt nikdo nevykradl, dokonce i kytky přežily. Jen otec se kupodivu neozýval. Jindy se hovoru s ním vyhýbala, ale dnes by jeho hlas ráda slyšela. No nic, přemohla ji únava z cestování, vlezla pod sprchu a pak hned usnula.

Když se v jedenáct hodin probudila, slunce už tlouklo do oken a ruch na sídlišti sílil. Zavolala otci ještě jednou, bohužel neuspěla.

Tatínek Svatopluk… V jeho životě přicházela období, kdy se záhadně kamsi ztrácel a nikdo o něm nevěděl… A najednou tu zase byl! Někdy před dvaceti lety se s ním přestěhovala z Moravy do Čech, to když si matka našla nového muže, v pořadí už třetího, na kterého podle jejího soudu bylo spolehnutí, což se o Svatoplukovi rozhodně říci nedalo. Miloval prý víno víc než svou manželku Karlu, matku Magdaleny.

„A co je na tom špatného? Pěkné víno je jako pěkná žena,“ rozjímal rozšafně, ale strach před samotou nezapřel.

A protože Magdě bylo už osmnáct, odjela po nevelkém váhání s ním. Nemohla přece opustit tatínka, člověka, který s ní v dětství trávil každou volnou chvíli. Počátky v novém působišti zvládala obtížně, ne kvůli práci, tu sehnala okamžitě, musela si zvyknout spíše na lidi. A ta polabská rovina…

Otec byl naštěstí šikovný, snažil se. Dokonce záhy vydělával tolik peněz, že si mohli koupit normální byt a už nemuseli žít v pronájmu. Vyrážel z Pardubic po kraji a prodával vodní čerpadla. Samozřejmě že při tom cestování potkával mnoho žen, s nimiž se seznamoval. Ostatně uměl to s nimi, obvykle si je naklonil tím, že dokázal poutavě vyprávět o životě.

Magdalena měla otcovy vztahy docela dobře zmapované. První známost si začal s Annou, vydržela s ním pět let a rozešli se kvůli Jarce, ta byla mladší, vzdělanější a vůbec se drala víc k životu, vždyť vychovávala tři děti. Přestavěl jí v příměstské čtvrti barák s tím, že se do něho pak za ní odstěhuje, ale když práci dokončil, vzpomněl si biologický otec dětí, že měl kdysi rodinu, a chtěl se o ni začít starat, což koneckonců Jarka uvítala.

Svatopluk to uznal, děti potřebují otce. Záhy nato si přivedl Antonii. To už s alkoholem usínal i vstával… Dávno neprodával čerpadla, ba ani nenabízel pro pojišťovnu smlouvy, vlastně byl rád, pokud ho vůbec někdo zaměstnal. Naposledy pracoval jako skladník.

„Ty jsi mé štěstí, má naděje,“ ujišťoval Antonii, když ho křísila a ukládala ke spánku, aby ráno byl zase fit. Jenže pak ztratil práci úplně, takže neměl ani na ta dvě krabicová vína, která potřeboval denně ke štěstí, a co bylo ještě víc na pováženou, neuspěl ani na pracáku.

Jeho dcera v té době s hrůzou zjišťovala, že mu nedokáže pomoci, byť se o to mockrát snažila, bohužel se od něho nedokázala odpoutat. Jako by se jeho život zrcadlil čím dál víc v životě jejím.

Pak Antonie zemřela a otec zůstal opět sám. Samozřejmě se upnul na ni, na dceru. Občas mu kupovala jídlo, chodila prát a uklízet, ale bylo to stále horší. S různými časovými prodlevami se spolu scházeli, mluvili a pak zase mlčeli, až ticho mezi nimi, kruté jak zatažená oprátka, přinášelo další bolesti a zmar. Vrcholem byly vždy návrhy partnerů Magdaleny, které z jejich úst dřív či později padaly:

„Co dělají tví rodiče? Neměli bychom je navštívit, nechceš nás seznámit?“

Magda v těch okamžicích své rodiče zatloukala, nejprve nenápadně, pak hystericky, jednou dokonce pronesla, že již zemřeli, posléze ale zjistila, že rodiče nejde jen tak přeskočit. Svatopluk se totiž čas od času vehementně ozýval, zejména když mu došly peníze na pití. Pokud měl svou dávku, těžko by někdo překonával jeho krasomluvu, dokonce vařil pro své kumpány z mokré čtvrti i guláš. V případě, že byl na suchu, vyhrožoval, že půjde žebrat, a Magda ho skutečně před marketem párkrát načapala. Raději mu sem tam stovku strčila.

To ovšem nestačilo, Svatopluk začal pronajímat svůj byt. Ubytoval si v něm dvě ženské, splácely mu nájem tělem a on si liboval. Kdo by to řekl do stárnoucího chlapa, co ještě ve svém věku zastane. Pak se mu ale ztratila bankovní karta, taková hloupost dokáže nadělat v životě člověka pěknou paseku. Která z dam to byla? Obě? Nakonec na něho dámy vytáhly s rozpálenou žehličkou.

„Že bych měl tak špatnou paměť a nevzpomněl si na heslo?“ uchichtával se po příchodu z nemocnice, když líčil příhodu Magdaleně.

„A to se nestydíš?“ nechtěla ho už vidět.

Nestyděl, ale svěřil se jí, to se chystala právě na cestu do zámoří, že bude jednou bohatá. Ví totiž, jak svou jedinou dceru finančně zabezpečit.

„Já nepotřebuju peníze, chci jen, abys mě nechal žít…“

„Sepíšu svůj život, souhlasíš, že je zajímavý. A nejen to, bude tam, jak ses narodila a tak…“

„Už brečím,“ karikovala se smíchem jeho předsevzetí.

„Jak jsem miloval tvou matku a byl zdrcený, když měla prvního milence.“

„Napiš tam, jak jsi mámu nakazil kapavkou, jak jsi zapálil dům, jak jsi mi zničil všechny vztahy, jak ti ty dvě čúzy vypálily na tělo znamení… To je to tvé tajemství!“ nezdržela se výčitek.

„Dělám na tom každý den. Poslyš, člověk by tu asi měl po sobě něco zanechat, nemyslím dluhy… Třeba jen otevřené okno.“

„Mlč, táto!“

„Jestli chceš, přijeď a můžeš se podívat, všechno tam bude. O mně, o tobě, o mámě a tak… Nešetřím se.“

„Nic neříkej. Mně stačí, když si najdeš nějakou práci a nebudeš pít.“

„Už si ji hledám… Jen bych potřeboval do začátku… Než mi přijde důchod…“ drmolil zkroušeně ve dveřích.

Odmítla, peníze mu strkat nebude, leda na jídlo, uvažovala, ale všechno přehlušil v oné chvíli pocit, že musí odtud vypadnout, jinak umře dřív než on.

„Nechceš, kousek bych ti přečetl?“ pokoušel se ji zadržet.

„Hodím ti peníze do schránky. Přečtu si to, až přijedu.“

Druhý den vyšla nahoru, ani nezvonila. Pravda, neměli nic konkrétního domluveno, a tak na dně schránky přistály zmuchlané bankovky. Měly poodhalit tajemství jejich života, kterému ne a ne porozumět. Chci nějaký deník vůbec číst? vrtalo Magdaleně hlavou, a když o den později odlétala, peskovala se, že otci vůbec něco slibovala.

Některé věci radši nevědět.

Měla s sebou otcovy klíče, radši cinkla a teprve pak strčila klíč do zámku. Přišlo jí, že i zvonek v předsíni mívá svou náladu. Po prvních krocích se zarazila, dveře jako by za ní přivřela cizí ruka. Všechno bylo tak jiné, zvláštní, i závan neznámého, ten zloděj, který krade vůně domova.

„Táto, tati… Jsem tady.“

Svatopluk seděl v obýváku na gauči, napůl vyvrácený z původní polohy, jako kdyby tu v bytě vybuchla nálož zmaru a ukončila jeho bezútěšný život. Vedle sebe měl položený sešit a na něm obyčejnou tužku. Když očima přelétla místnost, usoudila, že v ní panuje nezvyklý nepořádek, na stole ležel talíř se zbytky jídla, ohmataná sklenice a krabice od vína.

A mouchy hodovaly!

Zastínila si rukou výhled na otce, aby ho neměla v zorném poli, musela se nějak dostat k oknu. Pochopila, co se stalo, ale ta jeho smrt jí přišla tak odporně banální, že se tomu zdráhala uvěřit.

Už!

Nebo konečně?

Odložila tašku na parapet a vyndala z ní mobil. Snad minutu dvě civěla ven na ulici, aby měla před očima jiný obraz světa než ten, s nímž se před okamžikem potkala. Dole na dětském hřišti kluci honili balón a rusovlasá holčička se vozila na kolotoči, který skřípal jako umíráček. Nějaké modré auto zaparkovalo pod stromem, vystoupil z něho muž a opíraje se o francouzskou hůl, kymácel se vstříc svému osudu.

„Záchranka?“ řekla do telefonu a představila se. „Přijela jsem z ciziny, nemluvila jsem s otcem asi čtrnáct dnů. Myslím, že nežije.“

„Sáhněte na něho… Vezměte ho za ruku, zkuste tep.“

„Já nemůžu. Bude mrtvý už delší dobu, týden, možná víc… Má otevřené oči, ale takové… takové jsem nikdy neviděla.“

„Nemáte zrcátko?“

„Nemůžu dýchat. Ty mouchy…“

„Jakou má barvu obličeje?“

Ježíši, barvu… Jakou má barvu obličeje. Jako kostelní lilie.

„Barvu? Já nevím…! Je mně blbě.“

Svezla se na zem, ještě že se opírala o stěnu. Pod kuchyňskou linkou se něco pohnulo. Spatřila Pepíka, morče, které tu se Svatoplukem sdílelo prostor. Vzchopila se a natočila mu do misky vodu. Dělala všechno možné, jen aby se nemusela podívat na tátu.

Přijeli za pár minut. Jednali věcně a samozřejmě, píchli jí injekci. Otec se prý pravděpodobně zadusil zvratky. Smrt nastala asi před deseti dny, bližší určí až pitva. Pak volali kriminálku. Čekala hodiny, než přišli dva chlapíci, tvářili se dost odměřeně, jako by jim ukrajovala kus života. Udělali pár snímků a začali se vyptávat. Moc jim toho neřekla, vždyť také nic nevěděla, nic se neztratilo, ani nemělo co, s otcem se prakticky nestýkala, jen pár pocitů vyprchalo…

„S tátou jsem se prakticky nestýkala,“ vyhrkla a najednou zaslechla to hrozné slovo proč. Sebevražda? Ne, o tom silně pochybuje. To by jim musela celé dny tlumočit rozmluvy, které si s ním zažívala.

„Byl těžký alkoholik,“ špitla.

Když tělo odváželi, už zase na ni šly mrákoty. Ještě zaslechla, že dokud nebude vypracován znalecký posudek, kremaci ani pohřeb nelze uskutečnit.

V předsíni našla nějakou krabici, strčila do ní Pepíka a přidala k němu sešit, který ležel vedle táty. Zavřela raději okno, nad městem začaly pošeptávat bouřkové mraky a obloha se kabonila. Byla ráda, že může z bytu vypadnout.

Doma si uvařila kafe a pustila televizi. Proud obrazů a slov, který se k ní linul, nevnímala. Pak si vzpomněla na Pepíka a pustila ho na podlahu. Snad někoho přesvědčí, aby si ho vzal, mohla by se také poptat ve zverimexu, ale nechtěla, aby skončil ve chřtánu nějakého hada. Zápisník, ve kterém otec sliboval popsat svůj život, odložila do šuplíku, aniž by ho otevřela. Neměla na nějaké čtení náladu, ještě by se dozvěděla věci, které by ji rozložily totálně.

V půl sedmé navečer se konečně odhodlala zavolat mámě. Nemluvila s ní možná devět, možná deset roků. Jen jí k Vánocům a narozeninám posílala přání.

„To seš ty?“ řekla máma, jako by na ten telefonát čekala. „Zaklepal bačkorama? Ťuky ťuk… Kdo je za dveřmi? Hádejte. Já jsem nějaký smrťák…“

„Našla jsem ho dnes odpoledne, přijela jsem z ciziny…“

„Konečně umřel. Cítíš to taky tak, viď? Jen si to přiznat. Nic mi nevysvětluj,“ řekla máma vemlouvavě.

„Jak můžeš takhle o tátovi mluvit!“

„Neboj, on se ještě několikrát probere.“

„Neprobere, je dočista mrtvý… Jste oba stejní,“ namítla rozčileně Magda, až se jí zadrhl hlas. Bylo těžké soudit rodiče, každý měl v sobě něco dobrého, ale dohromady z toho nebylo nic.

„Víš, kolik lidí utrápil? Mluvili jsme spolu každý den, strašně toho napovídal, a když se odmlčel, bylo mně to jasný.“

„Jak mluvili?“ nerozuměla Magda. „Vždyť neměl už ani kartu na telefon.“

„V myšlenkách, holčičko…“ zaskuhrala máma.

„Kdy je pohřeb?“

„Až zjistí, jestli šlo o přirozenou smrt.“

„Uchlastal se. To je snad přirozený!“

„Ty máš něco v sobě, viď?“

„Bolest a výčitky. Hnusák jeden, prevít.“

„Mámo! Říkal, že nejsem jeho,“ zaváhala Magdalena. Trochu se jí zatřásl hlas.

„On toho napovídal…“

„Jsem, nebo nejsem?“

„Neurážej mě… A co smuteční hostina, koupíš párky? A víš vůbec, kde máme hrob?“

„Nejsem…“

„Dcera, a neví, kde má rodina hrob.“

„A kam dáme urnu?“

„Urnu chtěl uložit do hrobu prázdnou. Půlku popele si přál nasypat do řeky a půlku dát do kredence vedle cukřenky, abychom ho měli pořád na očích.“

„Pil kvůli tomu, že jsem se ti narodila?“ útočila na mámu.

„To by sis fandila, dítě! A až budeš vědět, kdy bude kremace, zavolej.“

Pepík měl oči jako korálky, celou tu dobu rozhovoru s matkou Magdu sledoval, a když domluvila, zalezl ustrašeně pod židli.

„Neboj, nedám tě hadovi,“ řekla a šla si vzít konečně něco k jídlu.

Po týdnu se policie ozvala, nic podezřelého u nebožtíka nezjistila. Muž, který to Magdaleně oznamoval, zdůvodnil prodlení nezvyklými okolnostmi a tiše pronesl:

„Držte se.“

„Jo, to potřebuju,“ odpověděla a chtělo se jí smát.

V době čekání na pohřeb Magdalena objednala po telefonu stěhováky. Usmlouvala pět set korun na hodinu pro každého, a to jsme levní, paninko, švitořil vemlouvavý hlas a ona nakonec souhlasila. I tak si připravila plastové pytle, a ještě než úklidová četa přijela, začala přebírat věci, které zbyly po otci. Většinu z nich chtěla mít co nejrychleji z očí.

Za dalších několik dnů se rodina sešla na kremaci. Přijeli otcovi rodiče, jeho robustní bratr, který uvážlivě rozděloval úkoly, a poněkud výstřední sestra, jejíž krása byla už několik let za zenitem. V příbuzenstvu vzbudila pohoršení svými černými podkolenkami, jež považovala za vhodný doplněk ke skládané minisukni. Nezapomněl ani devadesátiletý strýc Adolf, ten poslal s omluvou kondolenci, a pugét přinesly i dvě výtečnice, které vzal Svatopluk na byt. Nejvíc ovšem na Magdalenu zapůsobila její máma, uviděla ji po tolika letech. Přijela střízlivá.

Samotný pietní akt proběhl důstojně, neřečnil nikdo. Otcův bratr vybíral jen hudbu, samé klasiky. Večer, když se Magdaleně spustily proudem slzy, si uvědomila, že během smutečního obřadu na rozdíl od mámy neplakala.

„K čemu jsou… ty slzy?“ položil po smutečním obřadu filozofickou otázku otcův pragmatický bratr, nikdo mu však neodpověděl.

Po pláči přišla úleva. I když Magdalenu za ten pohřeb nikdo nepochválil. Svatopluk by to určitě udělal. V návalech předešlé úzkosti si kupodivu přiznala, že otcovu smrt toužebně očekávala, bohužel pocitu viny za zbloudilé myšlenky se stejně nezbavila.

Uvařila si čaj a proud vzpomínek ji zahnal k šuplíku, do kterého vložila sešit s otcovými zápisky. Nebyla si jistá, zdali už nastal čas, aby ho otevřela. Možná toho otec nestačil napsat tolik, kolik by chtěl, ale listy v sešitě vypadaly na první pohled ohmatané a o to více ji dráždily. Mám se podívat, nemám, zkoumala své pohnutky Magdalena a posilněna úvahami nad problémy, které v poslední době vyřešila, o tom začala vážně uvažovat.

Vydržela čekat ještě týden, přesněji až do okamžiku, než si přinesla z krematoria domů urnu. Postavila ji na stůl a krátce nato sáhla pro zápisky do šuplíku, jako by chtěla mít naproti sobě alespoň jednoho posluchače, byť němého.

„Takhle to bude nejlepší, ať to mám z krku,“ povzbuzovala se a otevřela otcův sešit.

Náhlé roztrpčení vystřídal smířlivý povzdech, ale ten přišel až mnohem, mnohem později. Hned na první stránce bylo totiž napsáno:

Jsi moje a vždycky jsi byla.

Otevři okno.

A dál už nic…

Houdini, eskamotér

Borek zvedl nohu a opřel ji o radiátor, aby si zavázal tkaničku u boty. Sotva však pohyb dokončil, zaševelil ve vedlejší místnosti telefon. Tak neurčitě a plíživě… Očima uhnul nerozhodně k hodinám, však už byl duchem na cestě domů.

„Tady je detektivní agentura Borek Borek.“

„Jste soukromý očko?“ zahuhňal dýchavičný hlas.

„Jo, někdy i přimhouřený.“

„Hledám…“ zakolísal hlas, jako by najednou nevěděl co.

„Co hledáte?“ opakoval trpělivě Borek.

„Potřebuju zabít Houdiniho… Včera už bylo pozdě.“

„To jste na špatný adrese, strejdo,“ zašklebil se Borek.

Byl z lidí unavený, někdy i naštvaný. Stýkal se s nimi den co den, už třicet let si hrál na drsňáka a nabízel jim za pár šupů své služby… Ale tohle byla i pro Borka silná káva, lidi rozhodně nezabíjel.

Většina těch, kteří volali, potřebovali něco řešit teď a hned. Tvrdili, že mají problém, ať už ho opravdu měli, nebo ne. I Hlavica, tak se ten chlapík jmenoval, ho začal ze sebe soukat. Utekla mu prý ženská s holčičkou a on podezříval Houdiniho. Mluvil šroubovaně, zmateně, možná se někde v nálevně potkal s lahvinkou.

Borek se nakonec nechal přemluvit a dal si s ním schůzku. Chvíli tloukl špačky a pak se začetl do novin. Sport za dolary, kultura za dolary, mord za dolary… banky bez dolarů. Samé povzbudivé zprávy. Ale aby se Hlavici zeptal, odkud volá, to prošvihl.

Konečně zadrnčel u dveří zvonek. Někdy zvonily cikánské děti, pak obíhaly dům a dělaly na něho dlouhé nosy a šikmé oči. Odpovídal jim obdobným způsobem, docela se tím uvolnil.

Tentokrát ale vklouzl do dveří nějaký tichošlápek, tělo za groš kudla, na hlavě nakrátko zastřižené vlasy, takový zimostráz. A vůbec ta jeho vizáž! Borek si Hlavicu pro jeho neklid nazval Tančícím domem.

„Co kdybyste přišel zítra po osmé?“ přivítal ho.

Hlavica však zavrtěl hlavou a bezradně omrkl stísněný prostor čekárny, jako by právě tohle bylo místo, po němž jeho dušička tak usilovně prahla.

Borkovi připadal chlapík utahaný jak páteční ráno. Posadil si ho naproti sobě a pozoroval igelitku, kterou si muž odložil na vedlejší židli. Člověku ledasco projelo hlavou, třeba jestli v ní netiká podomácku vyrobený pekelný stroj, ale taška vypadala prázdně, téměř nevinně.

„Mohu vám věnovat třicet minut, pane Hlavico,“ řekl pro jistotu. „Za tu dobu musíme stihnout všechno podstatné. Tak spusťte, co vás trápí? Říkal jste něco o ženě…“

První slova chlapík spolkl, vrásky z čela se mu zaplétaly a přetékaly do tváří, očima bloudil v dálavách…

„Umíte dobře střílet?“ vypadlo z něho nakonec.

„Nějaké to okno bych snad trefil. Nasadila vám parohy? Řekl bych, že s vaším nejlepším přítelem…“

„Ráno jsem se probudil, Markéta nikde. Je to má velká láska…“ naklonil se přes stolek a chytil Borka úpěnlivě za ruku. Hlas mu vzrušením zakolísal natolik, až měl v puse knedlík. „Nebyla tam ani dcerka. Napadlo mě, že po nás zůstanou jen dvě prázdný postele. Pro tohle jsem žil?“

„Někdy ani postele nezůstanou. Pohádali jste se?“

„Jo, pohádali. Začínají prázdniny. Chtěla si vzít holku a odjet za ním…“

„Nudila se?“

„To nevím.“

„Za kým chtěla odjet?“

„Kdysi jsme ho viděli v Paříži… Nechával si tělo spoutat řetězy a potápěli ho do Seiny. Říkali mu Houdini. Je eskamotér a dokáže vás očarovat. Když se mu zachce, bere to nejdražší… Čas. Bude mně sedmdesát a jí čtyřicet,“ hořekoval stařec, hlava mu klinkla mimo osu, vrátil ji po chvíli do vznosnější polohy a pokračoval: „Markéta, moje žena… ale můžu vás ujistit, že v tom postel není. Touha vyprchá. Měli jsme se moc rádi. To ona mě přemluvila, abych se rozvedl a vzal si ji,“ řekl a začal vyprávět, jak se poznali s Markétou v centrálním skladu mezi regály potravin, kde dělal vedoucího.

První manželství se jí nepovedlo, dvakrát utekla za Houdinim, přitahoval ji jako magnet. Pak se potkala s ním, s Hlavicou. No, rozvedl se. Děti mu už vyletěly dávno z hnízda, měl vedle sebe vadnoucí ženu a Markéta byla mladice. Měla tah na branku, ženská se vším všudy, chápete?

Začali nový život. Narodila se jim Vlastička. Ona má Markéta postavu jako lusk, sošnou, je taková plná.

„Má plný rty, plný boky, ruku byste jí mezi stehny neprostrčil. To byste ji musel vidět,“ dodal zasněně, sáhl do igelitky a vyndal z ní ohmatanou fotografii. „Co říkáte?“

Borek spatřil na snímku mladou ženu, vyhlížela spokojeně. Vlasy stažené mašlí, v plavkách křivolaký výstřih a na sobě otisky žádostivých očí. Stavěly s holčičkou hrad z písku.

„To jsou v Dalmácii na pláži, nechte si ji, abyste věděl, že nelžu,“ vydechl a dodal: „Nedokážu bez nich žít, opravdu ne.“

„A dál?“

„Po převratu chtěla zkusit podnikat. Nejdřív jezdila na trhy do Valů a prodávala froté fusekle. Nebylo to špatný. Pak potkala Houdiniho. Přišlo to někdy na podzim. Tenkrát jsem o tom ještě nevěděl, jenom jsem pozoroval, jak uprostřed podzimu svítí. A nejvíc jí svítila kolena. Člověk se nemohl vynadívat.“

„Říkal jste, že svým chlapům nasazovala parohy.“

„To jste říkal vy!“ vydechl prudce a málem ztratil rovnováhu. Musel se zachytit stolu. „On je tady!“ znejistěl.

„Houdini? Ten ale přece dávno zemřel!“

„Vy ho necítíte?“ odvětil a zvedl k Borkovi udivené oči. Muž ještě více zestárl, pohled mu utkvěl na rafiji nástěnných hodin, kterou jako by chtěl zastavit. „Má takový stan, jezdí od štace ke štaci a čaruje!“

Borka napadlo, že se starcem není něco v pořádku. Měl dojem, že Hlavica je chvílemi duchem mimo, mluvil tak zmateně.

První Borkova otázka se týkala času. Hlavica správně odpověděl, že bude pět odpoledne, ale když se ho Borek zeptal, jaký se píše letopočet, zaváhal. Nejdřív řekl dva tisíce šest, pak dvanáct, vyjmenoval sice dny v týdnu, ale na měsíce už měl „okno“. Dokonce jednu chvíli ani nevěděl, kde je. Pak se rozplakal a vyčinil Borkovi, že na něho chystá nějaký podraz.

„Zavolám doktora, hned tu budou!“ řekl rezolutně Borek a odkráčel do vedlejší místnosti k telefonu. Zvedl sluchátko, vymačkal číslo… A zaslechl jen neskutečné ticho.

Houdini! Napadlo ho. Je tu opravdu s námi?

Cestou zpět do místnosti mu došlo, že město je celé bolavé, od jara mu strkali pod kůži síť ze skleněných vláken, prý pro nové komunikační linky. Skočím zavolat vedle, chystal se oznámit Hlavicovi, ale tu větu už nevyslovil, protože židle, v níž stařec před okamžikem seděl, zůstala osiřelá. I jeho igelitka zmizela.

Borek vyběhl ven. Udělal pár spěšných kroků za roh domu, vrátil se a teprve pak dědka spatřil. Hlavica tančil kolem nějaké mladé ženy s holčičkou. Hlavu měl opět vychýlenou z osy a pokoušel se s ní rozprávět. Z té dálky to dokonce vypadalo, že štěstím mává křídly, protože konečně objevil svou Markétu. Když ale Borek přikvačil blíž, pochopil, že k němu žena očividně nepatří.

„Jdeme, pane Hlavica,“ řekl Borek a uchopil starce za paži.

„Já chci domů, domů! Bydlím kousek odtud,“ zaúpěl muž a usouženě na svého zachránce pohlédl.

Hlavica nelhal, bydlel opravdu nedaleko. Vraceli se spolu. Dědek dělal vratké, a přitom dlouhé čapí kroky, až mu kostra chrastila a igelitka za ním vlála. Borkovi připadlo, že stařík chytil druhý dech. Výtah, čtvrté patro, klíč a oprýskané dveře. Spanilá jízda končila.

„Pojďte dál, no pojďte, ať nám nevynesete spaní,“ táhl Borka naléhavě dovnitř. „Abyste si nemyslel, že jsem nějakej Hej počkej… Vidíte, není tady.“

Borek vklouzl do bytu s úmyslem přivolat záchranku odtud. Zdálo se mu ale, že doma měl už Hlavica kupodivu zase všech pět pohromadě a že přítmí chodby a obrysy známého prostředí ho naopak uklidnily.

Když Borek zakopl v předsíni o kartáč a o přezůvky, rozlétly se dveře od pokoje a objevila se v nich žena. Zjevila se mezi čtyřmi stěnami, drobná a nenápadná vzklíčila jako semínko, které vzápětí dozrálo.

„Konečně seš tady!“ spráskla ruce a vyčítavě na Hlavicu pohlédla. „Už jsem volala policajty. Je někdy trochu zmatený,“ omluvně zdvihla oči k Borkovi.

Stařec, očividně zaskočený, zmizel rychle kdesi v hloubi bytu, aby strávil to pokoření bez újmy na své důstojnosti. Borek naopak vytrval a urovnával věci na pravou míru:

„Hledal Markétu, měl o ni strach. Prý se mu ráno ztratila…“ vysvětloval a přitom ženě zašermoval rodinným fotem pod nosem. „Znáte tuhle dámu?“

Okamžik civěla mlčky na fotografii, pak řekla dojatě:

„Ach bože!“ Znovu se lopotně nadýchla, vzala Borka za ruku a okamžik sbírala odvahu. „To jsem přece já.“

„Vy?“

„Já a naše dcera před třiceti lety!“

„Chtěl kvůli vám odbouchnout člověka. Určitě žertoval. Měla jste tenkrát něco s Houdinim?“ ztlumil důvěrně hlas, přikládaje i další významy tomu, co právě nadhodil.

„Jednou jsme ho viděli v Paříži,“ odvětila zaraženě a zkoumavě na Borka pohlédla. „Zešílel, dědek jeden?“

„Nemyslím. To Houdini ho popletl.“

„Opravdu jsem s ním nic neměla!“ trvala na svém. „Žárlí. Víte, jak to v životě chodí. Jsou to jen jeho fantazie.“

„Ale měla, každý s ním něco měl!“ odvětil zvolna Borek, vrátil jí fotografii a odporoučel se.

Venku před domem zvedl hlavu. Za oknem postával Hlavica a někam odhodlaně civěl. Možná na odraz své stařecké tváře ve skle, možná si plánoval už další cestu. Kdepak na onen svět. Do mládí!

Kudy tekla Chrudimka

Bylo léto, okny už prošla tma. S nocí se vkrádala do příbytků i vůně řeky. Promenádní koncert v blízkém parku už dávno skončil, melodie kamsi vyšuměly. Stařena, která jim chvílemi naslouchala, seděla před televizorem a sledovala sportovní přenos. Na tenis se dokázala dívat dlouhé hodiny. Kdysi ho hrávala i ona, ale to už je dávno, hodně dávno, možná sedmdesát let. Nebo ještě víc? Nyní by raketu v ruce sotva udržela. Její favorit zkazil třikrát mečbol, vysílila se fanděním natolik, že jí pak k bdění scházela energie. Konečně konec. Alespoň nějaké aktivum po trapně prožitém dni.

Ano, ten den by zařadila do svého diáře jako trapný. Vypnula ovladačem satelit, přitáhla si francouzské hole a naučeným pohybem se vyloupla z polohovacího křesla. Půlnoc, ta lačná černá kočka, se jí vkrádala do těla. Stařena cítila, že jí ubývá života rychleji než dříve.

Do postele se netěšila, nevěděla, jak v ní srovnat tělo, jak vyladit všechny ty ochablé svaly, které jí byly na obtíž. Až s prvními pavučinami snů ji přestávalo loupat v kloubech. Jenomže sny se jí zdály až k ránu a provázely je nepříjemné zážitky, v nichž se stále někam propadala.

V zácloně zabzikal komár. Pokusila se ho trefit holí, ale minula, a když se znovu rozmrzele napřáhla, protože měla pocit, že na ni dnes útočí snad celý svět, ztratila rovnováhu. Jak se sunula k zemi, překotila na sebe i konferenční stolek.

Svalila se na záda a vyčkávala, která část těla se ozve. Zaměřila se nejprve na hlavu, pak na nohy a trup, pohnula rukama. Zlomeného nic neměla. Pak se pokusila posadit, ale nešlo to. Zato se jí podařilo převrátit na bok. Vytušila problém, protože ani na mobil, ani na hole nedosáhla. Telefon nechala na stole na druhém konci místnosti, a to jí syn opatřil karabinku, aby ho nosila na krku.

U ucha jí znovu bzikl ten prevít komár a od Hanousků zaznívaly bujaré zvuky mejdanu. Staří byli někde na chatě a jejich utřinos si dokazoval, co všechno zvládne.

Onen trapný den začal pro Ester Cháskovou Pekárkem. Slíbil jí, že natře garáž, a chtěl na to patnáct stovek zálohu. Tolik rozhodně nemínila investovat.

„Musím koupit barvu, paninko.“

„Ale jděte, to byste měl na celou Zelenou bránu.“

Nakonec ji tomu vyžírkovi dala s trpkým pocitem, že kdyby mohla, udělala by si to sama. Potom volali ti vydřiduši z pojišťovny a nabízeli životní pojištění.

„To musí být nějaký omyl.“

„Jde o službu věrnému zákazníkovi.“

„Mně, pětadevadesátiletý stařeně?“

Vypoklonkovala je, než bys řekl švec.

Konečně se posadila a opřela zády o křeslo. Kdo by to řekl, že se dožije tolika let. Kdyby jen lidi věděli, že není o co stát. Začala si ohmatávat tělo. Jako by teprve teď ucítila bolest, která se jí rozlévala v nohách. Pak si všimla, že má na hřbetu ruky krev, prsty zabloudila v obličeji. Na kapesník v křesle dosáhla a přiložila si ho na obočí.

A ten oběd, co jí v jedenáct přiváželi, taky nebyl k jídlu. Ty ženské se s ní dohadovaly a říkaly, že je hašteřivá, jako by nechápaly, že od jisté doby člověk musí bojovat o život každý den.

„Horšíte se, horšíte, milé dámy,“ adresovala výtku službě, která kolem ní prokmitla do kuchyně. „Jen úterky jsou dobré.“

„Žemlovka, nákyp, ovocné knedlíky… Jste na sladký, my to víme, paní Chásková.“

„Příští týden vám řeknu, jestli obědy odhlásím,“ vyprovázela službu.

Ale to nejhorší přišlo až odpoledne, ve tři se měla objevit Markéta. O Markétu se ucházel před mnoha lety i David, ale Ester nakonec získala Davida pro sebe a vstoupila s ním do svazku manželského, jak se dřív říkalo, v roce třicet devět. Možná spolu něco měli, čert to vem, je to tak dávno, už jí odpustila.

I přes tuhle mileneckou epizodu se stala Markéta Jindrová její nejlepší přítelkyní. Zachránila totiž Ester život, když ji vzala voda u jezu. Ten jez na Chrudimce už dávno není, odstranili ho dělníci v šedesátých letech. To ještě David žil. Může chlap milovat dvě ženské najednou? V tom lepším případě může.

„Řekla jsi v půl třetí, a kolik je?“ pokárala Markétu, kterou čekala po obědě a ona se objevila se zpožděním.

„Nejde mně to tak rychle jako tobě. Ve městě byl nějaký cyklistický závod, memoriál, a od tý doby, co nejezdím na kole…“

„Tak nestíháš!“

„Natloukla jsem si, už se bojím, Esterko.“

„Jsi o deset let mladší. Co to je, pětaosumdesát. To jsem ještě vyšlapala na Kunětickou horu.“

„Přinesla jsem ti drobenku s angreštem a byla jsem taky na hřbitově.“

Ester se rozlil po tváři stín.

„Za Davidem nechoď, nech ho odpočívat. Byl to můj manžel,“ ohradila se a současně se vzpomínkou na odpoledne jí vytanula na jazyku kyselost nezralých angreštů.

Stařena se opřela dlaněmi o křeslo, chodidla zabořila do koberce a pokusila se zvednout. Nejprve pod ní ujel koberec, poté i křeslo. Dosedla na zadek a na plínu, ještě jeden dva pokusy. Usouženě zaklela. Kdyby to šlo, dostat se alespoň na kolena. Komár ucítil lidský pot a začal na ni opět dorážet. Došla k závěru, že po kolenou to rozhodně nepůjde. V té nepříjemné poloze si snad poprvé uvědomila, že by mohla umřít na zemi s otiskem koberce na tváři. Trapná situace. Zničená vrátila tělo do původní polohy.

„Já vím, žes mně zachránila život. Ale nemělas pravdu… s tou Chrudimkou,“ zahájila nahlas rozpravu, jako by Markéta byla někde na dosah. Myšlenky se jí vracely k odpolední hádce, vybuchly obě a pak už nenašly sílu zabrzdit. Oči sklopila k ruce, kde měla nad zápěstím zřetelnou jizvu.

Jako dítě se chodila do starého koryta Chrudimky koupat. Než řeku nasměrovali jinudy a pak ji zasypali, cachtávala se tam celá tlupa dětí. Rodiče Ester bydleli kousek za branou, pár desítek metrů od řeky, a jednou, už ani neví přesně, jak se to přihodilo, zavadila o úlomek láhve, který tam uvízl.

Ester ukázala Markétě šrám, snad se chtěla přesvědčit o její bezmezné podpoře, jenomže Markéta nebyla ono odpoledne ten správný člověk, který by ji náležitě politoval.

„Tam ses nemohla chodit koupat, když zregulovali řeku, nebylas ještě na světě. Narodila ses ve čtrnáctým roce, to si pamatuji.“

„Ve čtrnáctým? Ty mě budeš učit, kdy jsem se narodila. Chceš říct, že už mně neslouží paměť?“

„Radši ochutnej tu buchtu,“ řekla vyhýbavě Markéta, která se nechtěla dohadovat, a přistrčila před Ester talíř s drobenkou.

„Nemám chuť… To ty ses vybourala na kole!“ vyštěkla Ester.

„Věř mi, řeku narovnali někdy v desátém roce.“

„Vidíš, a vy jste se přestěhovali až těsně před Hitlerem.“

„Ale tatíček sem jezdil a vypravoval mi to, kudy řeka tekla… Pak na ní vybudovali ten jez, nad kterým jsem tě zachránila. Měl tři turbíny, naštěstí nebyly spuštěný. Chytila jsem tě na česlech.“

„Ta buchta se ti tentokrát nepovedla,“ kousla Ester dvakrát do drobenky, s nechutí odstrčila talíř a dlouhatánsky zívla. „Není mně nějak dobře,“ dodala s ostnem v hlase.

„Chceš doktora?“ pohlédla na ni starostlivě Markéta, ale když Ester vytrvale mlčela, dokonce si přisunula noviny a začala v nich luštit křížovku, zvedla se a s lítostí utrousila, že klíče od bytu jí přinese příště a už za ní chodit nebude.

Tak nechoď, pomyslela si Ester, ale nahlas se přemohla a řekla:

„To se člověku den někdy nevyvede,“ a zase mlčela. Sotva bouchly dveře, mysl jí ulétla ke starému korytu řeky, o které se stařeny přely. Ty návaly krve v hlavě s tím určitě nějak souvisely. Cítila, jak ji pálí tváře, s tlakem měla už delší dobu potíže, a tak se rozhodla si ho zkontrolovat. Sto devadesát na sto, a to bylo půl páté odpoledne! Za pět minut oznamovala dceři:

„Víš, kolik mám, Haničko? Volej záchranku! Kde se zase touláš, už jsi tu měla být!“

„Změř se ještě jednou… nebo radši dvakrát. Možná ses jenom přehlédla,“ nabádala ji dcera.

„Tentokrát se nepletu, byla tady Markéta.“

Hanička řekla, že už je na cestě, a ještě se mámy zeptala, jestli chce něco nakoupit, aby ty matčiny litanie zklidnila a nemusela chodit dvakrát, a stařena nasupeně odvětila, že jenom rohlík, vrátila tlakoměr na sekretář a pohlédla skrz zelenou bariéru kaštanů k řece. V parku vyhrávala Dechovanka. Před pár lety si byla s Cháskem zatancovat. Snad by tam ani nešla, ale prováděl každou sukni z jejich baráku, a tak mu nedokázala odmítnout.

Co teď? Možná si vzít prášek, nebo opravdu zavolat doktorku. Měla s ní špatné zkušenosti, psala jí léky, po kterých se točila hlava. Začala se probírat televizním programem, od šesti vysílali na Eurosatu tenis. To jí zase ale vstoupí do pořadu Hanka, kdepak, ta ji bude jenom rozptylovat, ti mladí mají všechno nahonem, a i když bylo dceři hodně přes padesát, v lecčems svou mámu nechápala…

Hanka se objevila o půl sedmé, potraviny nastrkala matce do spíže, opláchla nádobí a v mikrovlnce jí ohřála jídlo, které si stařena nechala od oběda. Ester se došourala o holích k jídelnímu stolu a pustila se do jídla.

„Tak co,“ položila matce dlaň na čelo, „je ti už líp?“

„Zhasni, nalítaj sem komáři.“

„Vypadáš rozčileně.“

„Byla tady Markéta a zase mě nadzvedla. Přišla pozdě, drobenka se jí nepovedla a začala mně vykládat, jak mně zachránila život na jezu. Já to už slyšela snad tisíckrát.“

„Že ty ses jí ptala zase na tátu?“

„Přísahám!“ zvedla ke stropu místo ruky hůl.

„Ale mami, já tě znám. Kdo ví, jak to bylo!“

„Ona mě nezachránila, to ty nevíš,“ odvětila rezolutně stařena, sotva dojedla. Uvážlivě si utřela ubrouskem rty. „Já jsem o nich věděla. Chodila randit s tátou na lavičku k řece a lezli tam po sobě.“

„A ty ses chtěla v té řece…“ nedopověděla Hanka, přisedla si k matce a vzala ji za ruce. Stařena je měla promodralé a napuchlé. Hanka jí účastně stiskla ruku.

„Obejmi mě.“

„Mami… já vím, že to máš těžký.“

„Nikam jsem skákat nechtěla, kdepak utopit se! Bylo to všechno jinak. Já se topila jen jako… abych na ně viděla.“

„Tak proč ji v tom necháváš, že tě zachránila?“

„Ani nevím. Ale od té chvíle jí táta přestal nadbíhat.“

„Tys jí ho přebrala?!“

„Jsme kamarádky…“

„Jenže s tím korytem měla pravdu, mami. V té době, o které vypravuješ, už bylo staré koryto dávno zasypané. Nemohla ses v něm koupat.“

„Vy jste se všichni zbláznili! Bylo zasypané jen zčásti. Já v něm v zimě sáňkovala!“

„Promiň.“

„Ještě mi řekni, že nejsi moje dcera.“

„Mami.“

Hanka měla mámu moc ráda, jenže ty její nálady ji deptaly. Ať dělala, co dělala, nikdy nevěděla, na kterou stranu se máminy lamentace zvrtnou. Tentokrát to ještě šlo. Chápavě vzdychla, políbila stařenu na tvář a pospíchala domů.

Teď ale Ester tu nepříjemnou vzpomínku na podvečer zapudila. Znovu se soustředila na svou bezútěšnou situaci. Zkusila vsedě ručkovat po koberci, zapřela ruce, opuchlé klouby na nich ještě více naběhly, posunula tělo, ruce, tělo… Pak se rozhodla zavolat o pomoc, návaly pocitů z ní tryskaly, zaječela uprostřed noci jako siréna, láteřila, hulákala, zoufale bouchala pantofli o podlahu, ale nikdo ze sousedů ji neslyšel. Nechala všeho a soustředila se na mobil. Po půlhodině se k němu konečně dostala.

V životě měla různé cíle, k některým z nich směřovala desítky let a dokázala je zvládnout, dnes si přála splnit jeden jediný: mít tak konečně v ruce mobil. Když se jí to nakonec podařilo, navolila v adresáři číslo Hanky a poté i Ludvíka, ale ani po opakovaných pokusech se jí s nimi nepodařilo spojit. Klidně si spí a kašlou na mámu! Mohla by také zavolat záchranku nebo policii, ale tuhle možnost nakonec zavrhla, není přece ještě tak nemohoucí, aby si nedokázala poradit sama. A pak… ta ostuda! Lezou pro ni oknem, dobývají se do dveří, celá ulice si bude vyprávět…

Potřebovala si odpočinout a sebrat rozum do hrsti. Dospěla k závěru, že neposlušné tělo přece jen drží pohromadě. Zaskočila ji ta bezmoc, ten trapný žíznivý komár, který na ni útočil, mejdan nad její hlavou, co se potáhne do rána, a vůbec všechno to stálo za starou bačkoru, asi jako ona sama.

Položila se na koberci na znak, aby se protáhla, a oči se jí posléze zastavily z podhledu na desce stolu. Bylo na ní otisknuté razítko nějaké truhlářské firmy z první republiky. Kdepak nějaké, pan Kalous, to byl stolař! A řezník Runštuk, kožešník Mareš, stavitel Bezecný a k Vranešičům chodilo celé náměstí pro potraviny. Ty všechny znala. Mohla by jmenovat další lidi, o kterých Markéta neměla ani ponětí a už je nepotká, protože dávno zemřeli. Mohla by zavzpomínat na historii celého náměstí. Tohle si Markéta nepřizná a bude ji přesvědčovat, kudy tekla Chrudimka. Ona, která jí sváděla Davida.

Pak Ester v tom zoufalém rozpoložení mysli napadlo, že Markéta také ponocuje, určitě nemůže spát, bába vetchá, protože má z té roztržky těžkou hlavu. Nejednou si spolu o tom povídaly, jak se v noci budí a jaké zlovolné sny je k ránu přepadají. Ty sny prý pramenily ve strachu ze smrti.

„Ale já ještě neumírám,“ zaskuhrala Ester, sáhla po mobilu, před očima jí blikl adresář. Markétu měla v předvolbě hned na předních místech. Když zmáčkla příslušné tlačítko a ozval se Markétin hlas, málem se zakoktala. Ale pak přeci ze sebe vyloudila, že zakopla v pokoji o koberec a teď leží na zemi jako nějaký zapomenutý hovnivál. Ano, řekla hovnivál, protože si tak připadala. Trapná záležitost.

„Vydrž, Esterko, pořád tu jsme…“

„Mohla bys mě přijít zachránit?“

„Myslíš to doopravdy?“ zašuměl jí u ucha vzdálený hlas.

„Tentokrát jo, ještě jsme neskončily,“ přitakala Ester a s úlevou mobil odložila.

Kdesi u stropu zaslechla bzukot komára.

Kuřáci cigaret

„V nemocnici je to vždycky skvělý… Vrátil jsem se asi před třemi týdny,“ zabručel Janek, opředený oblaky kouře, na Hubertovu otázku, jak se má. Že spolu zajdou na pivo, si slibovali už dlouho.

Hospoda U Soudku hučela. Nějaký čas se neviděli, Janek, ač obklopen přáteli, si prožíval kvůli nemoci těžké životní období a Hubert se zase trmácel v jednom kole.

„Odpočineš si tam, to jo,“ připustil, „bohužel někdy nadobro. Většinou jde o ztracený čas, ale s tím člověk musí počítat. Já tentokrát ten čas nepromarnil, potkal jsem totiž učitele… A budeš se divit, našli jsme k sobě cestu přes kouření…“

„Tebe nemůže mít člověk nerad,“ heftil ho Hubert, „ty nikoho nenaštveš.“

„Ale naštvu,“ usmál se Janek. Měl propadlé tváře, a když si občas rozvážně přejel rukou po hlavě, mezi prsty mu uvízly chomáčky vlasů.

„Chtěl jsi mi něco povědět?“

„Chtěl jsem tě vidět…“

Hubert řekl, že ho vidí také rád, nicméně zeptat se musel:

„Je to snad o plicích a o kouření? Nebo o pivu?“

„Je to o jednom člověku, který přestal věřit…“

„O tobě?“

„Vypadám snad na to?“ odvětil Janek, a než začal vyprávět, na chvíli se odmlčel.

Pokoj sdíleli dva, ten nenápadný rachitický pán, co tam byl s ním, se jmenoval Johan Strohý. Měl už pěkných pár křížků, no co, dědek to byl. Připomínal unaveného pojišťováka, kterému nejdou kšefty, ale který na ten svůj rozhodující obchod teprve čeká. Když za ním přišla do nemocnice manželka s dcerou, Jankovi došlo, že stařík, o němž tenkrát ještě nic nevěděl, není žádný pojišťovací agent, ale že by mohl být učitelem.

A také byl. Sotva jeho dospělá dcera začala povídat o škole, očividně ožil. Zřejmě věděla, kam má zabrousit, protože vzpomínky na dávné časy Johana chytly a on záhy spustil lamentace, že teď je to jiné než v dobách, kdy učil on: kluci si pod lavicí honí brčko, balí obhrouble holky, třída při vyučování svorně svačí. A vůbec, děti si klidně dávají kroužky do nosu, na obočí a nechávají si tetovat prasečinky na kůži.

„V takový třídě bych učit nemohl,“ povzdechl Johan.

Při vyprávění zrudl jako krocan, až jeho žena Miluška projevila obavy, aby ho z rozrušení netrefil šlak.

„Mohl nemohl, zdraví je přece přednější. Víš, proč bys nemohl učit, Johane?“ podotkla hlasem plným obav. „Protože jsi slušný člověk,“ utěšovala ho a poté vzala Johana za promodralou ruku a pohladila mu ji, až něco ve vzduchu zašustilo, něco tak významného, že to Janka dojalo. Možná šlo o ty roky, co spolu manželé strávili.

„Slušný člověk…“ opakoval po ní Johan do ztracena a jeho slova splynula s propastným tichem nemocničního pokoje.

Miluška se na okamžik zamyslela. Když holina slov přešla v mlčení, zavětřila a vyrukovala s tím, že cítí v pokoji kouř. Jako by se bála, že Johan už nikdy nepromluví.

„Snad jsi zase nezačal kouřit, tatínku?“

„Ani náhodou. To chlapi kouří na balkóně,“ odvětil učitel.

Pak padlo pár nabubřelých slov a na řadu přišlo loučení, ale před dveřmi se Miluška znovu otočila:

„A neschází ti tady opravdu nic? Co by sis ještě přál?“

„Co bych si přál? Umřít,“ řekl ten vtipálek, jako by chtěl ještě naposledy Milušku naštvat. Byla s ním docela legrace.

A tak se Janek s Johanem v průběhu hodin a dnů seznámili. Zpočátku šlo o takové oťukávání při dýmu cigaret, aby si snad člověk nezadal. Přes den Janek pospával, doháněl ty bezesné noci, co v životě probděl.

Jednou se ze spánku vzbudil a vidí: učitel sedí vedle něj na pelesti a lamentuje, že Janek mluví ze spaní. Chvíli nevěděl, co se děje. Johan se mu snažil vysvětlit, že něco děsivého křičel, něco o křivdě a bezpráví.

„Nejspíš jsem měl absťák z těch cigaret, kdepak politika, kdepak erotické sny, ulomené stožáry ani ochmýřené díry ve zdi mě už dávno nezajímají, chyběl mně prostě nikotin. Jdu si zakouřit.“

„Doktore, musíte ležet!“ varoval ho učitel.

Neodpověděl, proč taky, zamířil na záchod, který byl přilepený jako vosí hnízdo k pokoji. Zahnízdil se na klozetu, pustil ventilaci a vyfukoval do ní kouř, který se v proudění vzduchu cupoval jako jeho plíce.

„Cigarety škodí zdraví,“ vyřvával učitel, jenže Jankovi přišlo, že bojuje v té chvíli spíš s hesly na plakátech, se svým bezútěšným pokušením.

Když se vrátil, učitel stál u okna a zíral dolů směrem k jezírku v parku, kde se usídlila labuť. Lidi chodili labuť očumovat, děti jí házely rohlíky a sledovaly, jak oko hladiny ustupuje ledu.

„Tuhle mě napadlo, proč bývá cigareta posledním přáním odsouzenců na smrt,“ poznamenal najednou Johan.

„Nejste vy přeučený kuřák, pane učiteli? Vy si tím odporem ke kouření něco řešíte!“

„Občas si zapálím, rekreačně. Kdysi jsem kouřil hodně, to musím přiznat, ale člověk by měl jít příkladem, to víte, obracet lidi na víru není jenom tak. Je to otázka vůle, sebekázně, idolů,“ brebentil Johan.

„Vy jste obracel lidi na víru?“

„Obrazně řečeno, samozřejmě,“ odvětil stroze učitel.

Ta role našeptávače, do které Johan Janka delegoval, v člověku budila rozpaky, a přece si s ní doktor pohrával a možná by ji i dopracoval do mnohem výraznějších odstínů, kdyby se do něho nedala zimnice. Radši vklouzl do postele a zachumlal se do deky. Když se učitel před ním objevil, usoudil, že by si mohl pro povzbuzení zapálit ještě cigáro.

„Vy jste takovej můj pokušitel,“ prohodil Johan jaksi mimoděk a zasunul si do ucha mušličku sluchátka od rádia, jako by s ním přerušil spojení, a naopak se ho pokoušel navázat s kýmsi důležitějším, s dirigentem svého osudu. Byl čím dál víc na příjmu. Chvíli poslouchal, ale pak začal nervně přepínat stanice, krabatil čelo, dokonce i zavzdychal, zatímco se Janek probíral stránkami rozečtené knížky.

Šlo o rozhovory s Bukowským. Básník v nich s příslovečným nadhledem o sobě prohlašoval, že chlastal, šoustal baby a občas něco zajímavého napsal, zkrátka užíval si, načež když se Johan vrátil, doktor mu zadeklamoval právě tuhle pasáž.

Jankovi přišlo skoro líto, že se momentálně zmůže jen na ta cigára, ale na druhé straně bylo fajn, že v tom nejede sám a že alespoň k jedné neřesti svede svého akurátního spolunocležníka, který dával světu najevo, že dokáže obracet lidi na víru.

„A jak jste to dělal,“ pane učiteli?

„Víra je jako droga… Však jistě víte, doktore,“ zabreptal suše Johan.

„Ovšem, ovšem… Ale hlavně myslím, co všechno se musí přihodit, že se člověk najednou tak změní? Vysvětlete mi to, jak jste to vysvětloval dětem, jste přece učitel…“

„Ajaj! A bylo něco k vysvětlování?“ zakoktal Johan a požádal Janka ještě o jednu cigaretu.

„Jistě že bylo! Bylo by hodně, kdyby se chtělo… Cigarety jsou v županu,“ odsekl Janek a už jen mlčel, aby snad neřekl něco, čeho by později litoval.

Mohl mu je podat, ale zůstal sedět. Na Johana Strohého byl v té chvíli zajímavý pohled. Stařík se pídil za cigaretami jako člověk závislý na drogách. Janka se v tom podivném podvečeru na okamžik zmocnil pocit pohrdání jak učitelem, tak sebou samým. Šlo jen o těkavý záchvěv mysli, mihl se mu před očima a za okamžik vyprchal.

Co teď? Chvíli zkoušel autogenní trénink, obvykle zabíral, jenže tentokrát to nešlo, i když měl nohy a ruce těžké jako klády. Za okny začaly prskat světlice, připomínaly životy, které se rozsvítí a zhasnou. Léčitel Jankovi doporučil zaobírat se představou, že mu do plic zarůstá nový výhon, nešlo ale o žádnou zelenou ratolest, ten výhon měl podivnou šedou barvu a zastupoval cizí element. Obetkal ho myšlenkami jako pavouk sítí, rozhodnutý, že ho dál už k sobě nepustí…

O spříznění duší nemohla být ani řeč.

„Spíte, doktore?“ otravoval Johan.

„Nespím, dívám se na hvězdy.“

„A která je ta vaše?“

„Vy to nevíte?“

„Nebylo by nic, vůbec nic. Pokud není Bůh, je prázdno… Jenže já nechtěl Boha. To mně nemůže nikdo zazlívat,“ zašeptal sveřepě Johan. Snad Janka podezříval, že mu čte myšlenky.

Zpočátku mluvil zdrženlivě, jako by tiše rozmlouval se svým zpovědníkem, druhým já. Pak popustil proudu slov stavidla. Řekl, že měl pestrý život. Barevný… Hovořil tichým, vemlouvavým hlasem. Doktor nestál o to, aby ho teď krmil nějakými vyprávěnkami umírajícího starce, ostatně byli na tom oba stejně, možná uplynou jen týdny, možná měsíce, než pro ně všechno skončí, tak jaképak cavyky, dokonce by řekl, že ho řeč učitele zprvu rušila…

Johan se ale nenechal odradit, breptal, chrochtal, dávil se chuchvalci vět, střílel jimi po Jankovi jak slepými patronami.

Pocházel z učitelské rodiny, praxi začínal v Podkrkonoší ve Starých Olšinách. Kantořina prý byla vždycky jeho sen. Školní škamny, stupínek a on se kohoutí před tabulí… Začínal v jednotřídce. V roce čtyřicet osm, kdy zemřel prezident Beneš, jel na jeho pohřeb a pořídil z funusu pár fotek, které přivezl domů a ukazoval pak v hospodě. Asi se někde zlískal a nedával si pozor na pusu.

„Co myslíte, že se stalo?“ obrátil se Johan na doktora.

„Někdo se za vás přimluvil.“

„Tak, tak, přimluvil…“

Johan Strohý jednou přišel do třídy a na jeho místě seděl neznámý chlap, měl před sebou na stole vyložené ty fotky s truhlou státníka a truchlícím davem a vyštěkl na Johana, jestli snímky obstaral on.

V téhle chvíli Janka začal učitelův osud zajímat. Stalo se, co bylo možno očekávat. Na doporučení vyšší moci se Johan vypravil na Ostravsko do dolů. Hloubil šachtu, rubal sbíječkou, přebíral na povrchu uhlí, prodával v kantýně, chytil od děvek tripla a po večerech se opíjel a soužil.

Uplynul rok a mohl se vrátit do Olšin. Tam zjistil, že jeho místo zaujala usměvavá učitelka, taková máma s širokou sukní a radostnýma očima… V rodném sídle se našlo místa dost, ale sehnat práci pro kantora se škraloupem už bylo horší.

„Chytrému napověz…“

„Ovšem, to jsou ta správná slova,“ povzbuzoval ho Janek.

Ve stísněné atmosféře pokoje učitel přeslechl i Jankův sarkasmus, dál bilancoval a přidal, že se člověk musí učit stále.

Nejdříve začal navštěvovat schůze, pak porady, trochu víc se angažoval ve jménu dobrých věcí, aby už nikdy nepřišla válka, svrab a neštovice a lidi měli pořád co jíst…

„Máte snad něco proti tomu, doktore?“ rozbíjel Jankovu zdrženlivost. „Jde o to, zbůhdarma nepromarnit život…“

„Nemohu než souhlasit,“ usmál se doktor. „A co jste vlastně učil?“

„Občanskou nauku a dějepis. Dějiny mě vždycky zajímaly.“

„Dějiny utrpení a násilí?“

„Ale i rozmachu, nadějí a šancí…“

„Jak pro koho.“

„Svět není černobílý,“ pronesl Johan a jeho rozkacený hlas přešel v litanický. Doktor ho raději přerušil:

„Historie národa! To je moc zajímavý předmět.“

„Proč ta ironie?“ namítl učitel a jeho hlas, jak mu vše postupně docházelo, stoupal, klesal a zachvíval se jako semínko, které z pampelišky utrhl vítr a ono neví, kde se zachytit.

Doktor dělal jakože nic, nakonec připustil, že svět opravdu černobílý není, jenže Johan neslyšel, při první příležitosti přešel do útoku a řeč uzavřel sdělením, že si ruce nikdy neušpinil.

„Vždyť já se vás na to neptal, pane učiteli.“

„A co jste dělal v té době vy, doktore?“

„Hádejte!“

„Já měl život moc rád.“

V tom okamžiku Jankovi selhal hlas. Co na to říct? Já taky, pane učiteli, chtělo se mu odpovědět, ale najednou nemohl. V hlavě mu naskočil nenasytný mlýnek času. Šestiletý kluk, a táta v kriminále!

V tom čase začal za otcem jezdit nejdříve na Pankrác, pak do Jáchymova. Táta, komerční inženýr, dostal ve vězení tuberu. Jednou za ním přijel na návštěvu a oni ho k němu nepustili. A pak umřel. Moc mu to zazlíval. Stín věznění odnesla celá rodina. Sestra, strýc, příbuzní… Kdepak, tohle sdělení Janek učiteli nenabízel, ale chtěl, strašně chtěl, tohle si schovával na další dny, až bude mít Johan po operaci a bude mu schopen soustředěně naslouchat…

„Je vám něco, člověče?“ pohlédl na Janka učitel a pološeptem spustil o tom, že se měl po oné nešťastné epizodě na Ostravsku naopak docela fajn, každý rok jezdil na dovolenou k Baltu a koupili si později i žigulíka…

Jankovo vyprávění se náhle zadrhlo, jako by ani on, aktér lidských osudů, nevěděl jak dál. Usrkl pivo, pohlédl na Huberta a letmo poznamenal, že večer před Johanovou operací nechal vyšumět všechna ostrá slova do ztracena, aby učitele nejitřil:

„Leccos se mi začalo znovu vybavovat,“ zazněla v jeho hlase výčitka a oči mu uhnuly na dno nedopité sklenice, kde se topila vosa. Vyndal z kapsy propisku a ponořil její špičku do piva, aby po ní mohla vosa vylézt.

„Proč jsi ho nezastavil?“ zeptal se Hubert.

„Potřeboval mě,“ odvětil po krátkém zaváhání. „Potřeboval nějakou spřízněnou duši.“

„Potřeboval tě jako zpovědníka.“

„Možná… Najednou jsme byli na stejné lodi. Spojovaly nás děravé plíce, cigarety a smrt. No řekni, ty bys ho v té chvíli zašlápl? Ty bys mu nedal šanci?“

„Nevím,“ řekl zarytě.

„Hraješ si na tvrďáka. Chtěl jsem mu to všechno povědět až pak, až se trochu zmátoří, vypálit mu tu pomstu, ten cejch plný křivd do uzdraveného těla, do mozku, který je schopen vnímat. Měl běhavku. Nevím po čem, když nesměl jíst. Za ten večer jsme spolu vykouřili spousty cigaret, něco jako dýmku příměří. Žádná zloba, žádná nenávist… A já ho najednou litoval. To nebylo pohrdání, jen lítost nad životem, který šel jinudy.“

„Ty máš teda náturu, fakt,“ řekl Hubert a zatrnulo mu, co by asi udělal on? Nevěděl, možná se prve opravdu jen chvástal. „A došlo vůbec na pokání?“

„Nedošlo.“

„On tu operaci nepřežil!“

„Možná, že ani nechtěl… Ale přežil ji.“

„To je pointa příběhu?“

„Opravdu si se mnou nedáš?“ sáhl Janek po další cigaretě.

„Díky, nemám chuť,“ odmítl.

„Nevadí… Druhý den jsem šel na prohlídku. Když jsem se vrátil na pokoj, Johan už tam věci neměl. Je po něm, dunělo mně v hlavě. Nebo není? To dá rozum, říkal jsem si, odvezli ho na pooperační oddělení. Ale ani tam nebyl. A tak jsem se zeptal odpoledne sestry a ona na to suše, že si pan učitel operaci rozmyslel.

‚Víte co, začal zase kouřit! A nechal vám tady lístek,‘ žalovala. S jakým tónem to ta ženská pronesla. Žádný vzkaz, žádná zpráva pro mě… Jenom že začal kouřit. Jako by se mezi námi nic neudálo! Jako by nevěděl, že zůstala sakra nezhojená rána, kterou mohla omluvit jen…“

„Smrt…“

„Tak nějak.“

„Takže se neozval, vůbec o sobě nedal vědět?“

Hubert pocítil sám na sobě známky neklidu. I Janek mu najednou připadal zoufale zjitřený. Zachvěla se mu ruka, až se oharek na cigaretě zbortil a odpoutal, spadl na ubrus a rozprskl se. Janek smetl popel na zem a poznamenal:

„Dali mně vědět až jeho příbuzní, manželka s dcerou. Ne že bych někomu přál něco tak absurdního… mám to rovnou od nich, i tak je v tom jejich sdělení fůra nejasností a domněnek.“

„Zdrhl před tebou?“

Janek pokrčil rameny:

„Zdrhl z nemocnice, strašně se těšil domů, řídil auto, havaroval a zabil se. Nic zvláštního mu v těle nenašli, až na ty plíce… Jen pod pedálem objevili nedokouřenou cigaretu.“

„Možná mu upadla, shýbal se pro ni a…“ fantazíroval si Hubert.

„A co!“ zvýšil hlas. „Chtěl jsem se s ním jen sejít, abych mu tohle všechno, co ti teď vypravuju, mohl říct do očí,“ poznamenal po dlouhé odmlce s truchlivým pousmáním Janek a vosu, která stále balancovala na špičce propisky jako akrobat na perské tyči, sfoukl na stůl.

Hubert čekal, že ji zamáčkne nebo že se ho zeptá, co si o tom všem myslí. Ale některé příběhy jsou bez konců.

„Když ho objevili, prý vypadal neskutečně mladý…“ řekl a zvedl se. „Pojď, půjdeme radši domů.“

Co o tobě ještě nevím

Původně se uvažovalo o tom, že pohřeb bude pouze rodinný, ale zpráva o Leově smrti prolétla krajem jako vítr. I když žil tolik let mimo domov, do krematoria přišli nejen staří pamětníci, ale i mnoho lidí ze střední generace. Strýcova smrt připomínala Radimovi vzkříšenou legendu.

Kromě nejbližší rodiny a příbuzných se na pohřbu sešlo i několik jeho bývalých zaměstnanců: obtloustlý boxer Matuška, kdysi slavný welter, karbaník Lojza, pár mejkapem zapudrovaných stařen, které kdysi Leo proháněl, a na vozíku přijel i Klouda, shrbený, unavený, s výraznou rýhou smrti ve tváři.

Dohráli Dvořákovo Largo, pietní řečník připomínal vizáží gangstera a teď se klaněl a pronášel Vážení pozůstalí, smuteční obřad je u konce, rakev hrkla a za doprovodu melodie klesala do plamenů, odkud není návratu.

Radim neměl pohřby rád a v jakémsi pudu sebezáchovy zůstával spíš jejich nestranným pozorovatelem než účastníkem. Začaly vrzat lavice. Zaslechl pár nepředstíraných vzlyků a ke svému zděšení zahlédl Kloudu, k němuž čas od času upínal zrak, jak se chopil francouzských holí a pokouší se vstát, aby vzdal strýčkovi čest.

Už když se napřimoval, Radim tušil, že tohle nemůže dopadnout dobře. Klouda se sice vzchopil, ale rovnováhu neudržel a v pádu na zem mu nezabránila ani Martina, která najednou stála poblíž.

„Proboha, je vám špatně?“ vykřikla a spolu s Radimem, který přiskočil, mu pomáhali nazpět do vozíku.

„Díky,“ zaskuhral Klouda a uchopil Radima za rukáv, aby si ho přitáhl blíž, tak blízko, až se starcův obraz v Radimových očích rozplýval.

„Chtěl bych s tebou co nejdřív mluvit, chlapče,“ zašeptal. Měl kyselý dech a Radim se od něho odtáhl. Jakýpak on je chlapec, za chvíli mu bude padesát.

„To asi nepůjde, už jsme si přece všechno řekli před lety… už jsme spolu nadobro skončili,“ dodal a rychle se vrátil do rodinného kruhu.

Radimův otec stál dosud vzpřímeně vedle své ženy, a aniž by pohnul brvou, s despektem sledoval Kloudovy pokusy o sblížení. Možná že bloudil někde v mládí. Možná že lovil s bratrem Leopoldem na Chrudimce okounky, možná s ním byl někde za Atlantikem…

Anebo na druhém břehu řeky Léthé.

„Co Martina?“ utrousil otec a zkoumavě na Radima pohlédl. Na růžovém čele mu vyběhlo pár kožních skvrn. Zatímco ostatní jeli na smuteční oběd, požádal syna, aby ho zavezl domů, protože si zapomněl léky na srdce.

„Martina je s dětma v hospodě… Nebo co myslíš?“ opáčil Radim nechápavě.

Nalíval si právě z papírové krabice jablečnou šťávu a netrefil se do skleničky. Otcova otázka ho zaskočila. Určitě myslel na Kloudu, ale proč to rovnou neřekl?

„Byl to docela pěkný pohřeb,“ prohodil otec.

Radimovi nijak zvlášť pěkný nepřipadal. V každém případě šlo o konec jednoho příběhu. Ovšem, narodí se další člověk, ale strýček už nikdy nebude. A všechno, co odešlo s ním… Průniky životů se propojily.

Otec si zamnul knír, otevřel pivo a přistál na židli vedle okna, aby se vydýchal. Měl zapařený obličej kardiaka a na tváři se mu perlily krůpěje potu. Z mohutné třešně za oknem dýchl do místnosti klid. Všechno bylo na svém místě, jak má být. Otec usrkával pivo rovnou z flašky, zíral do koruny stromu a dlouho nic neříkal.

„Víš, on měl brácha svý chyby, ale byl to brácha… světoběžník. Mockrát mě napadlo, kdyby tady byl jiný režim, jestli by zůstal, jestli by neudělal zase jinej průser,“ pokýval hlavou a odříhl si.

„Myslíš se ženskejma?“ řekl Radim.

Leo Kropítko přijel na dovolenou z cizokrajných dálav. Pár roků po válce měl záměr emigrovat do Austrálie. Radim slyšel jeho příběh z vyprávění mockrát, ale pokaždé jinak, a vlastně se ani moc nepídil, jak to doopravdy bylo. Jako by se v skrytu duše bál, že strýčkův obraz bude ve skutečnosti jiný, než si ho sám vysnil.

Jedna z verzí byla, že prchal před ženskými, které ho naháněly kvůli dětem, které jim udělal. Jiná, že se hazardem zadlužil a kvůli tomu pak jeho kšeft zbankrotoval, třetí, že měl nade vše rád svobodu a nedokázal si představit, že tu bude vládnout jedna strana.

Otec se na syna znovu podíval a zvedl unavená víčka:

„Třeba. Jenom těch dětí, co má po světě.“

Po parapetu okna capkal hlučně kosák, v zobáku držel třešni a koukal do kuchyně na starcovu zpocenou hlavu.

„Zavolám taxíka, nebo nám všechno snědí.“

„Počkej,“ řekl otec a najednou měl v ruce balíček dopisů svázaných tenkým provázkem. Ač Radim hned nevěděl, o co běží, zaslechl, jak dopisy v jeho prstech štěbetají. Na potvoru se z balíčku opravdu vysypaly.

„Ach, to jsem nešika,“ pokáral se stařec a pár jich poslal synovi přes stůl. „Přivezl je domů… slíbil jsem mu, že ti je předám, kdyby něco…“

„To už je ale hodně dávno, co jsem je posílal,“ opáčil zaskočeně Radim. „Kolik mi bylo, devět, deset? Nebo víc?“

Nechápal, co se s ním děje, neznámá síla ho hnala do vedlejšího pokoje a on si přál být alespoň na okamžik sám. Sám se strýčkovými dopisy.

Milý strýčku,

dnes mi přeběhla přes cestu černá kočka, a tak se na tebe obracím. Jsem rád, že jsi našim neprozradil, o čem ti píši. Vyptávali by se a řekli, že jsem tajnůstkář. Pamatuješ, jak jsem před časem na tobě chtěl žvejkačku a ptakopyska? Obojí u soudružky zabralo.

A vůbec, naši neradi vidí, když jsme ve spojení. Ne že by tě neměli rádi, ale říkají, že jsi strýček s hvězdičkou. Tuhle maminka povídala, že jsi dívkař a buržoazní element, ale že to je tvoje věc. Nebo tak nějak.

Maminka o sobě už delší čas prohlašuje, že je chudák, protože táta není vůbec doma a věčně někde courá a schůzuje. A taky koulí kuželky, hraje na housle, skládá optimistické básničky a já se je musím učit, protože to prý žádá doba.

Tuhle se táta s maminkou pohádal. Řekla mu, že opisuje Nezvala, Zpěv míru. Táta říkal, že neopisuje, ale hledá úderné rýmy.

Strýčku, táta nepíše jen úderné rýmy, ale dělá i nástěnky. Oni mu ty básničky sem tam tisknou, jako třeba naposledy báseň Barikádníkům zdar nebo Den za dnem jdeme kupředu. Ale tu jednu, co se líbila chlapům, Ňadra v baráku, mu vrátili, takže ji uvedl s úspěchem na nástěnných novinách. Tolik se s ní maloval, až mu k ní někdo připsal: Ty zvrhlý Bakunine!

Kamarádím se s Tondou. Tondův táta už nemá dva hektary ve Familii, protože ho i s pozemky přeložili k Labi. On prý seděl. Traktor mu zůstal, ale Tonda mu stejně musí chodit pomáhat.

Strýčku, Tonda mě učil prát se. Udělám už třicet kliků. Se všema, co mě mlátili a křičeli na mě mazel, jsem si to už vypořádal. Básničky skoro nepřednáším, leda ty tátovy, doma. Házíme s Tondou u Labe koulí, pětikilovkou. Vyprávěl jsem mu o tobě a seš mu děsně sympatickej. Ptal se, jestlis taky náhodou neseděl. Řekl jsem mu, že bohužel asi ne.

Víš, co je zajímavý? Že když jsem silný, najednou jsem se všemi zadobře. I se soudružkou, i s Ančou. Něco jsem zjistil, strýčku: Anča je vyspělá víc jak soudružka. Ne že by vedla takový ty řeči o zemi, kde zítra znamená pozítří, ale když kýchne soudružka, pohne se jí drdol na hlavě, kdežto Anča se zavlní celá. Ptal jsem se na to dědy Hanuše, který bojoval i na Piávě, a on říkal, že Anča to má nahoře a soudružka určitě dole. Zeptal jsem se, jestli myslí těžiště, ale on řekl, že myslí příslušenství. To myslí politický uvědomění, že jo?

Říkal jsem to tátovi, ten chvíli přemýšlel a pak povídal, že se tuhle díval na soudružku a že sice má uvědomění, ale příslušenství taky, a to je dobrý grunt. Ona na něm chtěla básničku, představ si to. Maminka se naštvala a řekla, že jenom s poezií tuhle republiku nevybudujeme, ať si to laskavě uvědomí.

Náhodou, nabídli jsme Anče, jestli s náma nechce chodit vrhat koulí, když má takovej základ. Souhlasila. Ta vrhla daleko, strýčku, skoro jako my.

Ještě dva roky a budu na základní škole končit. Máma chtěla vědět, co si vyberu, jestli se půjdu učit, nebo budu studovat. Já, strýčku, opravdu nevím. Když vidím tátu, básníkem už být nechci, já asi budu politikem.

Možná bys chtěl vědět, co je u nás nového v rodině. Skoro nic, snad jen to, že se do dědy zamilovala nějaká třicetiletá ficka. Jmenuje se Lola a už s dědou bydlí. Maminka tvrdí, že kvůli ní zapomněl Otčenáš a že se do něho nezamilovala, poněvadž není Goethe.

Tátovi se to taky asi nelíbilo, hrál smutně na housle a snažil se mamince vysvětlit, že láska je mocná čarodějka a že se Lola aspoň o dědu postará.

Náhodou, Lola není špatná, dokonce mně jednou nabídla i řízek z králíka, ale mámě se nelíbil, protože byl od kosti krvavý, nepropečený. Hanuš omládl, dokonce k nám přestal chodit v neděli na oběd, což mámu asi štve, protože ta rajda prej neumí pořádně ani cmundu.

„Náš děda zadělává na velkou vánočku,“ smál se tuhle táta, ale maminka ho varovala, jen aby ne doopravdy, a pak řekla:

„Chtěl bys mít kamaráda, Radimku?“

A zase s tátou kvůli Lole nemluvila. Taťka mi pošeptal, že je to pro mámu konkurence. Oni se, strýčku, pořád hádají o lepší zítřky. Tátův známý z kuželek, pan Klouda, říkal, že stát zdražení chleba nedopustí. On to ví, on má na Hradě konexe. A sbírá nálepky z krabiček od sirek.

Milý strýčku Leopolde, přestěhovali jsme se z Čechova nábřeží do Kollárovy ulice a Stalinova třída se nyní jmenuje třída Míru.

K Hanušovi jsem přestal chodit kvůli Lole. Nějak se mně zdá, že tam nepatřím. Lola teď bydlí v tvé kanceláři, cos měl stroj na ohýbání obálek, dokonce tam má i postel.

Jo, teď jsem si vzpomněl: víš, že budou regulovat Labe, aby teklo rovně? A taky se hovoří o nějakém průplavu, ale táta říká, že je to utopie.

To je asi všechno, co jsem měl na srdci. Jestli bude v rodině přírůstek, tak napíšu.

Oběd v restauraci Pod Zámkem proběhl podle očekávaného scénáře. Strýčkův syn Ludvík objednal citrusový fernet a pronesl krátkou řeč. Radim moc neposlouchal, legenda o strýci byla všeobecně známá. Leopold prý pod tíhou okolností opustil rodinu, překročil hranice a v Hamburku se nalodil na zaoceánský parník, kde dělal pomocného kuchaře, třebaže do té doby neuměl uvařit ani česnečku.

Ludvík mluvil o otci jímavě, hlas se mu chvěl, kolena podlamovala. Kdyby bývala jiná doba, možná by dopadlo všechno jinak. I tak má ale na tátu, který ho několikrát pozval do Ameriky, hluboké vzpomínky. Bohužel ho nikdy ven nepustili.

Rodina a příbuzní poslouchali, mlčky přikyvovali a zapíjeli fernet džusem. Martina pila džus také, ale Radim si objednal mattonku. Otec poručil ještě jednu rundu fernetu, kdosi začal vyprávět anekdoty, společnost konečně ožívala.

Otevřenými hospodskými okny do místnosti občas vítr zavál křik zámeckých pávů a donesl vůni kapiček vody, které vrhala hadice na antukové kurty. Ač se blížilo teprve poledne, u tenisové zdi už někdo pinkal.

Radim mlčky pozoroval hradby zámku zářící jako vybělená kost a vnímal tu kulisu slov o strýčkovi s podivnou nostalgií odcházejícího času. Leopold se prý toulal po světě, plavil parníkem po Nilu, jezdil autem v australské buši, v Mexiku chodil na koridu, v Las Vegas pokoušel štěstí u rulety. Všude poznával lidi. Samé užitečné věci. A co on, Radim, nepromarnil svůj čas?

„Na co myslíš?“ drcla do něho loktem Martina. Ovívala se vějířem jídelního lístku a pak řekla samozřejmě, jako by četla jeho myšlenky: „Vychovávali jsme děti.“

„Myslím na oběd,“ zalhal. V žaludku mu už skutečně kručelo. Myslel ale na čas, na to, jak všichni bok po boku zestárli.

Nejlépe to bylo vidět na dětech. Synové bratrance Ludvíka, ale i Zora s Jakubem se tvářili nadmíru dospěle a rozmlouvali spolu o surfování na internetu, o světové globalizaci a masmediálním působení informací na psychiku lidí. Samá cizí slova.

Ne že by Radim úplně nevěděl, o čem je řeč, ale ten jejich svět, třebaže v něm žil, mu připadal jako studená dederonová košile potištěná křiklavými reklamami, které se po vyprání slívají v jednu barvu, zatímco on měl rád čisté bavlněné triko.

Uprostřed onoho klevetění a hospodského rámusu se společnost přece jen dohodla na jednom jídle, pro kuchaře to bude rychlejší. A skutečně, za půlhodinu už obsluha svíčkovou roznášela s houskovými knedlíky a brusinkami.

Radim si přehodil sako přes opěradlo židle a pustil se do jídla. Na Zelené bráně se rozezněly hodiny. Ve stromoví zámeckých hradeb přeskočilo prasátko a dovádivě hopkalo po ubrusu na stole. Pak rychle zmizelo.

První rande s dívkou strávil Radim na zámeckých valech. Bylo to někdy před třiceti lety a vysílali spolu světelná poselství o své lásce lidem dolů do parku, aby o nich věděli…

Drahý Leopolde!

Dnes mi zbylo trochu času, a tak ti píšu. Asi tě bude zajímat, jak jde u nás život. To bys, pane, odepínal kšandy. Budujeme! Za městem vyhloubily stroje koryto pro Labe, je postavený i nový most. Táta napsal básničku: Most přes řeku Labe. Maminka poznamenala, hlavně aby ji nechtěl číst Kloudovi. Klouda je papaláš!

Tuhle jsem počítal, kolik je to let, co jsi zmizel za kopečkama. Deset, dvanáct? Já to ani pořádně nevím. Proč ses tak dlouho neozýval?

Zavítám někdy do Jindřišské ulice. Původně jsem byl s dědou domluvený, že mu natřu okna, ale už z toho asi sejde, protože se ulice bude bourat i s tím domem, kde bydlí Hanuš. Děda vůbec ztratil zájem o svět. Lola sice u něho ještě vegetuje, ale myslím, že mu je nevěrná.

Vlastně to vím určitě, protože jsem Lole napsal báseň Mušle jménem Lola. Táta tu báseň náhodou našel v šuplíku a říkal, ať se neopičím, že ze mě básník nikdy nebude, a abych si dal majzla na to, co dělám. Když já ji asi miluju. Ale ty okna bych dědovi klidně natřel zadarmo, strýčku.

Leopolde, víš, že děláš gramatické chyby? Měl bys číst české knížky. Ty na ně ale asi nemáš čas, viď? Zato krásně píšeš, přímo kaligraficky…

Chodím už na gympl do třeťáku. Moc mě to tam nebaví, snad jen čeština, dějepis a tělocvik. Nevím, čím to je, ale někdy jsem dost nešťastný. Bojím se toho, co je před námi, smrti a tak… A velký lásky taky. Bojím se zamilovat, abych nezklamal.

Lola říkala, že je to blbost. Pořád by jenom jedla a víš co… Nejdřív jsem si chtěl s dědou všechno vyříkat, ale teď vidím, že to nemá smysl. Budu mu vykládat o lásce, o smrti, když je mu osmdesát? Ale komu to mám říct, komu?

S našima vůbec není řeč, ještě tak s mámou. Jenomže ta se mě pořád vyptává, co je nového ve škole, jestli jsem byl vyvolaný a jaké budu mít na vysvědčení známky. A s tátou, tvým bráchou, si moc nerozumím. Řveme na sebe kvůli blbostem a já ho někdy nenávidím.

Táta stále někde chodí a máma je z toho otrávená. Kamarádi jsou mu přednější než rodina. A nechal se zblbnout od Kloudy! Ne že by ho ve skutečnosti tak žral, ale předstírá, že mu naslouchá, a doma pak říká, že to dělá kvůli nám a kvůli tobě.

Pravda, před lety jsme spolu chodívali na Gottwalďák na fotbal, atletiku nebo cyklistiku… To tam jezdil za vodičem frajer Venclovský a většinu závodů vyhrával, Dukla kopala první ligu a Šlégr běhal evropský časy na půlku. A to je skoro všechno, na co se pamatuju.

Možná ještě na Kloudu, jak k nám chodil na 1. máje a nosil mámě kytky a mně nálepky. Klouda jich měl doma v zásobnících tisíce. Voněl k nim a říkal, že jsou na nich celé naše dějiny. Stejně si myslím, že spíš než za mnou chodil za mámou, protože nálepky nosil i v době, kdy táta koulel kuželky.

Táta mě celý život nepochválil ani neuhodil, máma jo, ta mě občas třískala. Kloudovi taky jednu šoupla, ale já viděl jen tu jeho červenou hubu a album, ze kterého se na zem vysypaly nálepky.

Máma má teď na starosti mě, tátu i dědu. S Hanušem je to už špatný. Má pod postelí bažanta a plivátko. Lola je na odchodu.

„Ta fuchtle měla už dávno vypadnout, jenom se mu směje,“ řekla tuhle maminka, když se šli podívat za dědou.

Lola opravdu vypadla. A najednou se ukázalo, že naši k němu můžou zajít nanejvýš jednou denně. A to nestačilo, takže děda je teď v domově důchodců a hned tam měl průser. Na dveře si pověsil cedulku: Hanuš Kropítko, legionář.

Všechno se událo tak rychle, že mně je z toho nanic. Ona mně totiž Lola pomohla, zatímco dědovi strašně ublížila, ale o tom snad raději až někdy ústně, jestli se uvidíme.

Ještě bych chtěl poprosit, abys psal dědovi co nejvíc, už sotva přečte noviny, a i když k nám někdy zajde na oběd, není s ním řeč.

P. S. Děkuju za trička a za propisky se jmény. Mámě jsi s taškou také udělal radost. Škoda že nevím, jak se máš ty, asi skvěle. Soudím tak dle pohlednice z Havajských ostrovů.

Hosté se pomalu loučili. Kolem druhé hodiny vypadla mládež. Ludvíkovi synové si způsobně se všemi podali ruce, zalitovali, že se s ostatními vidí jen při takových příležitostech, a odešli někam na hodiny angličtiny.

Děti Martiny a Radima, Zora s Jakubem, se zvedly krátce poté, prý je strašné horko a půjdou se radši vykoupat. Domluvili si s dědou schůzku a záhy vypadli.

Řeč se konečně překulila od nebožtíků na veselejší témata, Hana spustila o tom, jak v mládí plavala po řece z Chrudimi až do Labe, Ludvík zavzpomínal, jak ho táta vzal jednou náklaďákem na Slovensko, kde měl své největší odbytiště, a dokonce ho nechal sednout za volant. Dojeli tenkrát až na Zakarpatskou Rus.

„My půjdem také,“ oznámil Radim otci, který už měl řádně povznesenou náladu.

„Kam bys chodil, kam, můžeme ještě posedět!“

„Chtěli jsme se podívat za Verunou.“

Otec se zarazil, jeho bujará tvář povadla a i matka, která cosi zaslechla, znejistěla.

„Tak chvíli počkejte a my půjdeme s váma,“ navrhla.

Radim chtěl být s Martinou sám a dal to rodičům najevo, vždyť o víkendu tam stejně půjdou, zatímco oni se chystají pokračovat z Rábů na Kunětickou horu.

Opustili společnost krátce po třetí. Martina si nasadila na hlavu široký slaměný klobouk, který vrhal pokřivený stín, a oči zakryla tmavými brýlemi. Působila značně exoticky.

„Co tě to napadlo zajít za Verunou?“ zeptala se Radima, když se zastavili na zdymadle a hleděli z té výšky dolů na řeku. „Tos plánoval?“

„Ani nevím…“

„Už jsem myslela, že bilancuješ,“ řekla přidušeně, zatímco Labe pod nimi hučelo. Jako by v jeho korytě odplouvaly roky, které Radimovo tělo nastřádalo: bláznivě veselé a zase zádumčivé, plné tesknoty a žalu…

Když Martina ponoukala Radima, měla plachý výraz v očích, které teď trpělivě čekaly, co odpoví. Prozradil jí, že se stavovali doma a otec mu vrátil dopisy určené jeho strýci, které mu jako chlapec posílal. Několik jich vzal do kapsy, ani neví proč. Měl neodolatelné nutkání si je přečíst…

„Snad jsem chtěl vědět, jak jsem se změnil. Je tam i o Veruně,“ dodal a pohlédl do polí.

Hodně zdaru v tvém podnikání, strýčku!

Jak se máš, co děláš a co tetička? Už dlouho jsem od tebe nedostal dopis, těším se.

U nás doma se přece jen začíná mnohé měnit k lepšímu. Víc se mluví, otevřeněji. Dialog je základ k prolomení dogmatu. A nejvíc je to vidět v umění. Byli jsme s našima v Semaforu a strašně jsme se zasmáli. A také chodíme na Formanovy filmy.

Ty budovatelský básničky už dávno nerecituju, to spíš Seiferta nebo Kainara, a taky chodím na hokej. Dynamo se přejmenovalo na Teslu, ale pořád se křičí: Dynamo, Dynamo!!!

Budu maturovat. Nosím si domů Hrabala, Vaculíka, Kunderu, už nemám ty knihy ani kam dávat. Tuhle jsem objevil ve sklepě v polici celý regál spisů Klementa Gottwalda. Táta je asi někde dostal za odměnu, ale zřejmě je nikdy neotevřel, protože stránky jsou slepené a nepoužité…

Navrhl jsem mu, že bych je nabídl Kloudovi, a vlastně jsme se kvůli tomu pohádali, protože by to prý mohl považovat za provokaci. Tak jsem jich odvezl část do sběru, to ovšem bylo taky špatně, co prý si to dovoluju.

„A proč ne, ty knihy u nás stejně nikdo nečetl a číst nebude…“

„Jsou z naší doby, tomu ty nerozumíš!“

Jakpak bych nerozuměl. Pořádně jsme se s tátou chytli, možná jsem byl na něho až dost tvrdý, ale děsně mi vadí, že jsou rodiče tak zpátečnický. Určitě mi rozumíš líp jak oni.

Vždyť v těch knihách byly ještě z vazárny nerozřezané stránky.

„To nic neznamená,“ bránila tátu máma. „Ty knihy dostal za odměnu. V naší ulici položil celý chodník dlážek. Nejde o to, co kdo říká, ale co kdo udělá a jak!“

„Važ si knížek, je v nich lidská práce,“ řekl táta osvětářsky a to mi už pak vyrazil dech nadobro. Jsou to poserové, stydím se za ně!

Konečně jsem se zamiloval, strýčku. Dlouho se mi to nedařilo, protože jsem vzpomínal na Lolu a byl jsem strašně naměkko, když odešla. Naši sice o ní říkali, víš co, ale přicházely chvíle, kdy nabízela něco ryzího.

Bylo mně s ní dobře. Já jsem jí vždycky vypravoval o tobě, o sobě a ona mně zase o svých láskách, a když nám bylo oběma smutno, tak jsme si vlezli k tobě na divan, cos měl v kanceláři, a tam jsme se milovali. Zavíral jsem přitom oči a představoval si místo Loly jednu krásnou holku, po který jsem šílel.

„Takovej je už život,“ řekla mi jednou Lola posmutněle. Ona to věděla, ona věděla, že myslím na Jarmilu.

Přemýšlel jsem, Leopolde, jestli ti mám o Lole psát. Už posledně jsem se zmínil a vůbec, jednu chvíli jsem měl vůči Hanušovi výčitky. Snad už na tom nezáleží, ti dva se dávno rozešli a děda se teď došourá v domově důchodců sotva na balkon, aby se ohřál na sluníčku.

Tuhle jsem v krabici objevil dopisnici, kterou posílal své budoucí ženě Marušce Jiroutkové ze sletu sokolstva v Prostějově roku 1908. To ale byla láska!

Já teď miluju Jarmilu a hodně čtu: Zločin a trest, Zápisky z mrtvého domu a taky Kafku. Dokonce jsem stvořil pár povídek, ale z redakce mi napsali, že nejsem svůj a že jsem se nechal ovlivnit postavou Josefa K.

Jak už víš, loni mě na vysokou nevzali a letos se budu hlásit na novinařinu znovu. Klouda se sám nabídl, že má známosti. Žije už delší čas v Praze a domů jezdí jen za matkou. Je teď nadmíru přátelský.

Naši mudrovali, jestli nemá na přijetí do školy nějaký vliv to, že jsi v Americe. Dýchá se tu sice mnohem volněji než dříve, ale dějiny mají svou setrvačnost…

Tuhle jsem byl u Kloudy, který mi ukazoval sbírku. Má v sekretáři vyrovnané modré zásobníky jako zástupy nějaké čestné stráže. Specializuje se na východní svět, zejména Sovětský svaz. Ty věci z tajgy jsou ale nádherný. Hodně cestuje po světě.

Klouda žije sám, ani nevím, jestli má děti. Říkal, že jeho rod vymře po meči, a díval se na mě přitom tak divně, jako by byl na chlapečky.

Tonda Fiala se už vyučil a tuhle mi přinesl od starého Fialy košík jahod. Říkali, že jak to půjde, asi emigruje. A co ty strýčku, už sis v Americe užil?

Za Labem se staví nové sídliště Polabiny, říká se tomu panelové, domy se skládají jako z karet. Má tu žít asi třicet tisíc lidí, což je takové menší město. Králíkárny!

Nemohl bych se někdy za tebou přijet podívat?

Moc vzpomíná Radim

P. S. Nebudeš tomu věřit, ale když jsem dopsal dopis, přišly dvě zaručený zprávy: Jak už to bývá, ta první je špatná, ta druhá veselá. V zemi se střílí, v Praze jsou tanky spřátelených armád, všude je vypjatá atmosféra. Ale to ty určitě víš. Děsně jsem se pohádal s tetičkou, která jinak dělá báječný dorty.

Ta druhá zpráva je veselejší. Jedenadvacátého srpna se nám narodila Veronika. Bylo to skoro o měsíc dřív, než se čekalo. Možná z toho šoku. Kdepak Lola, ale naši se zapomněli. Sledovali Hanuše, a zatím si zadělali sami. Možná bude teď táta víc doma. Anebo se bude toulat ještě víc…

V ústavu vrzla branka, uvnitř kamenného zámečku byl příjemný chlad. Žlutě natřené roubení a červené okapnice připomínaly domek z pohádky.

Vychovatel přivedl Verunu. Radimova sestra byla o dvacet let mladší než bratr a narodila se už na duchu postižená. Když je uviděla, její kulaťoučká tvář se rozvlnila vráskami, úsměv jí zvonil ve tvářích jako rolničky. Sedli si k zahradnímu stolku pod smrk.

„Podívej, co jsme ti přinesli,“ řekla Martina a spiklenecky rozevřela před Verunou tašku. „No tak, sáhni si tam.“

Veruna pokrčila nos, zvážněla a opravdu se odhodlala do tašky sáhnout. Vzápětí vyndala cornetto, ale to jí nestačilo, zvědavě sahala do kouzelné mošničky a vytahovala další a další balení.

„Počkej, to je i naše,“ usměrňoval ji Radim. Vzal kornout zmrzliny a pomohl ho Veruně rozdělat.

Lízali cornetto a dívali se do lesa.

„Umřel strýc, tak jsme byli na pohřbu,“ řekl znenadání Radim. „Strýc Leopold,“ dodal.

Dlouho váhal, jestli má Verunu strýcovou smrtí zatěžovat, vlastně ho spatřila jednou v životě a nemohla si na něho pamatovat, ale Radim se nakonec rozhodl sestře tuhle smutnou okolnost sdělit. Neřekla nic, jenom se nejistě zašklebila.

„Byl z Ameriky, víš, to je taková velká země za mořem, má krátkou, ale bouřlivou historii,“ vysvětlovala Martina.

„Za mořem,“ opakovala Veruna a už se zase spokojeně věnovala zmrzlině.

„Táta s mámou přijdou v neděli…“ prohodil Radim a začal se vyptávat sestry, jak se jí daří a jestli je spokojená. Veruna na každý dotaz přikývla, ať už souhlasila, nebo ne, a oni se dozvěděli, že si někdy hraje s míčem, dívá se v televizi na pohádky, zametá, hrabe jehličí a pomáhá v kuchyni.

„Jestlipak umíš taky něco uvařit?“

„Moře,“ řekla Veruna a zamáčkla pozlátko z cornetta.

Milý strýčku, nesu nové zprávy!

Zemřel tvůj otec Hanuš. Dožil se požehnaného věku devadesáti let, ale poslední dobou z lůžka nevstával a koukal jen do stropu. Možná už ani o ničem nepřemýšlel a čekal jen na smrt. Přepadla mě při té myšlence taková úzkost z nebytí, že jsem ti začal psát dopis, který jsem pak zmačkal a vyhodil.

Další novina je veselejší. Dostal jsem se na školu a budu novinářem. Chci psát, psát… O tom, jak žijí lidé, jak žiju já, naše město, celá zem.

Máma je doma s Verunou. Když se narodila, táta z ní byl celý vedle. Otcové si přejí dcery, aby jim mohli nadržovat. Jenomže, jak se později ukázalo, Veronika je nějaká jiná než ostatní děti. Skoro nemluví a taky ještě moc nesedí. Nevím, co si o tom mám myslet, máminy kamarádky říkají, že to třeba ještě dožene, ale já tomu moc nevěřím.

Tuhle máma zase brečela a tátovi vyčítala, že mělo být po jejím a měla si to nechat vzít. Mít v dvaačtyřiceti letech dítě je velké riziko.

Lidé kolem dělají, že nic, zatímco my… Ještě že jsem většinou ve škole, doma je atmosféra pod psa. Jen aby se nakonec naši nerozešli.

Ve Studentských listech mi otiskli první článek, měl jsem strašnou radost. Dokonce jsme o něm mluvili na semináři. Byl o rozdílu mezi ideologií a ideou, o moci jako léčitelce a vražedkyni.

Budu se ženit s Jarmilou. Nemusíme, ale říká, že na tuhle dobu nikdy nezapomene, že chce, abychom jaro prožili už jako svoji. I když ji miluju čím dál víc, moc se mi při škole do ženění nechce. Škoda že tu nejsi s námi, určitě bychom tě pozvali na hostinu! Piš.

Proč mně to udělal, proč vozil dopisy domů? napadlo Radima, když si uvědomil, že už se Leopolda nikdy nezeptá. Že by věděl něco, co mu neřekl, o čem si už nestačili popovídat?

Slunce začínalo pomalu klouzat po obzoru. Cesta na Kunětickou horu byla prašná a Martina, olípaná únavou a potem, několikrát Radima požádala, ať tolik nespěchá, že ji táhnou achilovky. Stále ho musela dohánět.

Podle pověsti zde Vilém z Pernštejna kdysi nechal vysadit aleje třešní. Pravda, pár stromů podobných třešním tu ještě živořilo, ale spíš připomínaly ptáčnice, které se na stráních nahodile vysemenily.

Asi před třemi lety sem zavítal se strýčkem při jeho poslední návštěvě. Pokud strýc dostal vízum, jezdíval čas od času domů. Kunětická hora v Polabské nížině byla pro Leopolda symbolem, ke kterému se v cizině upínal. Připomínala mu domov.

Kropítkovic rodinu v padesátých letech kvůli strýčkovi vyslýchali. Tenkrát ještě nechali Radima na pokoji, to až o řadu let později dostal nenápadnou obsílku na doručenku. Psalo se v ní, že se má dostavit do známé budovy na oddělení A.

V oddělení A čekal na Radima zasmušilý chlapík. Měl oblek, bílou košili a optimisticky laděnou kravatu. Ale pořád to nebyl ten pravý, jenom ho konspirativně odvedl za mříž na oddělení B.

Tam ho přivítal jiný muž, už byl poněkud starší, než si ho pamatoval, nicméně Radim ho okamžitě poznal. I ono přivítání mu po letech přišlo známé:

„Buď zdráv, chlapče,“ řekl ten muž a zeptal se, co dělá jeho sbírka. „Nebo to byl jen takový dětský sen?“ brebentil, úsměv od ucha k uchu. Pak stiskl jakési tlačítko pod stolem a vzápětí jim sekretářka přinesla kávu.

„Naše ryby v sladkovodních tocích. Stále tam ještě někde v šuplíku plavou,“ probouzel se Radim k řeči.

„Dal jsem ti i sérii s Gottwaldem.“ Tady by se Kloudy Radim opravdu nenadál, tady ne, na takovém místě! Bývalý strýčkův příručí se tvářil jako andělíček a podivil se: „Doba si vyžaduje oběti!“

„Doba?“

Klouda se potměšile usmál, zajel si hřebenem do bílých vlasů a řekl:

„Taky si myslíš, že císař pán je vůl?“

„Já ne, to Švejk.“

„Nešaškuj!“ zabručel a zahleděl se láskyplně pod sklo na jakési fotografie, které měl na stole. Pak sáhl do šuplíku a vyndal dózičku z umělé hmoty. „Jestli chceš, tak si oslaď,“ šoupl ji k Radimovi. „Tak máš ještě ty nálepky?“

„Ani nevím, spíš ne,“ odvětil vyhýbavě Radim a raději si vzal rychle kostku cukru. Klému už dávno neměl. „Pořád rozšiřujete sbírku?“

„Není čas, až v důchodu se k nim vrátím. Měl jsem jich dvacet tisíc. To stačí, ne?“ řekl a kulišácky zamrkal. „A co ty, udělals vysokou? Máš dokonce titul…“

„Mám, jsem promovaný.“

Stále ještě Radimovi neřekl, proč ho sem pozval. Možná se ho chtěl zeptat na Leopolda a na rodiče… Ale Kloudu tyhle věci nezajímaly, asi v nich měl jasno.

K Radimovu překvapení prohodil cosi o tom, že konečně přišla chvíle, kdy by mu mohl splatit dloužek. Nebude to vůbec bolet, spíš jde o to, mít nastražené uši. Co se kde šustne, myslí v té bohémské společnosti, kterou Radim navštěvuje. A když se šustne něco důležitého, to posoudí Radim sám, tak si to bude pamatovat. Klouda si ho čas od času zavolá a pěkně si o tom pohovoří.

„Vy myslíte, abych dělal fízla?“

„Proč fízla, to mě ani nenapadlo. Jen si tak trochu popovídáme. Čas si jistě najdeš. Kde vůbec pracuješ?“

„Doma, píšu články.“

„Taky bych psal, kdybych to uměl.“ Klouda se vážně zamyslel a jeho pohled přitvrdil. „Ale jsou lidi, kteří už nepíší… leda do deníčku.“

„Ale pane Kloudo…“

„A taky jsou lidi, za který bys dal ruku do ohně, a oni zatím… No,“ mlaskl, nedopověděl a zalistoval ve svém zápisníku, aby Radima upozornil, že pro něho má zvláštní slabost. Je to takové jeho tajemství… „Ale přesto,“ těžce vzdychl a vzápětí mu sdělil, že v srpnu, jednadvacátého, ve výroční den, opékali na chatě u P. berana. Potom pálili Klémovy spisy a ožralí na ně močili.

„Močili jsme do ohně.“

Klouda pokrčil neurčitě rameny a dodal, že knihy pálil už Koniáš. Kde je ta opěvovaná svoboda ducha? V září, o čtrnáct dnů později, prý Radim doprovázel Sašu H. do jedné školy, kde měla přes prázdniny svůj ateliér. Souhlasí?

„Možná, ale to bylo už po rozvodu,“ pokoušel se bránit.

„Co jste tam dělali?“

„O politice jsme těžko mluvili. Pravděpodobně jsme si otevřeli lahvičku vína… Už si opravdu nepamatuju.“

„Tak já ti to řeknu. Držela tě tam za ocas.“

„Když to víte líp jak já…“

„A souložili jste na štaflích. Mrdali jste tam… na stole, na zemi, u ribstolu,“ triumfoval pohoršeně Klouda. Radimovi v té chvíli připomínal vymítače ďábla.

„Jak to víte, nikdo u toho nebyl?“

„My máme lidi všude,“ odvětil bodrý pan Klouda a jako před chvílí dózičku přisunul nyní k Radimovi přes stůl fotografii.

Radim Kropítko byl na ní zachycen pod rozevřenými štaflemi v jisté choulostivé poloze se Sašou H. Že by si na to tenkrát ani nezhasli?

„A víme toho ještě víc, jsou věci, které nemůžeme nechat jen tak plynout…“ pohlédl do okna a opsal očima křivku po nebi.

„Pane Kloudo, já oceňuji, že jste mi dal kdysi to album… Splnil se mi tenkrát klukovský sen,“ řekl rozrušeně Radim, ale druhou polovinu věty už nedokončil, protože se v něm cosi palčivého rozhořívalo a pálilo ho to v celém těle.

Nejprve si myslel, že se o něho pokouší infarkt, ale infarkt to nebyl. To jen dětské sny, které si člověk s sebou nosí životem, padaly pod stůl s takovým rámusem, až rvaly bubínky.

„Tohle opravdu nemůžu.“

„Chceš říct, že souhlasíš s tím, aby se upalovali lidi na ulicích?“

„I kdybych s tím nesouhlasil, odmítám dělat udavače. Já to album mám, jenom toho Klému jsem někde potratil, pošlu vám ho,“ soukal ze sebe podrážděně, protože se mu dělalo mdlo.

„A co tvá druhá žena Martina?“

„Dobrý, klape nám to.“

„Bodejť ne, bodejť by vám to neklapalo!“ tetelil se. V očích mu přeskočila poťouchlá jiskérka. „Mysli na ni. Ty fotky by ji určitě zajímaly…“

Kávu tentokrát nedopil. Proč si vybral právě mě, přemítal cestou domů. Nikdo mu neuměl pořádně odpovědět. Celý večer pak hledal sérii portrétů státníka, jako by nevěděl, že ji krátce po invazi připíchl na chodbě školy na nástěnku a nabídl spolužákům, aby ji dotvořili.

Nakonec vzal album s nálepkami, poklad svých dětských snů, a do noci v něm listoval.

Kráčeli po rozježděné cestě vzhůru k hradu a potkávali poslední výletníky, kteří se pěšky, na kolech i s kočárky vraceli domů.

Na západní straně Kuňky budovala jakási firma vodojem a vytěženou zeminu vozila na druhou stranu skály. I když už přicházel večer, vládlo tu hodně ruchu a krajina vůbec připadla Radimovi neutěšená a rozrýpaná, jako by jí, bolavé, někdo pouštěl žilou, aby se vzpamatovala.

Nahoru dorazili krátce po šesté, ale to už byla hlavní brána uzamčená.

„Propána, myslela jsem, že mají otevřeno déle,“ řekla zklamaně Martina, zalomcovala klikou a pak ještě svou drobnou rukou zabušila na vrata.

„Ledaže bychom počkali, až vypustí poslední návštěvníky a vklouzli na nádvoří, ale do hradu se stejně nedostaneme,“ uvažoval Radim a smířlivě objal Martinu kolem boků.

To byl jeho nápad, vyrazit na Kunětickou horu. Kdysi sem chodívali randit, tak jako stovky jiných párů. Kdysi znamenalo za mlada. Tu vzpomínku si nechtěl nechat utéct.

Na okamžik zauvažoval, jestli se vrátí po cestě spořádaně dolů, ale pak dostal nápad: obejdou horu pod hradbami, takže se dostanou na plošinu, odkud je nerušený výhled do kraje. Ostatně dřív to také dělávali…

Martina ovšem s Radimovým návrhem nesouhlasila a radikálně protestovala, protože měla z výšek hrůzu. Tak či onak o pár minut později seděli na kmeni borovice a sledovali pole a louky pod sebou.

Radim neskrýval potřebu hledět dolů do kraje a být zticha. Přitom tolik chtěl, aby mu Martina rozuměla.

Pak začal vyprávět o svých pocitech, které se s přibývajícími lety stávají adresnější: Když někdo odejde na věčnost, cosi se v krajině změní.

Nejde o očividné změny, o stezku, která se vine jinudy, nebo o pole vlčích máků… Nemá na mysli věčný koloběh konce a znovuzrození. Za ta léta, co sem chodí, postřehl, že ho krajina svou přítomností spoutává a osvobozuje zároveň, že ovlivňuje jeho touhy, nálady, rozhodnutí.

Někdy se v krajině ztrácí, bloudí v ní, protože hledá její hlas, ale jindy ji provází a ona provází jeho…

„Poslouchej,“ řekl s pohledem upřeným na les a s ušima nastraženýma do louky, „dneska třeba smutní.“

„Nevím, co bych ti na to odpověděla. A není to tím, že smutníš ty? Někdy se stává, že když se člověk podívá do zrcadla, vidí jen to, co chce vidět…“

Nesouhlasil tak docela a pokoušel se obhájit myšlenku, že krajina naslouchá, a pokud na to přijde, i rozmlouvá. Když vylezli na horu před lety se strýčkem, jako by říkala: Jste spolu naposled… Už pochopil, že sem Leo nepřijel na výlet, on sem přijel zemřít. Proto přivezl ty dopisy.

„Jo, dokážu si to představit.“

„Za ty dopisy se nestydím. Jsem to já, dobrý i špatný. Klouda některé z nich určitě četl. Nevěřím, že by o nich nevěděl, měl prsty ve všem.“

„Klouda… Jsme snad v tom jeho stínu zakleti?“ řekla pobouřeně.

„Někdy mně to tak připadá,“ připustil a pohladil ji.

„Musím se tě na něco zeptat,“ zvedla k němu oči.

„Teď radši ne,“ odbyl ji a zavrtěl hlavou, jako by byl už duchem dál, mnohem dál… a ona ho teď svými řečmi jen zdržovala.

Milý strýčku,

co o mně ještě nevíš? A co my o tobě? Píši tentokrát jen telegraficky. Možná to je tím, že jsem příliš zaujat sám sebou a událostmi, které se mne dotýkají. Jako profesionál cítím, že se nemohu nechat unést…

Dostudoval jsem, ale pracuji na internátě jako vychovatel. Z důvodů, které snad nemusím rozebírat. S Jarmilou jsem se rozešel, ještě že jsme spolu neměli děti. Život se prý ubírá jinými stezkami. Víš, o čem mluvím. Taky ses několikrát rozváděl, nebo ne?

Seznámil jsem se na Větrníku s Martinou, už spolu nějaký čas chodíme, jezdí za mnou k nám. Nebyla to láska na první pohled, chápeš, ale mám ji moc rád.

Naši jsou stále spolu, naopak zdá se mi, že všechny ty příhody jako by rodiče daly zase dohromady. Mámu si pozvali před komisi, kterou řídil Klouda, už se z Prahy zase vrátil, a vyloučili ji ze strany.

Táta se s ním v hospodě pohádal, protože Klouda vede zapálený řeči. Já jsem u toho nebyl, ale jestli si na něho pamatuješ z firmy, víš, že se v něm člověk moc nevyznal. Nakonec to došlo tak daleko, že mu vyčetl i mě, prý kdyby nebylo jeho, do školy bych se určitě nedostal. Snad se tam i poprali…

Veruna je zatím doma, oblíkne se, nají, ale musí ji pořád někdo hlídat, aby si neublížila. Nemyslím, že sestřičku něco trápí, dokonce si troufám tvrdit, že je mnohem šťastnější než my.

Hodně jsem se dřív s tátou hádal, ale teď si snad začínáme rozumět. Jako bychom si víc naslouchali. Ono je to všechno složitější, než jsem si myslel. Napadlo mě, jestli se vůbec ženit, mít děti. Když pomyslím na Verunu…

Nejsem fatalista, ale dějiny a události jako by se odehrávaly nezávisle na nás, mají svůj vlastní nerozumný rozum, svůj život. Nejsem si jist, zdali se osud dá měnit, k osudu můžeme zaujmout leda tak vlastní postoje…

Vše dobré přeje tvůj Radim

Nic nevěděl. V té chvíli se jenom domníval, že ví. Když se vrátili s Martinou domů, utrmácení a hladoví, stavili se dole u rodičů. Otec s matkou se uvelebili v pokoji a popíjeli višňovku, kterou matka každoročně připravovala. Bylo to takové babské „čůčo“, ale sváteční, protože ho dělala s láskou a podle starých receptur.

„Pojďte, sedněte si,“ hlaholil bodře otec a hned postavil na stolek skleničky. Vypadal už mnohem líp než v poledne, alespoň Radim měl z něho dojem, že se s bratrem rozloučil podle svých představ. I jeho oči se prosvětlily.

„Ještě jsme nejedli, a bude osm,“ namítla Martina, přesto se posadila a přičichla k višňovce. Pak neodolala a ochutnala. „Paráda.“

„Však si ještě nalej,“ pobízela ji matka a hned dolívala.

Martina se bránila, opravdu nic nejedli, ale pití je to výborné, dobře, ještě tuhle sklenku ochutná a pak půjde něco připravit k večeři. Rozkládala rukama, pochválila máti přeliv a zeptala se na vzorek na svetru, který ve volných chvílích pletla pro Radima.

„Děti už přišly?“ zajímal se Radim.

Říkal děti, přitom Zoře už táhlo na dvacet a Jakubovi bylo v únoru osmnáct. Ne že by dceři nedůvěřoval, ale přece jen ji hlídal víc jak Jakuba. Když se na město začal snášet soumrak, měl rád děti doma.

Martina nejednou stála za Zorou, nabízela jí více volnosti. Radim tyhle řeči neslyšel rád, měl o výchově svých potomků své představy, které byly nepochybně spjaty s jeho minulostí. Trval na tom, že všechno má svůj čas.

Martina například nevěděla to podstatné o Lole, ani o jeho láskách příliš nevěděla, a vůbec o období, kdy místo světla se probouzel do šedi, kterou smývalo až noční nebe. Maminka s tátou budovali své lepší zítřky, o kterých Hanuš ani Lola vůbec nesnili…

„Měl bych ti ještě něco říct,“ rozhoupal se konečně otec a najednou nevěděl, kam s očima. „Chtěl jsem ti to povědět už dávno, ale ono se to pak všechno rozjelo. Říkal jsem si, čím budeš o některých věcech vědět míň, tím líp. Dítě z nich nemůže mít pojem, víš přece, jak nás pořád otravovali. A potom, když jsi dospěl, mi to zase přišlo žinantní.“

„Styděli jsme se,“ přidala se matka.

„Prosím tě!“ okřikl ji otec.

„Musím jít udělat večeři,“ zvedla se Martina, raději si šla po svém.

„Nemáme před tebou tajnosti,“ ujistila ji matka, ba dokonce se na manžela povzbudivě usmála a vzápětí pozvala mladé ke stolu.

„Já asi vím, co mi chceš říct, Leopold nepřijel na návštěvu, už ho to v Americe přestalo bavit, on přijel domů zemřít…“ poznamenal Radim.

Matka přikývla, otec pohnul nepatrně hlavou. Jeho škrobený obličej roztával. Očividně ožil. Však také hned spustil o tom, že tohle není všechno, je tu ještě jedna věc, a to poměrně důležitá: když začal Radim psát Leovi dopisy, strašně se bál, že dostane rodinu do maléru. Všechno šlo přes cenzuru. Nějakou dobu je schovával, byla zlá doba, hrozně zlá. Ale dělal, co mohl. Nakonec se mu je podařilo doručit, řekl hlučně a bylo vidět, jak se mu ulevilo.

„To už je dávno,“ prohodil smířlivě Radim. „Kdo ty dopisy psal? Opravdu já?“ zažertoval.

„A Klouda?“ špitla znenadání matka, která až dosud mlčela.

Otec připustil, že Klouda nakydal na lidi hodně špíny, ale že chce Leopold prchnout za kopečky, mohl jenom tušit. Tak jako lidé slouží celý život Bohu, on sloužil těm bohům pozemským.

„Vidím to trochu jinak,“ zapochyboval Radim.

Neměl teď náladu o Kloudovi povídat. Jako by se v něm ozývalo cosi bolavého, co se časem zajizvilo a teď se znovu probouzelo k životu.

„Dnes mě požádal, abych za ním přišel. Chtěl mně něco říct… Prý nějaké tajemství,“ pohlédl na otce, ale vstřícné odpovědi se nedočkal.

„Možná že vyndá něco ze skříně,“ zavtipkoval křečovitě otec.

„Myslíš kostlivce…?“ zvedl Radim teatrálně čelo a pak se už ptal jen po jídle.

Popravdě řečeno, Radim po návštěvě u Kloudy příliš netoužil, vlastně tam šel s nechutí. I když dával okolí jasně najevo, že se ještě na poslední chvíli rozhoduje, dobře věděl, že by tam zajít měl. Nemínil ty věci nechat náhodě.

Klouda byl jedním z mnoha, a přece mu připadal jediný. Radima oslovoval odjakživa „chlapče“ a Radim, ať chtěl nebo ne, sledoval v průběhu let s podivným rozechvěním jeho kariéru, byť se tisíckrát zapřisáhl, že ho nezajímá.

Nemohl v sobě popřít, co bylo. Vždyť ten starý muž, nyní odkázaný na kolečkové křeslo, býval pro něho jeden čas rádcem, s nímž nahlížel do cizokrajných světů dětství.

A pak se všechno změnilo.

„Že sis dával na čas, čekal jsem tě už dřív,“ objevil se Klouda ve dveřích. Přišoural se o berlích, a jak tam před ním stál, připomínal mu obnošený svrchník, který někdo odložil v šatníku na půdě.

„Mám s váma nějaké účty,“ holedbal se Radim. Zavřel za sebou dveře a rázně vešel, aniž by použil přezůvky. Byl bojovně naladěn, ale zakrýval tím spíš svou nejistotu.

„Jdeš mě soudit?“

„Soudit…? Vždycky jste volil silná slova,“ konstatoval Radim, a rozhlížeje se kolem, namířil si to skrz kuchyň do pokoje.

„Však jsem to také tak cítil,“ přišoural se za ním stařec, ukázal k ošoupanému křeslu s velkými dřevěnými opěradly, která vypadala jako sloní uši, a sám se uvelebil do kolečkové židle.

Tady si člověk opravdu připadal jak v teráriu, odkud není úniku. Pohlcoval ho stín stařecké bezmocnosti. Však také hostitel vybízel podvědomými gesty ke slitování.

„Nejdu vás soudit.“

„Proč taky, umírám.“

Radim Kropítko se rozhlédl po místnosti, krajina nábytku mu připadala důvěrně známá, dokonce se upamatovával na jednotlivé detaily. Na knihovně stávaly busty státníků a z poliček bylo slyšet volání dobových ideologií. Tentokrát ale spatřil za sklem sympatické mayovky, verneovky a nekonečnou řadu očíslovaných zásobníků na nálepky od sirek.

Navzdory vstřícnému dojmu visel v pokoji zatuchlý vzduch. Jako by se tu zastavil čas a všechny věci, než se obrátí v prach, přežívaly v nehybné setrvačnosti.

„Stáří je neradostné, také tě to čeká,“ řekl srdnatě muž a napřáhl ruku ke knihovně. „Tu sbírku ti odkazuji, jestli o ni ovšem vůbec stojíš… o své mládí. Nemám nikoho a shromažďoval jsem ji celý život…“ zavrtal se do něho pohledem.

Radim očima neuhnul, přesto se mu před nimi spustila bílá opona, na které spatřil rej obrázků z dětství. Nešlo je vymazat z paměti, a vlastně si to ani nepřál.

„Dlouho nerozmýšlej…“

Stařec si sundal brýle, a jak si mnul kůži na čele, na tváři mu tvrdl natrpklý úsměv. Měl umělý chrup a trochu si šlapal na jazyk.

„To je všechno… co jste chtěl?“

„Všechno!?“ vykřikl dotčeně.

„Není v tom jenom ta sbírka, že ne?“

Klouda se zakabonil, vzpomínky ho probouzely k životu.

„Líbí se ti tahle doba?“

„Kdyby mi bylo dvacet, tak bych ji bral všemi deseti, pane Klouda… Dýchám, žiji!“

„Tolik se dnes nelže a nekrade, že ano…!“ zakokrhal, a zarputile se pochechtávaje, popojel až ke křeslu se sloními uchy, jako by se chtěl Radima dotknout. Ten se instinktivně odtáhl.

„A zbylo něco z toho vašeho krajíce?“

Povadlá Kloudova tvář se lišácky usmála:

„Můj život pomalu končí, co se dá dělat, ale partie je pořád rozehraná. À propos,“ dodal a významně zvedl obočí, aby spustil o tom, jak cítí roky v těle… Ty schůze, školení a pijatiky. Asi tak i vypadá… Zhuntovaně. Jeden čas na něho čekal, na Radima. Ale pak pochopil, že jeho čekání je marné. Jenomže teď už to odkládat nemůže. Ostatně i Jana Husa za pravdu upálili.

Radima v prvé chvíli napadlo, že mluví z cesty, co mu měl na to odpovědět?

„Nebudu vám nic vymlouvat, mé názory znáte.“

Stařec na okamžik ztichl, touha po pravdě v něm nakonec zvítězila. Měl právo se rozčílit, ostatně Radim si o to sám říkal, odmítal jeho dějiny na krabičkách. Klouda se ale nevzdával.

„Teď poslouchej: tvůj strýc Leo v žádné Americe nikdy nebyl, ani v Austrálii. Celou dobu seděl! Když ho pustili, odjel někam za příbuznými na Slovensko,“ dodal nezvykle vážně, téměř pateticky, jako by předvídal, že zůstane nevyslyšen.

A už je to venku, říkal si Radim a měl na sebe vztek, že mlčí. Polykal zlost a přitom se snažil počítat do deseti.

„Kdo ví, kdo ho prásknul, pane Klouda. Nějaká svině. Však on by tam jinak určitě doputoval,“ odpověděl zarputile a chtěl dodat spoustu dalších argumentů, ale bylo mu líto sbírky a bylo mu líto sebe, i toho blbouna Kloudy mu bylo líto, a tak jen bouchl dveřmi a zavalený tíhou křivdy vyběhl před dům.

Sotva ušel pár metrů, málem porazil Martinu, která ho už vyhlížela. To ale byla náhoda. Neměl kam uhnout a vymlouvat se už dál nechtěl.

„Tak ses přece jen rozhodl?“ vzala ho pod paží, a aniž by se na cokoli zeptala, táhla ho dál z toho prokletého místa.

„Víš, co mi nabízel? Ty své dějiny na krabičkách od zápalek, kus mého života… A já byl tak pokrytecký, že jsem je odmítl.“

„Dějiny?“

„Ty krabičky od sirek,“ odvětil naštvaně, ale vzápětí se usmál. „Jsou to vzpomínky… i jeho, i naše, bolavé, mrtvé i ty, co přežily.“

„Tohle mi přece nemusíš vysvětlovat.“

„A když jsem tu sbírku nechtěl, tak mi vnutil svou pravdu o strýci.“

Šli vedle sebe pár metrů mlčky, chytil ji za ruku. Byť bylo léto, měla ji studenou a nehybnou.

„Já vím, cítí se ukřivděný…“

„Některé věci o nás ještě nevíš…“ nadechl se a rychle dodal: „Strýc v Americe nikdy nebyl, ani v Austrálii.“

Martina dlouho nic neříkala, pak se zastavila, vyčítavě na něho pohlédla, a uhýbajíc očima, znovu se k němu pohledem přiblížila. Jako by jí pomalu všechno docházelo: Radim pravdu o svém strýci dávno znal!

„Nemohl tam být,“ postavil se jí do cesty, „i kdyby chtěl! Celou tu dobu seděl, protože ho chytili na hranicích. Někdo ho udal. A pak seděl znovu, protože mu napařili ty nejtěžší paragrafy!“

„Proč jsi mi to neřekl?“ zajíkla se.

„Proč mi to neřekli naši?“ odpověděl otázkou a oči se mu zalily.

Zamířili z města ven. To odpoledne si sedli na lavičku do parku pod mohutný kaštan a psali spolu dopis:

Milý strýčku,

hodně se změnilo. Některé věci zemřely, naštěstí, jiné… bohužel. Nejsme noví, nejsme čistí, nemůžeme všechno, i kdybychom chtěli. Příběh nelze zničit nebo dělat, že nebyl. Pokud se udál, i my s ním budeme žít. Můžeme ho ale zhodnotit, přerušit a porozhlédnout se, kudy dál. Jsme jeho součástí…

Lubomír Macháček
Manželky a jiné ženy

Ilustrace na obálce 6243_ha/Shutterstock.com

Korektura Eva Houšková

Technická redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 9. 1. 2026

ISBN 978-80-274-4854-8 (epub)

ISBN 978-80-274-4855-5 (pdf)

ISBN 978-80-274-4856-2 (prc)