Naganty a vlčí máky

Františka Vrbenská

Znění tohoto textu vychází z díla Naganty a vlčí máky tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Triton v Praze v roce 2011.

§

Text díla (Františka Vrbenská: Naganty a vlčí máky), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 12. 12. 2025.

Od: KILLERa – Kvantový Inteligentní Interrealitní Retranslátor EF báze HUMAN IV tech

Komu: GODovi – Centrální Nad-inteligenci EF

Subjekt: Agent John F. Kovář

Vyhrazení: Materiál nepřístupný lidem

———

Agent John F. Kovář:

Mimořádné hlášení GODovi

Při rutinní kontrole archivů byla objevena data z mise agenta Johna Francise Kováře s pořadovým číslem 18. Pravděpodobnost, že při minulých kontrolách archivu došlo k jejich přehlédnutí – opakované chybě se stejnou příčinou – je 2,1 × 10-8.

Možná vysvětlení:

– záměrná manipulace interní

– záměrná manipulace externí

– náhoda (viz pravděpodobnost)

– systémová chyba nového typu (čirá spekulace)

Navrhuji prověřit data mise na úrovni nadinteligence GOD z pohledu:

– psychologické manipulace s Kovářem

– nezákonného ovlivnění dotčené reality

– nezákonného ovlivnění reality, v níž se vyskytuji já sám

– z dalších hledisek, viz GOD

KILLER

Poznámka: materiál není určen do lidských rukou, mohl by způsobit deformace kauzality.

Post preludium

Červen 1923, Mandalgobi

Jakov Ščukin se vytáhl na špičky – měřil sám skoro dva metry – zachytil se konci prstů za spodní plochu zamřížovaného okna a vytáhl se k průzoru pod nízkým stropem. Přes potrhané blány ovčího měchýře, které se třepetaly mezi latěmi a ostnatým drátem, vyhlédl ven.

„Vidít něco?“ zakuňkalo z doupěte z hadrů a sena v koutě cely. Choulil se tam usmolený výrostek, kočovný Sojot, zatčený za německo-čínský slovník, který mu našli v sedlové brašně. Stránky z něho používal jako ucpávky do své stařičké ládovačky. Příslušníci GPU (dříve Čeky – Mimořádné komise pro odhalování kontrarevoluční činnosti) mu přišili špionáž.

„Přijdou pařáky, Kymine,“ zafuněl Jakov. Obnošené námořnické tričko se mu lepilo na mohutný hrudník, z děr v látce rašil černý porost. „V týhle kleci se upečem.“

Před budovou oblastní věznice, přímo ve stepi, místní kolchozníci v ušmudlaných délech schůzovali se sovětskými zástupci. Sako a bílá čepice seděly vedle rolnické haleny a patriarchální bradky. Mongolští koně se potulovali kolem a beze spěchu se pásli.

„Nene, oni puf puf do ty a já,“ odtušil Kymin. „Kdo tady, v Chara baišing, Černej dům, je chcíplej už.“ Svlékl si oškubaný chalát a louskal vši mezi nehty palců, jen to lupalo.

Z vedlejší místnosti, která sloužila k výslechům, šlehl přidušený mužský výkřik. Jakov se otřásl. Skočil na podlahu, poloshnilé seno mu pod chodidly mlasklo a řetězy kolem bosých kotníků zachřestily.

„Kterej má službu?“ houkl na kluka vyzvědače. „Mlejnek na koule nebo Rukavičkář?“

„Argachan – tiše!“ vyděsil se Sojot. „Ty mladý dva dyž ptát lidů, vostrý jak nůž, porád se směját. Tam novej, upravenej pán, Oros z Velkej rudej země. Včera on povídat, jehla stačit, židle stačit. Machr, nic hrubej práce.“

Bum! Přepážka z tlustých fošen zaduněla pod těžkým úderem.

„Podkopnul mu trnož,“ odhadl znalecky Jakov. „Šetří si ručičky, prevít.“ V mateřštině své a toho zručného pána uplivl: „Čej efo, inteligenta!“

Bum, bum, vyšetřovnou rezonovaly ve zlověstné kadenci nárazy do stěny a těžké dopady na zem.

„Dělá si z něj pingpongovej míček,“ odfrkl si bývalý námořník. Zastrčil za ucho pramínek vlasů uvolněný z culíku. Z cvičných důvodů se znovu vytáhl do výšky na okno a v té poloze strnul, zatínaje prsty do dřeva.

K Černému domu klusal kropenatý koník, v jeho sedle se obkročmo nesla mladá žena. Husté, krátce zastřižené kadeře jí rozhazoval vítr jako temná křídla kolem jasné, bojovné tváře. Blůzka z čínského hedvábí se stojatým límečkem jemně zvýrazňovala nevelké, svůdné poprsí; v pase byla stažena širokým řemenem se stříbrným kováním a pouzdrem na revolver. Krátká sivá sukně odhalovala přepěkné štíhlé nohy ve vojenských holínkách.

„Jebať!“ ujelo Jakovovi. „Pročpak ta husa nezvostala dřepět v Urze – é… jak tomu hnízdu teďko rudý braši nadávaj – v Ulánbátaru?!“

Za přepážkou se rozléhal mladší hlas, nepravidelně provázený měkkými zvuky. Urputně ze sebe sypal ruská slova, ta důležitá skoro vykřikoval.

„Kde je váš otec? Jaké má příjmy? Nebojoval proti lidu? Proč máte prošlé doklady? Že jste čekal na autogram od soudruha Lenina?! Kde jste byl v minulých letech? Navštívil jste Indii nebo Káhiru? Proč jste se ptal na soudružku Dašdondogovou? Nemáte co hodnotit její zadní partie! Odkdy se zajímáte o členy předsednictva vlády?“

Chvilku bylo ticho. Jakov otevřel ústa, vyskočil a přitiskl ucho na hrubé fošny. Po masivní tváři mu stékaly čůrky potu a perlily v krátké bradce.

Teď bylo rozumět zřetelně: uhlazený vyšetřovatel řval a vyslýchaný tlumeně úpěl.

„Nelžete! Viděli vás s Krvavým baronem! Se zločinným Ungernem von Sternbergem! Ale týraný lid Mongolska se s vámi spravedlivě vypořádá!!“

„Kurva,“ zasténal mohutný Jakov a hlučně se sesunul podél stěny na páchnoucí zem – víc místa v úzké kobce stejně nebylo.

Dupající kroky na chodbě, zaskřípání dveří. Dovnitř vrazili dva velcí chlapi v šedých stejnokrojích, na čepicích se štítkem rudou hvězdu, na prsou emailovanou Leninovu hlavu mezi paprsky. Za práh všoupli bezvládné tělo, ten tlustší utrousil: „Druhej kus chleba a horká voda k pití budou až večír,“ a vězni znovu osaměli.

Člověk na podlaze se zvedl na lokty a pokoušel se lézt s urputnou vytrvalostí. Z potlučené hrudi mu sípavě vyrážel dech.

Jakov se k němu vrhl. „Bráško… no tak, co hekáš? Budeš snad rodit?“ hučel, zatímco zraněného shrnoval do náruče a snadno jako dítě ho umístil na vlastní pelech. Něžně mu podepřel omlácenou hlavu svým smotaným kabátem a bez okolků sebral protestujícímu Kyminovi zbytek vody v misce. „Je tu ještě žmolek chleba, ale tvrdej jak oděský schody,“ brebtal. „Hele, vzpamatuj se! Jsem s tebou…“

Vztekle se kousal do rtů. Muž před ním se pohnul a zvedl ruku. Prsty zpod nehtů krvácely.

„Už… už je to dobré. Cos dělal… od té doby, bráško? Budoval jsi ostrov soukromého vlastnictví… v Rudém moři?“

„Troubo,“ vyprskl Jakov, „učil jsem kolchozníky vědecky připouštět bejky! Kampak jsi zašil profesůrka, co?“

„Co se stalo s Altyn Túlaj?“ zachraptěl nový vězeň.

Tak se po třech letech setkali Jakov Ščukin a John Francis Kovář.

1. Toulavé house

„Kamkoli půjdeš, půjdu za tebou, můj nejdražší. Vydáš-li se do hor, budu tam bystřinou. Sestoupíš do údolí, budu tam svěží trávou.“ (Z poémy nalezené v pozůstalosti básnířky Aliye Dašdondogové, přezdívané Altyn Túlaj)

Březen 20**, Praha

CrrrrrrRRRrrrrrrRRR…

Ani instalatér, ani exekutor.

Obličej muže ve dveřích volal po zásahu šlehačkovým dortem.

John Francis Kovář neměl po ruce sladký zákusek; v kuchyni se vyskytoval pouze prokvetlý tvaroh a krabice od mexické pizzy. A nečekaný příchozí neutekl z varieté. Hřál se v decentním plášti, používal kolínskou, límeček jemné košile objímal windsorský uzel vázanky. JFK v duchu zavrčel. Přes rameno visela cizinci značková černá aktovka.

Ve svěží tváři drobného pána středních let, který v půl osmé ráno neodbytně zvonil u bytu Johnovy přítelkyně, tkvělo cosi staromódně prostinkého, svádějícího k žertování ve stylu němých grotesek.

Asociace na kinematografii přiměly Kováře, aby zahučel: „Slečna Gardoňová je na služební cestě. Jestli potřebujete něco natočit, tak až za týden.“ Fyziologické systémy startují po ránu pomaleji i pro bývalé členy zvláštních jednotek, přesto už při posledních slovech důrazně zavíral dveře.

Pink – človíček s dětsky velkýma očima za eltonovskými brýlemi se právě ocital v předsíni za jeho zády. Že by se teleportoval…? Nebýt příchozí tak reálný a růžolící, považoval by ho JFK za ducha či hologram. Kolik panáků ginu večer urazil?

„Já, já, nepřál bych si nedorozumění,“ kníkl hbitě úhledný pán. „Já jsem přišel za vámi, pane Kováři. Chápejte, prosím, chci vás angažovat jako odborného průvodce.“ V intonaci zaznívaly náznaky rodné angličtiny.

„K tomu bych potřeboval podrobnější informace,“ opáčil věcně JFK.

„Vy mne asi pozvete na kávu, že?“ pookřál jeho křehký host. „To je u vás rituál, viďte? Budeme jednat? Je to výhodná nabídka,“ rozjížděl se.

Jindy by Kovář uchopil ranního vetřelce za loket a s citem ho vystrčil za dveře. Teď váhal. Po minulé akci předpokládal konečně řešení. Výsledkem byl další hluchý čas: jen napětí. Otázky. Čekání… Provizorium zahlodalo i na jeho vztahu k Věře.

„Můžeme přejít na váš jazyk,“ nabídl zdvořile.

„Raději ne, víte, u nás se už hovoří jinak. Řeč se vyvíjí, chápete?“ Omluvně zamrkal za brýlemi s excentrickou želvovinovou obrubou. „Nedáváte přednost čaji?“

„Nemám tu cukr,“ zahučel omluvně JFK. „Pojďte dál!“

Host už seděl v obýváku. Nevadilo mu tričko ledabyle hozené přes opěradlo ani sklenička a skoro prázdná láhev ginu, které Kovář nechal večer na stolku. Rozhlížel se s netajeným nadšením jako archeolog, který se technologickým či magickým trikem ocitl v starogermánské chýši.

Nečekal, až se JFK vydá ke kávovaru, a vyhrkl: „Vy znáte Yaroslawa Hasheka?“ Vyslovil jméno s exotickým akcentem. „On napsal Osudy dobrého vojáka, víte?“

JFK v rozpacích pokrčil širokými rameny. Jeho četba se omezila na militaria, počínaje druhou světovou válkou. Švejka si vybavil ze školy; tehdy ho nudil.

Mužíkova obočí vyjela vzhůru v radostné grimase. Hřbetem ruky odsunul ginové pozůstatky na okraj stolku. Eskamotérským pohybem rozložil subtilní přístroj o málo větší než dopisní obálka, vypadající jako prototyp odvážně kombinující netbook a LCD tablet.

Z dolní hrany víka vyrostl a rozvinul se list černočerného displeje o úhlopříčce dvaatřicet palců. Návštěvníkovy prsty zarejdily nad opálovým zrcadlem podložky. Fluoreskující pramínky pulzovaly po ornamentálních drahách, na ploše se vynořovaly a mizely složité piktogramy. Kovář tiše hvízdl, pochyby o duševním zdraví či solidnosti ranního vetřelce se rozplynuly.

„Dostal jsem zapůjčeno multifunkční zařízení, metapad,“ prohodil pyšně host. „Je to nádhera, viďte? Měl jsem obtíže zaškolit se v používání. Musí se chránit proti geomagnetické intruzi a chronoklastické diskordanci.“

Kovářovi začalo svítat: „Myslíte Maurbyho efekt,“ přihrál, aby si otestoval hosta.

„Máte přehled, pane,“ štíhlounké ruce poletovaly nad přístrojem, tenká pracovní deska poblikávala, spletitá síť mléčných a karmínových čar se měnila ve zlomcích vteřin. „Spisovatele Hasheka já hledám,“ objasnil návštěvník.

„Přehlédl jste v bedekru, že Národní knihovnu najdete u Karlova mostu,“ zamračil se JFK. „Sem do činžáku by se nevešla.“

„Ó, tam já byl,“ mávl pěstěnou tlapkou cizinec. „Ve Slovanské knihovně, kvůli starým periodikům, co vydávali rudí a bílí – říkáte jim tak, že? To mi zařídil externista z vaší paralelní lokace – moje cestovní kancelář TopRetroTrans má hodně kontaktů po světech. Neměli nic, co já potřebuji. V Rusku oficiálně neevidují žádné podklady, a tady… je to zklamání pro mne. Pane, já musím na Sibiř, najít Hasheka, chápete?“

„Částečně,“ připustil Kovář. Odhadoval, že půjde o výpravu časoprostorem. Uhranutě sledoval displej miniaturního počítače. Míhaly se po něm obrazy v šedé nebo sépiově hnědé škále, nekvalitní, neostré: dobové fotografie z přelomu dvacátých let dvacátého století. Na obrazovce ožily barvami, získaly hloubku a vzdušný prostor, jako by se proměnily v okno do jiné reality.

„To je Yaroslaw Hashek,“ pronesl vítězně host. Projelo několik bezúsměvných portrétů muže s dětskýma očima. Pohledná hladká tvář byla prázdná a nečitelná.

„On je pro nás, pro naši civilizaci, kultovní VIP, rozumíte mi? Byl bojovník a organizátor a jazykový génius. Vystihl skutečnou mentalitu člověka nových časů. On zachytil esenci dobového dilematu, než umřel…“

„Uchlastal se závodním tempem,“ podotkl zachmuřeně JFK. V osm ráno nebyl připraven na literárněvědnou přednášku. Odhadl nezvaného hosta na vysokoškolského pedagoga, podle všech znaků evidentně z paralelní budoucnosti, a badatelského maniaka k tomu.

Cizinec ve výstředních brýlích energicky zakýval ukazovákem: „Pane, vy se mýlíte! Hashek je mýtus, a ten je těžké analyzovat… nebo soudit.“

Po displeji klouzal řečnící Lenin, rudoarmějci na pochodu, bílí kozáci, jízdní oddíly v útoku, mladý důstojník s výrazným čelem a zrakem šíleného vizionáře, pózující vojáci různých stran, agitační letáky, mrtvoly.

„Já jsem doktor Donovan Collazo,“ představil se mužík, jako by četl Kovářovy myšlenky. „Jsem profesor kulturologického institutu Humanity Studies ETRC – Everything That Rises Must Converge,“ zasmál se dětsky. „Já se specializuji na českou a německou literaturu. Já, já nevím, proč s velkým úsilím procházet paměťové instituce v Ruské federaci vašich časů a pátrat, když s tímto přístrojem mohu navštívit přímo Hasheka?“

„Na Lipnici?“ podivil se Kovář. Jmenoval místo, které je obvykle s Haškem spojováno: psal tam Švejka a umřel tam.

Profesor Collazo potřásl shovívavě hlavou. „Jsem vám říkal, na Sibiři. Mám velmi slušné možnosti, badatelský projekt je sponzorován. Za občanské války Hashek tam v Bugulmě velel.“

Po displeji defilovaly kopie plakátů. Brýlatý Trockij jako bohatýr s rudou hvězdou zabíjel hada kontrarevoluce. Bělogvardějec v podobné zbroji, na stejném bělouši, pod heslem Za jednotné Rusko rozdupával rudého draka bolševismu.

Já to tušil, povzdychl si temně pro sebe JFK. „Umíte si představit, jak to tam tenkrát vypadalo? Chcete vyrazit do války?“

„Nene,“ vyhrkl profesor. „Až nejhorší boje se uklidnily, trochu. Zamířím do Irkutska o osmnáct měsíců později, rok 1920. Hashek měl výjimečně plodné tvůrčí období, hodně přispíval do novin. On si psal deník bohatý na zajímavé podrobnosti.“

Fotogalerií proplouvali viselci. Vypálené statky. Tyfový lazaret. Ukřižovaný naháč mezi borovicemi.

„Nebylo by pohodlnější dohledat ty prameny v méně divokých časech? Při jejich studiu může střelba docela rušit.“

„Kde je klid, nejsou mé dokumenty, chápete? Poznámky a články se ztrácely hned v první třetině dvacátého století. Za sto let přišla kulturní neorevoluce – nic násilného, změna postojů, klimaticko-ekonomické výchylky, také společenská nezodpovědnost, ano?“ Zakýval ukazovákem: „Příliš materiálů nezůstalo. Světová literatura zná pouze Švejka a soubor povídek. Já musím mít zápisky,“ zasnil se. „Vytvořím vynikající studii! Mohu udělat s Hashekem interview – a získat Kornbluthovu cenu.“

„To nebude původní Hašek,“ vpadl JFK. „Necestujete do skutečné minulosti, jen do jednoho z paralelních světů. Váš Hashek může tvořit jinak, mít jiné osudy…“

„Maličko ano,“ připustil profesor Collazo. „Existují ovšem euchasticko-matematické programy, které korigují získané informační zdroje vzhledem k dané paralelní lokaci. Společnost TRT mi vybrala nejpodobnější z možných světů. Také ten nejlepší doprovod, vás. Dostal jste doporučení od důvěryhodné osoby z vašeho levelu.“

„Moje znalosti literatury a historie nejsou na patřičné úrovni,“ namítl JFK.

Program nabídl krajinné záběry. Neprostupná tajga, divoce krásné břehy Bajkalu, zchátralé pevnůstky ve stepi. Tisíc a jeden adrenalinový malér.

„Pane, vy jste Čech jako Hashek, umíte rusky, znáte mentalitu Slovanů a zažil jste dozvuky – é – socialistické éry. Kromě toho, vy nepatříte k primitivním žoldákům. Koho jiného bych si přál?“

Kovářovi se zúžily oči. „Proč bych měl přijmout?“

„Máte na svém novém kontě v curyšské bance velmi pěknou částku ve zlatě. Víte, měny teď nejsou stabilní. Honorář za vaši pomoc. Vy jste slušný člověk, vám mohu zaplatit předem.“

Z elegantní náprsní tašky vytáhl výpis z účtu. JFK se na něj podíval, pak vstal a odešel ke svému počítači ve vedlejším pokoji. Bylo slyšet, jak projednává něco ve francouzštině.

„Omlouvám se za nedůvěru,“ přiznal, když se vrátil. Bez ohledu na hosta si dolil zbytek ginu. „Ceníte si mne jako špičkového manažera. Ale nepůjdu s vámi, když mi neřeknete, kdo mě doporučil,“ řekl tvrdě Kovář.

„On neradil, abych vám to prozrazoval,“ vyhrkl nešťastně profesor. „On se domníval, že vy pak odmítnete. Jak se ten pán jmenoval? Nepamatuji přesně. Já jsem mu věřil, on je externista TRT. Působil seriózně, víte? Vyprávěl, že vás dobře zná.“

„Vy jste s ním hovořil?“ optal se Kovář přímo.

Donovan Collazo horlivě přikývl. „Rozumíte, neměl uniformu, ale on by působil jako důstojník i v plavkách. Starší muž. Strohý. Všechno šedivé jako kov zbraně. Vlasy, oči, knír. Bez brýlí. Kouřil něco jako doutník. Musel jsem se usmívat, protože se mi vybavil skladatel Mozart, a ten pán byl přitom tak… armádní.“

Vrchní divizní koordinátor major Andreas Wolfgang, potají řečený „Whiskas“. Jeho ostrý, studený hlas: „… mám neskutečné nutkání zabít právě teď a právě tady vás. Vy jste člověk, který vždy jedná podle svého, nebude respektovat autoritu. Nejste schopen být loajální žádné organizaci.“

John Francis Kovář se syčivě nadechl. „Pane profesore, nedejte na vojenské kádry. Já vás doprovodím.“

Začátek července 1920, Irkutsk

Secesní fasádu lycea pro výchovu mladých šlechtičen poďobaly střely, když loni bílý ataman Semjonov s eskadronou amurských kozáků dobýval město. Před vraty do budovy – sídla štábu 5. rudé armády, trčeli ozbrojení strážní. Jinošské líce pod špičatými přílbovitými čapkami s rudou hvězdou tuhly únavou a vědomím odpovědnosti.

Přes ulici postával štíhlý, nemladý muž v soukenném kaftanu a slamáku. Podle držení těla a zbrázděné, ošlehané tváře vypadal jako lovec z tajgy nebo bývalý důstojník jezdectva.

„Občane, tady se nemáte co potloukat!“ bafl na něj pihovatý strážný na levé straně vchodu.

Muž zajel prsty ke stříbrným hodinkám v kapsičce vesty: „Čekám na známého, soudruzi. Na toho Čecha, Haška. Nevíte, kdy půjde domů?“

„Nejseš zdejší, občane,“ ušklíbl se blonďáček vpravo. „Jináč bys věděl, že náš Jaroslav Osipovič je velikej pracant a pořádný stranický zvíře. Teďko se ještě staví v tiskárně a pomašíruje z odtaď, až se smrkne. Moc dobrej člověk! Jako kdyby nebyl Čechoslovák, co je Sibirjaci bez kletby nevzpomenou.“

Muž ve slamáku ani nemrkl. „No, soudruzi vojáci, na to jsem přišel až z moc daleka, aby mě přešla trpělivost. Copak vám překážím? Důlek tu nevytlačím. Já si s ním jen popovídám o psaní!“

„Jestli se ti chce, občane strejdo, tak si s pánembohem vartuj,“ vyprskl pihovatý. „Třeba si tu vymelduješ včerejší den!“

Muž pokývl. Vyčkával se záviděníhodnou vytrvalostí, ani se neopřel o zeď. Netýkaly se ho nuda, trnoucí nohy, vedro. Rýhami obličeje mu kmitl náznak pousmání, jako by se bránil hlasitému veselí. Smysl pro ironii má hluboké kořeny; hlubší než nebytí.

Jen málo v něm zůstalo z plukovníka Aloysia Gadskiho, bývalého člena Agentury, jehož smrtí si bylo vedení organizace natolik nejisté, že ho nechalo napsat na černou listinu a pátralo po něm. Jako by bylo možné dopadnout někoho, koho se ujal a magicky ho repasoval sám Xaverius Hawk, aby ho znovu pověřil významnými úkoly.

Znovuzrozený Gadski nasál horký, vlhký vzduch irkutské ulice. Až se vypořádá se svou misí, do smrtonosné hry o budoucnost paralelního metauniverza vnese zbraň, která se vyrovná tajemství negace Maurbyho efektu.

Na okapovém žlábku vedlejšího domu posedával a mlel zobákem havran.

Červenec 1920, mongolské území,

poblíž pohraničního městečka Turt

Světlá sokolice přešlápla silnými žlutými pařáty po vývratu, u kterého ji držely řemínky. Bystře sledovala okolí, ale stále se vracela dlouhým pohledem ke svému pánovi.

Urostlý mladík v černém kožeňáku shovívavě, jak partneři přijímají pošetilosti svých lásek, poklepal na rameno dívky vedle sebe: „Urga na nás čeká.“ Zvýšil hlas: „Konec odpočinku!“

Jejich společníci se zvedli – dvacítka vousatých Burjatů v jelenicových oděvech a širokolících Kalmyků s ruskými čepicemi a šavlemi po boku. Zastrkali do zavazadel rozečtený stranický tisk a dýmkové náčiní. Přehodili si na záda pušky Arisaka nebo jezdecké karabiny Mosin a beze spěchu vyklízeli nouzové tábořiště.

Altyn Túlaj, Zlatý Zajíc, káravě pozvedla temná obočí: „Urga říkají Velkému Sídlu jenom Rusové.“ Uložila papír s rozepsanou básní do příruční tašky k výstřižkům z novin.

Mladý muž se otočil z levé strany k jejich koním, aby je osedlal. „Vážně myslíš, že nám Bao Ti zprostředkuje kontakt?“ kývl k sokolici.

„Nemáme jinou možnost,“ prohlásila dívka. „Budeme bez ustání v pohybu a mrtvé schránky nejsou spolehlivé ani dost praktické. Na co kůň potřebuje týden, ona urazí za dvě hodiny. Rozezná, že jezdec na pláni jsi ty, Aksane, i kdyby letěla pod oblaky.“

Tužku zasunula k cennostem do koženého pouzdra, které nosila zavěšené na hrudi pod kabátcem z malinového hedvábí. Legitimaci Komunistického svazu mládeže si vydobyla osobně, avšak oválná destička z mléčného, žilkovaného nefritu, do níž bylo mistrně vyryto devět stylizovaných jačích ohonů, se předávala v jejím rodě po sedm století.

„Lásko, Bao Ti je dravec, ne poštovní holub. I ten se vrací na stálé místo,“ broukl Aksan Norbajev. Nechal sokolici, aby se skokem přemístila na jeho zápěstí chráněné silnou rukavicí. Máchala křídly a vyzývavě zašvitořila.

„Není obyčejný sokol. Ta tvoje věda! Měl jsi zůstat v Semipalatinsku a dál studovat geofyziku.“ Altyn obrátila krásné mandlové oči v sloup. „Vychovala jsem ji, dala jí díl své duše, vycvičila ji a darovala ji tobě. Má tě ráda… proto se vydá tam, kam jí přikážeš, a pak si tě vyhledá.“

„Neskládáš rytířský příběh!“ namítl mládenec. Sáhl pravicí k opasku a dotkl se pouzdra s revolverem Smith & Wesson Russian ráže .44, zastaralým, ale spolehlivým. „U tohohle vím najisto, co udělá.“

Altyn se usmála znepokojivým způsobem, který u ní postřehl, když spolu diskutovali o kouzlech šamanů. „Povedu Bao Ti sama.“

Sokolice na něj upírala černočerné, kulaté zornice, vlahé a něžné jako zrak milující ženy. Aksan se zachmuřil, ale uvolnil pouto na jejích spárech. Dravec se soustředěně naklonil vpřed, odrazil se, vzlétl. Nůžkami perutí stříhal chladné povětří jezerní kotliny. Šíp vnikající do srdce dálek…

Altyn Túlaj se vyšvihla na hřbet kropenatého hřebce a křikla: „Vyrážíme!“

Za modřínovými kopci posvátného jezera Chövsgöl se prostírala její vlast. Dcerka radikálního disidenta Dašdondoga, odsouzeného přes svůj vznešený původ k smrti, z ní před lety uprchla. Ebesűn Oron, Země Trav.

Mongolsko… Obrovská hrací deska, po které se posouvala čínská okupační armáda, ustupující ešalony Rudé armády, bělogvardějské skupiny podporované Japonskem, nacionalistické lupičské bandy a zběsilá Asijská jízdní divize barona Ungern von Sternberga, posedlého budovatele Panasijské veleříše.

Pozítří oddíl překročí hlubokou, divokou řeku Egín a zahájí poslání, s nímž vyrazil z Irkutska.

Březen 20**, Praha

Postavení renegáta připravilo Kováře o podporu Agentury EF, ale komplexní servis poskytovaný přípravnou divizí oželel. Doktor Donovan Collazo měl finančních zdrojů habaděj. Zajistí akci na vlastní pěst, včetně očkování a videozáznamu vynikajících přednášek bohemisty Andrewa Barkera z Edinburské university: Jaroslav Hašek: The Writer and His World.

Kovář v náročné společnosti doktora Collazy, neúnavně nadšeného a dravě zvídavého jako lázeňská veverka, strávil řadu hodin v paměťových institucích. Psychicky zničili několik knihovníků, dva archiváře a jednoho člena ostrahy. JFK navštívil pár známých, barrandovský kostýmový fundus a zapomenutý depozitář dávno zrušeného Leninova muzea. Vytěžili krycí legendu a věrohodně vyhlížející doklady, s nimiž mohli vyrazit na první etapu výpravy.

„Portály?“ předhodil Kovář. „Předpokládám, že váš přístroj, profesore, je schopen nás přesunout. Ale nemůžeme si vybírat –“

„Dostaneme se do kteréhokoliv světa v kteroukoliv chvíli,“ přerušil ho ledabyle doktor Collazo. Hověl si v křesílku hotelového pokoje U Staré paní, který proměnili v generální štáb. S labužnickým výrazem zobal gumové medvídky. „Nepotřebujeme metodu časového fantómu a nepočkáme na dimenzionální retrograditu. Použijeme – é – laparoskopický postup, chápete?“ Pro názornost přesýpal gumídky mezi pyramidou ze dvou šálků a skleničky. „Pane, je to nenápadná, šetrná technologie, dvoufázová translaborace. Virtuálně zaháčkujete požadované paralelní universum. Proniknete do časového pallia a podle subgenerovaných dat si zvolíte přesnou lokaci. Zaručeno pohodlné přistání mimo obvodové konstrukce budov, vodní plochy, vitální objekty, rizikové a nekonstantní povrchy.“ Na hotelový ubrousek črtal rovnice jako hieroglyfy.

JFK vědce zarazil: „Teoreticky je to strhující, ale přistoupil bych k praktické aplikaci. Profesore, potřebujete do Irkutska. Dostaňte nás napřed do staré Prahy… sofistikovaně.“

Vychcaně, řekla by Andrea de Villefort, pomyslel si s nostalgií.

2. My blesk k myšlenkám spřádáme

„Pogromů přišla svěží, skvělá éra, druh druha škrtí bez vší závady… V bratrské krve rozvlněném moři bolševik v Rusku nyní vítězí, národních komisařů vláda se tu tvoří a v jiné formě jiné řetězy.“ (Jaroslav Hašek)

… úterý…, Krabí mlhovina

Sametově černý kosmos, potřísněný vánočními světly hvězd. Modrozelený opar záření emitovaného pulsarem, husté síťoví vnějších vrstev mlhoviny, vlákna oranžová a růžová. Gigantická skála se pomalu otáčí prostorem. Zploštělý pól asteroidu ovíjí ulice z akátů a plynových lamp, v jejím středu ční secesní hotel. Balkony, mramor, štukové reliéfy, zelené věžičky z mědi.

Drobný muž s temnýma ptačíma očkama došplhal na poslední stupeň schodiště a zakopl o rudý sametový koberec. Křišťálový lustr se rozžehl sám od sebe.

Efekty by si šéf moh odpustit, pomyslel si havraní zvěromág. Nejistě zaťukal na vstupní dveře z chodby. Zazněla ouvertura z Tosky, mosazná klika poskočila. Návštěvník překročil práh –

– a ocitl se v háji přesliček a plavuní. Nad hlavou mu se zvukem RC vrtulníku přeletěla půlmetrová vážka. Lord Xaverius Hawk seděl na břehu laguny v bílém proutěném křesílku. Nad koleny se mu pohybovala opálově zbarvená polokoule. V nitru zrcadlově hladké plochy se míhaly sloupce znaků, záběry reality, abstraktní tvary. Lord upil zlatožlutou tekutinu ze sklenky, která vypadala na dílo mladého, žádaného designera.

Něco moc dobrýho a drahýho, záviděl mužík v dlouhém černém plášti. Zkrátka velký zvíře. Na práci má jinší než svý bílý ručičky. Pak se vyděsil, jestli mu lord nečte myšlenky. Přes temnou masku magie, která jeho pánu kryla obličej, nešlo rozeznat výraz.

„Měli jsme smůlu na vhodný čas,“ pronesl X-Hawk. „Jak víte, poslal jsem Gadskiho zjistit, jestli ty deníky existují, co v nich je, respektive jestli se v nich dá nalézt něco, co by vážně stálo za řeč.“

„Ale ony neexistujou, vaše Eminence!“ zaskřehotal havraní mrňava. „Ten pisálek o ničem nevěděl a doma nic neměl!“

„Mohl své poznámky teprve vytvořit,“ lord Hawk přehlížel podřízeného tak dokonale, že mu nevadilo rozvíjet před ním úvahy. „Jedná se o význačný objev a dalekosáhlé dopady. I kdyby ta zpráva byla jen fantasmagorie, vyplatí se ověřit si, oč jde.“

„To jistě,“ kývl poslušně havraník. Na konci pátrání by šéf získal něco jako virtuální atomovku, kterou by tu… no… Agentúru nakopal do zadku.

Mrňava jásal, že Velký lord Xaverius Hawk má problémy s okny – s časoprostorovou propustí. Pro havraního čaroděje nepředstavovaly interdimenzionální průniky potíž. Proklouzl rafinovaně volenými, samovolnými nebo osobně vytvořenými nesynchronizovanými branami, kterými ho nesla křídla svérázné magie. Normálka, pohádka, brnkačka!

„Gadski nevyužil příležitost k návratu, zato se do specifické oblasti mého zájmu přesunuli jiní.“ Zahloubal se, usrkávaje koňak Hennessy z exkluzivní, limitované edice Beauté du Siècle. „Znamená to, že moje hypotéza je správná.“

Ať vyslanec nezjištěné totožnosti pátrá také. X-Hawk s přispěním koženého Andrease Wolfganga získal pro svého konkurenta bývalého agenta Kováře, aby misi zajišťoval. Jeho výkonnost a spolehlivost zvýší pravděpodobnost zdárného výsledku v první fázi operace. Druhou fází bude změna terminálního uživatele.

Pochybil, když se nezapojil do akce sám? Otisk Kovářovy aury byl však X-Hawkovi nepříjemný, jako někomu vadí příliš silný parfém nebo pach benzínu. Snad narušuje jeho vlastní, vnitřní magickou energii…

„Cesta se na několik měsíců uzavřela, nemohu situaci monitorovat na místě,“ stroze konstatoval X-Hawk. „Gadski alespoň rozvine potenciál svého multifunkčního bioware.“

Žádné posily od lorda Hawka, žádný kontakt, přeložil si havraní mužík. Gadski musí jednat samostatně – a pak přinést, co lord chce, nebo se připravit na následky… Zamrazilo ho, až se otřásl. Pochopil, že jeho úkol má stejné parametry.

„Můj akční rádius nemá meze, ale mý možnosti, vaše Eminence…,“ namítl slabě. „Co si bez vás počnu?“

„Budeš Gadskiho i Kováře jenom hlídat. Kdyby bloudili, přistrkej je na správné pozice. A povoluji ti, abys emitoval mé imagináty.“

Dvojníky, přeložil si havraní mužík. Hypnoklony.

„Netroufám si,“ zamumlal. „Jen ve výjimečnejch případech, Eminence…“

Hluboce se uklonil, až jeho dlouhý začervenalý nos zavadil o zem, a vysublimoval. Na trs kapradin se sneslo pár kovově lesklých pírek.

Březen 20**, Praha

Nechal Věře vzkaz přichycený magnetem na dveřích ledničky. Keramická kočičí hlavička se na něj šklebila a hlásila, že večer cvakne klíč ve dveřích, rozsvítí se světlo v pokoji… Byt bude prázdný, už zase jenom pro jednoho. Na jak dlouho, Kovář netušil, bez ohledu na možnosti interdimenzionálních přesunů.

Odráželi s profesorem z Věřina obýváku, navlečení v oděvech z Barrandova.

„Je to strašně těžké a nepohodlné,“ reptal doktor Collazo. „Škrtí to. Já – musím obléknout sako a kravatu? Proč potřebuji klobouk? Přece, my míříme do léta! Pane, já nechci na nohou legrační kopyta!“

„Opatřil jsem elegantní dvoubarevné polobotky,“ odpálil JFK. Sám zvolil sportovnější styl, s tenkou pletenou vestou, košilí s krátkým rukávem a čepicí.

Zavazadla čítala dvě poloprázdné tašky, které dostali od Kovářova bývalého spolupracovníka ze záchranného sboru. K nim získal JFK autentického rudého komisaře, jak se přezdívalo Mauseru C-96 s dřevěným pouzdrem, použitelným coby nástavná pažba.

„Profesore,“ požádal, „máte v počítači koordináty z územního plánu velké Prahy z roku 1920. Zkuste nás umístit do Seminářské zahrady – je to kousek od Petřínské lanovky.“

Z hyperprogresivního metapadu se vysunul plochý nástavec zvící krabičky sirek. Leč po zápalkách nerejdí mrňavá barevná světýlka, o překot blikající v nepravidelných intervalech. Kovářovi se zprudka zvedl žaludek. Zatočila se mu hlava. Infrazvuk, napadlo ho, a potom bodavě: Třeba je to past…

Prostor obývacího pokoje se zdeformoval, jako by ho zaplavila průzračná, čeřící se tekutina. Vlny vnikají do uší, pálí v očích, dusí plíce i mozek… Tlak, mžení… JFK je uvězněn v kontejneru našlapaném mlžnou vatou, který šílenec vyhodil z kosmické lodi do prostoru a nechal ho věky vířit v nekonečné nicotě –

Červenec 1920, Praha

„Přiznávám, profesore, vaše technologie předčí ty, se kterými jsem se zatím stěhoval do paralelních světů,“ mínil uznale JFK.

Doktor Collazo zrůžověl a vyhrkl: „Říkejte mi Trey, to je moje studentská přezdívka, Johne.“

„– ale upřímně, jako pasažér by se hodila spíš plechová Lajka. Jsem rád, že takhle pocestuji už jenom zpátky domů. Udělat to víckrát, skončím s žaludeční neurózou.“

Stále měl pocit, že protéká bezčasým, bezhraničným prostorem jako kapka vody mezi olejovými vrstvami, že ho realita udeří znovu tak náhle, jako se letící můra roztříští o přední sklo tiráku.

Praha žila nadšením mladé republiky, plnícími se obchody, mladými ženami v krátkých sukních, kabarety, rušnou dopravou a politickými tahanicemi. Uprostřed Příkopů na profesorovi bez výstrahy roztály kalhoty – barrandovská kostymérka se mýlila, šlo o repliku z padesátých let.

Ve staroměstských Kotcích se rozprodával vyřazený vojenský materiál z ukončené války. Trampové si tu pořizovali výbavu. Kovář na stáncích sehnal kožený „komisařský“ kabát a placatou kšiltovku. Od veterána legionáře vyhandloval pěticípou hvězdu a řád Rudého praporu na ušmudlané červenobílé stužce. Nakoupil cigarety Memfisky s pozlaceným náústkem, rtěnky, hedvábné punčochy, kakao, lesklé kravaty s moderními proužky.

„Johne, my opravdu potřebujeme všechny tyhle věci…?“

„Trey, to je pojistka. Korálky a sekyrky!“

JFK s důvěrnými dokumenty, zkopírovanými z Muzea dělnického hnutí, navštívil v suterénním bytě v Praze VIII mladého komunistu Karla Liperta, známého jako „Petrohrad“ – revolucionáře s nadstandardními kontakty.

„Republika se vyvíjí nazpátek, soudruhu,“ vykládal mladý muž nad topinkami a Marxem. „Mzdy dělníků a úředníků klesají, průmysl jest v rozvratu. Jsme vazaly Francie a Anglie, ale hyneme hospodářsky, ježto spojení s Ruskem jest ztraceno a naši spojenci konkurují nám na každém poli hospodářském. Jsme kulturně a mravně v úpadku, státní dluhy rostou. Politika vládnoucí koalice jest novou Bílou horou!“

Uvědomělý posluchač JFK vymámil z levicového intelektuála glejt Kominterny, organizace s tak dlouhými prsty, že ji nemohlo ignorovat ani ústřední byro VKS (b).

K doporučujícímu dopisu s osvědčenou pomocí profesorova přístroje upravili ještě pověření moskevské věrchušky pro Kováře, jenž se stal oficiálním průvodcem doktora Collazy – posla delegovaného sponzory revoluce. Pro ten účel byl vybaven kopií Leninova dlužního úpisu za doutníky objednané u společnosti Davidoff a platným certifikátem švýcarské banky na kulatou sumičku, dar dělnickému hnutí Ruska.

Září 1920, Irkutsk

„Sibiřská Paříž“ rozhodila své sukně nad roztřepeným proudem velkolepé Angary – samý ostrov, záliv a přítok. Z vysokého pravého břehu svítilo staré město. Bílé věže chrámů, zelenozlaté střechy, dýmající vysoké komíny provozů, paláce zdobné jako plesové róby.

Doktor Collazo přes Kovářovy námitky použil prostorový skok, kvůli času i bezpečnosti. Po západní Sibiři pobíhala pod rudými prapory revoluce partyzánská vojska, která neměla zájem o bílé gardy ani komunisty. JFK přesun odnesl příznaky, jaké by provázely nadměrnou dávku jízd na horské dráze.

Do Irkutska, hrdého města s emblémem bájného tvora, půl bobra, půl tygra, vstoupili z nádraží. A stejně jako městský znak, také ono bylo symbolem rozštěpené doby.

Nízkou, sličnou stavbu s kopulemi nad portálem obklopovali vojáci v šedých pláštích. Všude se motali batoháři se zbytky majetku, aby je mimo město vyčachrovali za potraviny. Po zdech křičely velkými písmeny plakáty, z nichž cestující trhali cáry papíru na balené cigarety nebo ucpávky do starých ručnic. V koutech se hemžily bezprizorné děti, na smrt vyhladovělá, zlodějská liščata. Bezostyšně se nabízela za kus chleba nebo mýdla, za střep čokolády. Pod ozdobným stropem vstupní haly stál vzduch těžký jako hustá mlha, páchl nošenými botami, nepranými šaty, zvratky, močí a úzkostí.

Profesor se dusil; poprvé ho opustil nadšený výraz.

Ve východu z nádraží bděla hlídka a chytala ty, kteří vcházeli do města. Těsně před Kovářem a doktorem Collazou zastavila pihovatého mužika se zarputilým výrazem. Chlapíci s puškami přes ramena si pročetli jeho cestovní příkaz, pohlédli na sebe, jeden z nich vytáhl Mauser s poškrábanou hlavní a ustřelil vesničanovi obličej.

„My projdeme,“ šeptl JFK. „Toho si nevšímejte, Trey. To jsou dějiny.“

Kousek za mostem měl najatý byt Jaroslav Romanovič Hašek, náčelník organizačně-informační sekce, tajemník stranické buňky v tiskárně, předseda armádního stranického výboru, člen Dálněvýchodního československého byra agitace a propagandy, náčelník internacionální sekce, šéfredaktor agitačních materiálů a vydavatel půl tuctu cizojazyčných periodik, z toho jedněch v burjatštině. Zavolali na něj ode dveří.

Záclona na okně v horním patře domku z červených cihel zavlála, do ulice se vyklonila půvabná dívčí busta: husté vlasy jako zralá pšenice, široké tatarské líce pod temnýma očima, svěží rty a utěšené poprsí.

„Žádný soudruh Gašek tu není! Co byste po něm zase chtěli! Žít ho nenecháte!“ zavřískla nádherným sopránem.

„Jen jsme se chtěli zeptat –“ spustil Kovář, ale světlovláska mu nedala šanci.

„Nacpou mu plno práce,“ pokračovala s razancí kulometu Maxim, „a když to vypadá, že další už ani vymyslet nejde, prý přijdou okolnosti, aby robotil ještě víc, ale on nereptá, protože to dělá pro revoluci. Zastřelit ho chtěli, odměnu na něj vypsali, málem mi ho teď zase zabili, a vy jen – potřebujeme komandýra Gaška!“

Chytila rozevřená okenní křídla a vzdor dusnu se je chystala zabouchnout.

„Soudružko Alexandro Gavrilovno Lvová!“ doktor Collazo teatrálně rozpřáhl paže. V čisté ruštině pokračoval: „Tvá krása září víc než letní den –“

„Šašku!“ vyjekla líbezná posluchačka nad jeho hlavou. „Buržouste! Čaroději! Co se tu teď rojíte, černomorové? Ale já si Jaroslavčika ohlídám i před kouzly!“

„Paní Šuro,“ zahulákal JFK, „nesu vám dárek od Antoši, co byl na vaší svatbě v Krasnojarsku!“ Hbitě vytáhl z profesorovy brašny hedvábné punčochy a pozvedl je do výše jako trofej.

V přízemí skříply dveře, vyšel černovlasý kudrnatý muž: „Já jsem Naum Burtman,“ podal Kovářovi ruku. „Jaroslavův kolega z internacionální sekce.“ Zamával nahoru, aby uklidnil rozčepýřenou dívku: „To je v pořádku, Šuročko!“

„Nedivte se jí, před měsícem nějaký kontrarevolucionář pobodal Gašeka nožem,“ objasnil. „Na řeči o čárech nedejte, ona je tak trochu Burjatka,“ šeptl s despektem. „Neměli jste hledat Jaroslava Romanoviče. Otčestvo po strýci užívá Gašek jenom oficiálně, aby věděl předem, kdo ho shání. Přátelé vědí, že jeho otec se jmenoval Josef.“

„Můj společník je vydavatel, chtěl nabídnout spolupráci,“ JFK kormidloval hovor ke konkrétnímu výsledku.

„Přátelé, neporadím vám,“ kudrnatý muž pokrčil rameny. „Soudruh Gašek před týdnem zmizel. Vzkázal, že jde o stranický úkol.“

„Nenechal tu papíry nebo zápisky?“ vyhrkl profesor.

„Všechno si vzal s sebou, taky čínsko-ruský slovník a poznámky z kursů japonštiny,“ uvažoval soudruh Burtman. „Třeba se schovává v Akademickém městečku… Měl napsat divadelní hru, agitku. Dobrý nápad, voják Švejk se hádá s popem, buddhistickým mnichem a Bohem o tom, jak lidé žijí. Ale špatně se mu vymýšlelo, je tolik akutní práce…!“

Mechanicky složil hedvábné punčochy, které mu Kovář mlčky vtiskl do dlaně, a polohlasně zavolal za dvěma cizinci, kteří se vzdalovali prolukou mezi domy k řece: „Ne aby vás napadlo ptát se na štábu! Doba je ještě neklidná!“

Aby nebloudili, vraceli se k centru po nábřeží, i když se irkutské ulice – dřevěné domky zdobené filigránskými řezbami, neorenesanční vznešené budovy a zeleň stromů – protínaly málem jako na šachovnici. Krasavice Angara chvátala k soutoku s Irkutem, její vlny voněly chladem a rybami a přehlučely šum velkého města.

„Jak teď dál, Johne?“ pípl doktor Collazo.

„Máte peníze? Ty pravé, co se nevypaří, až s nimi zaplatíme třicet rublů za láhev konopného oleje a pětadvacet rublíků za moučný salám?“

Profesor poslušně kývl: „Sovětskou měnu, kerenky, zlaté červoňce z ražeb v minulém století, potom bankovky vydávané Prozatímní sibiřskou vládou –“

„Ty vyhoďte, ale opatrně. Neplatí a vyvolaly by problémy.“ Kovář v duchu přemítal, jak to profesor provádí s financemi, aby se vyhnul Maurbyho efektu. Ovšem peníze byly vždycky magie sama pro sebe…

„Najdeme si podnájem, musíme se přihlásit na velitelství a sehnat si jídlo,“ JFK pohodil hlavou k náměstíčku a trhoveckým stánkům v jeho středu. Prodejní okénka byla zatlučená prkny s nápisem Pryč se soukromým kšeftováním!

„No, a pak se budeme nenápadně poptávat.“

Míjeli lidi v rubáškách či roztodivných stejnokrojích, které často pocházely z britské výstroje: spojenecké dodávky bělogvardějci směňovali s rudými protivníky. Kšiltovky vojenské, vesnické, dělnické, vzdělanecké, furiantsky posazené šikmo nebo otočené štítkem dozadu. Tu a tam papacha, sako a vázanka. Volné halenky žen, háčkované svetříky, módní drdoly. Paničky pod kulatými kloboučky. Venkovanky zamotané v šátcích.

Nikdo se neusmíval, jen zachmuřené, vážné obličeje.

„Jestli se chcete najíst,“ radil jim brýlatý inteligent, „zkuste vývařovnu na nádraží, dostanete zelnou polívku. Když budete mít štěstí, i kus brambory v ní bude. U Regionálního muzea, tam za Operou, zůstala otevřená vegetariánská jídelna – dost drahá. Ale možná, že v téhle oblasti zase vypnuli proud.“

Doktor Collazo se ztrácel před očima a šedl, snad vyhlídkou na lidovou stravu nebo pachy zanedbaného města, kterému zatím nevrátily bývalou pýchu ani budovatelské subotniky. „Já… Vždyť Hashek tu měl být, určitě tu měl touhle dobou být, sám jste ty materiály prostudoval. Já, já to nechápu!“

„Hlavně aby byl Mistr živý,“ mínil realisticky JFK. „Třeba se něco přihodilo s kauzalitou?“

Profesor energicky zavrtěl hlavou. Rozmáchl se pravicí, v níž třímal zavazadlo –

Kolem prolétla smršť a vydrápla brašnu z Collazovy pěsti. Chlap v oškubané haleně se s kořistí dal na útěk. Kličkoval mezi chodci a pádil jako dostihový kůň – JFK nebyl o nic pomalejší. Už už se dotýkal prsty zlodějových zad… Vlna rozzuřeného davu jim vyrazila naproti, spláchla lapku a Kováře odhodila až k podestě nového Marxova monumentu.

„Seš divnej, komisaři,“ oslovil ho dvoumetrový námořník s culíkem černých vlasů, zatím co se zástup valil dál po nábřeží s delikventem ve svých vřících útrobách. „Takový sajrajty máš střílet hnedky a nerozmejšlet se. Jsme ve válce proti starejm zlořádům a čerstvě nenažranejm papalášům!“

Palcem ukázal na podstavec pomníku. Kdosi tam napsal kostrbatými písmeny: „Kampak se poděla všecka kuřátka? Proč nejsou párky? Nacpali se s nima komunisti!“

„Měl jste něco podniknout,“ vyhrkl vyčítavě doktor Collazo, sotva zase osaměli.

„Já tu nejsem za Supermana nebo Mirka Dušína, abych se pošťuchoval se spravedlivě rozhořčeným lidem,“ řekl tvrdě Kovář, rozmrzelý, že mu překazili minimalisticky koncipovaný zásah. „Platíte mě za Indiana Jonese kříženého s Philem Marlowem. Hledáme Haška, který tu není, s pomocí finanční rezervy, ze které nám právě citelnou sumu štípli, a informací, které nám nikdo nedá.“

„Co chcete dělat?“ zavolal profesor udiveně, když JFK dlouhými kroky zamířil k nejbližšímu nároží.

„Koupil jsem noviny,“ zavrčel Kovář, třímaje archy zvící plachty na jachtu s velikým nápisem Amur. „Pak potřebuji do hospody. Tomu se říká kombinace informačních zdrojů.“

Kolem produsala skupinka dětí s nadšeným jekotem: „Už ho tam hodili! Ne, ještě ne! Už ho utopili! Ještě nee! Už!“

Mlýnek davu se dokutálel k pontonovému mostu a rozevřel se. Vypadl nahatý zloděj, v tváři mu svítil obludný růžový otok místo vyteklého oka. Přes zábradlí přeplachtil, nesen desítkami ochotných rukou. Šplouchnutí zaniklo v ovacích. Divoký proud zbitého člověka nesl, hrál si s ním, hltal ho a vyplivoval.

„Hele ho, prevíta, jak se pere,“ poznamenal spokojeně mohutný muž vedle nich. „Máte kde bydlet?“

JFK vzhlédl: byl to ten křapík s culíkem, který se u něj zastavil před čtvrt hodinkou pod Marxem.

„Víš o něčem, soudruhu?“ zeptal se prostě.

„Chcete se přihlásit, nebo na černo?“ odtušil námořník a zazubil se. Mrkl pod nábřeží, aby si ověřil zlodějíčkův osud: „Hele, von nešel ke dnu, vyplaval! Kabrňák! Toho by u maríny brali, jen ty pracky nenechavý by mu museli oštucovat!“

„Jistě měl k prohřešku důvod,“ namítl důstojně profesor. Zalovil v náprsní kapse kabátu a vytáhl tlustý, v kůži vázaný sešit. „Můj cenný záznamník mi nezcizil, chudákovi odpouštím!“ Mrkl na Kováře a zakamuflovaný metapad zase ponořil do bezpečí.

Na pobřeží pod zdí náplavky seskočil mladý voják, vytáhl revolver, kopnutím otočil vyčerpaného, sténajícího lapku naznak a vystřelil.

„Dřív, kdyby se utrh ze šibenice, pustěj ho. No, teďka jsou jiný časy!“ posoudil to muž v sepraném námořnickém triku – napínalo se mu na širokánské hrudi a tuhém, vystouplém břichu wrestlera těžké váhy. Vysunul bradu s ježatými vousy:

„Ptali jste se na komandýra Gaška, co? Šurka mi dala vědět. Já jsem nějakej Jakov Ščukin.“

3. Chceš–nechceš,

vlastní ocas nepřeskočíš

Srpen 1920, jihovýchodně od Egin-golu

„Kam zase jdeš, Zajíčku? Proč nespíš? Zítřejší pochod bude ještě náročnější!“

„Je hodina Myši, musím se ptát duchů.“

„Pro Descartovy játra, miláčku, já myslel, že jsi komsomolka?!“

„Duchové a Komsomol se nevylučují.“ Šátrala po drobnostech mezi zavazadly. „Hezké sny, lásko!“

Burjat na stráži, který s puškou opřenou o loket obcházel jejich tábor, se zarazil v tázavém postoji. Altyn Túlaj na něj zamávala, noc byla tak jasná, že musel dobře postřehnout: nic se neděje. Kráčela s jistotou stezičkami divokého lesa. Na běsy platí zaklínadla. Na živé má svůj Nagant M1895.

Bílý jas zvířecích zornic, pohyby v podrostu. „Dobrý lov, bratři,“ popřála tiše. Tichounký šelest a modravé jiskry – nebeské víly daginí ve vlajících řízách nebo podzemní Lusové, démoni s hadím tělem. „Pokoj vám, moudří,“ pozvedla na pozdrav spojené dlaně.

Lysý ostroh korunovalo rozměrné obó z kamení a cedrových kmenů složených do jehlanu. Chladný vítr úpěl, hrál si s pruhy tkanin, novými i vyrudlými a potrhanými, s pramínky koňských žíní. Klouzal skrz ovčí a jelení lebky, houpal dřevěnými soškami.

Altyn se hluboce uklonila a rozpustila si dlouhé copy. Bosky třikrát obešla obětiště zprava do leva: „Matko Země, dopřej mi zdar! Bojím se o ty, na kterých mi záleží.“

Vystoupila k oltáříku z hrubě otesaného balvanu a uložila vedle něj čajovou cihlu, svůj dar mezi ty, které zanechali prosebníci před ní, aby je stravovalo lesní povětří. Pod lahví vodky a svitkem tabáku se třepotaly cípy ošoupaných bankovek. Hromádky mincí zachytily portrétní galerii ruských a čínských vladařů za tři sta let.

„Otče Nebe, modré, věčné a neměnné! Dej mi sílu, abych mohla učinit věci jiné, než jsou nyní!“ Uvázala na kmen obó blankytný šátek z hedvábí, neboť chatak je poutem mezi Pánem oblohy a jeho dětmi.

Zapraskala větev, tiché kroky… Na dívčí plece dopadla pevná mužská dlaň.

„Při paruce velkého Lomonosova,“ škubla sebou, „co tu děláš?“

„Měl jsem o tebe starost,“ zamumlal Aksan. „Byla jsi strašně dlouho pryč. Nachladneš.“

„Já si umím poradit, miláčku. Mně nevadí, že jsme vysoko v horách.“

„Neměl bych na tom kamení nechat dar z úcty? Bude stačit nábojnice? Moc toho po kapsách nenosím. Asi se tu nesmí dupat, dělat loužičky a lámat stromky, ne?“

„Uhodls. Mám hodného a chytrého muže!“

„Milovat se tu taky nedá, viď?“

„Ani jíst, ani spát. Duchové by to brali jako nedostatek pozornosti. Ale můžeme sestoupit pod svah!“

„Mám krásnou a pozoruhodnou ženu,“ řekl pyšně.

Srpen 1920, údolí Tunka

Obloha nad korunami osik a olší zešedla a ztěžkla lijavcovými mračny; jejich rozpité temné okraje se vlekly přes kostnaté štíty hor. V místech, kde do řeky vtékal potok, strhla letní průtrž velké kusy zeminy a vyvrátila několik břízek.

Ošlehaný muž v lovecké kazajce seskočil z koně. Střapatou kobylku vysílil dlouhý pochod tajgou. Svěsila šíji a zdálo se, že ji strhne k zemi i splasklý sedlový vak a tenká pokrývka. Lovec ani nenadával. Svlékl se do půl těla, vyprostil ze zavazadel sekeru a přistoupil k překážce z padlých kmenů, aby je odsunul ze stezky. Po stranách trupu vyhřezl druhý pár mimořádně silných paží. Zabraly… a vtáhly se zpátky do hrudní dutiny.

Muž uvolnil průchod, znechuceně přejel pohledem uštvanou bělku, odplivl si. Dlouze zavětřil tak, jak by to učinilo zvíře, s přimhouřenýma očima, nataženým krkem, chvějícím se chřípím. V zornicích se mu zablýsklo. Popadl koníka za uzdu, přestrkal ho přes sesuté koryto potoka a vlekl ho umanutě dál. S jistotou odbočil po zaječím ochozu a neprošlapaným chodníčkem k chatě poničené požárem. Stáli u ní uvázaní dva vojenští koně pod sedly, u nichž byly zavěšeny pušky. Z komína stoupal teninký proužek dýmu.

Lovec zavolal dřív, než strčil do zčernalých dveří: „Nekoupíte pár čerstvých ryb, bráškové? Upeču je na šalvěji!“

Ve světnici vstřícně zahuhlal mladý mužský hlas.

Před píckou seděl chlapík, rudou kokardu na kabátě a pěticípou hvězdu na čepici, a pokoušel se roztopit pod zprohýbaným plechovým kotlíkem. Druhý rudoarmějec, o něco starší kníráč, se natáhl na lavici, pod temenem složenou papachu. V koutě se krčil vrásčitý lama ve velice obnošeném skořicovém rouchu a neforemné načervenalé čapce, podobné hroudě plesnivějícího pudingu.

„Buď zdráv, soudruhu!“ zahlaholil kníráč. „Odkudpak?“

„Tuhle ze Sludjanky. Pro svoji babku hledám léčivky,“ sdělil muž v kazajce, skládaje na stůl sedlo s brašnou. „Být vámi, odstrojím koně a přinesu sem flinty.“

Mladší z vojáků, ještě chlapec se střapatou kšticí, praštil klackem místo pohrabáče a vystartoval z chýšky. Venku se rozbušil déšť.

„Co ten tady?“ optal se nenuceně lovec a kývl palcem k mnichovi, který po mongolsku na patách dřepěl na zemi. V obličeji pod patinou času a prachu nebyl znát výraz.

„Náš oddíl čistí kraj vod běloušů a carskejch krys, jsou zalezlý všade,“ vysvětloval kníratý voják. „Je to život na drek, soudruhu, žádný žrádlo, skorem žádný náboje, zato kontrarevolučních sviní jako nasetý. Střílej z každýho suku. No, a my jsme zabásli tohohle špinavýho rejakcijonáře.“

„Tenhle dědek? Vždyť je jak věchýtek a vši s ním cvičej,“ podivil se hubený lovec a udělal si pohodlí na rozviklané židli ožrané dřevomorkou.

„Von je napůl tendlencten šaman,“ spustil kníratý rudoarmějec, zatímco jeho společník vefuněl do jizby obtížen sedly a dvěma obstarožními vintovkami, které pamatovaly děkabristické povstání. „Našemu veliteli splašil koně vohnivejma míčkama. Vykládal, že náš hlavní hrad a palác – to jako moskevskej Kreml, jasný? – seberou zrádci naší komunistický strany a že bude konec světa.“

„… říkal, prej do sta let to přijde,“ upřesňoval střapáč a šel se piždit s ohýnkem, který ve vlhkém povětří nezadržitelně skomíral. „Blbec jeden… to už budem všichni scíplý!“ uchechtl se.

„Bysme ten smradlavej měch picli hnedka,“ kasal se kníráč. „Ten irkutskej politruk se ho zastával. Chtěl ho pustit, ale když vypad na další jízdu, prďolu jsme znova sbalili. Kdo ví, co je zač?“

Dědek smradlavá se choulil v rohu roubenky jako přerostlá dřevokazná houba.

Lovec si blahovolně natáhl nohy v plstěných holínkách přes okraj stolu. „To jste udělali dobře, chlapci,“ podotkl šibalsky.

„Ten komisař, jak on se to – Gafel? Gačik? – s kutňákem něco sepisoval. Na toho chlápka by si měli taky posvítit! Dyť je to Čech!“ dával k dobru mezi záchvaty kašle mladý rudoarmějec, rozháněje kouř čepicí.

Nezdálo se, že by to lovce nějak zajímalo. Zívl a zastrčil pěsti do kapes kazajky.

„A co ty ryby?“ začal se zajímat kníratý. Obrátil se líně na lavici, dlaně pod týlem, a vzhlédl k muži z tajgy.

„Hrouzci lekli,“ utrousil lovec, pozvedaje pravici s malým Browningem. Výstřel shodil kníráče na podlahu, z prostřeleného čela vytékala krev mezi prkna zanesená listím. Téměř současně štěkla zbraň podruhé. Mladíka, který vyskočil od pícky, zásah do prsou složil jako srnce při štvanici.

Lovec vstal, zastrčil pistoli zpátky do kapsy. Dlouhými kroky se přiblížil ke střapáči, který ještě chraptěl, špičkou boty mu pootočil hlavu a zprudka dupl na kořen nosu.

Starý mnich v koutě vytáhl z omšelých hader růženec. „Teď zabijete mne,“ pronesl špatnou ruštinou. „Já nebojím.“

„Proč bych tě měl střílet?“ zasmál se lovec. „Já tě přece zachránil, ne? Až přestane cedit, můžeme jít, kam se ti zamane.“

Stařec pokýval hlavou ztuhle jako porcelánová figurka. „Vy mne zbavil těch tady, protože vy chcete něco. Vám já neřeknu. Nejste dobrý člověk.“

Muž v kazajce k němu přiklekl, smekl huňatou čepici a pleskl s ní o koleno. Tvář se mu změnila, jako by si jeho duši převzal někdo jiný: už ne prostý lovec ze sibiřské lesní vísky, ale tvrdý, zkušený žoldnéř. „Jak víš, mnichu, že se chci ptát?“

„On se ptal také,“ pravil klidně lama, mezi uzlovitými prsty mu klouzala velká, vyřezávaná zrna růžence. „On říkal, že člověk, který mu ublížil, povídal mu o mně a vyzvídal. On nevěděl, ale on je igend durtaj, on je ten, kdo touží, aby poznal. Potkal mne, vzpomněl a přál si slyšet. Jemu jsem řekl. Vám ne.“

„Přišel jsem do tohoto světa,“ řekl krátce ostříhaný muž v kazajce, „abych získal poznání, které máš. Nebudu se ptát, jak jsi k němu přišel; ale věřím, musím věřit, že je pravé, protože mám důkazy, že to, čeho se týká, existuje… Nechci a nesmím se bez těch zpráv vrátit. Je to srozumitelné?“

Starý lama znovu přikývl. „Ano. Já umřu. Nebojím.“

Lovec vzdychl. Vytáhl Browning a namířil ho proti starcovým očím jako výhružný ukazovák. „Smrt není to podstatné,“ pravil přemýšlivě. „Někdy může být cesta k nebytí velmi dlouhá a velmi nepříjemná.“

Mnichovy nehybné rysy se poprvé změnily. Usmál se. „Jste neopatrný člověk. Uchvátaný. Nenasloucháte jiným. Nerozumíte jiným. Odhadujete nedobře.“

Aniž se lovcův prst na spoušti zbraně pohnul, z hlavně pistole kouzlem vylétla střela, jako vosa s bzukotem vyrazí z hnízda.

Lama se bezhlesně zhroutil. Výstřel padl z bezprostřední blízkosti, ale účinek byl drtivější, než při takové ráně bývá. Starcova lebka explodovala na drobné střepy a cáry tkání. Po kládách chýše pomalu jako jogurt sklouzával bělavý mozek.

Muž v kazajce si ulevil velice šťavnatou kletbou. „Dobře,“ řekl polohlasně, „změna plánu. Vždycky se najde řešení.“

Přistoupil k zavazadlům rudoarmějců, štítivě je otevřel a přehrabal obsah. Vyhodil na zem pomačkanou fotografii světlovlásky v šátku a mastičku na opruzeniny. Zbyly rezervní boty – kníráč měl jeho číslo –, třicet použitelných nábojů, balíček sucharů, dvě hrudky čaje, váček s cukrem, pět pochroumaných papiros. K tomu dvě pušky a odpočatí koně místo jeho strhané bělky.

Správný voják si na výpravě dokáže zařídit samozásobování.

Srpen 1920, Irkutsk

„Já jsem nějakej Jakov Ščukin. Prodal jsem mu na cestu novýho koně, sadu ručních granátů M24 a jeden svůj malej zlepšovák. Pročpak Jarčika potřebujete, holoubkové?“ ptal se námořník, pěsti jako tlouky o sebe významně narazily.

„Hledáme Haška kvůli románu, který má vydat,“ pohotově odpálil Kovář. „Bude to úžasný sukces! Světový!“

„Knížek se nenadlabeš,“ odmávl Jakov levou veleploutví.

„Jaroslav Osipovič by se mohl stát hodně slavným. Tady soudruh kolega je akademik se zahraničními kontakty,“ lakoval vytrvale JFK.

„Jaroslavčik je pořádně známej, tady v Irkutsku. Poslanec za městskej sovět!“ bublal Jakov. „Kulturní politika se bez něj nepohne. Jak umí rozkládat, panečku, lidi by ho poslouchali celej den! Správný názory má, k člověku, žádný ideový žvásty! Když se navážel do soudruhů pánů z ispolkomščiny, div ho byrokratický mrchy nepodřízly!“

Kovář zadoufal, že anarchistu Haška, který zřejmě neskousl, že čím víc roste moc, tím snadněji se infikuje korupcí, zatím nikdo definitivně nesejmul.

„Podívej, kamaráde,“ rozjel se JFK, „přijeli jsme z daleka, jsme utahaní jako děvky po štrychu, potřebovali bysme se ubydlit, vyřídit si pasporty a domluvit se s Jaroslavem. Jestli nám chceš pomoct, škodný nezůstaneš. Anebo poraď, na koho inteligentního se tu obrátit, když ne na tebe!“

Jakov se rozchechtal: „Neurážej bakšišem! Jsem družnej člověk!“ Plácl Kováře po zádech silou, která by vykolejila obrněný vlak. „Ubytuju vás u známejch. Vsadím se, že nemáte lístky? No jo, přídělový poukázky. Vy jste vážně z pořádný tramtárie!“

„My se obejdem,“ opřel se JFK, „potřebujeme jenom Haška. Přece se nepoženeme zpátky ty tisíce verst s prázdnou? Tady soudruha akademika by to stálo místo.“

Doktor Collazo důrazně zatřepal hlavou.

„Smůla! Nemám páru, kam se Jarčik zdejchnul,“ rozhodil Jakov medvědími pažemi. „Určitě neumřel radostí nad pokrokem socialismu.“

„Musíme zjistit, kam se vypravil, a vydat se za ním,“ rozhodl JFK.

„Co ty seš zač?“ podivil se námořník, shlížeje na Kováře. „Luskneš prstama jako Váňuška v pohádce a vono ti všechno naskáče pod frňák? Ani povolenku kejchnout bez protekce nedostaneš!“

„Někde se napijeme a probereme taktiku,“ navrhl Kovář. Irkutsk klamal přívětivými stavbami, které slibovaly pohostinství.

Jakov si zakryl oči: „Dyť to říkám, Neználek z Vrbovýho Městce! V celičký oblasti vládne suchej zákon. Vodka není a nesmí se chlastat. Však to taky Jarčika vobčas deptalo. Ale můžu vás vzít večír na čaj. I špetka cukru se najde! No… Jakpak ti mám říkat, kamaráde?“

„Ivan,“ JFK převedl své osobní jméno do ruštiny: „Ivan Osipovič.“

„Dyť jsem to čekal,“ vzdychl si námořník. „Vaňko, chlape, nevypravíte se vy dva se mnou do Sajanskejch hor? Věděl bych o pěkným zeleným údolí k farmařině…“

Putovali předměstím nízkých dřevěných domků. Pozdní odpoledne položilo zlaté stíny na krajkoví okenic a štítů. Na prostranství mezi skladišti a ohradou se bavila skupinka mladých, smích se rozléhal. Brunet v sametové vestičce hrál bujaře na harmoniku a zpíval, ostatní tleskali do rytmu:

„Když jsem vyšel na ulici, zahlídnul jsem proklamaci. Jídlo, pití, všecko pryč, hnedky jsem ji musel číst.“

Děvče s copy zachycenými křížem do sponek vytančilo proti harmonikáři a spustilo, ruce zapřené v bok: „K čemupak je teďka láska, k čemu teďka soužit se! Milej na mě zapomenul, chodí jenom na schůze!“

Jakov se spokojeně zašklebil: „Aspoň že lidi pořád skládaj častušky. Bude se blejskat na jiný časy! Kdo ví jaký, ale jiný!“

Srpen 1920, výšiny nad řekou Ider

„Už jsem strýce neviděla spoustu let, Aksane, a nescházel mi. Určitě se nezměnil! Topol, který se vydává za cedr.“

„Zajíčku, stačí méně poeticky,“ posunul na rameni řemen pušky Mauser 98, vybavené Zeissovou optikou. „Jak velkou si drží tvůj milý strýček družinu?“

Pokrčila rameny: „Kníže Dambídžankan si potrpěl na reprezentaci. Mého otce popravili, jeho povýšili. Vládne celému kraji… Čtyřicet pušek?“

Vysoké modřínové lesy připomínaly legendu o tajném zeleném chrámu. Otevíraly se na horské pastviny, prostřené hustou trávou a pestrými letními květy. Člověk, který sbíral za kruhem stromů byliny, vyskočil, rozběhl se ke svému koníkovi, vyšvihl se na něj a ujížděl na opačnou stranu.

Altyn Túlaj posmutněla. „Dřív by k nám přijel, aby si popovídal a dozvěděl se novinky, aby se zeptal, jestli máme kde přenocovat a co jíst, jestli nepotřebujeme pomoc. Teď se všichni bojí…“

„Hlavně ten dotyčný o nás poví v ležení tvého strýce.“

„Necháme většinu oddílu na okraji hvozdu, pro jistotu. Ať s nimi zůstane Isager! Je nejchytřejší.“ Kývla k Burjatovi s mladou, bystrou tváří.

„Miláčku, tady ti nebude nic platný důvtip, ale zkušenost. Vyber Mönchtöra, ten bojoval po boku tvého otce.“

Altynin pobočník, vrásčitý, podsaditý chlapík s očima jako zářezy nožem, kývl. Hrdelním hlasem sděloval mužstvu velitelčin příkaz s vlastními taktickými dodatky.

Skupinka osmi jezdců klusala kolem povlovných, modravých úbočí k břehům Ider-golu, vzdáleným půldruhé míle. Říční proud a potoky, které do něj vstupovaly, vyrývaly do šťavnatých niv smyčky. Ve středu pastvin se poblíž osikového háje rozkutálely střechy gerů jako bílé obří houby, obklopené mračnem stád.

Pod šedavým závojem oblohy na nedohledné desce stepi trčelo plavé kamení – z větší části v kupici, částečně naskládané do dlouhých čar. Z kamenné hromady čněl podlouhlý balvan, do něhož kdysi vytesali tajuplný symbol. Živly ho četly tak dlouho, až jejich ostré prsty téměř setřely obrysy.

„Sem se vrátíme,“ poznamenala Altyn. „To je mohyla Ongon Chajran.“

„Komu patří?“ přál si vědět Aksan.

„Nikdo o něm už nic neví. Udatně bojoval a zemřel za svůj lid. Ale ti, kteří padnou v bitvě, se první noc promění v ohnivé koně, svobodní a nesmrtelní pádí zemí po své vůli…“

Kazachův přísný obličej blýskl pousmáním: „Raději budu pádit po svých, miláčku.“

4. O jase a proklamacích

„Lžou nám, jako když tiskne! Kdyby aspoň lhali jako lidi, ale voni kecaj, tajtrlíci!“ (Vasilij Šukšin: Milpardon, madam)

Srpen 1920, Irkutsk

Do nevelkého pokoje se nacpalo šest lidí a tisícinásobná přesila komárů, které neodradila zapálená petrolejka – luxusní osvětlení. Podnikavý Jakov vyčaroval i slavnostní pohoštění: klikvová zavařenina a kostky tuhého, nakyslého chleba korunované teninkými plátky nedouzené slaniny.

Mohutný námořník se stěží vešel za servírovací stolek, kolem kterého se seskupili jeho tři přátelé a ten průraznější z hostí, Kovář. Profesor se stáhl do koutku, uvelebil se v houpacím křesle a cucal hořký čaj tak silný, že by se jím dala podložit almara. Komáři mu nevadili.

„Zaběhnul jsem na ČUSOSNABARM kvůli svejm obchodům, a voni mi z toho udělali stranický školení. Kraťasové koumácký!“ rozčiloval se právě Jakov. „Žvanilové!“

Kovář pochopil, že nejde o magické zaklínadlo, ale o Mimořádný úřad pro armádní zásobování. Jakovovi se dařilo díky známostem, nedostatku kdečeho a vlastní kvalitní nabídce zajišťovat pro irkutskou věrchušku koně a zbraně… případně jiné speciální položky.

Bledá ženuška s krátce zastřiženými vlasy cinkla šálkem: „Jak je to s Gašekem? Zjistil jsi něco?“

„Byl jsem na POARMu,“ uvedl Kovář s hrdostí zasvěcence zkratku pro Politické oddělení armády, „soudružsky se představit a předat nějakou tu maličkost za ideové spolubojovníky ze západu. Jediný výsledek je, že mě ani kolegu akademika v dohledné době nepustí z Irkutska. Prý nás budou potřebovat.“

Ozvalo se zaťukání na dveře, jednou, a pak zase ticho. Další nenápadné klepání… zakašlání… Klika cvakla a dovnitř strčil nos havran.

Hubený človíček měl korálkové ptačí oči. Jeho dlouhý špičatý nos vstoupil do pokoje dřív než on sám. Temný obnošený kabát a modročerné ulízané vlasy; tiché pohyby přehlédnutelného, zbytečného tvora.

„Buď zdráv, Jakove,“ zakrákal a vylezl si na okenní parapet. Mžoural na malou společnost, natáhl paži jako úzké křídlo a do spárů uchvátil poslední tři sousta chleba.

„Kde jsi lítal?“ vybafl námořník. „Jseš tu pozdě!“

„Měl jsem jednání,“ zahuhlal opozdilec plnými ústy. Upřel pronikavý zrak na Kováře: „Jestli po tom vašem Gašekovi tak moc toužíte, nahánějte si ho na diplomatický misi ve stepích.“ Cukrovou kostku si hodil do zobáku a bublavě ho ponořil do misky s čajem.

Drobná dáma vykřikla: „Rozumím! Lenin se přece pokouší vytvořit armádu ze středoasijských kmenů. Měly by vytáhnout přes Afghánistán do Indie, svrhnout anglickou vládu a osvobodit severní Persii od britského protektorátu!“

„Vedle, Lilko!“ Havraní človíček se ušklíbl: „Proklepal jsem Feďuchu, co poklízí hnůj ve stájích. Ví všechno, má svý jistý a nikdo na něj nemůže.“ Vítězně zatřepetal kostnatýma rukama: „Jaroslavčik bude jednat s Číňanama, aby vypadli z Mongolska, a Rusko jim na oplátku pomůže proti Japoncům. Tam dolů se asi každej jinej bojí. Hledejte v Uljastaji, nejspíš. Pokud už na tu pevnost nezaútočil generál Ungern von Sternberg.“

Profesor Collazo se přestal houpat. JFK zalitoval, že na zapití další cestovní fáze je k dispozici pouze čaj. Baron von Ungern, bývalý carský důstojník, trpěl prudkou alergií na rudou. Bolševiky nenáviděl z principu, a navíc jako konkurenci v odstraňování čínských okupantů. Bojoval za svobodu Mongolska pod svou autokracií – s decentní podporou japonské vlády.

Jakov Ščukin se protáhl, až mu mocně zapraskaly klouby, a zamnul si tlapy: „Váňo, budeš potřebovat kobyly, kvéry, suchary, fůru vybavení a bumážku! Nezbejvá ti pár zápaďáckejch suvenýrů?“

Měsíc Ovce, rok Černé opice – Char mečin,

pastviny u Ider-gol

Kníže Dambídžankan supěl vzteky, až se zachvíval vějířek pavích per na jeho špičaté čepici z jemné sobolí kožešiny a žlutého hedvábí. Tohle ještě nezažil, on, potomek urozeného rodu, úctyhodný cestovatel, učený lama, nojon – náčelník!

Na jeho panství se přivalí tři ničemní povaleči a pobuřují mu poddané! Malčinové v otrhaných délech se mají starat o stáda a mlčet. Kdo to kdy slyšel, aby neposlouchali knížata a brali si ze všeho stejný podíl? Aby neplatili daně nojonům a klášterům? Tohle ti drzí blázni vykládali:

„Slunce se má dobře, nad pahorky po své vůli vychází a zapadá. Vítr letí, kam chce. Řeka nikoho neposlouchá. Jen pastevcům se žije špatně, nejsou svobodní! Teď máte bratra silného a dobrého: veliké Rudé Rusko! Zahřeje Mongoly svou láskou. Všichni budou rodina, společně budou pást dobytek a pít čaj. Váš bratr řekne: přestaňte s kočováním! Údolí protnou široké silnice, vyrostou gery z vysokých stromů a kamene, nad nimi se rozžehnou jasná světla. Každý chudák bude pánem na své pastvině, přestane pracovat na bohaté. Bude vám zářit slunce volnosti…“

Kníže se opřel o lenoch křesla, umístěného v předsíni z pestrých baldachýnů před palácovou jurtou. Na širokém polštáři se dalo se zkříženýma nohama pohodlně sedět. Dambídžankan z vyvýšeného místa lépe vychutnával podívanou, která tišila jeho hněv a naplňovala ho zadostiučiněním.

Tři polapené agitátory připoutali podle knížecího rozkazu ke stanovým tyčím na prostranství před nojonovým obydlím. Osobně z provinilců strhal oděv a seřezal je volským bičem – když bylo třeba, neštítil se namáhavé práce. Arati z jeho kmene pak přicházeli, provolali oddanost knížeti a zákonům Jasy, převzali štafetou bič a každému z trestaných Burjatů po řadě zasadili tři rány. Uklonili se Dambídžankanovi a zařadili se nazpět do mlčícího davu.

Buřiči přestali křičet i sténat. Jejich záda vypadala jako hřbet stažené ovce, kterou porcují a chystají se vhodit maso do vroucího kotle. Kníže nepokládal za výchovné přerušit exekuci. Bude o tom uvažovat, až se žíla těžkého biče začne smýkat po holých žebrech trestaných.

Z druhé strany zástupu se rozlehlo nepatřičné zašumění a halas. Nerudní pastevečtí psi se rozštěkali a rozeběhli se k severnímu konci tábořiště.

„Jezdci!“ vyvolával kdosi. „Cizinci!“

Bylo jich sedm nebo osm a blížili se rychlým klusem. Nevedli s sebou nákladní koně, zato nescházely pušky. Kníže podrážděně zamručel. I když od skupinky, která se za bílého dne objeví v ležení, se není čeho bezprostředně obávat, Dambídžankanova osobní garda se přemístila na strategické pozice. Bojovníci si připravili obstarožní pušky Sharps, které doputovaly z amerického armádního výprodeje, a jednoranné anglické ručnice Martini-Henry, veteránky zulské války. Kníže byl hrdý na to, že jeho muži nepoužívají předovky, jak je mezi Mongoly běžné, ale dobré západní zbraně.

Jezdec v čele pozvedl paži a zvolal na pozdrav jasným dívčím hlasem: „Sajn bajnú, mocný kníže! Amorchan sajn bajnú, můj drahý strýčku!“

Dambídžankan vypoulil zarudlé oči. Nepovstal, dokud se cizí návštěvníci neprobrodili čeřícím se davem kočovníků k jeho stanovému paláci. Svou jedinou neteř úspěšně vypustil z mysli. Od té doby, co bojoval po boku švagra, uplynula řádka příliš rušných let.

Altyn seskočila z kropenatého hřebce. Přes malinový dél s prodlouženými rukávy si oblékla slavnostní vestu z modrého brokátu. Šňůry ozdob ze stříbra, tyrkysů a korálu, které byly zachyceny na dívčině diadému, cinkaly, když se uklonila před knížetem. Podala mu dar úcty, bílý chatak na znamení čistých úmyslů.

Podezřele poruštělí Burjati z jejího doprovodu, nepochybně soudruzi těch, kteří v bezvědomí viseli na tyčích pár sáhů opodál, rovněž sestoupili z koní. Uzdy přivázali k lanu, pro ten účel napjatému mezi kůly. Kníže pohybem dlaně zastavil dalšího povinně dobrovolného kata; poprava počká. Nemínil kvůli návštěvě přijít o zábavu.

„Ctihodný strýče, máš napilno jako obvykle,“ řekla Altyn Túlaj, „Dovol, abych tě vyrušila a požádala o trochu tvého vzácného času, neboť přináším důležité zprávy.“

Aksanův výraz tvrdl. Kolorit tábora tvořil hořký pach dobytčat a prachu, jimiž prosákly oděvy i pokožka lidí, masařky, nepořádek, hmyz, zanícená víčka, vyrážky… dusivý příkrov netečnosti.

„Taftaj morilnú, buď vítána, milá dcero mé zesnulé sestry,“ pravil kysele Dambídžankan a sešoupl hubené nohy z křesla, aby důstojně povstal. Toho sňatku litoval: mohl tehdy nebožku Túl vyvdat výhodněji. „Přijmi skromné pohostinství!“ ukázal k vyřezávaným, žlutozeleně lakovaným dveřím jurty. „Všichni tví lidé nebudou zapotřebí uvnitř, nejsou-li rokující.“

„Dva průvodci postačí,“ prohlásila hbitě Altyn. „Není zdvořilé spěchat, neboť ani slunce nechvátá, ale pravý muž neodkládá jednání!“

Kníže tlesknutím přivolal rádce Chatal-Beje a čtyři statné válečníky. Se svými družiníky se vkolébal do palácového geru první a uvelebil se vzadu, v čestné severní části domu na nízkém trůnu s opěradlem.

Za jeho zády se zvedal oltářík s bronzovými soškami a barvotisky božstev. Svaté burchany obklopovaly svícny, nádobky s kadidlem, posvátné knihy zabalené v jemných tkaninách. Ze stříbrného rámečku shlížela fotografie samotného nojona, pořízená anglickým cestovatelem v Čitě.

Altyn Túlaj pokynula Aksanovi a Toktarovi, šlachovitému mládenci v kulaté burjatské čapce s třepením. Všichni odložili u vchodu zbraně – stejně tak jako nojon a jeho stráž – a překročili práh se skloněnou hlavou, jak se sluší. Altyn vstoupila pravou polovinou dveří, aby usedla nalevo od knížete v ženské části domu. Její společníci vešli přes levé křídlo dveří: měli se usadit napravo, neboť tak přísluší mužům.

Dívka ukázala k Aksanovi: „Strýče, můj průvodce je příliš mladý. Nezaslouží si zatím, aby seděl po tvém boku. Dovol, aby si našel místo blíž vchodu.“

Dambídžankan blahosklonně kývl, neteřina pokora ho příjemně překvapila. Bylo by nevhodné vynechat pohoštění a spořádanou konverzaci. Spočinuli na měkkých kobercích a kožešinách dřevěné podlahy, nojonova obstárlá manželka a její služebnice jim podaly šálky zeleného čaje s máslem a solí. Na nízké stolky prostřely občerstvení: smetanovou pěnu, vzácné sušené meruňky a oranžový sýr tvrdý jako podrážka.

Kníže po očku sledoval, jaký dojem učiní na cizince ebenový a červenooranžový čínský nábytek, starožitný porcelán, křišťálový lustr a kůže horského levharta, pestré malby na dveřích a nosných sloupcích s vyřezávanými hlavicemi.

„Měli jste jistě dobrou cestu,“ prohodil, nechávaje kolovat zlatou schránku se šňupacím tabákem.

„Příznivou,“ odvětila Altyn, „avšak tvým stádům bylo přáno více. Koně mají nohy svižné jako vítr, ovcím ztučněly ohony a boky tvých krav se lesknou jako stříbro.“

„Letošní léto se vydařilo,“ pochvaloval si Dambídžankan. „Ochutnejte náš lahodný ajrak: je proslulý na východ od Urumči!“

Altyn Túlaj postřehla zděšení v očích svého přítele. Vypadá to jako zkvašená syrovátka. Plavou v tom chlupy a smetí. Je to cítit po koních… což by mi vadilo nejméně. Projímá to!

Neunikneš pořádné porci, signalizovala mlčky v odpověď.

Nahlas požádala: „Ctihodný strýče, já, tvá pokorná neteř, bych ráda na chvíli zastoupila svoji váženou tetu a podávala nápoje, až teď budeme jednat o vážných věcech.“

„Jen ukaž, dceruško, jaká by z tebe byla hospodyně!“ nenechal se Dambídžankan vyvést z povznesenosti. „Syn mého přítele Baldon-Huna by potřeboval gergí z dobrého rodu. Nechtěla by ses vdávat?“

Kněžna zmizela za šustotu bohatého roucha, chřestění ozdob a kyselých úsměvů.

Nojon sledoval dívku, jak se obratně otáčí kolem vroucího kotle uprostřed geru a přikládá na oheň sušený trus. Syté světlo, které vnikalo přes otvor střešního kruhu, určovalo, že nadchází hodina Ovce – odpoledne pokročilo. Kdyby si nepřál vědět, s čím ti mlíčňáci přicházejí, nezdržoval by se s nimi!

Altyn dolila čaj a vrátila se na své místo. „V Uljastaji zůstávají Číňané,“ poznamenala. „Bylo by nám lépe bez nich. Kdysi jsi proti nim bojoval s mým otcem.“

„Na mnoha místech panují Číňané,“ zamručel Dambídžankan. „Jsou tu vojáci, obchodníci, kuliové a chunchuzové, kteří loupí, kudy projdou. Když vyklidí Číňané naši zemi, nacpou se do ní Orosuti,“ zamračil se.

„Lepší tisíc Rusů než jeden Kitajec,“ citovala úsloví. „Také se tu poschovávala tajná ruská družina.“

„Déšť přejde, hosté odejdou,“ mínil nojon. „Čínská správa o nich ví. Jsou to cagan, bílí – dobří lidé!“ zašklebil se.

„Proč by měli být ulán horší? Rudí nás zbaví Číňanů i Japonců i nenasytných šar chunů ze Západu,“ předhodila mu.

Napětí bublalo jako horký čaj. Širokoplecí rádce hloubavě mlčel a potahával se za šedou kozí bradku; mísit se do hovoru nepříslušelo nojonovým strážcům. Aksan a Toktar zůstali raději zticha.

„Vlezou sem a už se jich nezbavíme,“ zachrčel kníže. „Změní pořádky podle svého. Pobratří žebráky s urozenými, ženské nechají opásat si boky jako muži, vyženou svaté mnichy. Číňané nás odírají na kůži, ale nevysají nás tví bolševici až na holé kosti?“

„Povládneme si sami!“ namítla dívka.

„Proč se za tvého dětství vzbouřili Mongolové, dceruško?“ zaprskal její strýc jako sysel. „Padla dynastie Čching. Nebešťany ve žlutém hedvábí nahradili obyčejní smrtelníci! Ty nikdo neposlouchá… oni sami si nevěří.“

„Bílý baron s rudýma rukama v Örgő se pokládá za boha,“ pronesla vážně.

„Nevěřím rudým ani bílým,“ uchechtl se. „O co by jim šlo, než o vlastní prospěch? Plavý pes, hnědý pes – pořád pes. Některý má silné zuby. Bílý chán v Örgő velí vojsku!“

„Pak se musíme rozloučit, strýčku,“ pokrčila smutně rameny.

„Tak? Abyste mi pobuřovali černohlavý lid jako ti rudí ničemové, co visí před mým domem?“ rozesmál se.

„Ti, cos jim nechal rozbít záda?“ ověřovala si. „Strýčku, jsi rázný muž,“ usmála se také a zatleskala. „Cos nevysvětlil slovem, objasníš holí.“

Teď už se veselil nejen Dambídžankan, ale také jeho lidé.

„Účinkuje lépe než hůl –,“ ruka jí sjela k ozdobné sponě opasku a zvedla se, třímajíc malý, lesklý předmět, „– dvouhlavňový Derringer ráže .32,“ řekla klidně. „Mířím na tvé černé srdce, strýčku.“

„Porušila jsi prastarý zákon!“ zasyčel kníže. „Do geru je zapovězeno vnášet zbraně!“

Našpulila rty. „Tohle je šperk a hračka.“ Ocel a zlacený bronz drobné pistole krášlily ryté ornamenty, dívčí dlaň ukrývala pažbu vykládanou perletí a slonovinou.

Knížecí ochranka ve zmatku váhala. Rádce Chatal-Bej se vymrštil s překvapující čilostí a vyrazil k východu. Zvedl i čtyři družiníky. Vyskočit chtěl také Dambídžankan. Namířená hlaveň Derringeru vyběhla o palec výše, sledujíc pohyb jeho těla, a jako energický ukazovák ho stáhla zpět.

Chatal-Bej v trysku ke dveřím opominul shrbeného Aksana, který se mu pohnul vstříc. Podtrhl mu nohy, směstnal si padajícího rádce zápasnickým chvatem do náručí a zaduněl jeho hlavou o podpěrný sloup. Toktar v jediném tahu odrovnal bleskovou sérií dvojitých půlkruhových kopů tři z mohutných bodyguardů, příhodně nahromaděných v útoku jeden vedle druhého.

Čtvrtý ochránce drapl kleště na palivo a rozmáchl se z boku proti Altyn. Než uhodil, popadl ho za rameno rozzuřený Aksan. Otočil bojovníka, zkroutil mu pěst s kleštěmi, vyhnul se úderu levicí a sám zasadil muži krátký direkt do krku.

Všechno to proběhlo tak rychle, že z převrženého šálku ještě vyšplíchával čaj na tarbinský koberec se vzorem pivoněk.

„Toktare, svaž strýčkovi palce k sobě a stáhni mu rukávy až ke konečkům prstů,“ vybídla mladíka Altyn Túlaj. „Aksane, co družiníci?“

„Můj chrčí, neumřel, a ten se zaječími zuby má otřes mozku. Rádce schytal bouli. Můžeme ty knížecí chlapy pacifikovat jejich vlastními pásy, každý vydá na hezkých pár metrů. Chceš jim nechat ucpat pusu sýrem nebo jejich čepicemi?“

Z palácového geru vyšel podmračený Dambídžankan, svěšené ruce zaklesnuté v gestu meditace. Usmívající se Altyn Túlaj ho provázela po levém boku, vážný a důstojný Kazach rázoval zprava jako čestná stráž. Mladý Burjat následoval knížete v uctivé, ale nevelké vzdálenosti.

Knížecí družina maličko zneklidněla, pastevci se shlukli s vykulenýma očima. Pětice Altyniných průvodců čiperně posbírala zbraně odložené u vchodu a odvázala koně.

„Pospěšte si, lidé, přiveďte beránka s rusou hlavou!“ zvolala Altyn Túlaj. „Váš vládce ho vlastnoručně obětuje na posvátném místě Ongon Chajran.“

„Tak,“ zahučel nojon.

„Najděte žlutého hřebce s bílou hřívou a lysinou na čele!“ poroučela Altyn, aby Dambídžankana nenesl žádný z jeho oblíbených skvělých koní. „Vládce pojede bez družiny, chce promlouvat s tengery nebe a blesku!“

„Budiž,“ mručel kníže. V zádech cítil ústí Derringeru, který si Toktar v geru převzal.

„Uvolněte potrestané, neboť váš pán jim dává milost!“ Nojon se strašlivě zachmuřil, ale kývl.

„Nemůžeme je vzít s sebou,“ šeptl Aksan starostlivě.

„Vím,“ odpověděla tiše. Pokročila ke třem ubožákům a pozvedla vysoko nad hlavu oválnou destičku z bělavého nefritu.

„Pohleďte!“ vykřikla silně, až se její hlas nesl nad ležením jako kroužící orel. „Posvátná pajča velkého Čingischána! Já, dcera jeho pravnuka, právem nosím pečeť, vy jste však skutečnými dědici! Spravedlnost a volnost se vám dnes vrací! Čingisova pajča vám přináší šťastnou budoucnost!“

Taková byla radost a nadšení, které tryskaly z jejích slov, že všichni začali křičet a jásat a tleskat. Pokud Dambídžankan něco pronesl – možná, že ano –, nebylo ho slyšet.

„Svěřuji vám tyto tři nöchöry, kteří si přáli vaše dobro. Opatrujte soudruhy, dokud se neuzdraví. Mají svolení vašeho knížete, nechť odejdou, kam si budou přát. Duch velkého Čingischána nad nimi bude bdít!“

Přes hřbet světlého ryzáka přehodili bečícího, rusohlavého beránka k oběti. Aksan usadil knížete s převelikou úctou do sedla k ovci. Radostnému davu uniklo, jak se při tom jejich pán tváří, i to, že mu koně vede Kazach a že se z druhé strany těsně drží štíhlý Burjat, který řídí svého vraníka jen zlehka levicí. Čtyři desítky knížecích družiníků zíraly s ústy dokořán.

Altyn a její společníci obklopili knížete a cválali pastvinami až k Ongon Chajran. Mohyla neznámého válečníka trčela ze svěžího svahu jako varovný prst zhnědlý stářím.

„Nebudu hrát komedii jako potulní herci žižigčin!“ vybuchl Dambídžankan. „Zvlášť ne na posvátném místě!“

„Oběť bude pravá,“ namítla Altyn. „Stvrdí smlouvu mezi námi, nejdražší strýčínku. My tě pustíme a ty nám slíbíš, že nebudeš bojovat proti rudým, až přijdou osvobodit Mongolsko.“

Nojonovi se zúžila víčka. „Souhlasím,“ štěkl. „Hned mě uvolněte a podejte mi nůž!“

„Já bych na tvém místě, ctihodný kníže, přemýšlel pouze o žertvě nebesům, a ne o tom, jak nás šidit,“ rýpl si Toktar. „Nezapomeň, že tě krom pistole hlídá přízrak bohatýra.“

„Povedlo se,“ řekl jiný mladý Burjat o slabého půl kilometru dál a výš na pokraji březového lesa. „Dostali ho, kam bylo potřeba.“

„Ne,“ zavrtěl šedivou hlavou Mönchtör. „Podívej… Ženou se za nimi zezdola z tábora.“ Připravil si mosinku. „Miř na lidi, Isagere, ne na koně. Je to účinnější.“

Hlouček jezdců u mohyly se rozhýbal. Kníže sebou mrskl jako mřenka a skryl se za bokem koně, který se dal do běhu nazpět k ležení a vstříc útočícím bojovníkům. Bylo jich přes šedesát, jak knížecí družiníky posílili odvážní jezdci s luky. Nebyli nebezpeční, pokud se nepřiblíží na dvě stě metrů.

Altyn a její lidé vyrazili vstříc lesíku, jak předpokládal krizový plán akce. Hřmění ručnic Sharps se mísilo s ostrým praskotem těžkopádných, ale přesných arisak a drtivých mosinů. Prohrávalo, staré pušky se nemohly měřit dostřelem.

„Hej, hej, hej!“ zaječel Aksan, vpadaje do ochranného krytu březového háje. „Nemusíte vystřílet celý kmen! Nešachuj pěšáky, ale krále!“

Seskočil ze sedla, nahodil si k rameni Mausera, zalícil, zamířil pečlivě… a vypálil. Kníže se právě vzdálil na dobrých osm set metrů. Chochol z pavích per na jeho čapce se rozlétl jako pestrý roj motýlů. Nastalo ticho, jaké bývá po úderu blesku. Všichni otočili koně a tryskem mizeli k nojonovu tábořišti.

„Myslím, že tomuhle se říká průzkum bojem,“ řekl vyrovnaně Aksan.

„Vzbouří okolní knížata,“ pokývl Mönchtör.

„Mám ještě něco,“ Altyn Túlaj sáhla do záňadří malinového délu a vytáhla mosaznou sošku, kterou pokrývala oprýskaná pomalovaná sádra. Holohlavý světec se laskavě usmíval, roztržitý výraz ve velkých očích, zhotovených z pouťových sklíček.

„Mudrc Zazanbar,“ pravila. „Strýc ho našel, jak podpírá truhlu v ruské krčmě. Opomněl ho vrátit do chrámu, z něhož ho kdysi ukradli. Já ho předám těm, kterým přinášel požehnání.“

„Vypadá to jako tretka,“ zamračil se Aksan. „Jak myslíš, že je ta věc stará?“

„Šestnácté století podle západních dějin,“ usmála se. „Ten kov je zlato. A v očních důlcích má vsazené indické diamanty.“

Srpen 1920, Irkutsk

John Francis Kovář a jejich nový spojenec, námořník Jakov Ščukin, kdesi pobíhali a „organizovali“. Doktor Collazo se nudil, bloumaje nedlážděnými ulicemi; mezi prkny úzkých chodníků se prodírala tráva. Slavné Tichovinské náměstí zarostlo býlím, pochodovali tu vojáci a pásly se krávy. Na hlavní třídě, zvané Bolšaja, pokoutně prodávali Burjati zeleninu a Číňané tabákové zboží. Kolemjdoucí připadali Collazovi nečistí, podezřelí a podivní.

Vstup do městského muzea pořídil za dva rublíky. Z vitrín se ztratily zbraně, dokonce i kamenné mlaty. Zbyly jakutské kroje a šamanské amulety. Vycpaná zvířata a portréty vládců posloužily jako střelecké terče rudým i bílým. Z bedny v koutě čouhaly zaprášené mamutí stoličky.

Pod vrstvou mračen se smrákalo. Sešlý, nevlídný Irkutsk tonul z úsporných důvodů ve tmě. Svítilo jen srdce města a… Zázrak! Z útrob restaurace blikla elektrická lampa, sladce zavoněly vařené kroupy –

5. „Tajemství mého pobytu v Rusku“

„… na hranice Mongolska přibyl jsem s dvaceti tisíci muži. Obyvatelstvo uděšeně prchalo před námi, na horách hořely výstražné ohně nocí. Měli jsme ohromná stáda hovězího dobytka, ovcí, koz a koní, které můj čestný doprovod pečlivě všude sbíral po cestě.“ (Jaroslav Hašek: Malé nedorozumění)

„Chystejte fanfáry!“ zafuněl vítězně Jakov, vpadaje do světničky svých hostí. „Sehnal jsem kobyly! Akorát jsem podstrčil slečně náčelníka glavky Mitrofanova váš parfémek z Parýzu. Váňo, máš plaváka pěknýho jako kupecká dcerka!“

Žuchl do houpacího křesla, které pod ním žalostně zaúpělo. „No, Ivánku, cože nic nepovídáš? Vyschlo ti?“

JFK projevil upřímné nadšení nad Ščukinovou manipulací s úřadem pro regulaci komodit. Následně dorazila křehká panička s krátkým účesem, Lilina Dimitrovna, s doklady, které opravňovaly JFK a profesora k výjezdu do nepříliš vzdáleného Chrenikova.

„Maličkej trik a bumážka vás pošle dočista jinam!“ radoval se námořník. „Teďka vám bude stačit tohle!“

Vymrštil se z křesílka, vrhl se k zásuvce stolu. Vyhrabal popsaný papír s impozantní nečitelnou hlavičkou, velikánskou rudou pečetí, ozdobným razítkem a sebejistě rozmáchlým podpisem. „Oučet vod krejčího z Jermynský ulice v Pitěru. Vypadá setsakra dobře! Tím papírem zamáváte, všichni zasalutujou a budou potit kvas!“

„Pak můžeme nejpozději pozítří vyrazit,“ JFK nepochyboval o kouzelné moci účetního dokladu s tak oslnivými atributy, že předem vyloučí každou kontrolu.

„Kdepak máš profesůrka? Umí rajtovat na koni? Aby mu nesedřel hřbet!“

„Šel se projít,“ odtušil Kovář. „Rusky mluví bezvadně, proto…“ Jakov se chytil za hlavu. „Ale rusky nemyslí, široký duši nerozumí! Koleduje si vo rozbitou hubu!“

Popadl za kliku dveří: „Já to prometu od nábřeží k jihu, tebe vezme Lilka po Balšoj avený na západ. Sejdem se uprostřed – někde kolem Modrý lišky… tak za hodinku!“

Před pěti lety to byl elegantní restaurant v secesním stylu. Vitráže, slunečně žlutá, modrá a smaragdová, ornamenty ve stylu rákosu a lilií. Dějiny si tu daly panáka a zanechaly stěny začouzené, skleněné tabulky nahradily překližkou. Žádné ubrusy. Bytelný samovar přežil z lepších časů. Noblesní klientelu zastoupila pestrá směsice kunšoftů v kurtkách přepásaných řemenem i v kožiších nasáklých dýmem.

Doktor Collazo se usadil stranou a ďobal do řídké bramboračky s ječnými noky a zelenou cibulí. Ačkoliv prohibice fungovala i v místním podniku, zdálo se mu, že k rozvášnění hostí postačuje čaj, tabák a politická situace.

„Načalstvo nám zduřelo, brášci! Podělali revoluci!“

„Lidi nás přestali zajímat. Soudružský duch umřel. Jsou tu noví šéfové, co říděj první poslední. Bez úplatků by ani dýchat neuměli!“

„Za to můžou artisti a lucionáři,“ vysvětloval někdo chraplavě. „A taky ta englická republika, co jí říkaj imperuialismus.“

Profesor podlehl intelektuální horečce: „Příteli,“ hlesl, „míníte ateisty a revolucionáře. Anglie je království, a –“

„Bude mě vopravovat, chcípáček! Má brejle na nose, to bude někerej z těch šprtáků!“

„Lidičky, nedělejte hlouposti, tohle je člověk, kterej trpí vzděláním.“

Collazo banálně zacouval: „Mrzí mě, jestli jsem se dotkl…“

„Vy brejláči, vy našince litujete jako kočka myš!“ Vychrtlý dlouhán v gymnasťorce popadl doktora pod krkem: „Dybys vohnul jemnou slečnu, co vo chlapa ani sukni nevomete, jó, to bych si tě považoval. Ale tady se kvulivá okulárům tluče a zabránit se tomu nedá!“

Rozmáchl se pravicí, směřuje úder doprostřed cizincova růžovoučkého obličeje. Mizerný živobytí je hnedka pěknější, když je do koho si bouchnout!

„Jak chcete –“ ucedil drobný inteligent a neuvěřitelně rychlým pohybem stáhl dioptrická skla z očí. Vyzáblík stále napřahoval pěst jako těžkou hroudu hlíny. Nehnul s ní dál. Opíraly se mu do ní jasné zřítelnice, tůně ledu.

„Eh… Heh…“ zafuněla vojenská rubáška bezmocně.

Na plec jí zprudka dopadla dlaň. „Soudruhu,“ zaduněl zvučný hlas, „jestli tady soudruh učenec pobuřoval, tak to vysvětlí u nás. Půjde se mnou, ani nemukne – nemukne! – a vy nebudete páchat buržujské výtržnosti!“

Za hubeňourem stál urostlý brunet, komisař v koženém kabátě, ruku významně na pažbě Mauseru. Hlučící restaurace ztichla jako království Šípkové Růženky. Jakýsi mladík v sametové čapce vycouval k východu a bleskově vzal do zaječích. Vědátor si poslušně nasadil brejličky a nechal se odvléci zasahujícím komisařem. Světla zablikala a zhasla. Osvěžovna, dům, celé přilehlé ulice se ponořily do tmy obligátním výpadkem proudu. Energický ramenáč zatím dotáhl svoji oběť po několika schůdcích k východu.

Nahmatal kliku, otevřel –

Z noci vylétla další pěst a zabořila se mu do obličeje. Přeražený nos slyšitelně křustl.

„Tý –!“ zahučel agresor; v ten mžik brunet vyrazil do útoku.

„Přestaňte!“ křikl ostře Collazo, rozpřáhl paže a zachytil současně Jakova i Kováře dřív, než se stačili chytit do křížku. Ve stínech neviditelné ulice slabě vyjekl ženský hlas.

„Ten vyjukanej mlaďoch,“ sykl omluvně námořník. „Pištěl, že nějakýho inteligenta zrovinka zabásla Čeka.“

„V pořádku,“ zamumlal JFK. Cítil, jak mu přes ústa stéká teplá vláha.

„Sakra, to mě štve,“ vrčel Ščukin. „Co teďka? Já bych vypad, než se objeví faraóni… no chlupatý.“

„Jakove,“ ozvala se Lilina Dimitrovna, „za chvíli zase zapojí elektřinu. Kdyby se Ivan objevil takhle mezi lidmi, bylo by to podezřelé. Vezmu ho k sobě, aby se upravil. Bydlím u Alexandrovského sadu, to je kousek.“

„Když myslíš, děvče,“ zkrotl drsný námořník. „Já teda odtransportuju profesůrka.“

Malá, pevná ruka chytila Kováře za rukáv a chvatně ho odváděla temnotou přes vykotlané trosky chodníku. Nad střechami domů prořídly mraky s bělavou skvrnou měsíce.

Srpen 1920, Irkutsk

Činžák, ve kterém Lilina Dimitrovna obývala maličkou garsonku, patřil ke zděným, úctyhodným stavbám z dob prosperity města. Teď bylo třeba svítit na schodech sirkou, páchlo tam unavené zelí a nouze. Vyšplhali až do nejvyššího patra.

Plamen svíčky odhalil vyšívaný závěs na zdi, pod ním pohovku s oškubaným přehozem, vodovodní kohoutek ukapávající do zinkového džberu, toaletní stolek s umyvadlem, nevysokou skřínku a na ní pár knih, holou prkennou podlahu. Tesknota a uplývání pustých dní.

„Ukažte nos,“ vybídla ho starostlivě a vystoupila na špičky, aby si ověřila rozsah Kovářova zranění. Měla jemné prsty zkušené ošetřovatelky. Řekl jí to.

„V šestnáctém jsem se rozjela na frontu,“ zasmála se. „Hodně dam si představovalo, že spasí vlast, když budou převazovat hnisající pahýly a omývat cholerový průjem.“ Natočila do lavoru čistou vodu, z prádelníku vylovila lněný ručník. „Pro některé z nich to bylo nejšťastnější období života. Skutečné…“

„Půjčila byste mi zrcadlo a kartáček na zuby?“ přerušil ji věcně JFK, odhazuje kožený kabát do kouta. Potřeboval předběhnout začínající otok.

„Ale jistě,“ přikývla. S gryfem instrumentářky na operačním sále mu nabídla kulaté kapesní zrcátko a elegantní kostěný kartáček.

Přemístil svíčku k umyvadlu, naklonil se nad něj a požádal Lilinu: „Podržte mi to zrcátko!“ Zastrčil rukojeť kartáčku do chřípí. Opatrnými manévry zevnitř narovnával zlomenou kost: skřípala, hladký nástroj klouzal a krev stříkala do umyvadla i kolem něj. Ruka paní Liliny se ani nezachvěla.

Zrcátko bylo malé a blikavé světlo svíčky stěží dostatečné, ale JFK zvládl úkon se zdarem. Ženin úsměv byl spolehlivějším indikátorem úspěšnosti než odraz jeho potlučeného obličeje v lesklé plošce.

„Už jste si docela podobný,“ uznala pobaveně. „Až se vstřebá podlitina, můžete zase svádět krásky.“ Téměř proti jeho vůli odstrkala Kováře k pohovce, z níž odhodila přehoz, a přiměla ho, aby se na ni natáhl. „Chce to zatamponovat a studený obklad,“ rozhodla nekompromisně. „Já zatím uklidím ta jatka.“

Otevřela okno, aby se mu v letním dusnu lépe dýchalo. Můry a tiplice vletovaly dovnitř a vířily nad svíčkou. Kovářovi připadalo, že je tu s ním někdo jiný než nenápadná, skoro nesympatická osůbka, kterou nedávno poznal. Pramínky hustých vlasů zvýrazňovaly něžné rysy. Pohybovala se s cílevědomou lehkostí, jen zdánlivě křehká. Jako když rozžehnou lampu pod stínidlem…

„Sundejte tu košili, musím ji vyprat,“ přikazovala. „Kalhoty taky dolů, jsou na nich skvrny. Ukažte, boty vám zuju sama, nebo mi zakrvácíte přikrývku.“

„To se mi bohužel povedlo s vaší halenkou,“ zahuhlal omluvně.

„Á – tady! Smůla,“ vzdychla. „Nemám jinou… Zavřete oči!“ Šplouchala voda v umyvadle, crčela z mokrého prádla… dokonale uspávala.

John Francis Kovář se probudil s pocitem, že je všechno v pořádku. Nos samozřejmě prudkým nárazem utrpěl, ale nebolel a téměř neopuchl. Tampony vyklouzly. Svíčka dohořívala, žlutý polosvit protahoval stíny. Tiché kroky, chlad na jeho čele.

„Šššš – spěte. Jen vám měním obklad.“

Zamžikal. Skláněla se nad ním, velký orenburský šátek nedbale zakrýval útlá ramena a úhledné poprsí ve vyšívaném kombiné. Voněla konvalinkovým mýdlem a touhou. Postřehl jemnou rýhu ve svěží pleti na jejím hrdle – tak čas začne ženě stahovat smyčku budoucího stáří. Dívčí dychtivé rty, vláčná křivka kyčlí.

„Myslím, že se teď bez něj obejdu,“ odmítavě a nejistě k ní mávl rukou.

Nestačila zareagovat, jejich doteky se bezděčně střetly. Prsty mu zavadily o její ňadro, pružné a teplé jako samostatná bytost. Na okamžik se zarazil. Nevykřikla, neuhnula. Uchopila jeho dlaně a přitiskla si je k hrudi. Nepromluvili. A nebylo to třeba. V medovém třpytu svíce se její tělo podobalo hladkému alabastru, temný kučeravý klín mu slušel a růžové hroty prsů se zdály průsvitné jako zralé plody kaliny.

Ze staré pohovky vylézaly žíně, škrábaly Kováře do kolenou. Po paměti strhl přehoz, rázným pohybem ho rozprostřel na podlahu a skulil se na něj s Lilkou v náručí.

Vzkřísilo ho bílé ráno a kratičký polibek. JFK ležel na zemi, zamotaný do silně potrhaného přehozu. Paní Lilina v nažehlené halence k němu obracela unavenou, pobledlou tvář ženy bez vyhlídek.

„Musím do práce. Tady máte klíč, dejte ho do květináče u půdy. Pospěšte si, zítra odjíždíte. Hodně štěstí.“

Nadzvedl se na lokty, nadechl se: „Co si počnete? V tomhle očesaném městě, v téhle mizerné době…?“

„Náš zářivý svět je pryč,“ řekla vyrovnaně. „Nijak zvlášť jsme si ho nezasloužili. Uvidíme, co bude dál. Vy nejste zvědavý?“

Něco pořád scházelo. „Lilko –“ vyhrkl.

„Když máte žízeň,“ prohlásila ve dveřích, „napijete se čerstvé vody. Je to úplně snadné. Jestli chcete, poděkujete prameni.“

Její střevíce zaklapaly po dřevěných schodech.

„Já vám velice děkuji, Johne,“ pronesl doktor Collazo vřele. JFK, který vešel do jejich pronajatého pokojíku, vypadal přešlý mrazem. Stín podlitiny v obličeji a maličko zbytnělý kořen nosu nešly přehlédnout. „Vy jste riskoval kvůli mé chybě. Jste skutečný přítel!“

Kovář si nostalgicky vybavil Věřin stolek, na něm láhev s ginem značky Tanqueray. Spustil přímo:

„Proč chcete za Haškem pádit do divočiny? Od Uljastaje nás dělí přes osm set kilometrů tajgou a stepí. Totální absence informačních bodů, GPS navigace a úpravy terénu, která by se dala považovat za silnici. Tak pořídíte interview, až se Hašek vrátí.“

Doktor Collazo zrůžověl. „Johne, co když ho cestou zabijí, třeba? Pro váš klid, navigaci mám ve svém počítači.“

Kovářovy vyrovnané rysy vyjádřily lehké znepokojení. „Trey, jsme v paralelním světě s propočítanou maximální similaritou k primárnímu pozemskému stavu,“ nadechl se, „a to v hodnotě 98,43 %.“

„Johne, genetická shoda lidí a šimpanzů je přibližně 98,5 %. Co když Hasheka odvolají do Novonikolajevska dřív, než já s ním promluvím? On se má navracet do Československa, aby tam pomáhal uspořádat revoluci. Já nechci Jaroslawa minout, s tou strašnou dopravou tady!“

„Minete ho, když si budeme hrát na překážkovou dráhu v bludišti mezi Altají a Bajkalem. Trey, počkejme na Haška v Praze!“

Collazo zavrtěl hlavou, div mu nespadly brýle: „Nene, on se velmi změnil na konci cesty domů, Hashek. O mnoha věcech nechtěl hovořit, vůbec. Skoro všechny rukopisy zůstaly v Rusku. Mne velice zajímá jedna črta, kterou Hashek na Sibiři napsal, je to unikátní záležitost… Nechci riskovat, příteli Johne.“

JFK si neodpustil povzdech. „Hašek má náskok deseti dnů. Jak ho dostihneme? Použijete váš úžasný chronospatiální translátor?“ Při vzpomínce na razanci řízených skoků přes téměř stovku let a šest tisíc kilometrů se mu zavlnil žaludek.

„Pojedeme zkratkou!“ oznámil nadšeně Collazo. „Old smuggler’s way! Jakov mi poradil pašeráckou stezku přes hory Sajanské až na hranice Mongolska do Kjachty,“ jásal. „On tam vlastní obchodního přítele. Čajový podnikatel Lučnikov nám zajistí letadlo Dayton-Wright KT Cabin Cruiser i s pilotem!“

Srpen 1920, dva koňské chody od města Uljastaj,

oblast Changaj-nurú

Muž s winchestrovkou si připadal jako Old Shatterhand. Soumrak, kamenitá návrší, skupinky nízkých dřevin šuměly ve větru ze stepi. Divočina. Ve vzdálené kotlině pod skalami těžařská osada, kolem rozptýlené stany kočovníků. Baga-Erdenet, zrnko na mapě… Lampa nad verandou přepřažní stanice blikala do tichých šlépějí noci jako třpytivá hvězda.

Aloysius Gadski uvázal svého hnědáka o kus níž ve svahu a teď se z návětrné strany plížil k plátěnému přístřešku, od něhož se nesl ruský hovor. Naparfémoval se bylinami, ale koně tábořící skupinky si všímali jen vydatné trávy.

Dva muži z výpravy seděli u ohýnku, pokuřovali smrdutou domácí machorku a mazali karty. Třetí, svlečený do půl těla, klečel nad svým rozloženým oděvem a s vervou ho válcoval lahví – mechanizoval likvidaci vší. Bolševický voják na hlídce snivě pohlížel do temnících oblak a občas učinil náměsíčný krok po okružní dráze kolem ležení.

Pátým byl prostoduše působící pobledlý chlapík, podle čapky velitel. Zůstal ve stanu, jehož konstrukci tvořilo pár celt přehozených přes tyče. Coby sedátko mu posloužilo nákladní sedlo. Před sebe místo písařského pultíku přisunul větší bednu a na ni vyskládal balík nesourodě vyhlížejících archů. Na horní stránku cosi umanutě drásal tužkou. Svítil si přitom karbidkou, kterou zavěsil na stanovou tyč. Další fascikl ležel na sedlové brašně za ním.

Gadski se neubránil pousmání. Byl u cíle… Zůstal přikrčený za hrbolatým nízkým balvanem. Stáhl z ramene karabinu, pákový Winchester 1895, připravil si ji, vybral cíl. Vypálil, maličko se nadzvedl a bleskurychle nabil, zpátky, další výstřel –

Kolem hráčů se rozsypaly karty, dýmka se skutálela do plamenů ohniště.

Voják, jenž se věnoval očistě rubášky, vyjekl a mrštil lahví ke skrytému střelci. Trefil… téměř, sklo se roztříštilo o hranu kamene nad Gadskiho hlavou a odražený střep ho řízl do čela. Rudoarmějec se po čtyřech vrhl k opasku a zbrani. S hlubokým vzdechem se natáhl na břicho, z boku roztrženého střelou se nesměle a pak překotně draly smyčky střev.

Gadski cvakl závěrem karabiny, vyskočil a vyrazil ke stanu. V běhu získal pozici tak výhodnou, aby sejmul strážného. Mladík zalícil, zároveň kvapně ustupoval. Gadski zmáčkl spoušť. Kulka vylétla k vojínovi. Jako by ho složil vzduch, který střela prorážela, těsně před ní se mládenec složil nazad: zakopl o kořen břízky a zmizel v hustém podrostu. Tím unikl Gadskimu z mušky. Zběsilý praskot větviček prozradil, že se vyhlédnutá oběť kutálí pryč a v panice se dere z nebezpečné končiny. Aloysius vyplivl kletbu, odhodil pušku, vytasil Browning a vtrhl se ke komisaři.

Vyhublý muž s bezvýrazným obličejem už stál, slohy papírů kolem rozsypané. Sahal k pravému boku, jistě po Nagantu v pouzdře. Vedle něj se vynořil mrňavý Asiat s trčícími, špičatými kníry. Do té chvíle si hověl za bednou, s níž také cestoval na soumarovi. Gadski si vyčetl, že ho neregistroval dřív – mandarín v bolševické buďonovce třímal oběma rukama dělostřelecký Gasser. Z hlavně velikánského revolveru vyšlehl úzký oranžový plamen ve fontánách jisker a hustém kouři. Něco Gadskiho udeřilo do prsou, v uších duněl výstřel, cítil, jak mu povoluje půda pod nohama. Upadl –

Na předměty ve stanu se snášel černý poprašek, v listech papíru pohořívaly propálené otvůrky, dým čpící sírou řídl. Žlutolící houžvička zakašlal.

Gadski se zlehka vymrštil a ještě v pohybu vypálil z pistole. Nesměl zabít komisaře Haška, mířil na Asijce. Postřehl hrůzu v šikmých očích – a bolest. Jeho protivník se ještě snažil natáhnout kohoutek velkého revolveru… Řítil se tváří do změti písemností. Gadski mu pro jistotu věnoval další kulku.

„Já se vzdávám,“ vyhrkl rusky politruk a zvedl paže tak rychle, že mu rezavě hnědé vlasy sklouzly do čela. „Vy jste ten z Irkutska! Nechcete hlt vodky na uctění?“ Jako ekvilibristovi se mu mezi prsty pravičky objevila plechová placatice.

„Víte, co chci,“ řekl Aloysius. Z hrudi přestala prýštit temná vláha, pod roztrženou kazajkou se stahovaly okraje vstřelu, jako mráz zavírá ledovou puklinu. „Dáte mi to.“

„Vy jste nějaký neodbytný, pane, jako ten cesťák s patentními kravatami,“ postěžoval si komisař, stále s rukama nad temenem. „Mně není pořád jasné, o co vám běží.“

Gadski přivřel víčka svého primárního, lidského zraku.

„Agarta,“ vyslovil zřetelně. „Nágové… nebo Lusové, když si přejete.“

„Má s tím něco společného sir Conan Doyle? Četl jsem –“

„Potkal jste potulného mnicha, badarčika,“ nedal se zmást Gadski. „Sdělil vám důležité informace spirituálního rázu. Uznávám, že jsem se v Irkutsku mýlil…“

„Vážený pane, kdybyste se na něj onehdy neptal, nedal bych se s tím lamou v Chara-Chuzaru do řeči, jelikož vypadal, že si vyměnil mozek za modlicí mlýnek, a –“

„Pane Hašku… Podzemní říše Agarta. Hadí bytosti Lusové. Dědictví Atlantidy. Co vám badarčik vyprávěl?“

Bledý muž viditelně zavrávoral a upřel na svého protivníka nevinná oříšková kukadla. „Poslyšte, pane, tohle bude na dlouho a já mám zdraví v háji. Je to hrozně nepohodlné. Pomohlo by mi, kdybych si dal jenom lok… Vy ne?“

„Zůstaňte stát a ruce nespouštějte k pasu,“ štěkl Aloysius. Pro lidi s náklonností k alkoholu měl pochopení.

Český komisař velmi pomalu a opatrně – v patřičné výši – levým palcem a ukazovákem odšrouboval víčko, trhl s ním a pozvedl placatku. Ne k ústům. Mrskl s ní po Gadskim. „Poroučím se!“

Bouchlo to vzápětí. Intenzivní bílý záblesk neutralizoval všechny Aloysiovy zornice: viditelný pár i latentní čidla. Tlaková vlna ho poslala podruhé k zemi. Kolem létaly kousky plechu, železní komáři, sprška zeminy, části karbidové lampy a volné listy papíru. Podkopnutá stanová tyč zahalila dílo zmatku oponou z plachtoviny. Vyděšení koně pronikavě řičeli a škubali sebou v úvazcích.

Gadski se pohotově vyhrabal z trosek přístřešku. Pochopil, že rozbuška z německého granátu, umístěná v placatici, odpálila menší dávku trhaviny, rozmetala hrst hřebíků a zažehla řádnou porci magnézia do fotografických blesků. V kobaltovém povětří se přeléval světlý kouř, poletoval ohořelý cár papíru a slábl dusot vzdalujících se koňských kopyt.

Kyborg pohybem dlaně odstranil z obličeje zabodané zlomky šrotu. Před pobořeným stanem sebral winchestrovku a setřepal z ní smetí, které proud vzduchu vynesl ven. Drsně chytil za hřívu první ze zvířat, vyšvihl se mu na hřbet a vyrazil za unikajícím Haškem. Mladou, čirou nocí se i v divokém terénu orientoval s pomocí biosenzorů. Snadno dostihne uprchlíka, který na počátku útěku neobratně ztratil cenných pár vteřin. Přesto ho udivovalo, že se anarchistický bohém, zvyklý vegetovat po hospodách hlavního města, drží na neosedlaném ryzákovi docela slušně.

6. Oči se dívají do nebe

Srpen 1920, dva koňské chody od města Uljastaj,

oblast Changaj-nurú

Náskok se rychle zkracoval. Gadski si umínil, že nebude střílet. Až se k Haškovi dostane na dosah, srazí literáta pažbou pušky. Padesát metrů… Třicet… Patnáct…

Rudý komisař se otočil a rezolutně zařval: „Tak ty nepřestaneš vopruzovat, svině!“ Přitom z brašny přehozené přes koňská záda vytrhl válcovitý předmět na silné tyčové rukojeti, vyškubl pojistku a učinil nezvratné gesto.

Tříštivý ruční granát M24, zvaný šťouchač brambor, putoval k pronásledovateli, zatímco uprchlík pobídl koně do trysku. Gadskiho vytuněný mozek ve zlomku vteřiny prokalkuloval možnosti protitahu… Žádná nebyla optimální –

Tma.

Aloysius Gadski si uvědomil, že muselo nesmírně silně zahřmít.

Cítil ozvěnu otřesů v každé buňce těla. Sluchová čidla byla přechodně vyřazena, v nechráněných primárních očích a ve chřípí ulpěl prach. Ležela na něm spousta hlíny a kamení. Tkáně mu prošpikoval značný počet kovových odštěpků. V mělkém dolíku spočíval mrtvý kůň. Než by se vrátil pro nové jízdní zvíře, urazí bolševický spisovatel další kilometry.

Gadskimu stoupal adrenalin. Jak to, že si nevšiml žlutého mrňavy? Kde se u Haška vzaly granáty, když se Feďucha ze stájí dušoval, že komisař s sebou do Uljastaje nic podobného nebere? Nebyl čas hrát si s paranormální kauzalitou! Rány se zacelují, energie se vrací, systémy nabíhají. Upgrade organismu má něco do sebe.

X-Hawkův kyborg, který se nepřestal pokládat za Aloysia Gadskiho, tempem olympijského rekordmana na sto metrů cválal v Haškových stopách.

Srpen 1920, severozápadní vrchy Changaj-nurú

Smrtka škrtla zápalkou a rozsvítila mračna: ostře sírová, sytě oranžová a fialová. Temně rudý odlesk na stráních, černé kostry stromů. Svítalo.

Po dlouhé hodiny, zatímco se hvězdy toulaly mezi cáry oblaků, komisař na útěku křižoval nazdařbůh údolí lesnatých kopců a lučiny na úbočích. Krajina bolavě připomínala vlídné české hory. Jenže byla dočista pustá, travnaté pláně se rozléhaly do velkolepé šíře… nedalo se na nich nikam schovat. Nebylo tu živé duše, která by mu pomohla – od svišťů a napůl divokých koní se zásah nedal čekat. Haškův ryzák na sklonku noci padl u brodu bezejmenné řeky, nehluboké, ale mrazivě prudké. Spisovatel prchal dál po svých.

Tohle nebyla zlá noční můra: z té už by se člověk probudil se srdcem bušícím jako kámen, který se kutálí ze schodů. S válkou se zbloudilý Čech pasoval šestý rok, čekal ji dřív, než vzala v Evropě za kliku. Nenáviděl ji a nebál se jí; byl z rodu bojovníků. „Možná, že se z těch dálek vrátím jako kozácký ataman. Pokud mě pověsí, pošlu kus svého provazu pro štěstí.“ Tolikrát uklouzl smrti, v rakouských zákopech, v tyfových horečkách, u Zborova jako politický odpůrce, při velení v Bugulmě, nedávno v Irkutsku…

Zvěsti krom toho tvrdily, že byl třikrát oběšen, dvakrát zastřelen, rozčtvrcen Kyrgyzy a probodnut oděským námořníkem. Dost na to, aby jeden spisovatel získal imunitu proti umírání. „Golova ty moja udalaja, kak dolgo ja budu tebja nosit!“

Ta Věc za ním se nedala zabít a nešlo s ní rozumně hovořit. Stavěla se jako starý zálesák z dobrodružných románů a měla větší výdrž než kobyla, hergot krucifix! Na Věc neplatila kalmycká kouzla, kterými se ji pokoušela v Irkutsku zapudit jeho starostlivá Šura. Nezabraly triky, které si vybavil z časů klukovských výprav. Spotřeboval všech pět Jakovových granátů, zčásti do nástrah, aby ji zpomalil. Doháněla ho otravnou setrvačností pohádkových příšer.

„Ježišmarjá,“ pomyslel si v zoufalství, přelézaje kamenité břehy potoka, „a to mi vyčítali, že si moc vymejšlím! V Bugulmě jsem dostal rozkaz podnikat průzkum s pancéřovým vlakem, strategicky zapalovat elevátor a vyhodit do povětří trať a železniční most. Tady mě loví potvorák vymyšlenej vod Poea! Dopracoval jsem se daleko z Milešovský ulice na Vinohradech!“

Supělo to za ním. Spisovatel přidal, i když mu hrozilo, že vyplivne plíce a nohy se v příští vteřině rozpadnou na porci kuřecí huspeniny. V pravé holínce čvachtala krev z odřenin. „Básníci žijí silný, dvojnásobný, desítinásobný život…“ To se mu to psalo! Teď by se hodilo nějaký si vypůjčit.

Modřínové vršky se otevřely k povlovnému svahu –

Udeřilo ho stříbrné světlo. Pod temně modrou západní oblohou zářila jezerní hladina odrazem čerstvě probuzeného slunce. Na protáhlé pláži hnízdil lehký dvouplošný letoun. Vedle něho se činil s ruční pumpou člověk v kožené kukle s brýlemi. Posunul si je nad čelo a jejich skla se blýskala jako jasné vody vůkol.

„Podoždi kapeňku, družok!“ zařval sípavě spisovatel. Zuřivě zakýval pažemi, zakopl o zlomyslný kámen, končetiny definitivně vypověděly službu a komisař se skutálel hlava nehlava na pobřeží. Bylo mu to fuk, nezáleželo ani na tom, jestli pilot je Rus nebo Američan, bělogvardějec nebo bolševik. Letci bývají lidé s rozhledem a rozšafného ducha, se smyslem pro humor. Někdo takový ho nenechá napospas šílené obludě, které vyraší přes tu chvíli druhý pár zabijáckých klepet.

Muž středních let právě doplnil do palivové nádrže benzín z barelu, který byl upevněný na místě pozorovatele. Otočil se a zamával. „Pomalu, příteli!“ zvolal. „Copak se přihodilo?“

Rudý komisař Hašek doškobrtal na pláž a sklesl vedle konve s olejem, dočasně odložené v písku. S úlevou postřehl, že lahvově zelený aeroplán s hrdým názvem Iskra nese na spodní ploše křídel a v ocasní části trupu rudou hvězdu. Ačkoliv stroj pravděpodobně podstupoval průzkumný let, nescházely kulomety. Na levém boku pod místem pilota byl příhodně uchycen synchronizovaný Vickers, na zadní půli hřbetu významně pózoval pohyblivý Lewis.

„Já jsem Kolja Polikarpov, až z Moskvy,“ řekl hnědooký letec přívětivě. „Měl jste nehodu? Zabloudil jste? Vypadáte špatně… Počkejte, vezmu vás do Minusinska na velitelství! Myslím, že se vejdete k palivové rezervě a nebudu ji muset vyložit. I když kvůli ztracenému barelu by mi cifršpióni z načalstva hlavu neukousli,“ zasmál se.

„Raději si pospěšte,“ vypravil ze sebe uprchlík a chytil se okraje kabiny. „Honí mě… banditi.“

Pilot pokývl. „Vlezte si dovnitř – počkejte, pomůžu vám. No, ještě kousek!“

Vyšvihl se do kokpitu. „Budete mít čest jako jeden z prvních vyzkoušet prototyp přístroje Dux R-1,“ sděloval, když úspornými, zkušenými pohyby nastavil plynovou páku do polohy pro start a zatočil kličkou magneta. Vyskočil, pohladil s pýchou kryt hlavy vrtule, nahodil ji a motor se s bafáním rozběhl.

Na lysém návrší nad jezerem o půl kilometru dál se ukázala nenápadná lidská postava s puškou v ruce. S úpornou houževnatostí si to šněrovala k pobřeží.

Letec hupl zpátky do kabiny a přidal mírně plyn, motor dunivě zahuhlal. „Konstruoval jsem model Rozvědčik z DH-4 a DH-9, ta se příliš nevydařila,“ aeroplán se pohnul a pojížděl po břehu jezera. „Bůh mi při práci držel palce, příteli, nemusíte mít obavy. Touhle šálou si obalte hlavu, bude foukat!“

Zčervenalý, zadýchaný a zpocený spisovatel polkl a mlčky sledoval postup svého pronásledovatele. Dosáhl úpatí svahu –

„Za chviličku půjdeme do vzduchu,“ vykládal Polikarpov co nejhlasitěji, neboť přidal otáčky motoru. Stlačil jemně knipl dopředu, aby nadlehčil záď letounu. Pláž a vteřiny ubíhaly… stále rychleji. „Máte štěstí, byl jsem v Déd Űd, kousek od mongolských hranic, budovat jihosibiřský aviatický park. Na přímé trase bych se bál mezipřistání, ale tady je klid. Tedy myslel jsem, že je!“

V zeleně nalakovaném plátně ocasu se objevily jako mávnutím proutku dva otvory: menší kulatý a proti němu větší, natržené okraje se v povětří chvěly. Aeroplán ohlušivě řval. Hašek se pootočil dozadu, nakolik mu to stísněný prostor vedle sudu dovoloval. Zahlédl na pláži postaršího chlapíka s opakovačkou, jejíž hlaveň znovu vábil poskakující trup Iskry.

Polikarpov přitáhl ovládací páku k sobě, stroj se zvedl – odpoutali se. Stříbřitě šedá deska jezera klesala do hloubky.

Štvanec nemohl věřit vlastnímu zraku. Ne, nemýlil se! Jeho nesmrtelný stihatel se zastavil v místech, kde v písku dosud zůstaly Haškovy šlépěje, otočil se a vracel se do hor…

Hašek zavřel oči a položil si temeno na páchnoucí barel od benzínu. Jednání v Uljastaji s Malým Fu – mladinkým, ambiciózním Fu Šu-sienem, diplomatickým zástupcem čínského guvernéra – se odkládají na neurčito. Jak finální souboj v kovbojce! Kdo se přidá ke komu? Jeho kamarád Pepík Ladů by s gustem nakreslil karikatury aktérů. Číňané, oči jako štěrbinky a špagetové kníry, štvou Mongoly v kožešinových čepicích a špičatých botách proti rozhněvaným Rusům s frajerskými buďonovkami. Vousatí Bílí s carskými orlíčky se chtějí v Mongolsku zakopat a vést válku proti bolševikům. Zdvořilí Japončíci v parádních uniformách je podporují a přitom si nad ohýnkem vaří mocenskou polívčičku. Novomongolská politická strana – širokolící borci s rudými hvězdami na bodácích – připravuje komunistickou nezávislost a družbu se sovětským Ruskem.

Selský rozum to rozmotá podle společných zájmů. Vnitřní Mongolsko by zůstalo čínské. Vnější Chalcha by se sbratřila s Ruskem. Ještě je tu Ungern von Sternberg! Podle dispozic k rokování, které Hašek dostal v Irkutsku, měli Sověti slíbit Číně vojenskou podporu proti Japoncům… spojenými silami by si už poradili.

Spisovatel Jaroslav by se vsadil, že netvora poslal Krvavý baron, milovník arijských mýtů. Škoda papírů, které zanechal v táboře! Po cestě si stačil nasyslit zásobu článků. Hodlal jimi naplnit Vlasť truda, Krasnyj strelok a dalšího půl tuctu plátků, které redigoval a z valné části psal. Přišel o několik slibných povídkových námětů a užitečné poznámky.

Než na něj padla otupující dřímota, vyčetl si, že nápad s Agartou možná rozvinul až příliš tvořivě.

Srpen 1920, dva koňské chody od města Uljastaj,

oblast Changaj-nurú

Aloysius Gadski se pohyboval pomalu, s trýznivou námahou. Jeho zdokonalený organismus byl schopen urazit za noc osmdesát kilometrů a přitom šestkrát kompletně regenerovat, ale bylo to vyčerpávající. Úmorné… jako pouť nazpět k Haškovu tábořišti. Zůstaly tam literátovy zápisky: mezi materiály se nachází záznam důvěrného rozhovoru s potulným lamou, přítelem Lusů a návštěvníkem tajuplné, mystické Agarty.

Naděje náhradního řešení a strach z lorda Hawka držely Gadskiho na nohou. Uměl prohrávat i soustředit duševní síly k vítězství. V tomto světě jej mohlo vážněji ohrozit jen minimum faktorů. Neobával se ani Maurbyho efektu: byl X-Hawkovým experimentem, golemem zrozeným ze spojení vědy a mimetické magie. Kráčel ponořen do povrchového spánku, navigován čivovými metalokátory, v nouzovém provozu čerpal solární energii.

Uprostřed odpoledne dorazil na místo, kde minulého večera zahájil akci. Koně byli pryč, i ten, na němž přijel a nechal ho níž ve svahu. Mrtvoly rudoarmějců zůstaly, jen asijskému komisaři se neznámý vtipálek vykálel na obličej. Zmizely jejich věci, oděv, pokud za něco stál, a zbraně. Kdosi odnesl stanové dílce, bednu… všechny papíry, do jediného útržku.

Gadski na chvíli znehybněl. Pak se sklonil, začal škubat bujnou trávu a cpát si ji do úst. Čelisti mu klapaly jako soukolí stroje. Potřeboval nutně doplnit energetické zdroje – nic jiného kolem nebylo. Až jeho modifikované zažívací ústrojí vytěží příděl veganské stravy, bude schopen sestoupit do kotliny a vyloupit přepřažní stanici.

Navečer, dřív, než vítr zahladí stopy a odnese pachy, Aloysius Gadski v plné kondici vystartuje za paběrkáři.

Srpen 1920, Irkutsk

Geniální konspirátor Jakov Ščukin zařídil a sehnal všechno, včetně spacích vaků, aspirinu, zápalek, sekery a proviantu na několik dní. „Vaňko, přeplavete báťušku Bajkal i s koňma na rybářským kutru strejdy Mitrofana Lazareviče. Dědek dostal zaplacíno vašima egyptskejma voňavejma cigárkama,“ vykládal na dvorku v předvečer výpravy.

Bylo pořád pod mrakem, dusno; komáři řádili a v sousedství někdo připálil zelí.

„Bez břízy bys byl ztracenej, takže tě obdařím Mannlicherem a padesáti nábojema. Tuhle profesůrkovi žádnej příruční kvér, vystřelil by si voko. Váňo, vohlídáš ho! Ty, profesorskej, rajtovat nebudeš, jezdíš jako popova babička!“

Odemkl dvířka přístěnku a jako salonní kouzelník odhodil plachtu z klusácké sulky upravené na bugginu. Se sebezapřením se na korbičce dalo sedět. Za deště by ji chránila stříška z proutí a voskovaného plátna. Do krytého prostoru područek šlo vecpat dvě nenáročná zavazadla. Lehký kulomet Madsen s ruským střelivem, položený na plocho a zastrčený šikmo do schrány pod sedadlem, dokazoval Ščukinovy obchodní schopnosti. Klenot vozítka představovala výkyvná poloosa mezi koly.

„Bejvá tu šikovnej inžinýr z Tuly. Vykoumal tuhleten zlepšovák. Něco jako tačanka, doharcujete s ní až na Pamír!“

„Střelnou zbraň mám pod sebou? Ona se bude vyjímat ven?“ ujišťoval se Collazo. „A já budu řídit koně?“

„Jo,“ souhlasil Jakov, „páč ti do rána poskytnu nalejvárnu vo umění vozatajským. Madsena nebudeš mít na vozdobu, ale abys z něho pálil, až budete v ouzkejch. Ukážu ti, jak ho vopřeš na opěradlo a co a kde se mačká, když za váma budou dupat vozbrojený vrazi.“ Jal se demonstrovat:

„Vašnosto, sklopnej závěr snadninko k votevření, zasouvač je lehkej. Tvý písařský prstíčky to zvládnou. Miř na velký cíle, není to extra přesnej kvér. Střílej po dávkách. Nemusíš trefit, stačí, když se poserou.“

Donovan Collazo zamžikal. Kováře však nepřekvapilo, že pokývl na souhlas.

„No, a do Kjachty poputuju s váma,“ zamnul si Ščukin velké dlaně. „Kámoš, co ho znám roky a roky, mi zaplatil falešnejma poukázkama. Povídám, ať se polepší, že bych to musel voznámit. Prevít! Do hodinky mě udal, prej že padělám přídělový lístky.“

Jejich výrazy ho neuspokojily. „De po mně Čeka,“ vybafl. „Zdrhám!“

Srpen 1920, podhůří Chantaj v somonu Chutag

„Hlupáci! Nezabil bys je? Pískat a rámusit jen kousíček od řeky! Urážejí vládce vodstva Osun Lozanga!“

Tři stovky ozbrojenců s notným hlukem a pokřikem rozbíjely tábor v úvalu mezi lesními úbočími, jedním příkřejším než druhým.

„Postrádají smysl pro rituály,“ usoudil Aksan. „Nechci tě strašit, Zajíčku, ale honí nás lidé tvého strýce. Jestli se tu příliš zdržíme…“

Altyn Túlaj, přikrčená v podrostu před srázem, netrpělivě mávla rukou.

„Náš úkol je důležitější. Teď jsou na řadě tihle. Posily pro Krvavého barona. Noví odvedenci – mlíčňáci v laptích, sedlina z důstojnické smetánky, zbytek kozáckých oddílů atamana Semjonova.“

Modré šero pohlcovalo chladné louky s bohatou travou, zvlněné hedvábí říček, husté a temné prstence lesů, z nichž vyvstával šedý opar a usazoval se nad vrcholky, podobnými převráceným kotlíkům. Mezi vysoko planoucími vatrami bílého kontingentu se pohybovaly unavené postavičky vojáků, někteří už usínali. Jiní se ještě motali kolem koní, ponechaných v improvizované ohradě mezi stěnou kopce a vstupem do žlebu.

Aksan přiklekl k dívce do podrostu rojovníku: „Mönchtörova skupina se přesunula do lesa naproti. Já sám a Isager vystoupíme o něco výš na temeno skály, odtud se nám bude dobře střílet. Nechceš tu akci přece jen zrušit? Není jich zrovna málo.“

„Počet nerozhoduje,“ odsekla. „Líp se ti ze zálohy napadá veliký nepřítel, který natropí větší zmatek, než menší oddíl, který zůstane bdělý. Do tlustého soupeře se bije snadněji než do hubeného! S těmi dole není pořádná válka.“

„Taky se divím, že mezi nimi není schopný velitel. Nezarazili mužstvu alkohol. Ekipě poroučí zasloužilý carský důstojník,“ pousmál se Kazach, „a kníratý ataman se s ním pořád dohaduje… na toho pozor, je z nich nejrozumnější. Beru si ho na starost.“

„Několik jich má opakovačky Mannlicher,“ poznamenala. „Zahlédla jsem springfieldky, pár jich na severu v Urjanchaji zbylo po americkém vpádu, a winchestrovky na ruské střelivo.“

„Za tmy jim budou k ničemu. Naši jsou zkušení lovci,“ uzavřel vážně. „Co teď?“

„Překvapení,“ plánovala v bojové euforii. „Dvě dávky trhací želatiny, jeden ruční granát a šikovný provaz. Mönchtör mi nějaký najde.“

Isagera, mladého Burjata, s nímž si nejčastěji měnil hlídky, vzal Kazach s sebou jako jištění a spojku. Spoléhal na úctyhodný dostřel svého Mausera vybaveného kvalitním dalekohledem. Ze stanoviště získal perfektní rozhled: sám ukryt mezi balvany, měl hemžení dole v úvalu jako na dlani. Intenzita plamenů v táborácích poklesla úměrně tomu, jak usínali nebo odpadali vojáci, kteří se bavili přikládáním. Někteří uplatnili zkušenosti z tajgy a zapálili rozpůlené kmeny na stáložárnou sibiřskou najdu. Slabé světlo z ní k orientaci postačilo.

Uhlídat tuhle sebranku bez kasárenského drilu bylo na pováženou. Vzhlédl k nebi, zachumlanému do vlajících cárů mračen; pofukoval studený vítr. Altyn odhadovala čas na minutu přesně. Akademicky vzdělaný Aksan potřeboval hodinky. Mrkl na svítící ciferník pod nerozbitným sklíčkem. Omegy ukazovaly, že je půl dvanácté… zbývala čtvrtina z hodiny Vepře.

Krátké štěkavé výstřely Nagantu. Altyn.

Neminula ani jednou. Výkřiky, střelba, nadávky. Do mraveniště spadl šrapnel. Pálili nazdařbůh do téměř kolmého úbočí kopce a do temného lesa naproti. Na téhle méně strmé straně žlebu se několik odvážlivců pokoušelo vyběhnout mezi stromy. Pár vojáků, kteří dokázali pohotově reagovat, se hnalo k ohništím, aby je uhasilo.

Krotitelé ohňů a lesní komando přišli na řadu jako první. Veškeré smysluplné aktivity byly nekompromisně zastaveny ukrytým nepřítelem. Ti ve tmě stříleli řídce a většinou pomalu. Nepotřebovali rozhazovat kulky po úvalu: každý náboj, který opustil hlaveň, dostihl cíl. Energického atamana složil Aksan bezprostředně poté, co Altyn zahájila útok.

Koně se plašili, povalili plot a rozbíhali se po tábořišti. Znovu suše zakašlal Nagant 1895. V tu chvíli ukrytý bojovník za vstupem do úvozu zatáhl za provaz. Vybuchla nálož: plastická třaskavina odpálená pomocí odjištěného granátu. Zmatek kulminoval. Sebralo to jen několik bílých vojáků, ale vyděšení koně zamířili k protilehlému konci žlebu bez ohledu na bláznivě pobíhající muže.

Útočníci ukončili střelbu a změnili pozice.

Ungern-Sternbergovy posily uzavřené v úvozu, ze kterého unikla většina koní, se poschovávaly do všech možných koutů a pod povozy. Kdo se pokusil proklouznout ven, na lučinu při řece nebo druhým směrem mezi vrchy, toho odstřelili jako srnce. Neviditelní válečníci mířili na ucho. Kulka provrtá hlavu naskrz, oběť se v mžiku otočí na patě, vyskočí do výšky… a klesne.

Ti odvážnější, přitisknutí k chladným bokům žlebu, hlídali sebemenší šelest a pohyb v nepřátelském hvozdu kolem, zbraně připravené k palbě.

Nejstatečnější se snažili pomoci těm několika zraněným, co se připletli do cesty pádícím kopytům nebo si je našla odražená kulka. Během chvíle padlo na padesát jiných… možná víc. Nikdo se neodhodlal pátrat po ztrátách nebo přiblížit se k zbývajícím ohňům, jež matně osvětlovaly ležení. Nebylo slyšet nic než praskání dřeva, které se rozpadalo do žhavých uhlíků. Dlouho…

Znovu zaštěkaly neomylné výstřely, smrt pročesala sbor vojáků, střelivo ve zběsilé palbě marně ubývalo. A všechno odeznělo, přestávka v zápase. Když dohasl poslední uhlík, zabíječi se ozývali v dlouhých pauzách, jeden dva výstřely na jistotu, a zase odmlka.

„Stáhneme se,“ zašeptala Altyn, lehce se dotýkajíc Aksanova rukávu. „Dostali výprask, došly jim náboje a donesou Krvavému baronovi smutné hlášení. Nechci riskovat, abychom přišli o někoho z nás. Pojď!“

Nestačil se ani zeptat, jak se jí podařilo prosmýknout se k němu: tiše, nenápadně…

„Necháme pro Toktara znamení,“ připomněl Kazach. „Nedorazily ani posily z baku Eldžigitů, které chtěl přivést, ani on sám.“

„Dnes jistě přiletí Bao Ti se zprávami z Chüré, od naší spojky Daritaje. Rozhodneme pak, kam potáhnout,“ uvažovala. „Škoda, že jí nedokážu vysvětlit, aby hledala Toktara!“

„Myslím, Zajíčku, že příliš nezáleží na tom, kam půjdeme,“ zívl a protáhl se. „Süchbátar potřebuje, abychom kalili vodu… dokud nás nespláchnou vlny.“

7. Elvis Presley carských důstojníků

„Bílý rytíř od severu povolal Mongoly, aby rozbili okovy, které na ně vložila nepřemožitelná Čína. Probudila se Asie a její synové hlásají svobodná, smělá slova. Bude-li prodchnuta zlými duchy, běda Západu!“ (Dobová legenda o Ungern-Sternbergovi)

Srpen 1920, Irkutsk

Poprchávalo, vyjížděli za šírání. Jakov si sbalil osobní věci do lodního pytle z hrubé zelené tkaniny s popruhy na záda. Úctu budící automat Fedorov zastrčil do pouzdra u sedla své vysokonohé vranky, o níž tvrdil, že je z astrachaňského kozáckého chovu.

„Středověk v partnerských vztazích!“ poznamenala zvýšeným hlasem paní Lilina – mimo očekávání se zjevila u jejich dveří – a kývla k plotu. „Věřil byste, že odmítají komunální jídelny a dětské jesle?“

Na prknech plihl žlutý leták s rudým nápisem: „Ruské ženy, odhoďte pánve a kastroly!“ K tomu připsal kdosi angažovaný pečlivým písmem a starým pravopisem: „Rodinný pouta, bytostnej základ blahobytu státu a společnosti.“ Napříč listu se skvěly klikyháky křídou: „Souzi! Slípka nejni pták, ženská nejni člověk!!!“

„Ruského muže nepřevychováš snadno. Ivane Osipoviči, čeká mne tu ještě spousta osvětové práce! Chtěla jsem vás vidět – aby se mi na vás lépe vzpomínalo.“

JFK jemně obemkl dlaní Lilčinu paži. Zavrtěla hlavou, s něhou odsunula jeho ruku a vložila mu do ní amulet složitého orientálního vzoru, zavěšený na silném řetízku. Připomínal čtyři královské koruny s kamárami – příčnými pásky –, složené do kříže. Uprostřed zíral velký tyrkys. Těžké, hrubé stříbro zdobily drobnější, kulatě zabroušené polodrahokamy. Starobylá a podezřele mystická věc, která bude Kovářovi na krku překážet.

„Pro štěstí. Dávejte na sebe pozor! Příliš snadno se vrháte do nebezpečných situací.“

Shrnula Johnovi levý rukáv z předloktí, aby konečky prstů pohladila tři výrazné jizvy v opálené pleti. „Sbohem,“ řekla bez úsměvu, zamávala a odešla z Kovářova života.

Srpen 1920, okrsek Übulánt, severní Mongolsko

Škrtili vlka. Chroptivé kvílení tak alespoň znělo.

„Zaber ještě. Kluk povolí a kníže Dambídžankan nám z radosti za dobré zprávy přidá stříbro,“ vůdce lupičského kmene Čacharů vylovil z opasku nově ražený čínský dolar, silně foukl na hranu mince a přidržel si ji u boltce, přimáčknutého mohutnou beranicí. Ryzí kov tenince zazníval; bandita spokojeně pokývl a pohodil stříbrným kotoučkem na dlani.

„Nojon platí poctivě, tak se musíme snažit. Z Číňanů sotva něco vyrazíme, když Krvavý chán dobyl Urgu a vyhnal je. Pochop to, člověče, a prospěj nám i sobě.“

Mladý muž před ním klečel přivázaný k pahýlu suchého stromu mezi stanovým táborem a bystřinou. Pouta držela zajatce ztuha od pasu až po šíji. Samostatný pruh řemenů ovíjel hlavu od týla k čelu. Tam, kde se dotýkal spánků, byly pod jeho prameny zasunuty ovčí záprstní kůstky. Zezadu mezi úvazek a mladíkovu lebku jednoduše prostrčili železný nabiják. Stačilo otáčet, a točit, a točit pomaleji, s citem, aby kosti nepraskly předčasně.

Trhané vytí na okamžik přestalo, podsaditý Čachar s copánky, který se ujal nelehkého úkonu ovládat mučicí zařízení, drobátko povolil utažené řemeny. Mladý Burjat vzlykavě lapal dech, naprázdno pohyboval rozbitými ústy. Z nosu a uší mu prýštila krev. Oční bulvy téměř úplně vyhřezly mezi víčky. Trčely na šíři palce dopředu, legračně velké, se znatelnou sítí žilek a blanitě jemnými, růžovými úpony očních svalů.

Čacharský velitel se podrbal pod límcem tmavomodrého pláště, odplivl si a přistoupil k vyslýchanému. Natáhl ruce a lehce stiskl obě bulvy. Poslušny reflexu svalů a nervů, oční koule sebou kroutily mezi lupičskými prsty.

„Ne… ne… oni…“ zasípěl Toktar. „Uletí vám…“

Vůdce zatáhl, zakroutil a zkušeným pohybem škubl. „Psí lejno!“ zaprskal vztekle. „Zabejčí se i v podsvětí!“

Copatý vazbič s gustem zapáčil nabijákem nadoraz. Zapraštělo to, jako když dupneš na suchou větev.

„Mršinu nech vlkům,“ přikázal čacharský náčelník. Oči s vlečkou cév šel připlácnout na šikmou stěnu svého stanu k dalším trofejím.

„Baldon-Chane!“ volal na něj od řeky pořízek a svinoval zakrvácené řemení. „Víme, kam jeli!“ Ukázal na tělo Burjata, zhroucené v trávě: „Jeho duše utíkala za nimi, podívej, natáhl se k jihovýchodu!“

Srpen 1920, jihovýchodní Bajkal

Po březích jezera poletovaly pěnkavy. Vítr byl cítit jetelem, koprem, borovým jehličím a kravinci. Nesmírná masa vod dýchala živým chladem a v měňavém modrém světle se ovívala mlžným oparem. Pokračovali po Udunginské pašerácké stezce koňmo k Husímu jezeru.

Pěšiny napříč kopcovitou, rozdrchanou tajgou rozmokly a lepily blátem. Tu a tam Kovář a jeho společníci míjeli roubené obchodní stanice v objetí dobytčích ohrad. Pastevecké chaty, domiky na výšinách, za pár drobných nabídly ke koupi čerstvý tmavý chleba, boršč a smetanu hustou jako hedvábí.

Doktor Collazo byl lahodným pokrmem okouzlen. Krásné blankytné oči za silnými brýlemi se rozzářily. Profesor brilantní ruštinou spustil o hermeneutice anarchistické satiry. Švejka analyzoval z hlediska antropologického výzkumu a porovnával „Osudy dobrého vojáka“ s Ezopem a Kafkou.

„Švejk zosobňuje deziluzivní, antiideologické pojetí světa. Je stavěn na témže principu jako chórus, antický sbor, přitom vychází z moderní syrové skutečnosti. Autoreflexivní pohled –“

JFK pokrčil širokými rameny. „Není zvyklý na přírodní látky, které se do mléka dostaly z horských bylin. Trochu se zdrogoval.“

„Vy jste mi numera!“ glosoval námořník. „Jak jsi přišel k těm šlincům? Lilka si jich taky všimnula. Budeš řádsky tuhej řízek, bráško!“

„Myslíš tohle?“ JFK odkryl dva bílé, vystouplé šrámy, které se šikmo sbíhaly coul nad zápěstím, a o něco výš zarudlou, srpovitě širokou jizvu. „Pracovní záležitost,“ odvětil suše. Ale v duchu si při vzpomínce na jejich původ neodpustil ďábelský úsměv –

Srpen 1920, klášterní město Níslel Chüré – Örgő,

Jurtový chrám neboli Sídlo – Urga

Aloysius Gadski neměl s emocemi problém jako člověk, natož kyborg. Pro vojáka je empatie vhodná jen tehdy, pokud umožní odhadnout myšlení nepřítele a připravit útok. Nejpodivnější metropole světa na něj nezapůsobila.

Chot čili Město neslo přes půl tuctu jmen. Táhlo se mezi řekou Túl a jejím severním přítokem Selbou. Hustě osídlených osmnáct set hektarů pitoreskního zmatku, nádhery a středověku, zrozených z dávného stanového kláštera, kočovného sídla prvního chutacht, „žijícího Buddhy“ Mongolů.

Örgő, svatý cíl poutníků a útočiště věřících, se rozrostlo do největšího a nejbohatšího lamaistického kláštera hned po Lhase. Čínská i ruská vláda z něj učinila správní středisko. Branou Urgy do Mongolska vstupovalo vědeckotechnické dvacáté století s nemocnicemi, veterinárními stanicemi, pedagogickými ústavy, telefonickou sítí a bezdrátovým telegrafem.

„Kocháš se, co!“ zakrákalo rusky Gadskimu vedle ucha. Škubl sebou a jeho superrychlé reflexy zafungovaly –

„Kchrk-ééh… Lord… Ha…wk-!“

Kyborg svíral za krk černého ptáka, který třepal křídly, kopal pařáty a vyrážel podivné skřeky. Ze zvědavosti přestal havrana škrtit.

„Du Dummkopf, lass mich los!“ přešel opeřenec na němčinu jeho prarodičů. „Scheiße! Šéf ti to spočítá!“

Před udiveným kyborgovým zrakem stanul temný lord Xaverius Hawk, impozantní a hrozivý, v plášti jako mračna noci, s magickou maskou kryjící tvář… Vysublimoval do mlžného chomáčku a rozptýlil se ve vánku od řeky Túly.

„Oba sloužíme Jeho eminenci, kolego, tak si nevyskakuj,“ štěkl nakvašeně havran. Seděl před Gadskim na kameni, rovnal si peří a opatrně kroutil hlavou. „Budu ti dělat společnost, čas od času!“ skřehotavě se rozchechtal.

„Nemám ponětí, čím bys mi mohl být užitečný,“ odtušil Gadski. Znepokojilo ho, že X-Hawk považoval za nutné dozorovat jeho akci takovou kreaturou.

„Provedu tě Urgou!“ nabídl havran cockneyskou angličtinou. „Prolít jsem ji, popral se s nějakou pitomou sokolicí a posral jejich živýmu Buddhovi haubnu vod auťáku!“

Zdobená ohrada chránila sídlo osmého bogdgégena, teokratického vládce Mongolů – nyní pod ochranou generála Ungern-Sternberga. Střechy ze zelených glazovaných tašek osázené rudými soškami se leskly na slunci.

„Jak americká televizní fantazy, co? Psychouš jeden, v soukromý zoo chová pudlíky a slony a papoušky a vopice!“

„Pokud tam nenajdu generála Ungern-Sternberga nebo Haškovy zápisky, bogdchán mne nezajímá.“

V úbočí nad Túlou se vypínal hlavní komplex klášterů, Ich Chüré – Velký palác, domov či zastávka pro šedesát tisíc mnichů. Příbytky posluhů, písařů a děvek; archivy, knihovny, hostely, učebny; tiskárny a manufaktury na umělecké a obřadní předměty.

„Sbírky toho svatýho vožraly by tě interesovaly! Zlatý trůny s hracíma strojkama! Poklady, že jsem slintal strojní volej! Však se vrátím,“ škytl významně.

Na písčité pobřežní planině se rozlila najmáčin chot – obchodní čtvrť. Uličky s krámky a tržišti, kupeckými jurtami a obchodními domy, s bankami, úřady, ministerstvy a konzuláty. Půl stovky ruských firem, podnikatelé z Číny, Evropy i Japonska: jejich sídla označovaly státní vlajky.

„Parťáku, koukni, tvůj Union Jack! Jó, Urga je svět v malým. Akorát že většina cizinců pláchla do bezpečí, když Krvavej baron vymordoval židovskou čtvrť i s prťatama.“

Hliněné valy na východě chránily čínskou fanzu, řady nádvoří a pagodu. Dlouhou ulici ruské faktorie střežil pravoslavný kostel Svaté Trojice s pyšnými byzantskými kopulemi. Zlaté věže buddhistického Gandanu, mešita, chrámy Gesera a Erlega… O kus dál hučely modly nové pragmatické víry – továrničky a výrobny. Vedle stavby ve starém tibetském slohu se rozkročil moderní cihlový dům.

„Kolego, tohle není estráda,“ utrousil chmurně Gadski. „Já si terén rekognoskuji sám.“ Mocně tleskl oběma páry rukou nad havraní hlavou.

Pták zavřeštěl, vyskočil do vzduchu a hbitými záběry perutí zamířil nad Urgu.

Kolem labyrintu oplocených skladišť se třepetaly závěsy modlitebních vlajek. Od předměstí Urgy se roztahovala jurtoviště, tisíce plstěných stanů, u kterých se motal dobytek a mohutní pastevečtí psi. Nad gery vlály pestré praporce trojúhelníkové nebo čtverhranné, aby hlásaly přítomnost nojonů a mocných rodin.

Gadski s rutinou ostříleného válečníka posoudil to spletité vření. Nakráčel ze svahu k dřevěnému mostu přes Túlu. Vstup na něj na obou koncích hlídala ozbrojená dvoučlenná stráž a kontrolovala příchozí.

„Nejsem bolševik, nemám doklady a chci hovořit s generálem von Ungernem ve věci jeho vlastního zájmu,“ prohlásil strážným na své straně řeky.

„Bumážky nemá! Hlavu jsi doma nenechal? Ses pomátnul, chytráku! Jestli se z tebe vyklube špión –“ vojín s frajersky nasazenou papachou učinil výrazný posunek.

Postarší muž v otrhaných šatech nevinně pokrčil rameny. „Vy jste bdělý a ostražitý, a co já mám vysvětlovat? Vyptávejte se a hotovo.“

„Hu…“ Strážný se pomalu drbal za uchem. „Jít za baronem je vo strach…“

Gadskiho přídavná optika zabírala nenápadně prostor za jeho zády. Opodál na břehu se bavila skupinka Ungernových ozbrojenců. Někteří seděli na koních a klidnili netrpělivost svých ořů, cupitajících sem a tam. Uprostřed kozáků přešlapoval hubený muž s převislým knírem, bosý, v košili a dlouhých spodkách.

„Pánové,“ kvílel, „já jsem obyčejný krejčí. Copak bych uhádnul, že v tom kabátě je zašitá šifrovací abeceda? Jen jsem spravil rukáv… A kam jste dali moji ženu?!“

„Stůj,“ houkl na krejčíka robustní chlap. Holá lebka mu přetékala zpod zelené důstojnické čepice s carským orlíčkem. Na ramenou se blýskaly plukovnické epolety. „Ani se nehni! A ty, Rezuchine, jeď!“

Všichni poodstoupili, mladý kozák na bělouši zacouval až k vodě… zprudka vyrazil. Plukovník pohvizdoval, ruce za zády. Krejčí trčel jak pravítko v sešlapané trávě. Knír mu zvlhl.

Dan, dan, dan – klapot kopyt se zrychloval a sílil. Mládenec se v trysku prořítil vlevo kolem krejčího, zvedl pravou pěst, v ní důkladné poleno, a bum, backhandem vzal hubeňoura s knírem přes obličej. Nos a lícní kosti se propadly dovnitř, jako když prošlápneš dýni.

Kozáček zpomaloval, obrátil bělouše a vítězně přitom točil krvavým polenem: „Jak tomu říkaj Angláni? Kri-ket?“

„Vyhráls desítku, Rezuchine!“ Plukovník stáhl čepici, ovíval se jí, těžká víčka mu škubala tikem. Hrbolaté, zjizvené temeno připomínalo sedlo.

„Pane,“ houkl na Gadskiho. „Jsem velitel Urgy Sepajlov. Vezmu vás ke generálu Ungern von Sternbergovi. A dál ať vám pomáhá Bůh.“

Hvízdl. Ze stínu vrbové křoviny mu zubící se kozák vyvezl černě lesklý motocykl předválečné výroby Sunbeam Gloria se sajdkárou. Plukovník pokryl svoji hrbolatou lebku motoristickou kuklou s ochrannými brýlemi, pokynul Gadskimu, aby naskočil do přívěsného vozíku, a vyrazili. Sepajlov řídil suverénně.

V hukotu a hrkotu stroje, hrnoucího se po nerovném chodníčku, zvýšil Gadski hlas: „Mám zprávy, že se jednotky mongolské revoluční armády shromažďují v Burjatsku při hranicích. Bolševici uvolnili na podporu Süchbátarova tažení sto miliónů rublů, určitě se přidají i jejich ozbrojené síly. Pane plukovníku, zanedlouho přejdou do útoku.“

Sepajlov se ušklíbl. V jeho tváři připomínající menší balvan to působilo hrozivě.

„Žádná novinka, pane. Víme o tom a jsme připraveni. Ať nás ta sebranka zkusí napadnout! Dokud má generál Ungern k dispozici svou Asijskou jízdní divizi a Železnou věž, nemají rudí parchanti šanci. Podívejte se tamhle!“

Kromě věží a kopulí chrámů se nad dřevěnými střechami, přístěnky a jurtami naparoval další výškový objekt. Gadski, voják tělem a duší, se neubránil uznalé pokloně.

Pancéřové monstrum připomínalo výtvor z dílny šíleného Verneova vynálezce, jenž přetvořil obrněného Ankylosaura pro válečné účely. Dominovala mu dvě obrovská bicyklová kola o průměru devět metrů. Na příhradové konstrukci za nimi byl uchycen vlastní trup stroje, jenž v půdorysu připomínal hranaté písmeno „Y“. Pancéřovaná spojovací příčka mezi koly obsahovala motory, bojové prostory a stanoviště řidiče.

Nožku písmene „Y“ tvořila pancéřová opěra se vstupem do stroje a otočnou soustavou řídicích kol na konci, která tvořila jakýsi válec. Dva letecké motory Liberty o výkonu 400 koní roztáčely přes speciální třecí převody obrovská kola. Nestvůra hravě překonávala zákopy, lámala stromy, trhala drátěné zátarasy. Divokým stepním terénem uháněla sedmnáctikilometrovou rychlostí. Tady by ji neohrozilo žádné těžké dělostřelectvo.

Dvanáctičlenná posádka. Dva kanóny ráže 37 mm, umístěné v kasematech na koncích pancéřové příčky, dva kulomety Maxim v jednoduché otočné věži uprostřed příčky, Madsen ve výstupku pod centrální sekcí, aby mohl pálit vpřed a pod stroj. Automatické pušky v kabinách na vnějších bocích trupu a střílny, jimiž mohou být vrhány granáty… Pancéřová obluda budila hrůzu jako drak mezi ovcemi.

„Naše Železná věž! Kolový tank Lebeděnko, klenot broněotrjada naší armády! Na délku má osmnáct metrů a váží čtyřicet tun!“ volal nadšeně Sepajlov. „Sestrojil ho sám generál Ungern!“

Srpen 1920, poříčí Selengy a Džidy

Mezi tajgou se protáhla vláčná návrší jako pavlače, po nichž se líně rozvalovala bachratá temná mračna. Zavlály hřívy polodivokých stád, klusajících sibiřskou stepí.

„Vy Češi se umíte prát,“ liboval si námořník. „Na chlup dva roky dozadu jsem si to s legionářema rozdal. Toho mazanýho, drzýho plukovníka Gajdu aby sebral rohatej!“

Chtěl komentovat smělé vojenské operace při bajkalské námořní bitvě, ale zakuckal se a zmlkl. Z křovinného podrostu mezi modříny a limbami se zvedala mračna muchniček, štípala na kůži, lezla do očí a s horkým, vonným vzduchem pronikala až do krku. Koně třepali ušima a pohazovali ocasy i hřívami. Doktor Collazo otravné mušky nevnímal.

„Von snad není z tohohle světa!“ divil se Ščukin.

„Ne,“ souhlasil Kovář. „Je z univerzity.“

Koně na povel otočili hlavy k jihovýchodu a zastříhali ušima. „Někdo jede!“ zařval Jakov.

JFK se neptal. Chraplavý křik sojky… Stáhl ze zad Mannlichera, připravil ho k palbě.

„Šššš! Počkej, neplaš se, Vaňko!“ usadil ho Jakov a začal se hrabat v sedlovém vaku.

Stezka, na níž zastavili, se zpříma svažovala mezi mladými borovicemi a řídkými břízkami až k říčnímu břehu, kde se objevila pětice jezdců.

Ze Ščukinova zavazadla postupně vykukovaly vlajky: úzká rudá s dekorativním písmem RSFSR, široká červená se zlatou hvězdou Rudé armády, černá anarchistů, kozácká šarlatová s šikmými bílými pruhy, bílá s carským orlem.

„Kde mám tu zelenou Svobodnejch sibiřskejch oddílů…,“ mumlal námořník. „Že já poděs ji roztrhal na vonučky!“

Vrhl rychlý pohled na muže, kteří se k nim blížili na nízkých, huňatých konících. Dělilo je tak čtyři sta metrů: přes ramena jim visely pušky a luky. „Seru na fangle! Je jich víc! Ať vytáhnem, co chcem, voni budou jiný,“ zavrčel Jakov, nicméně štrachal dál.

JFK zachoval stav pohotovosti. Už bylo znát, že jezdci jsou oblečení v záplatované prošívané kazajky; vysoké boty měli dobré. Pod kožešinovými čapkami působili divoce a zanedbaně. Potomci sibiřských kozáků, kteří se během pokolení mísili a sžili s Burjaty, Mongoly nebo Sojoty, Sobími lidmi.

„Co jste zač?!“ houkl trhan s tvrdými, propadlými lícemi a namířil obstarožní vintovku.

JFK pohnul ukazovákem na spoušti Mannlichera –

„Chlapi, nedáte si s náma vodku?!“ zařval Jakov. Místo vlajky či pušky zdvihl do výše dvoulitrovou láhev. „Je poctivá, z bobulí a brambor. Vyhandloval jsem ji u Husího jezera!“

„Na jednu flanděrku nás přebejvá,“ vyjednavač zkroutil velká ústa do úšklebku.

„Dám vám ji celou,“ lákal Ščukin. „Potřebujem si voddychnout a nakoupit zásoby.“

„Nejste rudý?“ vyzvídal mladík s asijskýma očima a teninkým knírkem. „Necestovali jste přes Petropavlovku? V kraji se rozlezla skvrnivka, sežrala celý vesnice.“

„Kdepak. My cestujem vod Bajkalu do Kjachty. Není v našem vobchodním zájmu rozvíjet politiku,“ ujišťoval Jakov s perfektní směsí ledabylosti a poctivého důrazu. „Ani jsme nenarazili na žádný nakažený místo.“

„Tak vy pojeď s náma všema,“ navrhl třetí, snad Sojot. S výrazným nosem a smolnými pačesy, které se draly zpod čapky se štítkem, vypadal jako zlotřilý Indián z westernu. Jediný byl navlečen do dvouřadého kabátce, jaké nosili v Irkutsku dělníci. Límec obnošeného oděvu si frajersky zvedl.

„Je to daleko?“ chtěl vědět doktor Collazo.

Čtvrtý ze skupiny, s kulatým bezvousým a bezvýrazným obličejem, neřekl ani slovo. Ze způsobu, jakým zíral na trojici pocestných, čišel chladný výsměch. Ten pátý, snědý, s bradou jako galoše a těžkými víčky, zvesela mávl kamsi do tajgy.

„Rukoj podať,“ zabasoval přátelsky.

Co by kamenem dohodil, přeložil si JFK. Ovšem – podle zdejšího pojetí vzdálenosti.

Na pokyn muže s hubenou tváří se lovecká družina rozdělila. Tři jeli napřed, dva počkali, až je cizinci minou. Manévr probíhal za mimořádné bdělosti zúčastněných. Napětí uvolnily až papirosy, které námořník coby dýmku míru vylovil z pouzdra v kapse.

Tehdy se vůdce lovců dostal před Kováře. Ukázalo se, že za širokými zády v tlusté prošívanici sedí děvčátko s tmavými, jemně zvlněnými vlásky a pletí barvy staré slonoviny. Holčičce mohlo být devět let; její vážná tvář byla dokonale krásná, s vílí čistotou a dívčím půvabem. Otáčela se dozadu, držíc se jezdcovy kazajky. Velké mandlové oči jako temný jantar si Kováře pozorně prohlížely.

„Zdravím tě, princezno,“ zamával jí JFK.

Zamračila se. „Já jsem Najna,“ sdělila uraženě. Ale pak mu věnovala dětské pousmání.

8. Děvčátko s křesadlem

Srpen 1920, Örgő – Urga

Baron Ungern von Sternberg svůj „tank“ dílem ukradl a dílem vytvořil podobně jako kapitán Nemo svůj Nautilus. O „Mastodontovi“, experimentálním obrněnci, kterého na začátku Velké války zkonstruoval kapitán Lebeděnko z Vojenské technické laboratoře, kolovaly mezi důstojníky zkazky. Jat zvědavostí, seznámil se s detaily a neopomněl při tom pro strýčka Příhodu zkopírovat některé výkresy. Projekt vzhledem a rozměry učaroval jeho fantazii i megalomanii.

Lebeděnkova zázračná zbraň mezitím uvázla poškozená v podmoskevských lesích. Náhody přejí připraveným: přeložení na Dálný Východ umožnilo Ungernovi, aby vyzvedl poklad, který prastrýc korzár získal za japonsko-čínské války. Zaplatil z něj rozebrání a přesun zajímavé technické hračky, důležité pro další plány. Demontáž opuštěného monstra i transport do nového působiště si vybraly daň: po náročném transportu chyběla řada dílů.

Matematicky nadaný baron využil bídný stav tanku pro výhodnější technické řešení. Upravil výpočty, přepracoval výkresy, objednal u zahraničních výrobců komponenty. Bojoval s bolševiky – a Železná věž se po částech scházela ve Vladivostoku. Gigantickou stavebnici nechal zkompletovat mechaniky svého broněotrjada krátce před památným tažením do Mongolska. Utajení akce, doprava dílů do pustin a jejich montáž v polních podmínkách byly důkazem nebývalého technického i politického umu. Moment překvapení za tu cenu stál.

Železná věž bude pomyslnou vlajkovou lodí v ofenzivě Asijské divize proti mongolským rudým teroristům. Tak jako Hannibalovi váleční sloni prorazí slavné vítězství!

Brzdy zaskřípěly u jednoho z čínských domů, úpravného a zdobného jako vzácná řezba. Stráž před vraty upozornila Gadskiho, že je u cíle. Být člověk, zrychlil by se mu tep. Uprostřed nádvoří na okované žerdi povlával velký, topasově zbarvený prapor s výrazným černým písmenem U; pod ním stála skromná jurta.

Uvnitř seděl a pokuřoval mladší člověk ve zlatavém délu se žlutými výložkami a vojenským řádem svatého Jiří. Nápadně široká ramena kontrastovala s malou hlavou. Vysoké, klenuté čelo pod narezlými pačesy přetínala jizva. Kolem krátké bradky splývaly provazce knírů. V utkvělém světlém pohledu planulo šílenství i cílevědomost.

Nikolaj Roman Fjodorovič Ungern von Sternberg, šlechtic z prastarého německého rodu lupičů, učenců, rytířů. Carský důstojník, udatný a krutý „Krvavý baron“, který nenáviděl bolševiky a z moci Číňanů vytrhl Vnější Mongolsko, Chalku. Buddhista, uctívaný jako převtělený bůh války, jehož cílem byla panasijská říše pod jeho velením.

Gadski zaznamenal strohé vybavení geru, v něm kvalitní zbraně, krví potřísněné zástavy, krásné sedlo umělecky potažené bílou kůží… lidskou.

Náhle pochopil, že uhlové U s našikmenými rameny na Ungernově zástavě představuje vertikálně přetočenou runu Ur – magický symbol prvotního ohně, prvotního plození, ducha a světla; nelítostného zanikání a zářivého zrození.

„Nechápu, že se odvažujete shánět se po materiálech, které mi odevzdala moje výzvědná služba,“ von Sternberg rozdrtil cigaretu mezi štíhlými prsty. Luskl a významně je položil na pouzdro revolveru. „Informace jsou nejcennější pomůckou vítězství.“

„Pane generále, existují i jiné efektivní nástroje,“ odtušil chladnokrevně Gadski, „váš obří tank… nebo tajemství Agarty, po které pátráte.“

Vládce Mongolska vyskočil tak prudce, až se křeslo zakymácelo. „Jak jste se o ní dozvěděl?“ vykřikl. „Nikdo z Evropanů ji nezná!“

„Před padesáti lety o podzemní říši a zázračné energii vril vyprávěl spisovatel Bulwer-Lytton,“ děl suše Gadski. „Vám ji odhalil malíř a theosof Nikolaj Rjerich. A co tajná společnost Zlatý úsvit?“

„Mlčte!“ zasyčel Krvavý baron, tenké kníry mu zacukaly. „To jsou příliš posvátné věci, než abyste o nich tlachal. Agartu zbudovali potomci Atlantidy a Lemurie. Střeží poklady nevýslovné moudrosti, mocné magie a poznání.“

Gadski se vzpřímil – Ungern-Sternberg ho převyšoval o dvě dlaně. „Obyvatelům říše, jež se rozprostírá pod povrchem zeměkoule, tady v Asii říkají Nágové nebo Lusové. Připisují jim hadí či dračí podobu.“ Ostře šeptal: „Lusové dokáží uvolnit skryté vnitřní síly v člověku, měnit přírodní zákony, ovlivnit tok času. Do jejich panství se vstupuje skrytým vchodem kdesi mezi Tibetem a Mongolskem.“

„Vypátrám bránu Agarty, dříve nebo později,“ zamumlal Ungern-Sternberg. „Světem prochází plamen a smrt… Oddíly buddhistických mnichů válečníků, které vytvářím, nebudou stačit, aby zlo zastavily. Změníme směr svého myšlení! Oni nám pomohou najít světlou cestu.“

„Máte cíl na dosah, pane generále,“ odtušil zdvořile Gadski. „Popis průchodu do říše Lusů, Agarty či Šambaly, je zachycen právě v dokumentech, o které mi jde. Já pro vás tu hádanku rozluštím.“

„Jak vám mám věřit?“ sekl zlobně baron Ungern von Sternberg. „Ty papíry jsou jen nesmyslná změť slov, pomuchlané a potřísněné hadry!“

Jeho rtuťově bledé oči se setkaly se zrakem cizince. Stejně chladným, nelítostným, ještě pronikavějším, uhrančivým –

„Dobře,“ pokývl budoucí panovník celé Asie. „Pusťte se do toho. Ale upozorňuji vás, že budete pod přísným dohledem. Já neodpouštím ani žerty, ani podvod.“

Červeně natřený domek za nízkým plotem neposkytoval příliš prostoru, čistoty ani pohodlí. Před vchodem vegetoval voják s puškou. Uvnitř se nacházely stůl, židle, petrolejka, Haškovy rukopisy – co víc si Aloysius Gadski mohl přát?

„Tak se pochlap, kámo!“ zakrákal havran, vlétaje otevřeným oknem. Přešlápl a zobákem posunul několik lejster. „Fuj, smrděj! Nezávidím ti, velkej kombinátore!“

Uprášené, pošpiněné listiny páchly krví, která je potřísnila a přilepila k sobě. Místy to vypadalo na přischlé vločky mozku. Část složky potrhala kulka. Vlhkost neznámého původu promočila mizerný papír zápisků – samá makulatura, letáky a formuláře. Písmo prosáklo z obou stran.

S grafologií obeznámený Gadski analyzoval přehledný Haškův rukopis. Minimum škrtů, přepisované litery. Těstovitost, silnější tlak, spodní délky, girlandy nebo arkády… „Bavič,“ přezíravě zatřídil pisatele. „Extrovertní vnímání, introvertní cítění.“

Gadski aktivoval přídavná optická zařízení a soustavou deseti zřítelnic zazíral do snůšky papírů. Pasáže textu psané latinkou se prolínaly s azbukou bez ohledu na použitý jazyk. Tu a tam rozeznával ruské výrazy i věty, podivně znetvořené a zachycené foneticky. Několik sekvencí bylo nejspíše kalmycky. Čínské znaky.

Cyrilicí byla zčásti přepisována jiná řeč. Kyborg neměl srdce v běžném slova smyslu: i tak mu pokleslo. Nečekal tajný kód. Předpokládal ruštinu, případně burjatštinu, a vybavil se na ně lingvistickým programem. Tady se však vyskytl jeden z nejobtížnějších jazyků na světě, se slovy tvořenými na základě pojmů. Češtinu do knihovny přídavné inteligence nezařadil…

Luštění si vyžádá prodloužený čas.

Srpen 1920, osada Nižnaja Kalinišnaja

Osm mužů se nacpalo na lavice, kolem pece i stolu, kde trůnil nepostradatelný samovar v doprovodu otlučených sklenic. Jakov zašilhal špinavým okénkem ven. Prstenec lesa a nízké olysalé pahorky obklopovaly hrstku domků tak rozdrbaných, jako by se prkenné stěny i ohrady měly rozpadnout pod mocným vlčím zafoukáním.

„Kde jsou všichni?“ chtěl vědět. „Máš tady akorát tu malou a tady chozjajku,“ kývl k drobné, nosaté ženské s pichlavým modrým pohledem. Přistrčila všem společně mísu s bramborami, omaštěnými konopným olejem.

„To je tetka Kuzovnicha. Žabka je tuhle Jegora Vojevodina, našeho stařešiny. Máma jí v zimě umřela. Ženský s děckama a dědkem Ljozovem jsou schovaný v tajze,“ brebentil mladík s knírkem.

Najna seděla v koutku, vyřezávala si z vrbového špalíku panenku zručně jako kluk; zdánlivě nevšímavá, bedlivě sledovala dospělé.

„Přišli rudí, pobrali, co mohli, vedlejší usedlost vypálili, zverbovali po zlým pár mlíčňáků a zastřelili Míťu Pupkova,“ vykládal nad čajem černějším než smutek stařešina. „Přišli bílí, vymáčkli z nás, co zůstalo. V naší vsi zapálili seníky a tátu toho kluka, co si ho odvedli bolšáni, uvláčeli za koněm. Kdo z chlapů neutek, toho sebrali na vojnu.“

„Dřív jsme si žili pěkně jak čerti,“ utrousil ten s mohutnou sanicí; připomínal Kovářovi žraloka. Tak jako ostatní si vykasal rukávy, vrhaje se s dřevěnou lžící na skromný pokrm. „Revoluce! Nám je to putýnka – bílý, rudý, černý – jen kdyby už táhnuli do pekel!“

Za mrňavými okénky Vojevodinova domku padl večer. Kuzovnicha pobíhala sem a tam, s vodou, s dřívím, než si dřepla u pece a při smolničce spravovala vrše na ryby. Štiplavý vzduch v jizbě ještě zhutněl nedyšalkou – lahví s tukem a knotem, kterou proti tmě rozsvítili. V koutech šramotili švábi.

Tušově hustý čaj vystřídal obsah Jakovovy láhve a kalná, přiboudlá vodka z místních zásob. Zajídali historkami ze života, kousíčky uzené ryby a naloženými houbami – které doktor Collazo zdvořile odmítl. Zůstal zticha a v kabátě. Na sklech silných brýlí se odrážel plamínek nedyšalky.

JFK sám se nudil, vodka společnice selhala. Mdlá únava a kyslíkový deficit na něj útočily, ale snažil se zůstat bdělý. Na dně mysli se vrtěla nejistota, že věci neklapou… Povídal si s Najnou a bavil ji stínovými potvůrkami, které jeho prsty kouzlily na kostrbatou stěnu chatrče. Svaly předloktí se mu pod snědou pletí pohybovaly jako hbité ryby pod hladinou.

Najna usnula na otcově kabátu stočená do štěněčího klubka, měkké vlásky shrnuté do čela. Přistihl se, jak se také – blik – na kratičký záběr ocitl mimo realitu.

„… ožral jsem se, tlouk hlavou o zeď s plakátama, a řval jsem, že jsem vynaleznul opakovací velkorážní dělo malý jako trakař a plány jsem střelil Amerikánům. Proč právě těm, milej pánbůh ví,“ vykládal Jakov, mohutný baryton rozechvíval trámy. „Sebrala mě milice. Ale bylo to v Oděse a dali mi jen pár facek.“

Tři osadníci se rozchechtali. Najnin otec prohnul koutky úst a plácl Ščukina po plecích. Pátému z lovců uštěpačně blýskly trojúhelníky oček tak úzkých, jako by do bochníku jeho holého obličeje bodli nožem. Vyhrál by casting na Golema.

Blik –

John Francis Kovář stojí na vichrném návrší; nikde nikdo, jen pokojné stádo krav. K nebi, po kterém se valí vykrmená mračna, se vypíná několik totemů burjatského obětiště jako převeliké stonky chřestu. K vyřezávaným kůlům hustě omotaným bílými, žlutými, modrými stužkami přivazují bohové živlů své oře. Po sloupech poskakuje havran.

„Vole, víš ty, kam jdeš?“ ptá se přidrzle opeřenec. „Radši se vrať!“

„Hledám Jaroslava Haška,“ odpoví JFK. Překvapí ho, že se havran zahihňá.

„Skočils na špek, kámo!“ skřehotá černý pták. Šplhá po totemu jako papoušek. „Nechoď na východ, utlučou tě,“ přelétne na hřbet strakaté kravky. „Nechoď na jih, rozpářou tě,“ kráká. Z krvavé ranky po hmyzu trhá dobytčeti třásně živého masa. „Nechoď na…“

„To máš jedno,“ míní uondaný Kovář, dráždí ho, že mu ptačí vetřelec kazí odpočinek, „na něco se umřít musí.“

„Já samoten co javor se nad bystřinou skláááním,“ zapěl nečekaně knírek – a Kovář se zprudka probudil z vteřinové dřímoty.

„Kecáš, milej zlatej, za takový skopičiny se staví ke zdi,“ vrčel do té doby mlčenlivý mužik s nečitelným golemím výrazem.

„… ti říkám, že to bylo v Oděse a ne v Pitěru!“ bouchl Jakov do stolu.

„Co jsem slyšel, to jsem slyšel, a ne že neslyšel,“ vedl svou Golem. „Taky jsem viděl mraky nebožtíků, Jenisej je hrnul jak dříví při jarním tání. Dneska se s nikým nedělaj ciráty.“

JFK postřehl, že lovci jsou přes dávky silné lihoviny ve střehu. Obrat a zabít cizince není žádný hřích. Nebo se mýlí? Vrhl nenápadný pohled na kout, kde všichni po příchodu odložili zbraně. Žádné tam nebyly – ani jejich, ani vesničanů. Tetka Kuzovnicha zafungovala.

„Svíčko lojová, jak ti narostla huba, že si vyskakuješ?“ zařval Jakov. Nadarmo se ho JFK snažil varovně nakopnout do holeně. „Ztrať se, než z tebe udělám mastnej flek!“

„Lidičky, jak já si na něm zchladím žáhu!“ povykoval Golem a vyskočil ze svého místa na lavici. „Jak já tě zmydlím, blechy ti vychytám, pahejle smradlavá!“

„Tys mě vyděsil, paznehte, snad jsem si nenasral do kalhot!“ šklebil se námořník a tleskl tlapami jako lopaty.

Teď už se zvedli muži do jednoho, i JFK a profesor, jenž si prozíravě sundal brýle: ve vnitřním kruhu cizinci a Golem, Vojevodin a jeho tři lovci o krok za nimi.

„Smazal bych to,“ zkusil Kovář. „Co zajet na oděskou milici pro bumážku?“

„Ať si to chlapci vyříděj a procvičej oudy!“ houkl stařešina Jegor. Pozvedl paže, jako by bránil každé rušivé aktivitě.

„Já mám dny, že sám sebe nelituju, po nepříteli dupu hodinu a možná že i dýl!“ soptil Golem – menší, ale ještě rozložitější než Jakov; hrudník měl jak vinný sud. Přesunul se do volného prostoru mezi pec a lavici, kde zaujal rohovnický postoj.

Ščukinovi nezbylo než zamířit za ním. „Jestli někoho drobátko zmrzačím, tak se na mě nesmí zlobit!“ hlásil sebevědomě. „Takový, jako seš ty, si nakládám k vodce místo rybiček!“

„Běličí kundo!“ zavyl Golem a zeširoka se rozmáchl rukama jako kladivy. Ty rány by porazily býka… kdyby dopadly.

Námořnická pěst ho předběhla a zabořila se mu až po klouby do břicha. Golem hekl, přehnul se v půli a popadl se za žaludek. Jakov ho nabral kolenem do brady. Mužik odpadl z utkání. Tetka vyhupla na pec a z výše narazila Ščukinovi přes hlavu a ramena vrš na ryby. Jakov vztekle napínal svaly, pletivo místy popraskalo, ale proutěná obruč mu trýznivě svírala paže. Konce pružných úvršků probodávaly kůži na krku a pod bradou. Z rybího vězení se draly šťavnaté mariňácké kletby.

JFK koutkem oka zahlédl, jak profesor střelhbitě mizí pod stolní deskou. Zleva zašilhal do úzkého, špinavého ústí Mausera, jímž proti jeho spánku mířil stařešina. Kovářova levice bleskem projela kolem Jegorovy ozbrojené pravičky a odrazila ji, v dunění výstřelu se rozprskly třísky z trámu. Současně udeřila Kovářova pravá dlaň pod Jegorovu klíční kost, v jediném plynulém hmatu buchla hranou do lovcova ohryzku a plochou zespodu zválcovala nosní chrupavku na rosol. Vojevodin sebou trhal na zemi a chrčivě lapal dech.

Lovcům se rozšířily zornice. Takhle se nikdy neprali: divočeji, ale ne tak nelítostně. Hbitě však vyrazili do útoku. Prťava brejláč nestál za slovo, morjak se motal v koši. Zacílili na Kováře. JFK je však nesledoval…

„Papočka!!“ Najna se vztyčila na svém pelíšku, tvář bílou jako plátno, pěsti přitisknuté k ústům. „Ty jevo ubil!“ zavzlykala.

Knírek uhodil dvoulitrovkou od vodky o dřevěnou hranu: zubatým ostřím vyjel proti Kovářovu hrdlu. Lehce zakolísal, neboť cíl se mu smrštil k podlaze. JFK se zrovna sklonil, aby uvedl stařešinu do stabilizované polohy. Sojot na opačném konci stolu hodil nožem. Kovářův amulet se zachytil o Jegorovu košili, JFK sebou cukl zpátky… čepel mu přesvištěla nad temenem. Knírek poskočil a zkusil Kováře nakopnout do hlavy. Z druhé strany se blížil povídálek s pohrabáčem.

JFK v podřepu odchytil Knírka za kotník a škubl. Mládenec žuchl na zadek, ale to už se jeho rozkrok setkal s Kovářovým chodidlem, které mu vyjelo vstříc. Zkroutil se, úder patou mu zprudka dopadl na solar, další znehybnil pravé zápěstí. Následující kopanec vykloubil čelist. JFK se vleže přetočil jako vlček a přemístil se od stolu. Vymrštil se do stoje, aby čelil výpadu muže se žraločí pusou. Nohou zavadil o vědro s vodou; hbitě se ho chopil.

Vojevodin se začal plazit z místa, kde předtím padl, Najna se ho pokoušela podporovat. Kuzovnicha hmátla k peci pro litinovou pánev: zpacifikuje polapeného morjaka. V zběsilém úsilí Jakov zaryčel, zazmítal se, vrš zapraštěla a námořník ztratil rovnováhu. Pozadu následoval zemskou přitažlivost, babu za sebou mimoděk přibral. Stihla jen heknout. Jakov měl svou váhu.

Vzápětí pruty konstrukce po celé délce povolily, jako by je projelo neviditelné ostří. Jakov, podrápaný a rozcuchaný, se vynořil z trosek vrše. Divoce se rozhlédl. Collazo pod stolem na Ščukina spokojeně pokýval.

V další vteřině stanul profesor proti Žraločí tlamě. Collazova víčka kmitala závratným tempem kolibřích křídel… každé jinak. Tváří v tvář tomu asynchronnímu zjevu lovci zmrzl dech, po sítnici mu běhaly oranžové záblesky. Pohrabáč v hrsti se kouzlem ohýbal, jako by byl z horké čokolády.

„Koldun! Bolšebnyje glaza!“ zavřeštěl Žralok. „Cudovišče!“

Sobí muž vyprskl protiběsí zaklínadlo a pružně přehupl stůl. Zbylé sklenky se kutálely po desce. Sojot chňapl dřevěný talíř – hranou sekl profesora po šíji. Človíček se otřepal, nezdálo se, že by jeho obratle utrpěly újmu. Prskl Sojotovi do tváře, lovec sebou impulzivně škubl. Collazův ukazovák ho rychlostí elektrického výboje bodl do důlku mezi klíčními kostmi, div mu nevyrýpl hrtanový nerv.

Jakov ještě zahlédl, jak jde kašlající Sojot v šoku k zemi, a ucítil tvrdé sevření kolem krku. Knírek se vzdor zraněním nevzdával: zezadu se přisál na soupeře jako klíště, nohy zaklínil za Ščukinova kolena, předloktími mu drtil ohryzek.

Žralok pustil znehodnocený pohrabáč a vyrazil ke dveřím. Sibirjak má devět životů, rve se do posledního dechu – ale tady řádily brejláčovy čáry. V cestě mu překážel štíhlejší cizinec, který právě rozrazil vědro o tvrdou makovici neústupného Golema a poslal ho důkladněji do limbu. Žralok a Kovář se střetli čelem.

JFK si podržel mužika levicí a pravičkou mu zasadil hák, hezký a dobře provedený úder, bez předčasného pohybu ramene a s úměrnou prací nohou. Žralok ve snaze nabýt rovnováhy zabrzdil o stůl, který zaskřípěl a převrátil se. Nedyšalka břinkla o mastná prkna podlahy, hořící tuk se doširoka rozlil. Konvička s čajovou trestí na vršku samovaru pukla, kryt topeniště odpadl a žhavé uhlíky se vysypaly. Najna, schoulená u otce, zakřičela.

Ve zlatě mžikavé tmě trhl Jakov hlavou dozadu, čímž buchl mladíka do nosu. Sehnul se, zprudka se otočil kolem své osy. Knírkovi sklouzla lýtka ze Ščukinových končetin. Jakov vysunul kyčel, hbitě ukročil – dolní část lovcova těla se ocitla vedle něj. Jakov, stále v předklonu, zaťal prsty do jeho nohou a vytáhl je do výšky. Mládenec se pustil a v pádu zaduněl temenem o hranu pece.

„Hoří, do prdele!“ zařval chraptivě Jakov. Plameny radostně poskakovaly a chňapaly výbojně po lavici, podlaze, stříkancích rozlité vodky, rozlétaly se jako křídla fontány. „Kobyly, kvéry, zdrhat!“

JFK už byl v pohybu. Nebylo čím hasit, vědro s vodou vzalo za své. Vlekl ven tetku a Najnu – děvčátko vřískalo a tlouklo ho pěstmi. Vykopl dveře, žár čerstvým vzduchem zesílil. Hnědým šerem blýskaly oranžové jazyky a šplhaly po stěně z klád, zažíraly se do mechu ve spárách, vítězně vlály z hadrů přehozených na bidlech u pece.

Collazo jej následoval, v náručí naskládané Golema a Sojota. Téměř ho za jejich těly nebylo vidět. „Postarejte se o zraněné, Johne!“ zavolal. „Já jdu pro koně… a zbraně vidím pod roštím tam v kolně.“

Jakov Ščukin se uvnitř chalupy rozkašlal, oči ho štípaly; vytáhl si tričko přes ústa a nos. Napůl poslepu sbíral věci, které jejich trojice odložila, dřív než to provede oheň. Zakopl o Žraloka. Lovec se čtvernožky hrabal ke dveřím, zbaven bojovnosti – přes zápraží vypadl jako balík kůží. Námořník hrábl po kazajce, na které už pobíhaly jiskřičky, když ho cosi udeřilo do levé ruky. Ztěžkle mu klesla k boku, v prstech zmizel cit.

Vojenský instinkt Jakova otočil, rázem pomyslel na Knírka: „Da čort!“

Mladík ležel u pece na doutnajících prknech, v nehybných zornicích odraz ohně.

Bzííí! Teď už Ščukina střela minula… Kurva, to ten stařešina! Sebral svůj Mauser, pořádně ani nevnímá, a sype to kolem sebe, parchant! Musor! Nužnik –!

9. Schrödingerův klíček od konzervy

Vesmír ovládají sympatetické vazby. Bytosti a nebeská tělesa vytvářejí spletitou, živoucí síť vlivů. Pramenem každého činu je magie. Modlitba nebo kouzlo jsou vyslyšeny proto, že obě části jsou spojeny vzájemně do jednoho tónu; stejně jako struna, když na ni zabrnkáme na jednom konci, vibruje i na druhém. (Plotínos: Enneady)

Drak hustého kouře se hrnul ze vchodu, ucpával ho a ve smyčkách ovíjel chatrč. Za mrňavým oknem kmitali rudozlatí ptáci a ťukali na sklo.

„Tati, tati!“ kvílela Najna, JFK ji stěží dokázal udržet.

„Kde vězí Jakov?“ vyhrkl. „Zůstal tam Vojevodin!“

„Jdu pro ně!“ doktor Collazo vystartoval s akcelerací kreslených postaviček. Stejně bleskově se zarazil.

Ze dveří se vymotal sípající, slzící, začouzený Ščukin s rancem v náručí. Rukáv levice měl zvlhlý krví. „Už tam nikdo není,“ zachrčel. „Toľko mertvyj v spinu nestreľjajet…“

Collazo křečovitě potřásl hlavou a zmizel, jako by ho zhasli vypínačem.

JFK chytil děvčátko pevněji do náručí, otočil se ke koním. Bába Kuzovnicha zavřeštěla – nemohla vstát, ale ragbyovým gryfem podtrhla Kovářovi kotníky. JFK sebou plácl na pažit. Najna se překulila jako lasička, vymrštila se a za ryšavé záře plamenů, jejich praskotu a rachotu se rozběhla k chatrči.

Ozval se třeskot, burácení, země se otřásla a střecha domu nadskočila půl metru vysoko. Kolem létaly hořící trosky, kobercový nálet na frontě. Požár zářil jako neděle a duněl.

„Do prčic,“ ulevil si Jakov, zvedaje se z rozrytého trávníku, kam ho uložil výbuch. „Duraki! V přístěnku měli na tuty palírnu. Škoda toho chlastu!“

„Zahlédl jsem tam nějaký velký sud,“ přiznal kajícně Donovan Collazo, „topeniště, trubku a vědra… Á –!“ Zbraně, pro které se vypravil, se hlučně sesypaly na zem.

Na dosah sálajícího žáru, mezi roztroušenými plamínky, ležela bezvládně Najna; z nosu jí prýštila řídká krev.

Srpen 1920, Troickosavsk,

dříve známý jako Kjachta, Chjagt

„Kašmar!“ ulevil si Jakov od plic a nakopl plot. Jojo, hošíku, teď v tom plachtíš! Paží projel blesk: rána se zatáhla, ale otravuje, prevít! Připadal si slabý jak vařený kohout.

Tak se do milý Kjachty těšil! Davy lidí, povozy, zábava, znamenitý kšefty.

Jezero dřevěných domků, ostrůvek vznešených budov koloniálního stylu, vlajkový koráb nazdobeného kostela s kopulemi. Pruhovaná strážní budka dělí území nikoho, za ním blíženec, městečko Mai-mai-čeng – ohrady a skladiště tam i tam, místo ruských roubenek dlouhé čínské stavby. Kolem holá step a pahorky tak nepatrné, jako by si země povzdechla.

Kjachtou obcházel skvrnitý tyfus. Rušná tržiště s vůní čaje a kožešin osiřela. Kámoš Lučnikov se vypařil z vily, připomínající šlehačkový dort. Létací přístroj je v tahu, co teda motocykl nebo automobil? Aspoň kobyly na výměnu…!

Ke všemu s sebou vezou tu cácorku v nosítkách mezi dvěma koňma, co je sebrali lovcům. Profesůrek tvrdí, že jí praskla kost na spánku, že ji vykurýruje pořádnej felčar a on sám že akorát stačí na to, aby neumřela. Pořád spí, chudinka…

Srpen 1920, pláně v sumonu Orchontúl

„Tohle nevyšlo,“ prohlásila Altyn a vytáhla z opasku dlouhý nůž.

„Vyšlo to skvěle!“ opáčil Aksan. Provlékl nabiják bezhlavým, krvácejícím trupem.

„Pokud myslíš hordu ozbrojených pitomců, co se za námi žene, tak ano,“ připustila a z voskovaného papíru vybalila kouli třaslavého rosolu. „Rozruch nám jde výborně!“

„Už máme v oddílu sto dvacet lidí, Zajíčku! Chyba, že jsme se dali dohromady s četou bílých Baškirů,“ dumal, zatímco sestavoval kruh z pomenších kamenů. „Přidali se k nám jen proto, že jim jejich rytmistr nedovolil zapálit Bulgan.“

Opatrně krájela zápalnou želatinu a kladla ji mezi valouny na chomáč suché trávy. „V Bulganu stojí jen přepřažní a obchodní stanice,“ připomněla. „Moc zábavy by si neužili.“

„Zato my ano – když nám utekli ze šarvátky.“ Ignoroval její křesadlo a krabičku s troudem. Sirkami zapálil trávu, a když začala hořet trhavina, nad plamen nastrčil nabiják se staženým a vykuchaným syslem: „Děkuji,“ kývl uznale.

„Zatím jsme vyvázli!“ oplatila mu pousmání. Vykonala by pro něj víc, než jen oželet trochu třaskaviny. Aksanovi se ošklivil pach, kterým chabý oheň ze sušeného trusu začoudí jídlo, a jiné palivo by nenašli. Sáhla po druhé syslí mrtvolce a obratně z ní svlékala kožku.

„Jsme tu zbytečně!“ zahalekal Burjat Isager. Vracel se od kruhu velkých šišatých balvanů – jako by obézní tanečníci v trávě zkameněli. „Tenhle cheregsűr pro nás neskrývá žádné poselství,“ hlásil zklamaně.

Aksan se zamračil, zastrčil nabiják s pečínkou do země: přešel ho hlad. Jestliže mrtvá schránka v pohřební mohyle zůstala prázdná, znamenalo to, že přišli také o svůj cenný kontakt v Urze, Odsurena Daritaje.

„Podívej! Bao Ti!“ křikla Altyn. „Přivolala jsem ji! Ayahé!!“

Sokolice se blížila, zanořovala dlouhé perutě do povětří jako vesla do vody. Aksan se vzpřímil a zahvízdal – odpověděla dlouhým zapískáním, zatřepetala křídly a zrychlila sestup. Napřáhl paži a Bao Ti mu přistála na zápěstí, zatínajíc drápy do koženého rukávu. Vztáhla k němu hlavu s pootevřeným zobanem, jako by ho zdravila. Otřepala se, zčepýřila peří. Přistrčil jí kousek syrového sysla. Krmila se hltavě, křídla zpola svěšená. Něžně přejel hřbetem prstů po vyklenuté hrudi dravce, po hebkém plavém peří s černými vlnkami.

„Daritaj zatím žije,“ podotkl s uspokojením, odmotávaje Bao Ti z nohy tenký svitek papíru, zachycený pod stříbrným kroužkem. Podal lístek Altyn; sokolice se táhlým voláním dožadovala další odměny.

„Krvavý baron chce zaskočit naše velení, chystá se vyrazit na sever k Altan Bulag.“ Připadalo jí, že Aksan neporozuměl, vysvětlila tedy: „Övör Chjagt na hranicích, Rusové mu říkají Majmačin. Daritaj píše, že Sternberg s sebou bere ohromnou obrněnou věž, které nikdo nedokáže čelit –“

„Hloupost! Takové monstrum působí spíš psychologicky,“ mínil Kazach. Altyn nedůvěřivě svraštila obočí; tu Aksan dodal: „Všechno jde zničit.“

Srpen 1920, Troickosavsk,

dříve známý jako Kjachta, Chjagt

„Je to průser, Váňo –! É, dobrý, já nebudu hulákat, žabka leží vedle…“ lamentoval Jakov na prahu pronajatého příbytku. „Shánim, na čem vodjedem. Vobcházím hospody a přepřahy. Kluk vlasy jak sláma, kulhal – a povídá, taky jsem střídal komoně, jináč jsem nevyváznul. Haksnu jsem si vymknul, vostatní jsou bradou vzhůru. Musím podat hlášení do Irkutska na velitelství, povídá. Telegraf nefunguje, bílý bandy přestřílely vedení.“

Výraz jeho společníků by se dal zaznamenat jediným obrovským vykřičníkem.

„Doprovázel komisaře do Uljastaje. Nějakej vrahoun je přepad.“ Významně se odmlčel a bafl: „Ten komisař byl Gašek!!!“

„Je mrtvý?“ zeptal se profesor sevřeně.

„Nejspíš pláchl. Vojáček se vrátil a zahlíd stopy Gašekova koně, co vedly na západ.“

„A co dokumenty, které měl Hashek s sebou?“ vyzvídal napjatě Collazo.

„Jóó –“ námořník si prohrábl vlasy a rozhodil rukama. „Jak figura vokazuje, asi je vodvezli Krvavýmu baronovi. V táboře nic nezvostalo. Prej tu syčárnu proved borec vod Sternberga. Baron si na výzvědnou službu potrpí, to je známý.“

„V tom případě pokračujeme do Urgy,“ pronesl Donovan Collazo neústupně.

„Jdi se vycpat, profesorskej!“ vybuchl Jakov. „Já si svý kůže cením!“ Třískl dveřmi.

„Jak víte, jestli ty papíry nezničili?“ namítl JFK. „Nevypátráte raději Haška?“

„Johne, všechno probíhá… nečekaně. I kdybychom Hasheka dostihli, jeho vynikající paměti mohla uškodit zátěž. Nerad bych aplikoval eidetickou stimulaci, není to příjemná metoda. Já potřebuji ty zápisky, Johne! Velmi pravděpodobně se dostaly do Urgy.“

JFK se opřel lokty o stůl a upřeně pohlédl profesorovi do očí: „Trey, vy nejste literární vědec. Na kulturu není tolik peněz, ani v budoucnosti ne. Jste agent jako já, a v Haškových poznámkách je něco důležitého. O co jde?“

Collazo se pousmál: „Nebudu zapírat. Slyšel jste o Agartě, Šambale, Šangrí-la? O říši reptilních bytostí, Nágů či Lusů?“

„Od kolegy záhadologa,“ připustil Kovář.

„Johne, existuje neurčitý počet alternativních realit. My se ocitáme v jedné z variant, ale všechny jsou navzájem propojené. Ty spletité vazby mezi děním představují čtvrtý rozměr. Někdy oscilují samy o sobě. Dotkneš se správné struny – jako bys zatáhl za nitku v osnově tkaniny. Realita se deformuje se zpětnou platností podle tvé vůle.“

„A teď tu o Perníkové chaloupce,“ zahučel JFK. „Tohle je magie, ne?“

„Magie je výraz pro technologii, o které jsme nezískali ani rámcovou představu,“ zazubil se Collazo. „Lusové ovládají generátor kauzálních změn. A v Hashekových záznamech je popsána trasa vedoucí do nitra Agarty.“

JFK váhavě přikývl; stále byl profesorův zaměstnanec, byť ho pseudovědecké řeči rozčilovaly. Vybavily se mu situace typu „něco odložíš na stůl a za pět minut to leží na záchodě zavřeném zevnitř“, rozporuplné vzpomínky, nečekané omyly, nevysvětlitelné události, sny vzlínající do skutečnosti… „Je to na vaše riziko, Trey!“

Prásk! Dveře málem vypadly z veřejí: Jakov byl tu.

„Moh jsem vyrazit na Sajany a na nás se vykvajznout,“ vrčel námořník. „Ale to by nebyla sranda.“ Nečekal díky a sypal ze sebe: „Budem potřebovat průvodce a barony!“

„K dispozici,“ kývl profesor. Z vnitřní kapsy kabátu vytáhl svitek papírových peněz, krytých bogdchánovým jměním a vydávaných von Sternbergem; podle hodnoty bankovek je podkreslovaly motivy živého bohatství Mongolska od ovce po velblouda.

„Navigátora mám s sebou,“ doktor Collazo poklepal na desky svého diáře, přesvědčivé kamufláže pro sofistikovaný metapad.

Námořník se podrbal za uchem: „A co tlumočník, he? Já teda mongolčinou neklofám, akorát sem tam slovíčko.“

„Budu překládat,“ pravil důstojně profesor. „Mongolský jazyk se liší nářečím na severu a jihu. Používá osm pádů. Označování množného čísla není povinné. Osobní zájmena pro třetí osobu se opisují. Větná struktura se buduje podle důležitosti jednotlivých prvků. Obtížně vnímáme výslovnost…“

„Trey, věřím vám, že to zvládnete,“ rezignoval Kovář. „Co dál?“

„Nakoupíme zásoby. Praženou mouku, rejži, cukr, čaj a střelivo,“ rozhodl Ščukin. „Rudý nás nepustěj přes hranice, tak naproti do Majmačinu proklouznem.“ Zaváhal: „Voni se totiž dál v kopcích houfujou maníci z novomongolskejch oddílů. Velení mají v Déd Űd a nějakej Polikarpov jim tam cvičí letku – čtyry mašiny i s bombama!“

„A co s Najnou?“ uvědomil si JFK. „U koho ji necháme?!“

„V tomto místě hrozí epidemie a chybí odborný lékař,“ ozval se rezolutně Collazo. „Zodpovídáme za ni… My ji vezmeme dál s sebou!“

Srpen 1920, oblast Darchanu, severozápadně od Urgy

Doktor Donovan Collazo byl diverzifikovaný organismus s limitovanými emočně epigamními parametry. V universu, odkud se vypravil splnit svůj úkol, šlo o formu existence tak běžnou, jako se vyskytují čtyřprocentní výjimky z majoritní množiny v Kovářově světě… kde by Collaza nepřesně označili jako kyborga.

Zneklidňovaly jej odchylky od simulovaného vývoje událostí, tak nečekané, jako by sama jeho výprava podléhala kauzálním alteracím. Tížila ho starost o Najnu, jejíž koma prohloubil psychický otřes. Jinak ovšem Collazův citlivý percepční systém nasával vjemy, analyzoval vlastní dojmy, ukládal data.

Úchvatný, čistý prostor vonící mateřídouškou, pelyňkem, volností… Rozlehlé nebe a rychlotoké řeky. Bílé ovce, černé kozy, velbloudi s modrými sedly. Topolové háje, poklidné kopce a odpočívající koně. Bezpočet květin jako hvězd, a hvězdy, jaké Trey dosud neviděl: nikde nežhnou a netřpytí se tak jako tady, veliké, zářivé, blízké –

„Mongolský jídlo?“ rozjímal Jakov. „Tlustý skopový maso! S nudlema, rejží nebo v polívce. Někdy bejvá mletý v placce nebo ve smaženým těstě, vomastek z toho kape. Kam se hrabe na pelmeně! Maso je bez koření, co by tu vovčinu srazilo. Sušenej sejr ujde, jestli vám nevadí, že v něm zkameněly chlupy a smetí a že drobet drhne v krku.“

Kdyby strava byla jedinou stinnou stránkou mise! JFK si ji dík zdejší přírodě zpestřoval rybolovem na improvizovaný prut a sběrem hub. České geny nešlo zapřít.

„Za pět stříbrnejch dolarů si koupíme vovci a upeču ji sám. Tady tě nikdo nenechá ve štychu. A Mongolky jsou krásný holky, nejpěknější v celičký Asii!“ rozjařil se Jakov. „Vysoký, s dlouhejma nohama. Žádný malovátka nepotřebujou!“

„Potkával jsem děvčata z Mongolska – u nás doma,“ neunikl JFK chytlavému tématu. „Byla hezká, ale kdybys viděl Číňanky z Taiwanu! Okouzlující, nádherné…“

„Váňo, nemáš tolik fousů, kolikrát já jsem se na Formose zboural v modrým domě,“ mávl námořník ploutví, „tak můžu porovnávat –“

Srpen 1920, oblast Darchanu, severozápadně od Urgy

Oblak zvířeného prachu a repetění vzdálené střelby. Přes hradbu rozeklaných pahorků na západě se přenesl pádící kůň a na jeho hřbetě žena v malinovém délu. Vzápětí se přelil houfec dalších jezdců. Svorně uháněli směrem ke třem poutníkům.

Doktor Collazo se napřímil na vozíku, bez ohledu na kovové cvakání ručnic, jímž jeho průvodci reagovali na nečekanou situaci. Z plna hrdla zvolal: „Sain irreči beina – těší mne, že vás vidím!“

„Mendu sajn beno!“ mírumilovně vykřikla neznámá na kropenatém koníkovi, aniž by zpomalila. Nádherný, sladký alt způsobil, že hlavně namířených zbraní poklesly.

„Ta chášájavach ve?“ chtěl profesor znát cíl jejich trasy.

„Pryč!“ zařval rusky statný mladý muž v černém, který teď cválal vedle jezdkyně. „Zdrháme! Přidejte se k nám!“

Zhruba čtyřicetičlenná ozbrojená rota prchala v tempu, spořádaně a beze zmatku. Výstřely, prašné mračno a dusot kopyt z druhé strany návrší nabyly na intenzitě a blízkosti. JFK si vyměnil rychlý pohled s Jakovem. V tu chvíli je čelo unikajícího oddílu dostihlo… a všichni se řítili dál do stepi.

Žena v malinovém hedvábí se otočila v sedle: „Ustupujeme! Strategicky!“ zvučnou ruštinou opravila mladíka.

JFK si uvědomil, že ti dva k sobě patří; že jsou zřejmě veliteli stíhané roty neznámého začlenění a že jezdkyně na kropenatém hřebci není o nic starší než její druh. A že… je krásná jako čirá voda z horského zřídla. Její čarovný půvab zasáhl nitro jako pohled na mistrovský obraz čínskou tuší.

„Máme s sebou zraněné dítě!“ oznámil rychle.

Zííí… Sykot, jenž nelze zaměnit. Zvuk letící střely z děla trhl Ščukinem i Kovářem. Jakov pobídl svoji vranku, profesorova tačanka se neohrabaně rozeběhla do stepi. JFK vyzdvihl bezvládné Najnino tělo z nosítek, sevřel ji v náručí a připojil se k útěku.

Ostrý třesk šrapnelu, který exploduje ve vzduchu. Tlumené zadunění druhého, který dopadá na zem a neškodně se kutálí mezi kopyty uhánějících koní.

Přes oblý hřeben pahrbků šplíchla druhá vlna jízdních ozbrojenců – pronásledovatelé. JFK se ohlédl. Podivná změť od Mongolů přes kozácké uniformy k divokým temným zjevům. Nejméně čtyřnásobná přesila.

Nad prchajícími kňučely a kvičely kulky. Zpěv dalšího jalového šrapnelu.

„Nasadili dvě děla,“ hlásila dívka. „Hned budeme z dostřelu!“ V povětří práskl nový dělostřelecký pozdrav. Zavřeštěl Kalmyk, který se držel v čele houfu. Střepina mu urvala záda, scvrklé plíce visely ven; muž se zhroutil přes krk svého koně.

„Je na čase!“ křikl JFK. S Najnou, kterou si tiskl k hrudi, aby co nejméně trpěla rychlou jízdou, se cítil bezmocný.

„Ty náboje pamatují Cušimu!“ volala v odpověď. „Zápalníky zanesla měděnka. Selhávají!“ Vytasila důstojnický Nagant a jedinou ranou do hlavy dorazila umírajícího Kalmyka. Další střely vyslala do řad nepřátel – úspěšně, jak JFK pozoroval, a bleskově; ostatně nemusela při střelbě natahovat kohoutek.

Její lidé nadhodili pušky a začali pálit na stíhající jezdce.

„Váňušo, rozkopnem jim prdel od ucha k uchu!“ zahalekal Ščukin. Fedorov se v jeho mohutných prackách rozštěkal jako podrážděný hafan. „Hubu jim roztrhnem od paty k patě!“

Koktavá kanonáda za pahorky se zalkla. Poslední šrapnel se rozsypal nad dlouhou mísou kotliny, která ožila střelbou a dvěma letícími roji válečníků. Prostor mezi nimi se úžil. V prašných stopách zůstávali zranění i mrtví a pobíhající koně s prázdnými sedly.

Kovář levicí přidržel Najnu – její hlava mu těžce spočívala na rameni – a s uzdou v zubech pravou rukou zašátral po pažbě Mausera. Uvědomil si, že jakmile se zapojí do bitky, ohrozí víc děvčátko.

Kašlavý brukot Madsena ho přiměl pohlédnout za sebe v nevýslovném úžasu. Doktor Collazo klečel v protisměru na sedadle poskakující tačanky, jejíž tahoun volně v plném klusu předháněl koňský peleton. Kulomet s nasazeným zásobníkem zachytil nožičkami o zadní opěradlo. Držel pažbu prapodivně, každý jiný by měl přeraženou klíční kost anebo vykloubenou čelist. Avšak profesor zbraň zvládal a podle instruktáže kropil protivníky krátkými dávkami.

„Von trefuje! Jak slípka zrno!“ hulákal Jakov. „Urááá!“

JFK nechápal, jak se Trey udrží ve vratké pozici. Neskutečný výjev skončil, střelba přestala. Collazo cloumal závěrem. „Ono se to zaseklo!“ hlasitě žaloval světu.

Tačanka poskočila na hrbolu, odlétlo kolo vozíku a profesor se skutálel před pádící kopyta. Vymrštil se na nohy svižně, jako by se jen uklonil. Kolem jeho pasu se ovinula mocná Ščukinova paže a vyzvedla ho k sobě do sedla vranky. Trey se zmítal v bezpečnostním sevření a povykoval zoufale: „Můj zápisník! Ztratil jsem zápisník!“

„Drž se, pitomče!“ hlomozil námořník. „Čort vozmi karakuli!“

Dívka v malinovém délu zvolala cosi k mužům v čele skupiny a oddělila se, provázena svým ramenatým mládencem. Oba se vraceli elegantním obloukem vstříc pronásledující hordě. Když se blížili ke Kovářovi, mladý muž v černém křikl: „Potřebuji váš Mauser!“

JFK pokývl, odepjal opasek s pistolí a hodil ho mladíkovi. Ten zbraň obratně zachytil. Zezadu připnul k Mauseru dřevěné pouzdro, které se tak změnilo v pažbu karabiny o deseti ranách – předchůdce samopalů.

Dívka se visíc na boku kropenatého hřebce řítila k místům, kde profesor upadl; mládenec se vyhoupl do stoje na hřbetě svého plaváka. Za cenu ohrožení získal dokonalý přehled nad polem jezdců. Jako artista v manéži předvádí čarostřelecké umění, mladík v černém kožeňáku kryl přesnými zásahy akci své družky. Nebude mít čas nabít –

Kráska, stále přitištěna k ochrannému koňskému boku, otočila hřebce, spustila se téměř až k zemi a mezi chomáči trávy oběma rukama chňapla uprášené kožené pouzdro s metapadem. Vzápětí se děvče přesunulo do sedla, sklonilo se ke kropenaté šíji a opětovalo střelbu z Nagantu. Kůň pokračoval v trysku, ovládán dívčiným hvízdáním.

„Pozor!“ zavýskl mládenec, nezraněn a zase spořádaně sedící na plavákovi. Tvrdou jízdou se probojoval zpátky do čela oddílu, jeho děvče vedle něj. Smáli se na sebe jako studenti, kteří provedli úžasně zábavnou vylomeninu.

„Ajajá!“ zaječela dívka.

Unavení koně nasadili závratné tempo. Hejno ozbrojenců, jimž velela, zprudka zabočilo doprava a jejich noví společníci je chtě nechtě následovali. Cválali totiž po kraji půdního zlomu, který byl zpovzdálí nepostřehnutelný. Step končila kolmým srázem, který vyhlodala divoká řeka tam dole na dně rozsedliny.

Manévr neustáli stihatelé. Bylo jich víc, překáželi si navzájem, nestačili včas zpomalit. Koně do sebe vráželi, řičeli a vzpínali se, několik jich i s jezdci sletělo do řečiště. Pronásledovaní mizeli, sledujíce okraj vysokého břehu, který zvolna klesal, aby znovu splynul se širou stepí.

Z pahorků vroubících pláň z levé strany zabubnovalo neurotické staccato ukrytých kulometů. Vydatně lovilo ve zmatku nepřátelské roty. Směsice dravých válečníků se neměla kde krýt, neviděla útočící kulometčíky, cíl jim unikal. Někteří se dali na ústup, zbylí soustředili síly a vylétli po stopách své kořisti.

Zpoza pravého lemu kotliny se jim vyhrnulo vstříc přes půl stovky bojovníků na odpočatých ořích.

„A maj po žížalkách,“ liboval si udýchaný Jakov. „Sázej jim to za ucho za otce i syna i ducha svatýho! Hádám, že dojde na šavle! No, co jsem říkal! A ruční granáty! Dobrý!!!“

Dívka v malinovém se k nim přitočila a obřadně podala Treyovi jeho cenný majetek: „Pánové prominou, máme ještě práci. Počkejte na nás, prosím!“

Odklopila klapku za nábojovým válcem Nagantu. Lup, lup, otáčený válec cvakal, dívčiny hbité prsty s pomocí vyhazovače vysouvaly prázdné nábojnice. Doplnila náboj do zbývající komory – přebíjení stihla za skvělých pětadvacet vteřin. Šarvátka ji spolkla.

„Krvácíš,“ znepokojil se Kovář při pohledu na Jakovovu paži.

„To by tak hrálo, aby mi někdo zkusil udělat průvan do figury. Ale ta svině,“ kývl ke zranění z osady v tajze, „začnula zas chcát, mrcha!“

„Porušená stěna cévy,“ usoudil doktor Collazo. Láskyplně přitom otíral kamuflovaný metapad dlaní. „Při námaze se otevřela. Když dovolíte, zašil bych ji, až bude chvíle klidu.“

„Nikdo se mi ve hnátě nebude rejpat, ani ty, profesorskej!“ bránil se námořník. „Vod toho jsou bylinky, aby mi daly haksnu do richtiku.“

„Vypadá to, že je po všem,“ konstatoval JFK. Ještě se mu nestalo, aby namísto zásahu do ozbrojeného střetnutí převzal úlohu chůvy. Přes Najninu bledost a nehybnost se nezdálo, že by jí klopotná jízda planinou víc přitížila. Kovářovi nad drobným dětským tělem usedalo srdce, když je cítil v náručí. Byla tak bezbranná, křehká… a ztracená –

10. Sněhurka a sedm loupežníků

Jejich náhodní spojenci se ukázněně vraceli z bitevního pole. Část jich zůstala, aby posbírala zraněné, své nebožtíky a výzbroj obou stran. JFK se snažil uhodnout, ke komu patří: všiml si teď drobných odznaků se srpem a kladivem na čepicích některých bojovníků.

„Děkujeme za pomoc,“ pronesl zdvořile mladý muž v kožeňáku. „Jsme tu za Mongolskou lidovou revoluční stranu,“ pokračoval vážně a představil se: „Aksan Norbajev, studující semipalatinské polytechniky… tedy… do nedávna,“ pousmál se chlapecky.

Kráska s mandlovýma očima barvy lesního medu k němu přistoupila, položila mu paži kolem pasu a obdařila trojici cizinců úklonou roztomilou i důstojnou.

„Moje žena Aliya, dcera generála Dašdondoga, hrdiny protičínského odboje z jedenáctého roku,“ v mládencově hlase zaznívala hrdost, „literární přezdívkou Altyn Túlaj.“

„Těší mne,“ reagoval automaticky JFK. Cirkusové představení v plenéru s pyrotechnickými efekty ještě nezažil. Kolik těm dvěma mohlo být? Kolem dvaceti… Mladí a zapálení. „Naše mládí – palivo revoluce!“

„Ta chánás irsen be? Odkud jste vy?“ navázala dvojjazyčně Altyn Túlaj.

„Putujeme z Irkutska,“ vyhrkl Jakov.

„Vy jste byli v Erchű!“ zopakovala nadšeně. „Vydávají tam náš mongolský časopis, tisknou pro nás letáky, výzvy, plakáty! Soudruzi Süchbátar a Čojbalsan v Irkutsku studovali vojenskou vědu. Chtěla bych to město navštívit.“

„Můžu vás províst,“ nabídl galantně námořník, diplomaticky se vyhýbaje oslovení. „Vona ani Oděsa není špatná, a kdybyste viděla Šanghaj –“

„Kam se vydáte dál?“ přerušil ho racionálně založený Aksan. „Pokud sdílíme směr, poskytli bychom vám doprovod.“

Kovář střelhbitě zvážil alternativy. Zkusil zřejmou pravdu: „Vezeme vážně nemocné děcko. Zranila se při nehodě, potřebujeme pro ni léčbu.“

„Mohu se podívat?“ Aniž počkala na odpověď, Altyn se nesmírně lehce dotkla Najniny skráně a líce, zošklivělé podlitinou kolem oka. „Má fisuru čelní kosti,“ konstatovala. Něžným a jistým pohybem upravila přikrývku, do které bylo dítě zavinuto. „Vaši koně utekli, ale upravíme pro ni nová nosítka.“

Pod stínem oblak, která putovala nad kotlinou a přetahovala šedavý závoj po úbočích i přes mrtvé na zemi, to skoro vypadalo, jako by se řasy děvčátka zachvěly a Najna slabounce vzdechla v hlubokém spánku.

„Vy jste studovala medicínu, slečno,“ odhadl Collazo. „Co byste doporučovala?“ pokračoval bez ironie.

Jakov téměř povyskočil v sedle a zařval: „Co to dělátééé! Nechejte to bejt! Ten vozejk se musí vopravit!“ Tryskem vyrazil do pláně zachránit pochroumanou tačanku před hravými ozbrojenci z partyzánského oddílu.

Náznak ruměnce, který krášlil jemnou, broskvovou pleť mladé Mongolky, nabyl sytější odstín: „Učila jsem se z příruček pro zdravotní sestry.“

„Altyn má vrozené nadání,“ vmísil se její přítel s neskrývanou pýchou.

„Obvykle stačí klid na lůžku – netuším, jak ho té malé chcete dopřát –, aby postižený s pomocí nebes a své životní síly vyzdravěl. To je, co se týče přímého zranění,“ povzdychla.

„Obáváme se nitrolebních komplikací,“ svěřil se JFK, kterého Najnin stav deptal. „Je několik dní v bezvědomí.“

„Na západě objevili paprsky, které odhalí poškození uvnitř lidského těla –“

„Rentgenové záření, Zajíčku,“ přerušil ji Aksan. „Četl jsem práce doktora Bécléra –“

„Nepotřebuji rentgenové zařízení,“ zvolali Altyn i profesor… a zarazili se.

„Porušení kosti není vážné,“ stěží znatelně se pousmála. „Vím, kde jí vyléčí duši.“ Ukázala jezdeckým bičíkem ke kopcům na jihozápadu. „Burgaltajnský dacan. Hodí se nám, abychom si s vámi udělali zajížďku do kláštera pro malé předání suvenýru.“

Srpen 1920, božiště Burgaltajn Golyn echni balgas

„Nemám za mák šance,“ brblal zhrzeně Jakov. „Bráško, akorát čumím jako svatej na jarmarku. Nikdo jinej než ten její vopálenej frajer pro ni na širým světě není, i kdyby jí servíroval cukrovaný brilianty.“

JFK se zašklebil: vsadil by se, že soudružka Altyn Túlaj z podstrkovaných drahokamů vystřílí srdíčko do břicha případného svůdce. Protáhl se na hrubém dřevěném sedátku a nastavil tvář letnímu dni.

Tíživé myšlenky se rozbíjely o hrb skalního hřebene, uvázly v náručích borovic, modřínů a topolů, nabodly se na rudé hraniční sloupy nevelkého dacanu. Pár chrámků zářících barvami a zlatem jako pouťový stánek; skromné chaty pro lámy a jejich žáky; alej modlitebních mlýnků, které vrzaly na míli daleko.

Křišťálovým vzduchem se nesl pach vonných tyčinek, vrkání holubů a zvonce na rozích zelených střech, prohnutých jako jedlové haluze. Zázračný klid, jaký JFK nepoznal roky. Snad se na něj přenesl z nenápadného staříka, kterého ctili jako převtělence a duchovního mistra, chutacht Dželib-Džamsbata…

Bezděčně zašilhal na přívěsek na své hrudi.

Opat se širokou vrásčitou tváří a mírným podbradkem nemluvil o Bohu ani víře. V dobré ruštině rozprávěl s Kovářem tak, jako si povídají dva navzájem sympatičtí náhodní hosté v příjemné hospůdce u čtvrtého půllitříku nebo třetí dvojky.

„Nosíte na krku dordže, Hromoklín,“ prohodil chutacht. „Ten, kdo vám ho dal, k vám cítil velkou lásku.“

Přívěsku s tyrkysem si všimla už revoluční mláďata.

„Očir chrání, posiluje mysl, odstraňuje bolest a únavu, zvyšuje sebedůvěru a odvahu,“ tvrdila Altyn.

„Emituje jangovou energii,“ zahučel neutrálním tónem skeptik Aksan. „Indický mystický vynález. Nejznámější energetický zářič v Asii.“

„Víte,“ pokračoval s úsměvem Dželib-Džamsbat, úzké oči měl jasné jako nebe nad klášterem, „rád bych vám dal doporučující dopis, který by vám během pouti pomohl v případných nesnázích, ale písemnosti se tak snadno zničí!“ Přejel stařeckými prsty po přívěsku. „Kéž vás nebesa chrání, můj synu. Budete to potřebovat,“ dodal věcně.

JFK při té čerstvé vzpomínce rozpačitě potřásl hlavou. Nevybavil si, jestli se předtím ve středovém tyrkysu rýsoval stín podobný oblaku nebo stylizovanému tibetskému písmu.

Na pěšině leželo na boku tele – ne, jeden z robustních hafanů, kterých se po dacanu courala početná smečka. Černý s pálenými znaky, nízkou hustou srstí a suverénním pohledem vesnického rváče v bledých očích. Pozvedl koutek tlamy a dunivě zavrčel. Vzápětí zvedl těžkou hlavu, zavyl, vyskočil a vyklidil ring.

Za zákrutou se objevil doktor Collazo a pokojně stoupal k opuštěné svatyni na horním okraji Golyn echni balgas. Pestrou omítku a dřevěné ozdoby okousaly živly, prázdná okna zírala jako otvory do duše času. Vedle mršin kamenných lvů, strážců schodiště, stála dívka v malinovém délu. Držela v náručí misku a ve vztyčené pravici starobyle vyhlížející naběračku, z níž kolem sebe do kruhu stříkala mléko.

„Myslel jsem, slečno, že nejste věřící,“ poznamenal Don Collazo.

„Tohle není buddhistický obřad. Prosím o pomoc duchy půdy,“ objasnila, zastrkujíc vyřezávanou naběračku s devíti prohlubinkami za opasek. „Žlutí mniši jsou líní, hloupí a hrabiví. Pronásledovali a zabíjeli ty, kteří hovoří s tengery a dušemi předků.“

Zamířili po svahu k hlavnímu chrámu. „Pane profesore… Jen zlý a bláznivý se planě mstí za to, co činí nepřátelé. Dželib-Džamsbat-chutacht je velmi moudrý muž. Odevzdala jsem mu sošku, která náleží do tohoto dacanu. Vaši holčičku vyhojí a bude o ni pečovat, než se sem vrátíte vy nebo my.“

„Nepochyboval jsem,“ ubezpečil ji. „Já… Poprosím vás o pomoc.“

„Jsme vašimi dlužníky, celý náš oddíl,“ namítla. „Statečně jste nám přispěl v boji.“

„Slečno, vy jste riskovala život, abyste pro mne zachránila nesmírně důležitou věc,“ oponoval starosvětsky důstojným tónem. „A já od vás chci další nebezpečný čin.“

Otočila se k profesorovi, jejich pohledy se zkřížily. „Jsme jen napůl tím, za co nás považují ostatní,“ řekla. „Co může učinit udgan, šamanka, pro muže, jehož krev a myšlenky nepatří člověku?“

Uznale pokývl. „Potřebuji… Potřebujeme doprovodit. Jde o subtilní misi –“

Pozvedla černá obočí, nádherná jako ptačí křídla. „To vám slíbím. Máme totiž stejnou cestu. Ale budeme hodně spěchat! Pane profesore, najdu vhodného koně, na kterém byste cestoval. Pro vás tři opatříme padělané doklady…“

Srpen 1920, Örgő – Urga

Krámky a obchodní domy najmáčin chot zavíraly. Stmívalo se, lampiony brázdily šero jako světlušky, na sloupech elektrického osvětlení vykvetla chladná bledá záře. Kodrcavý autobus mířil na druhý konec Města a míjel se s velbloudí karavanou cinkající zvonci. Volání prodavačů, pokřik pastevců v příměstích, hlasy zvířat. Vůně vařeného skopového, rybích pirožků, zázvorové rýže.

Kočovnice v otrhaném hnědém délu, čelo omotané šátkem, kulhala úzkými ulicemi. Ztěžka se přitom opírala o dlouhou pastýřskou hůl. Sestupovala kolem zdí čínské oficíny a ruského skladiště čaje, když ji dohonil spěšný dusot.

„Hej, ty! Ženská, zastav!“

Hulákal rusky i mongolsky; večerní poutnice zpomalila. Vytáhlý vousáč v kozáckém stejnokroji popadl ženu za rameno a obrátil ji proti sobě. Rozcuchané, zanedbané stvoření na něj zíralo s dětsky nakrčeným čelem a pootevřenou pusou.

„Byla jsem koupit konvici,“ pozvedla jezinka raneček, ze kterého vyčuhovala naleštěná zánovní nádoba. „To se teď nesmí? Je pěkná!“

„Nesmí se lézt, kam se nemá,“ zazubil se kozák. „Ty si myslíš, že mě doběhneš, he? Tak pojď! Plukovník Sepajlov se tě zeptá, co se ti tak líbilo na Železné věži!“

Děvče ze stepi se naježilo a nešikovně proti němu namířilo hůl – vousáč ji chytil za horní ohnutý konec. Trhl, aby podezřelou zbavil její směšné zbraně. Část hole se oddělila, z dolní trčela čepel… a vstoupila mu do hrudi.

Altyn muže zachytila, jako by se na chvilku obejmuli. Opřela kozáka o výklenek skladiště, skryla kopí pod neškodným nástavcem a belhavě, nicméně s nenápadnou čiperností opustila horkou půdu Urgy.

Srpen 1920, Chödölmör-negdel,

čtyřicet kilometrů za Urgou

V nově zakoupeném čajníku bublala voda. Pára se rozplývala mezi větvemi modřínového lesíka. Ze zbývajících ohňů v ležení žířily už jen uhlíky. Ochladilo se, vlhkost prosákla ovzduším, půdou i oděvem. Předjitřní mlha se rozestřela jako fáč.

Vedle zavazadel neklidně dřímal Jakov Ščukin pod hromadou pokrývek. Samoléčba zraněné paže skončila zánětem a horečkami; i když profesor tvrdil, že jeho mikrochirurgický zásah v kombinaci s Altyninou hojivou mastí postaví námořníka na nohy.

„U vstupu do vnitřního Města mne pozdravil Odsuren Daritaj,“ sdělovala Altyn. Odstříkla čaj z konvice tengerům; dál už nalévala lidem do kalíšků z tvrdé kůže a stříbra.

Aksan zvedl překvapeně hlavu: „Potkala jsi ho? Bál jsem se, že je mrtvý.“

Altyn vážně pokývla, zatímco nápoj pěnil a hořce voněl. „Mají jeho hlavu vystavenou v kleci vedle mostního nájezdu. A před třemi dny se v Örgő ubytoval můj strýc.“

„To nejsou dobré zprávy,“ poznamenal Aksan, foukaje do kouřící hladiny čaje.

„Budou horší. Železnou věž hlídají tak, že se k ní nedá přiblížit… ani za tmy.“ Podala horké nádobky JFK a doktoru Collazovi. „Proti našim jednotkám vyrazí nazítří.“

„Musíme Süchbátarův štáb varovat a Železnou věž zničit během dneška!“

„Nemáme rádiovou stanici. Jediný jiskrový telegraf široko daleko je v Örgő pod kontrolou Krvavého barona.“

„Počkejte, slečno!“ vmísil se znepokojený Collazo. „Co dokumenty, o kterých jsem se vám zmiňoval? Vypátrala jste něco?“

„Nic o papírech jsem neslyšela, ale je tam dům, o kterém lidé říkají, že v něm sedí čaroděj a připravuje pro Krvavého barona kouzlo.“

„Hm,“ broukl skepticky JFK.

„Domek hlídají vojáci s nabitými puškami, dva ve dne, jeden v noci.“

„Hm??!“ Donovan Collazo vyskočil tak prudce, že čaj skončil v mechu. „Jestli chcete odpálit Ungernovu zázračnou zbraň, jdu s vámi! S podmínkou, že mne dovedete na to místo.“ Zaváhal, protože cítil, že jeho návrh je podroben mlčenlivé kritice. „Přestrojím se za svatého muže, lamu.“

JFK byl docela vážný člověk. Ale teď se skulil ze sedla, na kterém u ohně seděl.

Svítalo, když vědec z paralelní budoucnosti a šamanka z paralelní historie s pomocí chlapíka s pestrou minulostí a nejasnou perspektivou, znalého morseovky, vytvářeli zprávu pro velitelství mongolské osvobozenecké armády v Déd Űd. Kováře při té absurdní konstelaci náhod ani nepřekvapilo, že Altyn Túlaj není udivena Treyovým metapadem, který simuloval vysílačku. Její zájem působil velmi profesionálně.

„Doufám, miláčku, že sis nevzal do Města stranickou legitimaci.“

„Ne, tuhle hloupost jsem neudělal. Ani jsem si ji nezašil do nohavice nebo tak něco. Dal jsem ji Mönchtörovi. Říkal, že už hlídá tvoje cennosti.“

„Taky jsi mohl nechat v ležení Mausera. Je moc nápadný.“

„Tak to ne, Zajíčku, bez toho se nehnu. Ty jsi zase nemusela brát s sebou Ivana a profesora. Není dobré kombinovat dvě poslání najednou. Jak tě to vůbec mohlo napadnout?“

„Nežeň koně tolik, nebudou nám stačit. Slíbila jsem jim to. Ivan má spoustu válečných zkušeností. Doktor Collazo o něm říkal, že sloužil i v Jižní Americe.“

„Zajíčku, stranický úkol má přednost!“

„Ne, napřed pravidla cti, miláčku.“

„Nejsme v bohatýrské bylině, jsme ve válce!“

„Vykonám to, co pokládám za správné. Jsem svobodný člověk!“

„Tak si buď svobodná, ale nezatahuj do toho ostatní! Zajíčku… Já se taky řídím podle vlastní vůle, jinak bych tu nebyl. Jenže ty s lidmi manipuluješ, lásko.“

„… miláčku, jestli dnešek přežijeme, tohle si budeme muset vysvětlit!“

Srpen 1920, Örgő – Urga

Dopoledne postupovalo a teplota bezohledně šplhala přes třicítku ve stínu. Kovářovo rozladění kypělo v přemíře hluku a syrových, exotických pachů. Prašné město čpělo močí a špínou, kupy odpadků se přes baronovo civilizační úsilí vracely do původního stavu. Ulice a prostranství zaplňovala záplava lidí.

Podsadití Mongolové s čapkami do špičky. Vdané ženy s vlasy stočenými jako můří tykadla. Vousatí muslimové v turbanech. Širokolící Burjati přepásaní barevnými šerpami. Altajští Tataři. Snědí Tibeťané. Vojáci ze Sibiře. Všudypřítomní pastevečtí a karavanní psi.

Proti zbídačelému Rusku se v srdci Mongolska obchodovalo s pohádkovou nabídkou zboží. Koberce, tabák, látky, nefrit, čaj, kůže a kožešiny, koně a ovce, stříbro, boty, sošky, syrové maso, střelivo. Žluto-rudě odění lamové s růženci lovili zákazníky chtivé modliteb, léků a věšteb.

Přepad nepřipadal v úvahu. Inkognito pronikli do Urgy, aby nenápadně provedli sabotáž i loupež. Rozdělili se, každý zvlášť. Aksan a Kovář se měli setkat poblíž domku, v němž byl přechováván Haškův archiv. Porvou se, aby odlákali stráže. Profesor využije zmatku, vloudí se dovnitř a s hbitostí, kterou prokázal, uzme cenné materiály.

Následný poplach vytěží Altyn, aby s Aksanem umístila nálože na konstrukci Ungern-Sternbergova pancéřového zázraku. JFK jim bude krýt záda. Altyn se pak s Aksanem a písemnostmi ztratí v labyrintu gerů. Tvrdila, že Krvavý baron se obklopil ruskými oficíry, kteří mezi šikmookými Asiaty nerozeznají jednoho od druhého.

„Co jestli vás potká strýc?“ napadlo Kováře.

„Kajícně se vracím do péče příbuzných. Aksan jde prozradit, kde zůstala jistá soška.“

„Doktor Collazo a já budeme z obliga?“ jistil se nedůvěřivý JFK. „Nenasadí baronovi lidé psy, aby vás vypátrali?“

„Na nás a profesora ne,“ po dívčí tváři se rozšířil ďábelský úsměv. „Vy máte papíry v pořádku, hrajte nevinného. V nejhorším… nějakou tu ránu pěstí vydržíte, než zorganizuji záchranné řešení?“

„Ten plán má oka jak rybářská síť,“ posteskl si Kovář.

„Struktura akce si žádá pružnost, pokud jsou proměnlivé podmínky,“ nadhodila.

Okolnosti se jevily velmi nejistě…

Dvakrát se marně vydal k nároží, kde měl potkat Aksana. Nespletl se: Collazo s Altyninou pomocí upravil v metapadu plán města Urgy a zobrazil koordináty důležitých míst. Nikde se neukázali Kazach, Altyn ani profesor, který zvolil decentní přestrojení za obchodního cestujícího německé firmy na bižuterii. JFK se cítil ztraceně.

Na plotě roubeného domku přistál černý pták. Bokem zašilhal po Kovářovi a přešlápl.

„Já jsem ti to řikal,“ zakrákal havran přístavní angličtinou. „Já tě v dobrým varoval! Nelez sem, dej si pokoj! A to von ne. Furt si bude foukat, pitomec!“

Bum! Dva páry rázných pracek a hlaveň Browningu zarytá do žaludku.

„Náš generál by s tebou rád mluvil, prevíte bolševická!“ Ungernovi kozáčtí ranaři.

„To je mýlka,“ vyhrkl JFK. „Já mám svědomí čisté. Jdu s vámi, ať se to vysvětlí!“ Svíraje pěsti, nastavil jim dobrovolně paže.

Altyn si oblékla malinový dél, slavnostně upravila vlasy. Nelišila se od Mongolek, které navštívily tržiště Urgy z mírumilovných důvodů. Katalog zboží, který jí doktor Collazo právě předkládal, sama minulý den získala v jednom vetešnictví.

„Kvalita,“ mumlal profesor. Polohlasně sděloval: „Neprodleně jsem se vzdálil. Ten muž, co zpracovává Hashekovy zápisky… on je… jako já, chápete. Není – člověk. Je silnější, než jsou mé schopnosti.“

„Ty náušnice jsou hezké,“ ťukla Altyn na rozevřenou stránku. „Znamená to, že se nemůžete odvážit dovnitř? Chápu… Myslíte, že vás mohl odhalit?“

„Dodáme vám sadu na výběr,“ švitořil Don Collazo. „Doufám, že ne. Poprosil jsem pana Aksana, aby se podíval, jestli by nešlo založit v sousedství požár, to by jistě vedlo k nutnosti evakuovat prostor…“

„Dal jste zprávu Ivanovi?“ Otočila listy a s úklonou zaklapla katalog. „Jestliže ne, musíme je oba rychle najít. Tohle se mi nelíbí!“

JFK na prahu dvora zavrávoral, pod bujarým drcnutím mezi lopatky málem přepadl na ozdobnou dlažbu. V reflexivním obranném gestu před sebe natáhl spoutané ruce. Vínově zbarvené, zaschlé kaluže u vstupní zdi volaly o pozornost.

Nemohl si nevšimnout i vysoké postavy Aksana Norbajeva, tak jako JFK obklopeného drsnými válečníky: přes plášť uniformy křížem krážem řemení a samá zbraň. Kazach se tvářil klidně a nedával najevo, že by Kováře znal. Sklopil víčka a shlédl ke svým zápěstím, sevřeným řetízky.

Většinu rozlehlého předního dvora čínského domu zabíraly tři gery, podle všeho patřily von Sternbergovi a jeho pobočníkům. Kromě nich a kulatého průchodu do vnitřních obytných prostor si JFK mohl připadat jako doma na venkově: kárka, putna, velké květináče, nízké zděné přístavky. Strašák…

Byl živý, do ruda nafouklý a promenoval se důležitě mezi kmenem starého jinanu a soudkovitým patníkem, který jeho vlastní zjev připomínal. Jako by byl seskládaný ze špalků a závaží. Člověk by věřil, že když ho praští do klenutého břicha, rozbije si o něj klouby. Nervózně se šklebil. Sundal si důstojnickou čepici a otíral lysou sedlovitou lebku hedvábným kapesníkem. Přes rameno měl zavěšeného Kazachova Mausera.

„Plukovníku Sepajlove!“ Syčivý, nesmlouvavý hlas. Dveře nejmenší z jurt se rozlétly. Vytáhlý, hubený muž ve zlatistém chánském oděvu, s divoce planoucím zrakem a rozcuchanou rusou kšticí, přikázal ostře: „Podejte hlášení!“

Otrlí boji ošlehaní vojáci ztuhli, scvrkli se o číslo.

„Pane generále, máme tu vyzvědače,“ zachrčel oslovený. „Lezou sem jako myši do kurníku! Vzpírali se zadržení.“

„Nic jsem neprovedl!“ odvážil se JFK. „Prohlédněte si moje papíry! Vypravil jsem se ze Zainy lovit…“

Ungern von Sternberg přistoupil ke Kovářovi. Prohlédl si jeho ruce a dlouze mu upřel šílené, pronikavé oči do obličeje.

„Muž jako vy,“ prohlásil skřípavě, „necestuje bez důvodu. Jste ozbrojen, nejste náš. Pak jste proti nám.“ Přes rameno křikl na Sepajlova: „Dejte ho ubít holemi. Co ten druhý?“

„Měli jsme s panem plukovníkem nedorozumění kvůli mé ručnici,“ vysypal pohotově Aksan. „Kdyby mi řekl přímo, že ji chce, dal bych mu ji rovnou a nemusel mne zatýkat.“

Baron Ungern provedl čelem vzad a shlédl na Kazacha. Horní ret s dlouhými kníry se v odporu stáhl, až odhalil zuby. „Rudý intelektuál!“ prskl. „Totéž, oba pro výstrahu veřejně.“

„Nechcete je před tím nechat vyslechnout?“ zajímal se plukovník.

„V tuto chvíli před tažením je to zbytečné,“ v Ungernově tónu se mihl stín únavy. „Alea iacta erat. Ztráta času!“

Osvícené, krásné dvacáté století… Ústava, metro, mrakodrapy, kino –

„Pane generále!“ JFK se nevzdával. „Nejsem špión, věřte mi!“

„Možná ne,“ chladně protáhl von Ungern. „Obklopuje nás zrada. Ať raději zahyne sto nevinných, než by naše svaté poslání ztratilo jediný krok na vítězné cestě.“

11. Pán much

Přijdou psoty lopoty, za nimi jsou trampoty, trampoty a rámusy, srdce bude na kusy. Bude zle, bude zle, schoval bych se, nemám kde. (Ruská lidová)

Srpen 1920, Örgő – Urga

Vypohlavkovali je ven na ulici.

„Ahora, ahora!“ zaskučel žalostně Aksan a zkroutil se do klubíčka. Chlapi vedle něj znechuceně krčili rameny.

„Chcípák jeden! Inteligent! Pohněte,“ zavrčel Sepajlov. Zaváhal, pak přikročil ke kvílejícímu Kazachovi.

Zastavili i kozáci, kteří vedli JFK. Kovářovy nervy se pod maskou rezignace změnily v rezonující ocelové pružiny. Ahora znamená španělsky „teď“ –

„Áá…!“ zařval Sepajlov. Půlobratem vzal pochopa, jak ho Aksan nakopl patou těžké boty do skráně.

Aksan se schýlil, popadl čilejšího kozáka vlevo za kalhoty. Udeřil ho čelem do podbřišku a podtrhl mu nohy v parádním harai aši. Chlap se skulil do cesty Kovářovým hlídačům. V předklonu, plynule a rychle jako roztočený vlček projel Aksan pod rozpřaženou prackou druhého kozáka, nastavil temeno pod vojákův klín, dlaně zapřel o jeho kolena a vztyčil se. Křuplo to, voják se takřka zabodl hlavou do země.

Vyrazil i JFK. Spojenými pěstmi roztřískl prvnímu strážci nos. Druhému nohou zahákoval kotník a poslal ho k zemi efektivním bodyčekem. Ten třetí právě vytahoval pistoli, když mu ji Kovář vykopl, aby stačil dupnout číslu dvě na krk a zmatené číslo tři dorazit obouručním hákem pod žebra.

Kazach se sklonil nad ležícím Sepajlovem, přerval řemen Mausera a zařval: „Ruce vzhůru!“

JFK bleskově poslechl. Napínal vztyčené paže co nejdál od sebe, jak jen dovolily provazy, dík prastarému triku málo utažené. Riskl to… Aksanovy pohyby stále omezoval řetěz. Kazach nahodil pušku k rameni, levicí sevřel hlaveň hned za nábojovou schránkou a vypálil. Kaskadérský kousek vyšel: JFK vzápětí oplatil Aksanovi službu z Lugeru toho třetího vyřízeného borce.

Čas jim žhnul pod chodidly. Plukovník se sbíral na všechny čtyři a ze dvora i z ulice se hrnuli noví vojáci. Aksan využil těla jednoho z kozáků jako odrazového můstku, přeskočil na kamenného lva před vchodem a z něj se přehoupl na zeď, po níž se rozeběhl k prejzovým střechám, natěsnaným jako houby na pařezu.

„Každý nechť vrší mrtvoly, jak je mu libo!“ křikl v řinčení padajících tašek a střelbě.

„Živý! Chci ty zmrdy živý!“ vřeštěl Sepajlov.

Kulky z Lugeru se rozletěly přesně – a došly. Adrenalin vřel Kovářovi v žilách. Jeho vlastní tělo se proměnilo ve smrtící zbraň. Rval se jako berserk, nevnímal svá zranění, jen bolest protivníka. Pokud se neproseká, líp bude umřít na bojišti. Bleskové, úsporné výpady bezohledně cílené na smrt. Bodal do očí, prokopával kolena, drtil ohryzky, genitálie a klouby. Rval boltce, lámal kosti, vytrhával šlachy.

Pomalu, ale jistě si prorážel průchod ven z obklíčení. Odněkud se vynořila pružná, silná tyč, na jejím konci oko z řemene. Než se mohl JFK chránit předloktím, sklouzla mu smyčka kolem krku. Stáhla se… Chytili ho do úrgy jako kopajícího jankovitého hřebce. Sápal se po něm tucet rukou; jedna z nich třímala těžký bičík, schopný roztříštit koňskou lebku. Úder tašurem ho na okamžik omráčil.

Oslepovala ho krev, která se mu řinula z rány na spánku. Chroptěl, jak mu úrga svírala hrdlo. Bojové umění má své limity. Strhávali z něj oblečení, kroutili mu paže za zády, až mu praštělo v ramenou, a vlekli ho ven ulicí, ze které se tolik snažil dostat.

Brunátná, krví upatlaná makovice plukovníka Sepajlova mu zaclonila výhled: „Ten tvůj rudej život bude krátkej, prevíte, ale ne tak, jak by sis přál!“

„Teď by měl být můj společník Ivan na tržišti Chalbag, na druhé straně potoka, kousek za můstkem,“ uvažoval nahlas profesor.

Altyn tvrdošíjně dodržovala pravidla konspirace, kráčela beze spěchu, obhlížela vyložené zboží. Collazo ji následoval zpovzdálí s katalogem v podpaží jako někdo, kdo má náhodou společnou trasu.

Lidé kolem nich začali chvátat, opouštěli krámky a improvizovaná prodejní místa, vybíhali z obydlí. Shlukovali se do davu. S pokřikováním a repetěním se sunuli kolem funkcionalistické věže s reliéfem Buddhova jména a dřevěného kiosku ve tvaru jurty s nápisem BANK do svahu mezi filiálkami zahraničních firem.

Altyn na nic nečekala a rozeběhla se stejným směrem k ústřednímu náměstí.

„Co se děje?“ vyzvídal Don Collazo, který ji hladce dostihl. Obrátila se k němu, rysy změněné zoufalým strachem.

„Prý dopadli nějaké záškodníky,“ odpověděla hořce.

V Kovářovi hořel vztek a nenávist. Bylo by mu úplně jedno, že ho na místě umlátí – patřilo by to k šarvátce a smylo prohru. Strkali s ním a vlekli ho nerovnými pěšinami Urgy, až měl bosé nohy otlučené a odřené od kamení. I když nebylo snadné se orientovat, připadalo mu, že ho vedou úplně zbytečnými oklikami – jako živou reklamu na Ungernův vliv.

Konečně se zastavili. JFK pracně udržel vzpřímenou pozici. Zatřepal hlavou, aby se zbavil krve a potu na řasách. Srocení lidí: otevírá se hypermarket nebo přijela mediální hvězda? Muselo se mu to zdát… Nemohla to být realita.

Početně zastoupení příslušníci Asijské jízdní divize. Profesionální loupežníci, které angažovali do výpravného muzikálu, napadlo JFK. Jasně modré pláště Rusů v čepicích se štítkem. Červené dlouhé kabáty Mongolů s odznaky Čingischána na plecích. Skupina zběhlých Číňanů.

Zaznamenal skupinku elitních důstojníků a mongolských knížat, usazených na čestném místě s dobrým rozhledem po náměstí. Připomínali štáb při natáčení filmu. Někdo se uvelebil v houpací židli. Ungern-Sternbergovi přinesli vysoké evropské křeslo s polstrováním, seděl v něm vzpřímený jako loutka, pokuřoval a poklepával bičíkem o holínku.

Proti panské suitě kotvila hrubá dvoukolá arba, prázdnou plošinu z obou stran podpíralo naskládané kamení. U jejího středu směšně dřepěla na zadku dekapitovaná mršina jaka, přivázaná řetězy za páteř a vyvrácenou hlavu k ose deskových kol. Vnitřnosti se povalovaly kolem mršiny, kterou vyvrhli pomocí háku. Bělavé bodce zpřelámaných, vyvrácených ramenních kostí trčely změtí masa a srsti otvorem po krku – rozšířili ho sekerou a nožem. Z drobů a vyprázdněných útrob se slabě pářilo.

Bylo to jako plný zásah do srdce. JFK popadl dech a dokázal od té věci odtrhnout zrak. To, co spatřil poté, by si nevymyslel v nejbláznivějším snu.

Aksan Norbajev se v ostrém úhlu vznášel nad náměstím a chystal se střemhlav vlétnout do nitra rozpáleného prostranství. JFK se hlasitě rozesmál. Nahý muž působí v takové pozici komicky, i když je urostlý a má vypracovanou fyzičku obratného jezdce. Na nepříčetné grotesknosti neubraly háky, které měl Kazach proseknuté mezi kostmi nad zápěstími a kotníky roztažených končetin. Jejich opačné konce tkvěly ve dřevě dvou vysokých a dvou nízkých kůlů.

Holí, zarostlí, pomlácení samečkové určení k porážce uprostřed cizokrajného zástupu. John Francis Kovář se zalykal smíchy a na víčkách ho pálily slzy. O chvíli později bude legrace jako o karnevalu. Dostaneme se do smutných, ba děsivých situací, ale skutečnost, že žijeme, je nástrojem, jak z nich uniknout. V okamžiku, kdy zjistíme, že na té bídě nelze nic změnit, se naše existence promění v břemeno, prázdnou olověnou slupku. Zbývá zbláznit se, nebo pojít zaživa.

Kolem Aksana a pod ním nastlali savou vrstvu písku a ovčího trusu. Plecitý vojáček s milou hladkou tváří a očima jako střep břidlice přisunul ošatku plnou nožů. Byly krátké, solidně vypracované a pečlivě nabroušené. Vydutý dlouhý oblouk ostří s jemnou fasetou zabrání poškození stahované kůže. Široká čepel se opře tak, aby byl řez mezi kůží a blánou na svalu hladký a přesný. Vojáček se zazubil, vylovil dva nože a předvedl s nimi žonglérské číslo.

JFK zachytil Aksanův zrak: patřil k těm, které jako voják a příslušník Agentury poznal. Vzpomínka na ně mrazila v zádech. Oči člověka, který se propadá do nejhlubší hrůzy, vědomí za sebou zavírá dveře odevzdání a nicoty, ale organismus se pošetile vzpírá, tepe, existuje.

Kazach zvedl hlavu, jako by ho Kovářův smích probudil; tak se člověk v čekárně zubní ordinace uchechtne lacinému žertu. Obličej měl zbrocený potem bolesti, nezvladatelně se chvěl. Dýchal rychle a mělce.

„Lituji těch pěkných tvrdých holí. Byly by lepší,“ zachraptěl Aksan.

„Dostanete fůru času na kecání, vy dva,“ rýpl Sepajlov, který se dostavil na popraviště. „Čisťakove, nech zatím ty nože a diriguj!“ zaúkoloval drobného mladíka. Bodře poplácal JFK po pleci. Drapl za stříbrný řetízek očiru, až se zařízl Kovářovi do šíje, škubl a zastrčil si šperk do kapsy. „To je moje,“ konstatoval, načež kývl na čtyři statné vojíny.

Popravčí tým přiklusal, provazy stáhl Kovářovi paže nad lokty, nohy v kolenou a kotnících. Odsouzence si nadzvedli jako kládu, přemístili ho k jačímu nebožtíkovi, zvedli do výšky, nasměrovali a vsunuli dovnitř. Nijak jim nezáleželo na tom, že se podrásá o úlomky kostí.

V černě krvavých útrobách dobytčete dutě zamlaskalo, jako by JFK zajel do močálu. Strašlivý smrad mu bral smysly. Vnitřnosti vyjímali tak brutálně, že většina tekutého obsahu zůstala uvnitř. Nohy se mu po stehna zabořily do horkého mazlavého bahna s tlustými, kluzkými chaluhami. Potřísnilo ho to až k temenu hlavy, která přečnívala obal z mrtvého jačího býka. Pronikalo mezi prsty a do podpaždí. Vtíravě sdílelo intimitu těla, srůstalo s jeho povrchem.

Mám odcházet dlouho a hůř než Aksan, prolétlo mu chmurně myslí. Po kapkách… Pocítí sám sebe, jak umírá.

Altyn a Collazo se prodírali vlnícím se, kolotajícím zástupem, dokud v něm neuvázli pár kroků před cílem. Řídký řetěz vojáků zadržoval čumily. Jestliže na sebe nechtěli upozornit, dál už nebyl průchod. Hukot lidských hrdel, koňské ržání a štěkot psů překrýval hlasy, které se ozývaly ze středu náměstí. Nahloučení diváci clonili výhled.

Altyniny prsty se zaryly do profesorova předloktí.

„Počkejte,“ špitl. „Máte zrcátko? Výborně! Vyndejte ho!“

Sňal brýle, vyzvedl je za nožičku, co nejvýše dosáhl, a nastavil jejich skla mírně šikmo nad lesklou plošku té dívčí tretky. Obraz byl ostrý, drobný a trochu klouzal do strany. Dění před hradbou davu zachycoval zřetelně.

„I když je to asi kouzlo, zdá se, že nelže,“ řekla chraptivě. „Kéž by to byl jen zlý přelud…“

„Chcete zasáhnout, slečno?“ zeptal se. Prostředí jeho citlivým receptorům vysloveně ubližovalo, ale situace se ukazovala jako kriticky vážná. „Udělám cokoliv, vpadnu na náměstí, doběhnu k vašemu oddílu pro pomoc, unesu barona Sternberga… Chápejte mne dobře, slečno – je tam John, můj přítel… Ivan.“

„Efektní záchrany z popraviště jsou většinou legenda,“ pravila sevřeně. Rty a klouby rukou měla bílé. „Vezměte si ode mne tenhle tlumok. Naše životy nejsou důležité. Vaše zápisky počkají. Zapřísahám vás, zařiďte, co je opravdu potřeba. Teď dostáváme příležitost.“

Okamžik mlčel. Chtěla opakovat svoji prosbu; tu zjistila, že vedle ní nikdo nestojí.

„Erch čölő, svoboda,“ zašeptala se zavřenými víčky a zaťatými pěstmi. A pak ještě: „Jalalt! Vítězství!“

Uprostřed náměstí kdosi vystřelil.

Plukovník Sepajlov si pohvizdoval kuplet z operety. „Soňo, má drahá Soňo…“ Jako lékař před chirurgickým zákrokem si vykasal rukávy košile a navlékl si kovářskou zástěru. Sundal čepici a odhalil sedlovitou makovici, zkrášlenou obvazkem. Z ošatky nástrojů vybral nůž s nejjemnějším, břitkým želízkem a přistoupil k zavěšenému muži. Působil jako stará dáma, která si v cukrárně vybírá lákavý zákusek.

S pečlivostí řemeslníka do své oběti vyřízl střih, zatím ne hluboko, jen k podkoží. Postupoval od chodidel – Kovář postřehl, jak Aksan skřípe zuby, až si prokousl ret, cuká sebou a křečovitě zatíná prsty. Sepajlov jel po zadní straně nohou, ke kostrči, přes záda do oblouků sledujících křivku širokých ramen, ke složitějším čarám na dlaních.

Rychlé, tenké výkřiky dravce. Nad záplavou stanů, stád a domů plul sokol. Zakroužil a překotně se snášel zavěšen na křídlech.

„Jako na objednávku!“ zaradoval se Sepajlov. „Čisťakove, podej mi tu novou pušku! Ať si vyzkouším, jak střílí luxusní Mauser!“

„Nechte mne projít!“ zavolala nějaká mladá žena mezi diváky, v davu se utvořil vír. „Chci vyjednávat!“

„Nebesa… To je moje nehodná neteř,“ vydechl zdrceně nojon Dambídžankan, jenž nechyběl mezi prominentním obecenstvem. „Mizera Kazach ji pobláznil!“

Ungern von Sternberg se pobaveně naklonil v křesle. „Pusťte ji! Ale napřed ji prohledejte!“

„Já se postarám,“ nabídl ochotně Sepajlov, odložil Mausera, překročil hromádku černě plavého peří a vykolébal se k dívce, kterou drželi v šachu dva z hlídkujících vojáků.

Ze své dobytčí sauny měl JFK natolik dobrý výhled, až ho to soužilo. Toužil zkopat Sepajlova do kuličky. Plukovník zachovával zdání profesionality, ale pátral tak důkladně, že i Kovář postřehl záblesk smetanové pleti a tmavý samet dvorce. Správce Urgy přestal, když dotčený Dambídžankan nadskočil na svém sedadle.

„Měla u sebe zbraň,“ hlásil se zadostiučiněním. Na široké, mastné dlani se zaleskl dámský Derringer.

Altyn Túlaj kráčela prostranstvím hanby až ke Krvavému baronovi. „Nabízím ti svůj život za život muže, kterého teď popravují,“ prohlásila vyrovnaně. „Já jsem tím, kdo velel a vedl odboj. Vyměň mne. Přišla jsem dobrovolně.“

„Žena bez srdce, bez duše, rudá komisařka,“ zasyčel zlostně Ungern. „Cos čekala? Že ho pustím? Že tě nechám odejít?“

Napřáhla proti němu ukazovák typickým asijským gestem, rázným, jako by probodávala oběť kopím. „Věříte, generále, že jste převtělený Čingischán, ale můj praděd nemučil! Nezabíjel ty, kteří se vzdali! Nemyslel si, že přichází spasit svět!“

„Sklapni! Když Italové věší mafiány, když Američané praží na elektrickém křesle teroristické anarchisty, proč bych nehubil bolševiky? Pro sektu vrahů jen smrt!“

„Nebojím se umřít,“ řekla. „Je to můj manžel. Mám právo se s ním rozloučit. A jestli jsi tím, za koho se vydáváš, poskytneš mi je.“

„Tři minuty, ne víc,“ švihl tašurem.

Beze slov pokývla. Zamířila ke Kovářovi, humorně vykukujícímu z huňatého obalu. Uklonila se mu hluboce, až jí copy sklouzly přes ramena a zametly zaprášenou zem. „Odpusť, Ivane. Odpusť, že ti nepomohu,“ zašeptala. „Nezbyla by mi síla pro mého muže.“

Prostranství ztichlo, jako by na něj udeřil únorový mráz. Altyn poklekla před čtyřmi kůly a tím, kdo byl mezi nimi ukřižován, tělo zohavené krvácejícím plánkem. Vzala do dlaní Aksanův ztemnělý, zvlhlý obličej. Její pohled se opřel o jeho, zastřený hrůzou a utrpením, avšak nepolíbila ho a mlčela. Odrhnula mu mokré vlasy z čela a do jejich pramenů stěží postřehnutelným pohybem vpletla pírko Bao Ti. Aksan hluboce vzdychl, ale nezavřel oči.

Altyn Túlaj pružně vstala a předstoupila před vládce Vnějšího Mongolska. „Překvap mě,“ vybídla ho jasným altem. „Co chystáš pro mne?“

Teď už Dambídžankan nevydržel, opustil místo a zdvořile oslovil Krvavého barona: „Vznešený pane generále, bylo by škoda ji zabít! Při nebesích a vaší urozenosti, moje bídná neteř pochází z kostí chána Temüdžina, jediná přímá dědička jeho jména… až na vás, můj pane, do něhož vstoupila Čingisova slavná duše.“

„Skuteční potomci Čingischána měli světlé vlasy a světlé oči!“ zamračil se Ungern von Sternberg.

„Její otec byl ryšavý, opravdu! Dovedu svědky! A ona nosí posvátnou pečeť rodu,“ trval nojon na svém.

„Nemám ji dnes u sebe,“ opáčila Altyn. „Nechci, aby padla do rukou někomu, jako jste vy, generále,“

„Tak tu ženštinu zavřete,“ mávl baron unaveně rukou a zapálil si další cigaretu. „Ať se o ni postará mongolské právo. Pokračujeme!“

Kovářovi praskaly cévy na spáncích. Altyn odvlekli – ale kde je Trey? Kam se poděl Donovan Collazo, bezradný a ztracený v divokém světě? Co s ním provedli?!

„Začínáme, pánové!“ houkl plukovník Sepajlov. Dal se do díla s údernickým zaujetím, které bude v příštích dvou hodinách potřebovat. Stahovat člověka je tvrdá dřina, v případě muže ještě těžší: kůže lpí víc na škáře a má méně podkožního tuku.

Začal u prstů u nohou, když nejprve v elegantním oblouku prořízl polštářek chodidla. S netajenou nedočkavostí pracoval ostřím kolem nehtových lůžek a uvolňoval od kůstek konce prstů i s plátky nehtů. Plukovníkův úsměv povadl. Kýžená eruptivní reakce zpracovávaného objektu se nedostavila. Nezmítal se, neřval. Visel. Kovář úpěnlivě doufal, že se Aksan dostal do hypnotického tranzu a mnoho nevnímá.

Sepajlov krátkými řezy sledoval vyrytou mapu smrti. Jednou rukou držel kůži, čepel v jeho pravici odřezávala pojivovou tkáň, jezdila po Aksanově kůži a odlupovala z ní veliké pláty. Měnila tělo v jedinou otevřenou ránu, z níž se řinula krev. Na světle se objevily obnažené třesoucí se svaly, křečovité stahy rozechvívaly odkryté tepny, leskly se nahé bílé šlachy. Nic na světě se netřpytí tak šťavnatě, rudě a vlhce jako čerstvé lidské maso…

Vypadalo to, jako by Sepajlov svlékal z Kazacha příliš těsný overal s podšívkou ze silné červené plsti. Mračil se vztekle: popravovaný pořád ještě nekřičel. Bylo slyšet jen slabé, monotónní steny, jaké bezděčně vydává člověk, který trpí akutním zánětem okostice a mdle dřímá pod koňskou dávkou sedativ.

Teplota vzduchu stoupala nad čtyřicet stupňů.

Nemilosrdné slunce v křišťálovém vzduchu se snažilo rozštěpit Kovářovi lebku a vyšplíchnout z něj mozek jako shnilou zeleninu. Po zkušenostech z guatemalské džungle JFK dokázal přežít kontakt s nejrůznějšími nechutnými a agresivními breberkami v plném duševním zdraví a s nadhledem. Tady to množství miniaturních tvorů fungovalo v úloze hrobníků zaživa. Týden? Denní žár ho třeba dorazí rychleji…

Mouchy a vosy poletovaly jako zrnka prachu v pruzích světla a bzučely hlučněji než startující letadlo.

Trvalo to. Puch vnitřností z jaka přehlušoval pach Kazachovy crčící krve. JFK sledoval štěrbinou oteklých víček Sepajlova, který se činil v oblasti Aksanovy hrudi. Sedraná kůže se vláčela při zemi v těžkých záhybech. Zdálo se, že je možné spočítat chvějící se vnitřnosti a vlákna masa, jež prozařovalo slunce. Plukovník přitom nekřesťansky nadával. Jeho úsilí se nesetkávalo s odezvou, jakou očekával. S žádnou odezvou, jak to vypadalo…

Konečně, řekl si JFK.

Hlasy se ozývaly jako přes vrstvu vody.

„Generále, budete chtít jeho kůži?“

„Nesbírám každý mizerný suvenýr, plukovníku. A co vy, kníže?“

„Pokud mi Bílý chán udělí ten dar, s potěšením ji nechám odnést do svého geru.“

Kováře nesnesitelně bolela ramena a záda. Hučelo mu v uších a přestával vnímat zvuky. Tělo se rozhodlo protestovat proti násilnému znehybnění prudkými stahy svalstva. Bylo stále příšerné vedro. Tváře davu se houpaly a slévaly v barevném pruhu, jako by se kolem nich řítil na superrychlém stroji. Kdosi k němu přistoupil, nacpal mu mezi stisknuté čelisti kovovou rourku a lil do něj zteplalou vodu z měchu.

Proti zlatému a nachovému hedvábí oblohy se míhaly vlaštovky nad řekou Túl.

Zastavte se u mne, volal je neslyšně. Měl pocit, že masařky a mravenci mu nalezli do uší a do žaludku, na jeho obličeji si budují kolonie. Zvracel. Všechno se s ním točilo. Třásla s ním zimnice, lámaly ho kruté křeče v nohách, pažích i břišních svalech. Čvachtalo to kolem něj, když se svíjel. Matně si uvědomoval, jak se mu pouta zarývají hluboko do živého masa. Cítil šimrání, hmyzí vajíčka nasazená v zenitu dne se proměnila v larvy. Nastupovala druhá směna: mrchožraví brouci.

Nekonečná zářivá stopa hvězd. Chladné světlo v černočerné propasti. Páchnoucí masa, která se k němu lepkavě přisála, ožívala bezpočtem lehkých, intenzivních pohybů. Všetečné nožičky, lačná kusadla.

Najednou vnímal neobyčejně ostře a přesně. Jačí trup, který Kováře věznil, vychladl. Objímala ho ledová, vazká hmota. JFK cítil, jak mu mrtvolný slizký chlad prostupuje skrz naskrz tkáněmi. Přízračné, studené nebytí, které pohlcuje duši a posouvá existenci ne k nule, ale za ni, do záporných hodnot… při vědomí, které stále nedokáže vyhasnout –

12. Tři smutné hory

Prolitá krev nezasychá. (Mongolské přísloví)

Srpen 1920, Örgő – Urga

„Měl bys mě pochválit,“ žvatlal havran a z čirého smyslu pro šprým ťapal po křídou načrtnutých schématech.

„Netuším proč,“ odsekl Aloysius Gadski. Nálada mu klesala k bodu mrazu. Ráno se u něj stavoval Ungern von Sternberg osobně. Byl velmi, velmi nepříjemný. Nicméně sám uznal, když si prohlédl podklady, že je proč pátrat – a že se rýsují slibné výsledky. Luštiteli poskytl čas až do návratu z tažení k hranicím, které mělo zítra započít.

„Zbavil jsem tě obejdy,“ radoval se německy havran a tančil mezi listinami. „Irgendeiner John Schmied aus diese deine Agentur.“ Velký šéf X-Hawk by jeho postup schválil. Ten chlapík Kovář prostě momentálně překážel – Aloysius se už dostal o koňskou délku dál. Havraník byl na sebe hrdý, jak vysublimoval ze Sepajlovovy úřadovny, kde ho v jeho lidské podobě pro jistotu internovali, než se podezření potvrdí.

„Neznám žádného Johna. Nezajímá mě,“ zavrčel kyborg, soustředěný na klíčovou pasáž v čmáranici. Že by sem Kováři rovnováhy poslali svého agenta? Nepravděpodobné.

Ulicemi kráčela noc a vytlačovala ruch i s posledními opozdilci za stěny obydlí. Z příbytků zaznělo ženské chichotání, pláč nemluvněte, čísi kašel. Centrum Urgy plulo v ametystovém světle elektrických lamp. Čím blíže k okraji osídlení, tím důrazněji vítězila tma, prohloubená slabým měsícem. Jakovu Ščukinovi optické podmínky vyhovovaly. Nepotřeboval být viděn, tím méně legitimován.

Dost bloudil, i když mu profesor detailně popsal trasu. Pomohl mu námořnický smysl pro orientaci – a hnal ho vztek na sebe, na kurevskej život, na barona magora. Slyšel oddechovat zvířata ve stádech; zamručení velblouda, kravský pšouk; vrčení psů, kteří se přetahovali o sousta z krvavé lidské mršiny, pohozené na prostranství… Bál se, že ví, komu patří.

Vězeňské kobky ve staré části Urgy tvořily klece z kulatiny, napůl zahloubené v povlovném svahu. Obrostl je lišejník, zavál písek a zevnitř zpevnila seschlá špína po generacích ludráckých ubožáků, kteří tu protrpěli svou sudbu. Čpěly hladem, žízní a strachem. Ve velké ohradě kolem se potulovali pastevečtí psi, urostlí potomci tibetských dog. Strážní domek stál hned naproti ohradě. Kdyby se někdo přiblížil, psi upozorní žalářníky štěkotem. Pokud by se odvážil dovnitř nebo ven, černé šelmy ho rozsápají.

Přední stěnu kobek menších než kotec pro nutrie uzavírala prkenná deska, v horní polovině nastavená mříží ze stočených, propletených pruhů hovězí kůže, ztvrdlých na kámen. Železné pruty by neposloužily lépe. Vtíravé živly tak celoročně obývaly celu i s vězněm a hmyzem. Jakov seděl v smutně proslulé moskevské Ljubljance, ale teď se mu zježily chlupy na zádech. Svoloč, mručel si, pěstujou středověk.

Tiše se připlížil k ohradě. Psi se rozhulákali, seběhli se k oplocení, skákali na ně a řvali o přítrž. Skrčil se na bobek a významně zamával cípy kabátu. Psi ztichli a znehybněli v nadšeném očekávání, jen jejich ohony vířily chladnou noc. Kynolog by objasnil, že hafani si z frustrace anebo chudé výživy oblíbí exkrementy – lidské jim voní nejkrásněji.

„No jo, už to bude, kluci,“ vnadil námořník smečku lačnou pochoutky. Vyrazil a přehoupl se přes ohradu.

Psi se snažili protáhnout pod kládami hrazení a kňučeli, ale hbitě si ověřili, že se těšili nadarmo. S novým rykem se hrnuli k Jakovovi, který bez skrupulí opakoval trik.

„Myslíte, že vám nejčko něco nechám? Ale to víte, že jo, broučci moji, však si volíznete!“ Pro jistotu štěkl jako liška, aby prozatím netečnému osazenstvu strážnice objasnil psí povyk.

Po šestém přesunu se přiblížil až ke kobkám. Stále v podřepu vytáhl zpod kabátu těžké páčidlo. V pravé kapse ho tížil japonský revolver typ 26. Jakov slabě zapískal jako zajíc: doufal, že se Altyn dovtípí a ozve se. Dívka jistě neusnula…

Nejrobustnější a nejmlsnější hafan ho důrazně šťouchl čumákem, aby vetřelce pobídl k odevzdání lahůdky. Jakov ztratil rovnováhu a plácl sebou na zem. Už cítil cvakání tesáků a sliny, které mu zmáčely límec, stiskl páčidlo –

Od kobek zaznělo zaúpění. Psi nadskočili, bojovně zaskučeli a vyřítili se kupředu ke klecím.

Chvíle, kdy příšernou, zdrcující situaci nemůžete změnit, napravit, utéci z ní, jsou jako mučivá noční můra. Silná duše umí čelit zlému snu. Altyn nesměla zemřít… ani plakat. Neděkovala strýci, že ji prozatím uchránil popravy. Učinil tak jen pro svůj prospěch; aby neunikla, nad mříž její kobky dal umístit zrcátko, které ochromuje kouzla. Lesklo se, jak měsíc stříbrně mrkal na zemi, a sledovalo jako protivné oko každé její hnutí.

Byla udgan, ta, jež hovoří s duchy, nepotřebuje pomůcky čarodějů. Pozvedla se, nakolik to umožnila pouta a stísněný prostor, a začala volat do noci: ne hlasem, ne lidskými slovy. Měsíční srpek popojel k Mléčné dráze, než se na střechu kobky snesla sova – stín klouzající přítmím. Přeručkovala k tyčce, na které bylo upevněné zrcátko.

„Vím, že se stydíš, sestřičko,“ žadonila Altyn, „ale prosím, pomoz mi!“

Veliká, světlá sova štěkavě zahoukala: „Vumb, vumb!“ Zčepýřila se, otočila se zády, třepla dlouhými ocasními pery a zanechala na ploše zrcátka výraznou vizitku. Na širokých křídlech vzlétla nehlučně a zlehka, přesto pohnula nedbale ukotvenou tyčkou. Studené oko zrcadla zašilhalo přes čerstvý závoj k zemi, dokonale zneškodněno.

Altyn se vyvlékla z pout: železa na její útlá zápěstí nepřiléhala dost těsně. Nezabralo to ani tolik času, co by podojil ovci – třebaže Houdini by to zvládl rychleji. Psi v ohradě se rozštěkali; zneklidňoval je měsíc nebo toulavá liška. Dívce se ten halas hodil, ale nechával ji klidnou. Soustředila se, aby vůlí otevřela visací zámek, bez skřípotu odsunula tyč závory… Vyšla ven.

Shora se smekla těžká, dlouhá hmota, strhla ji vedle cely. „Čekal jsem,“ supělo to, „já jsem věděl, že budeš chtít zdrhnout!“ Proti stříbrným mračnům na obloze se rýsovala zafačovaná, sedlovitá kebule plukovníka Sepajlova.

Ten šílenec si lehl na střechu a pro jistotu uvázal na stěnové dveře kobky provázek, jehož druhý konec si omotal kolem pěsti. Připadalo jí, že na ní leží obrovská šeredná žába, žok mokré hlíny, ilű ačá. Psi venku znovu posedle hlomozili a plukovník jí funěl do tváře. Shrábl si její ruce do levé hrsti, vrtěl se a dobýval Altyn pod šaty.

„Zkazilas mi zábavu, čarodějnice! Dlužíš mi obveselení,“ huhlal toužebně. „Nadad cheregté, daj mne!“

„Tohle se mému strýci nebude líbit,“ zkusila ho zarazit.

„Myslíš, že tě podstrčí baronovi?“ vyprskl smíchy. „Velitel si už jednu Mongolku vzal, urozenou, aby si šplhnul u nojonů. V životě s ní nevlezl do postele! Je pánbíček a nešuká, jelikož buduje novej svět! Rudá čarodějnice pro něj není ani ženská.“

Upřeně mu pohlédla do očí. Zrak je těžká zbraň: držela jeho vědomí a chtíč na řetězu, vteřinu po vteřině.

HafHafHafHaf!!!

„Co ty mrchy –“

Škubl sebou… Zaklel, na jeho temeno usedla můra, druhá, další, přehršel můr, poletovaly, hemžily se. Přibývalo jich, v tlusté vrstvě lezly muži do zpoceného obličeje. Sepajlov tlumeně zaryčel, ústa plná hmyzu. Mávaje pažemi, skulil se vedle Altyn. Dívka se posadila; všimla si chumlu před klecemi. Vydala nezaměnitelné, milostné zasténání nejvyšší rozkoše.

Smečka se dala do nadšeného řevu a tryskem pádila za novým podnětem. Podívaná na sex baví lidi i zvířata.

Altyn volným krokem vyšla vstříc psům. Jakov s pusou dokořán sledoval, jak ohromní hafani vrtí chvosty, hopkají a otírají se jí o nohy. Z prachu ohrady vyrostl hromotluk Sepajlov, plival můří tělíčka a s tasenou šavlí se hrnul na Jakova. Námořník si počkal, až docválá k nim, a vzal ho pajcrem přes šišatou lebku.

Velitele Urgy prohledali a zabavili mu dívčin Derringer. Nechali psy, ať s vrčivými poznámkami plukovníka očichávají a popotahují – v naději, že bude zkonzumován. Ve strážním domku někdo pisklavě pochrupoval.

Nepotkali živáčka, když se opatrně proplétali uličkami k jurtovištím při břehu řeky Túl, jejím nivám a severním hřebenům Čingeltéj Úl.

„Jseš v pořádku, zlato?“ zeptal se starostlivě Jakov.

Nocí se rozlehl vzdálený výkřik, výstřel a zuřivý povyk hafanů.

„Kurevník Sepajlov, ani čoklům nejede!“ ulevil si námořník. „Kam teď?! Co Váňa?“

„O Ivana se neboj,“ řekla polohlasně. „Ty se dostaň z Örgő k našim. Ať jsou před úsvitem ve střehu u Bajartan Chíd na břehu Túly a zajistí povoz.“

Zaslechla dusot kopyt, tak lehký, jako by kůň neběžel po udupané pěšině, ale měkké a husté trávě. Obrátila se; pádící kůň zpomalil, blížil se volným klusem. Jeho tělo bylo spředeno z ohně, hříva i ohon šlehaly plameny; oči zářily černočernou propastí. Míjel Altyn – pohodil ušlechtilou hlavou a teskně zaržál. Přidal do trysku, letěl kolem vysokých plotů a táhle volal, jiskry ho provázely jako plášť. Kam dopadly, vzplála suchá stébla trav.

Okamžik ho ještě viděla, jak brázdí pláň, otáčí se v kruzích a zas uhání k horám. Noc zmlkla a potemněla.

„Holka, nestalo se ti nic?“ vyjevil se námořník. Altyn ztuhla jako socha, zírala do prázdna. Neměli času nazbyt! „No tak…,“ položil jí jemně ruku na rameno. Tu propukla v hořký nářek, o to žalostnější, že se snažila zůstat potichu.

„Da što?“ hlesl rusky a zopakoval: „Oto jane? Copak?“ Zbytečná otázka.

Její plačící krása Jakovovi rozbušila srdce. Objal ji a tišil, jako by uklidňoval ztracené dítě. Tiskla se k němu, otřásala se bezhlesnými vzlyky. Touha mu lámala kosti.

„Půjdeme!“ zašeptala chraptivě. Natáhla se na špičky a políbila ho. „Hodně štěstí, bratře!“

„Počkej… a kdo ti tu pomůže, když ne já?“

Usmála se, ještě v slzách. „Profesor Collazo.“

Devět let vyhnanství Altyn nezmátlo. Věděla, u kterého geru zaklepat. Končila hodina Buvola, když stála před domkem, vyhrazeném pro Haškovy zápisky a jejich luštitele. Nuzná pastevecká holka vlekla na řemeni vzpouzející se světlou velbloudici, jež hlučně protestovala a plivala kolem sebe.

„Utekla mi,“ sdělovalo děvče ruskému ozbrojenci, který se vynořil ze stínu při stěně.

„Koukej s tou smrdutou potvorou zmizet!“ utrhl se.

Pokorně přikývla, naoko zápasila s neposlušným sudokopytníkem. Nervy měla napjaté jako struny na loutně. Cestou si všimla, že v oknech domu, kde sídlil Ungern-Sternbergův štáb, se svítí. Bezpochyby dorazili průzkumníci s poplašnými zprávami. Krvavý baron vyhlásí bojovou pohotovost.

„Jestli nevypadneš,“ rozčiloval se voják, „vodbouchnu tu prašivou mrchu a tebe jakbysmet!“

Skupinka jezdců se vyřítila z uličky. Zastavili před červeným stavením, seskákali z koní a vtrhli dovnitř. Strážce zůstal s otevřenou pusou: stejně jako Altyn také on poznal rezolutní krok, rusou kštici a malou hlavu svého velitele. Dívka se přitiskla k velbloudici, pro tuto chvíli zapomenuté. Rozkopnuté dveře domku zely dokořán a z nitra se ozýval pokřik.

„Nerozluštil jsi nic! Nechceš spolupracovat, nebo jsi už záznam přečetl a schováváš si ho pro své rudé bratry! Jsi netvor, kterého ke mně poslali vyzvídat bolševici! Mám důkaz!“

Bum. Výstřely –

Chvilička ticha.

„Aááá!“ někdo z baronova doprovodu zaječel a s rukama přitištěnýma k ústům vyběhl ven. Strážný si mohl hlavu ukroutit.

„Zatraceně!“ to byl znovu sám Ungern-Sternberg. Další salva. „Proboha!“

„Ten skrček nelhal,“ baronův důstojník se držel zárubně a potlačoval nával zvracení.

V odcházející noci se zrodil větrný vír a prosvištěl kolem Altyn. Odstrčil šokovaného důstojníka, rozhoupal dveře a zahučel do červeného domku, z jehož nitra zněla kakofonie zmatených hlášek a kletby.

Strážný vypadal, že vezme do zaječích; nahodil pušku na rameni… a zavrávoral.

Po schůdcích se snesl štos pomačkaných papírů přímo k Altyn. Dívka na zlomek vteřiny postřehla Collazovu tvář se širokánským úsměvem, převzala si z jeho náručí písemnosti a šup, závan vzduchu odšuměl. Vhodila Haškovy zápisky do vaku na hřbetě velbloudice, naskočila, pobídla zvíře. Zmizela téměř sedmdesátikilometrovou rychlostí. Nedohonily ji ani střely strážce, kterému se rozčilením klepaly ruce.

Z domku vyvrávoral zkrvavený tvor s hrudníkem na cáry a uraženým kusem spánku, v otvoru se zachvíval fialový mozek. Poškozená hlava byla jedna, ruce čtyři. Rozběhlo se to…

Strážce zaklel, praštil puškou a zmizel opačným směrem, než pádila zrůdná bytost.

Obloha prosvítala mračny jako maso čerstvě uloveného lososa šedou kůží. Z Urgy vyrážely první jízdní jednotky vstříc silám mongolských a ruských rudých, které údajně postupují z Altan Bulagu. K výjezdu se chystal obrněný oddíl s esem tažení, Železnou věží.

„Před naším macíkem padnou bolševici na prdel!“

Osádka se nalodila – velitel tanku, střelci a nabíječi, řidič a mechanici, ovládající oba motory. Pomocník oživil klikou magneto, řidič vydal povely, řídicí a řadicí páky se pohnuly. Sledováno obdivnými a pyšnými pohledy vojáků se železné monstrum dalo majestátně do pohybu –

… a s ohromující ranou vyletělo do vzduchu.

Altyn před výpravou do Urgy připravila dvě kila trhavé želatiny balené v zabahněném hadru s upravenou roznětkou z amerického ručního granátu Mk II. Podle dívčina záměru Donovan Collazo využil zmatku s popravami a světelnou rychlostí nálož připevnil drátem na vnitřní stranu obruče jednoho z kol Železné věže.

Když se tank rozjel, třaskavina explodovala v převodovém ústrojí. Výbuch rozmetal převody a motor a otrhal z nosné kostry pancéřové desky v přilehlé části stroje. Odletěla celá kasemata s kanónem. Roztříštěná obruč kola a narušená nosná konstrukce se zhroutily. Stroj začal hořet a pomalu se převrátil na bok jako umírající dinosaurus. Za řevu grilované posádky vybuchovala munice, požár se šířil po okolí. Jeho záře byla odrazem purpurového slunce, které vyskočilo nad obzor.

Vypukl poplach, ozývaly se zuřivé povely k obraně města, avšak ostatní obrněnce i většina kavalérie už vyrazily na tažení.

Do krvavého úsvitu se z oblohy ozval rachot motorů a štěkání kulometů, následované explozemi na zemi. Z vycházejícího slunce se vynořily dvě dvojice bombardérů R-1 s rudými hvězdami na křídlech. Zatímco první dvojice napadla střelbou a pumami jednotky opouštějící město, druhá se soustředila na vybrané strategické cíle – poštu s telegrafní stanicí, vysílač, kasárna a sklady. Hustý dým výbuchů seděl pevně jako smetanové koule, několik minut se kroutil v nehybném vzduchu a pak se pomalu roztáhl a rozplynul…

Hrčivá píseň motorů, pronikavý hvizd bomb. V nastalém zmatku byla odvetná palba ze země minimální. Bombardérům se podařilo přerušit spojení, zapálit sklady a poškodit kasárna. Pobili nějakou tu živou sílu a k smrti vyděsili civilní obyvatelstvo Urgy, které jakživo nic podobného nevidělo.

Dvojice strojů útočící na vojenské oddíly pumami rozehnala jezdectvo, zničila dva ze šesti obrněnců Sternbergova broněotrjadu a střelbou zlikvidovala zásobovací kolonu s benzínem a municí. Beze ztrát se pak vrátila na ruské území.

V ostrém repetění leteckých kulometů Lewis a třeskuté vřavě zaniklo, že řetězy, přidržující u kůlu mršinu jaka s cizincem uvnitř, vzplály a přetrhly se; že se dobytčí nebožtík s lidskou nádivkou vznáší a svižněji, než pádící kůň putuje k Túle – nadnášen drobným mužíkem, jemuž nohy kmitaly jako zvířátku v animované grotesce.

Srpen 1920, lesy na pokraji Tereldž

„Pitomá otázka,“ zamumlal JFK.

„Blouzníš ještě, nebo to patří k něčemu rozumnému?“

„Altyn…!“ nahmatal její ruku a stiskl ji. „Proč každý, kdo se za podobných okolností probudí, chce jako první vědět, kde je?“

„Potřebujeme se orientovat,“ zasmála se. „Bude večer. Prospal jsi celý den.“

Chřípí se mu zachvěla. „Mám něco s čichem,“ oznámil nespokojeně.

„To se asi spojila vůně kyselého mléka a výpary petroleje,“ uklidnila ho a podepřela mu hlavu baňatým polštářem.

„Někdo tu pije výstřední koktejl?“

„Kyselým mlékem jsem tě omyla –“

„…!“

„Dobře stírá pachy. Koupou se tak novorozenci. Řeky se nesmějí špinit,“ vysvětlila. „Až vstaneš, opláchnu tě vodou,“ ukázala na velký kožený džber.

Odevzdaně přikývl, pak ale znovu znechuceně zavětřil. „Smrdí tu…“

„Tvá zranění hnisají,“ hbitě ho levičkou přidržela na lůžku a z plechovky s nápisem Kerosin odlévala na postižená místa žluté krůpěje. Mohl se bránit jen výkřikem. To už třímala dlouhou třísku a kus měkké usně. Se zaujetím ošetřovatelky vybírala z pálících ran bělavé čilé larvy.

„Nedokážu vstát,“ konstatoval hořce. „Potřebuju být fit co nejdřív! Rád bych vám pomohl, ale je to vaše válka a já musím s profesorem pryč. Má vědecký úkol…“

„Šambalu a Nágy,“ přikývla. Vynesla kožku s červy, aby ji zakopala před stanem – ani do ohně nepatří nic nečistého.

„Zítra vyrazíme. Vy také, budete-li chtít. Jakov tě pozdravuje. Poprosila jsem ho, aby donesl hlášení do Déd Űd. Neloučí se, ví, že se znovu potkáte.“ Kontrolovala Kovářův tep, proklepávala hrudník, zkřížila mu ruce a naslouchala srdci.

„To mě mrzí,“ vzdychl si. Po hlučném a optimistickém námořníkovi se mu bude stýskat. „Počkej… Zítra?“

Usmála se. „Z nemocnice by tě nepustili nejméně deset dní. Ale šamani také léčí.“

Ze stolku sebrala dva přichystané papírky s práškem. Do pohárku nalila z kamnovce horkou vodu a vysypala první drogu. „Vypij to! Chceš přece brzy vyjet?“ Druhou dávku rozpustila ve studené vodě. Léky chutnaly ohavně, hořce jako žluč a masově jako extrakt z kopřiv.

„Jestli jsem zatím přežil, tak tohle mne zabije,“ ulevil si.

Srdce mu začínalo splašeně mlátit o hrudní koš, krev stoupala do hlavy, zdálo se mu, že hoří. Cokoliv se na Kovářově organismu pochroumalo, teď povykovalo šílenou trýzní. Nedokázal zůstat v posteli. Vyhrabal se ven a obcházel ger, vrávoraje a zachytávaje se stěn stanu. Bylo to horší než zánět trojklaného nervu. Postupně zrychloval chůzi, aby unikl trápení, a pak bolestí upadal do mrákot, v nichž se šátral dokola jurty jako porouchaný stroj.

Hlasitě vyčítal Altyn šarlatánský zákrok; zdálo se mu, že dívka chodí s ním a jásá: „Zabralo to!“ Kovář ji neposlouchal, potřeboval roztřídit oblázky na břehu jezera. Až se mu to povede, bolest povolí, jenže kamínky se přesypávaly. Ta nekonečná, zmatená popelčí práce byla mučivější než fyzické utrpení.

Od zrodu světa se nestalo, že by se neobjevil úsvit. Po dlouhé noci zjasnil oblohu a odplavil horečné, vtíravé vidiny jezerních křemínků. Trýzeň stará i nová zmizela. Altyn rovněž.

Získali Haškovy zápisky a Donovan Collazo je během Kovářovy indispozice se svou znalostí češtiny dokázal roztřídit, ale ve vyšším levelu dešifrování uvázl tak jako Gadski.

„Johne, je to práce pro rodilého mluvčího s tvořivou imaginací a resilientní logikou. Hashek míchá azbuku s latinkou, užívá narážky a podobenství. On měl úžasné, všestranné vědomosti! Já textu neporozumím, když neznám kulturní a psychologické asociace!“

„Nerozlouskne to váš přístroj?“ JFK si připadal malátný jako po překonané chřipce.

Collazo románsky rozhodil ruce: „Johne, je to po-čí-tač! Je geniální, ale postrádá cit pro poezii.“

„Já ho mám?“ udivil se Kovář.

Skončil v geru s Collazovým metapadem, do něhož profesor nakopíroval originální listiny a očistil je digitálně od skvrn a poškození. Informace stejně nedávaly smysl. Potulný lama zřejmě básnil ve stylu květnatého návodu, jaký předvádí E. A. Poe ve Zlatém broukovi: „dobré sklo z biskupského stolce“. Haškova fantazie si usmyslela dát obrazným příměrům zdánlivou formu reality. Potřebovali by vědět, na co spisovatel v tu chvíli myslel, co ze znalostí a vzpomínek si právě vybavil.

JFK nekouřil, přesněji kouřil velice zřídka; ale nad Haškovými poznámkami ho přepadla chuť zapálit si. Pod ustaraným Collazovým pohledem se probíral větami a popíjel k tomu z mističky mléčnou kořalku archi – překvapivě kvalitní a chutný drink.

„Takhle to nepůjde,“ uzavřel rozhodným tónem po několika hodinách luštění. „To chce hypnózu nebo houbičky.“

Nebo… Zvědavce. Expertní systém, který se za decentního přispění superinteligence GODa stal samostatnou umělou inteligencí s informačním jádrem v Kovářově vlastní mozkové kůře. Permanentní spora informační sítě podle okolního technologického prostředí kolísala mezi fraktálově řízeným růstem a determinovaným procesem rozkladu. Aktivovat ji tady v Mongolsku, na jehož branách dřímá středověk?

„Proč by to nešlo, Smrťáku?“ ozvalo se drze v Kovářově mysli. „Půl dne zíráš na displej – jsi v kontaktu s úžasnou, suprovou kulturou! Já ožívám, já si bahním, já kypím!“

„Rád tě slyším, kámo. Ale tu přezdívku si odpusť.“ Kovářovi nezbylo, než promluvit nahlas. Jinak mu komunikace se Zvědavcem nefungovala. Profesorova modrá očka se rozšířila, nic však nepoznamenal.

„Pořád agent mimo službu, co? V modu vyšetřování, ne? A nic?! Dobře, jedeme na to. Tak… Znám nebezpečí, která v těch místech číhají: žhavé slunce v červených a černých písečných pustinách! Vyschlé studně s jedovatými hady a šestnáct centimetrů dlouhými škorpióny! To si Hašek přidal, ne? Faty morgány nad solnými pouštěmi –“

13. Kdo bije do bubnu, uslyší dunění

Budu vždy stát po jeho boku jako jeho věrný druh, připomenu mu, co zapomněl, a vzbudím ho, když zaspí. (Tajná kronika Mongolů)

Srpen 1920, údolí Šime-Usna gol

„… sleduj zlatavou bystřinu po dobu, co bys padesátkrát odříkal Sútru nekonečného života. U skály v podobě tančícího slona otoč tvář vstříc slunci a pokračuj k jezeru, u něhož hnízdí pěvušky…“ Hašek sice redigoval Svět zvířat, ale JFK netušil, jak pěvuška vypadá. Zvědavce se už přeptat nemohl – doufal, že výsledný popis cesty dává jistý smysl.

Do vozu zapřáhl čtyři stepní šlachovité koníky. Raději by použil tři a ruský postroj se středovým obloukovým jařmem, aby pružný zápřah vyrovnával nepravidelnosti terénu, jenže nasazovat dugu mezi hlavní oje znamená pro jednoho zatracenou dřinu a s Treyovou pomocí nepočítal.

„Ta věc strašně natřásá,“ postěžoval si profesor. „Ona praská a skřípe a rozbíjí mne na kousky.“ Cesta nebyla nejrovnější, i když ubíhala rychle. Kameny střídaly sviští kopečky a příkopy, případně močál, horské sedlo nebo prudká říčka. Na kosti a nervy záběr.

„Vydržte, Trey. Ještě pár dní, a jste u cíle.“

JFK nasadil optimistický tón, přesto mu Collazův stav dělal starosti. Profesor pozbyl dřívější vervu a čipernost. Taky si předtím nenaříkal, i když jízda na Ščukinově tačance nebyla pohodlná.

Podle toho, co Kovářovi vyprávěla Altyn, odnesl ho Collazo z centra Urgy i s jačím obalem, aby je mrtvé zvíře oba chránilo před střelami a střepinami náletu. Mezi profesorovu výbavu patřil akcelerátor pohybových aktivit; vzpěračské výkony do jeho rejstříku nespadaly. JFK by také rád věděl, jak se křehký Trey dostal z místnosti, kam ho v poutech a pod stráží zavřel Krvavý baron, než se šel přesvědčit, zda je luštitel opravdu neusmrtitelná bolševická zrůda, vyslaná coby špión. Vlastně… raději ne.

Den byl náročný. Uvázli v mokřadech vedle řeky, vyhrabat se na pevnou půdu zabralo spoustu času a námahy.

„Mrazí mne,“ zamumlal Collazo takovým tónem, že v kostech zastudilo i Kováře. „Je to… zlé místo, Johne –“

Koňské stádo spásalo svěží luh, hukot vody ladil s mírumilovným frkáním a chroupáním. Na protějším břehu lemoval hřbety kopců nízký modřínový les. Ze vzrostlé trávy vykukovala předlouhá řada šišatých plochých kamenů a vinula se údolím jako patníky dávno zaniklé silnice.

„Já je cítím,“ šeptal Trey. „Negativní energie… nenávist. Strach. To jsou náhrobky zabitých. Oni tudy utíkali, malé etnikum, oni nikdy nechtěli bojovat… a umírali.“

„Kdyby po každém národu, který zlikvidovali nepřátelé, zůstaly podobné památky, svět by vypadal jako pražský židovský hřbitov,“ zavrčel Kovář ne z tvrdosti, ale ze soucitu. Také se mu zdálo, jako by ho za vlasy tahaly drobounké, ledové prsty.

Srpen 1920, Ich Chöšűt, somon Delgerchán

Měli jsme si s sebou vzít psa, litoval Kovář. Poučil Treye, jak se má na stráži chovat, jak dávat pozor na směr větru, pohyby a šramoty ve tmě i na chování jejich koní. Předpokládal, že Donovan Collazo by na podezřelé podněty reagoval správně a neváhal by v nouzi sáhnout ke krajnímu řešení; ale stejně si nebyl jistý.

Nasazoval profesora jen na nezbytný počet hodin, hlídal sám a dospával na příhodných úsecích přes den. Přemítal, jestli je pro ně nebezpečnější členitá krajina, která je nepřehledná pro nezkušeného strážce, nebo placka stepi, kde jsou zase k nepřehlédnutí oni.

Toho večera zakotvili na pláni, kterou zarůstalo ametystové bodláčí, mezi modrošedými pahorky podobnými vlnám běsnícího moře. Při úpatí jednoho z nich se Kovářovi podařilo najít skromný osikový hájek, pod jehož ochranou se utábořili.

JFK byl ve své únavě z putování vděčný za každou další vteřinku dřímoty, za každý doušek snu…

Hřmění.

Bouřka, napadlo ho v polospánku. Hnusně hlučné a neodbytné hromobití…

Zvuk se opakoval – bleskově probuzený JFK ho identifikoval. Šišlající třícoulové dělo.

„Trey!!!“ JFK zalomcoval profesorem, spícím na korbě vozu. „Zůstaňte ležet!“

Vysoukal se z pokrývky. Ranní slunce zaplavilo bodlákovou step, na které se hemžily stovky gam-min, čínských vojáků. Z oblasti Uljastaje vyrazily čínské sbory, aby využily konfliktu mezi Ungern-Sternbergem a Süchbátarem. Právě tudy táhlo jižní křídlo armády.

Pěchota, dělostřelci s potahy, jízdní oddíl a důstojníci, trén a velbloudi s nákladem pod ostrou palbou mongolských jezdců, kteří sjížděli z groteskně strmých svahů zleva i zprava. Zaútočili na předvoj a zadní voj současně; pár se jich hroutilo ze sedel, ostatní se děsivou rychlostí řítili do údolí.

Čínské vojsko se trhalo na množiny, směřující škubavě od celku pryč. Sílila střelba, houstly výbuchy, zvedal se řev. Jedni se dali na ústup, další zmateně prchali, zbytek se pokoušel odporovat rozlícenému protivníku.

„Co se děje?“ vyhrkl Collazo.

Představa, že by se JFK s profesorem legitimovali oběma stranám, deklarovali svoji neutralitu a požádali o průchod, byla méně pravděpodobná než andělský dýchánek uprostřed pekla. Ani jedni by nevěřili „velkým bílým nosům“, gai-lau. Bitevní vřava se přelévala sem a tam se vzrůstající zběsilostí.

„Zdrhneme, než nás zválcují,“ objasnil stručně JFK, „Trey, vezměte svůj metapad a přeneste nás jinam.“

„Já, já provedu,“ Don Collazo ukázněně spustil přístroj, zalovil nad manipulační sekcí, zadávaje koordináty.

„Johne,“ řekl sevřeně, „nedostaneme se asi nikam. Přístroj nemá dost energie.“

„Zatím přece fungoval?! Já vás nechci stresovat, Trey, ale bitva se valí k nám a na svah nad námi nevyletíme. Pokud ano, nějaký nadšenec nás sundá jako vrabce.“

„Vzpomínáte si na to mohylové pole před pár dny? Oslabilo nás – negativní magie, chápete. Já si to neumím jinak vysvětlit.“ Profesor se nevzdával, hlas se nerozechvěl, prsty čile kmitaly nad plochou počítače.

„Nezbývá než prostřílet si cestu. Čekat nebudeme,“ rozhodl Kovář a tasil revolver.

„Počkejte! Méně náročný je přenos v čase, zkusím to!“ Kulometné dávky se natáhly k hájku jako nitě.

„Trey!“

Donovan Collazo zavrávoral, na pleci se mu objevila rudá skvrna a prosákla roztrženou látkou. Ale usmíval se: vstal a hodil otevřený počítač rozčilenému Kovářovi. Další dávka mu otevřela hrudník, jako když zprudka trhne za zdrhovadlo.

JFK s výkřikem zachytil přístroj v letu, vyrazil vpřed – Opálový vír mu podrazil nohy a vecpal ho do ždímačky času.

Konec barona Ungern von Sternberga

v podání vypravěče z ajmaku Töv

Valte se z jihu, bílé oblaky velké jako ovce, valte se ze severu, černá mračna velká jako býci! Valte se proti sobě, zviřte temný prach! Jiskřete blesky, vějte nelítostné větry a smrště! Vojsko Rudých bátarů rozdrtilo patami oddíl Bílého vládce, Krvavého chána, zatočilo s ním jako s trouchnivým stromem. Ukryl se Bílý vládce v hloubi Sedlového průsmyku.

Vsedla krásná Altyn Túlaj na svého strakatého hřebce, naplnila toulec ostrými šípy, na opasek si zavěsila meč. Vyhnala Bílého vládce z jeho doupěte, rubala a hnala ho zezadu, jeho vojáci padali jako nedozrálé klasy. Když se pruhovaný tygr, který si žije v temném lese, stane kořistí udatného lovce, už se neosvobodí.

„Muž bojuje, žena závidí,“ praví Bílý vládce. „Vezmi nůž a neotálej, střetni se se mnou! Rozsekám tě na šest kusů!“

„Když lidé zápasí, umírají,“ odsekne krásná Altyn Túlaj. „Až jeden z nás podlehne, druhý nenese vinu!“

Útočí proti sobě dlouhými noži, lesklými jako Chatanina řeka na nebesích. Altyn Túlaj bodla rychle jako sršeň, udeřila Bílého chána do podpaží, pravici mu ochromila, srazila ho na lopatky.

„Měla bych si vzít tvé srdce a sníst ho, protože ty, Krvavý cháne, jsi mi vzal milého, protože jsi trápil můj lid,“ praví krásná Altyn Túlaj. „Ale v tvých vnitřnostech se skrývá nákaza, tvoje krev by otrávila Matku zemi.“

Altyn Túlaj položila na hruď Bílého vládce suché větve z břízy, která dlouho žhne a hoří. S ohněm na srdci umřel. Jednu z jeho jezdeckých bot roztrhali vlci, druhá leží v Örgő ve velkém domě pamětin, ve skleněné skřínce s cedulkou z papíru…

Konec ledna 1921, Praha, Hybernská ulice

Plakát u vchodu do kabaretu Červená sedma poškubával odlepeným růžkem, jak se do něj opíral prosněžený vítr.

Rudý Čingischán Jaroslav Hašek, bývalý bolševický komisař, vyprávěti bude o životě a zvycích Mongolů. Jedinečná příležitost pro laiky a mongolisty. Zde každou neděli v 11 hodin!

Zevnitř se linula vůně obědů, paprikového guláše a španělských ptáčků na smetaně, cinkání příborů a sklenic, hovor. Hubený, prošedivělý muž, od pohledu důstojník ve výslužbě, s úšklebkem vešel. Uvítalo ho příjemné teplo, křišťál, zlatá světla. Muž v ruském vojenském plášti s kulatou bezvýraznou tváří a očima ztraceného dítěte se naopak hrnul ven.

„Přednášel jste?“ zeptal se zdvořile Gadski a ustoupil. Bývalý major agenturní Military divize a spisovatel, který se vrátil z Ruska, aby šířil ve spokojené Československé republice světovou revoluci, zůstali na sychravé ulici před zaskleným jídelním lístkem.

Hašek mávl rukou: už nebyla tak hubená jako v tábořišti u Baga-Erdenetu.

„Pane, já nevím, co chtějí slyšet? Oni se věnují nudlové polévce a já jim vykládám o nájezdech mongolskejch vojsk a armádní redakci v Irkutsku. Profesory zajímá dožínková slavnost tajlagan, ale pořád se vědecky hádají. Někoho by nejvíc bavily nesmysly, jenže když vylíčím, jak se peče mongolský nemluvně, paničky utečou ze sálu. A na východě umírají lidi hladem – ale to je pro tohle publikum tuze moc o životě.“

Zadupal špičatými mongolskými holínkami: „Fouká to, pane, jdu domů. Stanu se buddhistou a pitomý šťouralové mě budou tak málo vytáčet, jako Ungern von Sternberg a poháry s nepřátelskou krví.“

Gadski mu položil ruku na rameno. „Okamžik, pane Hašku. Jsem také posluchač a vznáším dotaz. Agarta! Vaše zápisky!“

Bledý muž k němu vzhlédl, sníh mu vířil v srdci. Irkutsk. Cesta do Uljastaje. Tuhle figuru nespláchne z mysli… O tom se prostě nedá ani psát, ani vyprávět. Člověka jen budí uprostřed noci strach, že za svinstvem lidí je schovaná temná moc. Byť ateista, stiskl ochranný přívěsek s tyrkysově modrýma „tygříma očima“.

„Už si to nepamatuju, je to pryč. Žiju moc rychle, pane, chápete? Nemám čas si takový věci pamatovat.“

Studený kyborgův obličej se nebezpečně přiblížil: „Lžete. Zmínil jste se o badarčikovi v prosincovém čísle Tribuny. Ještě že vás nikdo nebere vážně.“ Pěst se sevřela na klopě vojenského pláště… a povolila. „Chrání vás amulet od té vaší burjatské čarodějnice! Ale přestává působit – už vám na ní tolik nezáleží. Máte tu přece první manželku a syna…“

Ta chvíle, kdy se i anarchista řítí do pekel –

Na karosérii bíle posypané Pragovky před kabaretem přistál havran, přešlápl a zakrákal v angličtině: „Pisálci jsou sebranka, i ti americký! Vzdej to tady, mate! Červí díra se otevírá: šéf vzkazuje, že se vracíš do Mongolska. Pátrej v bodě, kde se ti ztratila stopa, he?“

Gadski odplivl do závěje. „Já vás ještě navštívím, pane Hašku,“ slíbil s malou úklonou. „V každém případě.“

Kolem šumělo sebevědomé město, caput regni mladé republiky. Poblíž na Václavském náměstí propíraly poledníky nejčerstvější politický skandál. Navečer se rozblikají reklamy, v Červené sedmě chřestí charleston. Ve dveřích už čekala Velká hospodářská krize. Do největší ekonomické katastrofy v dějinách lidstva zbývalo devět let.

Z pekelného pádu se nedá odbočit.

Někdy, kdesi

Putuje hvězdnou mlhovinou, víří kolem něho v gigantickém duhovém kolotoči. Není sám sebou, proměnil se v čas. Jeho zbytečné tělo někam zmizelo, vědomí opustily nicotné myšlenky a pocity. V nehmotné existenci pokrývá prostor sta tisíc světelných let. Plyne nekonečnem s myriádami světů, prostupuje pulzující galaxie a obeplouvá jiskřící hvězdokupy, noří se do černých děr a dává se unášet energetickými výtrysky –

– BAAA-M –

Nedokázal se pohnout ani nadechnout, lapal po vzduchu, slepý a hluchý. Probuzení horší než po nejdrsnější kalbě. Tma opadávala pomalu, ostatní složky organismu reagovaly ještě pozvolněji. JFK se nesnažil nic uspěchat. Ležel, nebylo kam padat ani proč vstávat.

Po nebi modrém jako šmoulí nos brouzdala oblaka, kolem voněly vysoké traviny…

Červen 1923, Ich Chöšűt, somon Delgerchán

Jsem na výletě? uvažoval Kovář líně. Asi ne. To vypadá na nějakou misi. Zvoranou. Ale kde?… Trey… Jasně, řekne mi.

Hejno ptáků, které křižovalo k obzoru, dodalo emotivní podnět ke změně polohy. Posadil se, tráva mu sahala skoro k ramenům. Mizerný rozhled: vstal.

Do tváře mu bafl velbloud, cenil žluté zuby.

Umrlčí maska, přiškvařené černé cáry kůže a chomáče zplstnatělé srsti. Kostra se rozvalovala na troskách vozu. Do široka do daleka se táhlo válečné smetiště, cudně přizahalené stepní zelení. Kanystry od benzínu, cáry čínských uniforem s bílými knoflíky, boty slisované živly, rozstřílená a rozlámaná výzbroj, kotlíky, vojenské rance, osobní drobnosti, jako by do vetešnictví dopadla bomba. Stovky lidských a zvířecích kostí mezi tůněmi kvetoucích kosatců.

Kovář vnímal neslyšnou ozvěnu, řev, praskot výstřelů, dunivé výbuchy… spolykané časem a zapomněním.

„Trey –“ zašeptal. Hrdlo se mu svíralo. Divoce doufal.

Za bednou od střeliva ho málem přehlédl. Humanoidní křížala, obalená tlejícími šaty. Z temně hnědých, ztvrdlých tkání se místy draly křehké tenké kostice jako v levné rybí konzervě.

Metapad našel JFK na místě, ze kterého se před nějakou chvílí zvedal. Přístroj měl zaklapnuté víko, byl jemně zaprášený, na pohled nepoškozený a evidentně mimo provoz, i kdyby s ním Kovář uměl zacházet. Počítač sbalí a zkusí přenést zpátky. Bytewskou a hlavně Carla Maria von Wondera, šéfa technologické sekce, by zázrak vývoje určitě zajímal. Treye musel pohřbít.

Zpustlé bitevní pole poskytlo zásobu paliva, JFK netroškařil. Najít něco, čím by smuteční hranici zapálil, trvalo déle. Použil křesadlo, které bez námitek poskytl Číňan ve vatovaném kabátci, z něhož lezla vycpávka a bezprsté klacky. Vyschlý profesorův trup, který odolával mongolským mrazům a parným létům, vzdoroval i vydatnému ohni. Spíš tál, než hořel. S ním se dezintegroval valný díl Kovářových vyhlídek, že šťastně uzavře výpravu a zmizí do vlastní reality.

S trudnými myšlenkami se chopil osiřelého metapadu a mimovolně přejel dlaní po horní desce.

„Graždanin! Preďjavite dokumenty!“

Zrníčka prachu na lesklé desce se rozechvěla. JFK cítil, že přístroj se jemňounce zahřívá a vydává sotva postřehnutelné vibrace, slabé kotěcí předení. Po celém obvodu schránky se roztančila oranžová a modrá světélka.

„Podozrevaemyj! Ot imeni hosudarstva, vy zaderžannyj!“

Kovář se pootočil, pohled rozostřený plameny a nadějí. I tak postřehl skupinku jezdců. Vojenské čapky se štítkem a velkou hvězdou nad ním. Kabáty všelijaké, zato s výložkami. Mířilo na něj pět vintovek. Nevypadali, že by se na těch deset metrů neuměli trefit.

„Najmajg chülégéré!“ vzrušeně křikl na Kováře mladý Mongol, který mu byl nejblíže. „Ta űníg nadad udzúlnú!“ Ukazoval na profesorův metapad.

„Davaj skarb’ bystro sjuda!“ zařval energický Rus v purpurově červené ovčí vestě. „On naverno razvedyvateľ!“ Pro výstrahu vypálil špionu Kovářovi k nohám.

JFK se zhluboka nadechl a veškerou silou vmetl počítač doprostřed planoucí hranice.

Červen 1923, Mandalgobi

„Kampak jsi zašil profesůrka, co?“ vyhekl Jakov Ščukin.

„Co se stalo s Altyn Túlaj?“ zachraptěl John Francis Kovář.

Mohutný námořník se podrbal v pačesech. „No, tak jsem ňák doufal, že zvostane se mnou. Ale houby… Ze Zajíčka nám vyrostlo velký zvíře v Malým churalu, užší národní radě, to je něco takovýho jako předsednictvo vlády.“

Kovářova obočí se významně zvedla.

„To ty její čingizchánský předkové,“ objasňoval Jakov, „a že osobně kuchnula Šílenýho barona… Zíráš?! Jak to, že to nevíš? Kdes coural celý roky, kampak ses zašil? Vážně to dokázala!“ Luskl prsty, až to třesklo.

„Taky má konekce na sovětský rudý bratry.“ Hlučně si povzdychl: „Povídalo se, že to chvilku pekla s gerojem Süchbátarem. A že byl ženatej – no bože! Tady se to tak nebere. Statečnej a fešnej mládenec, to teda jo. Takový nemaj bozi a mocný rádi. Ňák ho… elimynýrovali na věčnost, jak by řek tvůj mrňavej parťák.“

Novinky Kováře nepotěšily. Jeho zpráva byla truchlivější.

„Profesora zabili Číňani. Ani jsme se nestačili přiblížit k Agartě.“

„Škoda ho, šikuly brejlatýho,“ zabručel Jakov. „Hádám, Váňo, ty už se do tý vytoužený krajiny taky nedostaneš.“ Uplivl si: „Da v grobu videť!“

Červen 1923, poblíž Mandalgobi

Plesk plesk plesk plesk –

Horký vítr tahal za stovky nebesky modrých chatyků, tu a tam protkaných barevnými stuhami, které zdobily starobylé obó. Korunovalo nizounké návrší míli a kus za městským okrskem. Vyšlapaný chodníček obepínal kruh řídce rozestavených sloupků s vyřezávanými hlavicemi a za nimi násyp z prsti a hrubého štěrku. Uprostřed jejich trojkruží se zvedal široký kužel, seskládaný z větších kamenů až do výše dvou metrů.

Sloupky i symbolická dřevěná kopí v srdci obó byly obaleny vrstvami hedvábných pruhů. Další modré klůcky cupované živly šplhaly po lanech, napjatých od kopí do čtyř světových stran. V posvátné dekoraci se ztrácel řemen, který ve smyčce tak tak přidržoval dvě stopy nad zemí křemen velký jako pěst.

Svišť, který bydlel mezi násypem a kamenným kuželem, po očku obhlédl tu novou věc. Nepatřilo to k jídlu, které sem lidé nosili a on je pomáhal bohům spotřebovat. Mohlo mu to spadnout na hlavu, kdyby se vracel do nory. Svišť zpátky nepoleze, protože vedle jeho domovní chodby přibyl další kámen a na něm malý, tvrdý a průsvitný předmět: odrážel slunce, i když byl ulepený hustou kapalinou.

Stejně má průchod svého obydlí ucpaný podivnými kusy hlíny. Fuj, do jednoho z těch hladkých pahýlů se zakousl mrtvý, páchnoucí hádek… Vedle se protahují další dva plazivci, ještě delší, a všude jsou nacpané suché lodyhy a pichlavé chmýří. Půda kolem je politá něčím mastným, co může zamazat tlapky, hutně a řezavě to smrdí, až jeden musí kýchat.

Svišť kosmickým tempem dohlodal kůrku, kterou mu před nějakou chvílí hodila člověčka, a rozhodl se, že se neprodleně odstěhuje. Pro jistotu.

Červen 1923, Mandalgobi

„Vymňoukli jsme to, Vaňko,“ rozumoval Jakov. „Chlape, dyť já ani nemám čím ti votřít tu krev. Leda bysem načural na kus tohohle trika, vony chcanky na ránu pálejí, ale aspoň ti to nezhnisá.“

„Zbytečná práce. Oni si mě ještě vytáhnou.“

Kovář zkusil, jestli se zvládne uložit pohodlněji. Moc to nešlo, dvě třetiny podlahy představovala vyvýšená plošina, ve které se na rozdíl od čínského kangu netopilo. Pryčny žádné, jen drolivé, ostře čpící seno, co pamatovalo Marka Pola.

„Štístko, že tě nešoupli do tmy na odinočku. Cos proved, koni?“ zazubil se Jakov.

„Špionáž a utajování strategicky významných vědeckých informací,“ trumfoval JFK. „Ten číman, co mě zpracovával, je prý z nějakého OGPU. Vypadá důležitě, jako kdyby spolkl Marxův exkrement.“

„Jebať!“ polkl Jakov nasucho. „Sjednocená státní politická správa,“ rozebral zkratku.

Politická policie překonala Čeku, svou předchůdkyni: víc špiclů, konfidentů, provokatérů. Hlídací psi domovních komitétů. Ozbrojené poloarmádní jednotky. Techniky výslechu zdědila po carském samoděržaví, vybrousila je lety boje se zákeřnou kontrarevolucí. Agenti GPU vyskakují za každým bukem a nelítostně odhalují ideologické odpůrce.

„Kam se na tebe hrabu! Mně akorát přišili hospodářskou kontrarevoluci.“

Ščukin hodlal vylíčit, jak rozběhl kšeft se třemi dánskými inženýry. Pod hlavičkou úřadu pro státní vývoz jim nabídl dodávku březového dehtu za půl milionu rublů ve zlatě.

Vedle z vyšetřovny třeskl čistý, temný alt: „Soudruhu Urický! Důrazně žádám o vysvětlení!“ Dál nebylo dobře rozumět, ale podle intonace soudě, ze strany vetřelkyně padaly velmi řízné výrazy rusky či mongolsky.

„Poslouchej, Váňo,“ radoval se námořník, boltec přilepený na stěnu. „Ta mu to dává, ta ho vosoluje, holka moje zlatá!“

„Altyn,“ doklaplo Kovářovi. Přišla si pro nás.

„Jó!!“ zavýskl nadšeně Jakov. „Nýčko vyrazila na chodbu ty dva surovácký poskoky!“

Sojot moc nerozuměl, ale přebral si, že možná půjde z lapáku ven. V optimistickém očekávání se nehty drbal na chodidle.

Vypuklo ticho. Znepokojující, tísnivé, dlouhé –

14. Kolťák dobrej, nagant miliónovej

The revolution? When the shooting stops, and the dead are buried, and the politicians take over, it all adds up to one thing: a lost cause. (The Professionals, 1966)

Červen 1923, Mandalgobi

„Stačí, soudružko Dašdondogová,“ prohlásil muž za psacím stolem. „Ani z titulu své funkce nesmíte zasahovat do vyšetřování.“

Altyn zpozorněla. Ironický tón uzavřel oslovení do zlověstných uvozovek.

„Soudruhu, došlo k mylnému vyhodnocení situace! Osobně se vám za oba zadržené zaručím.“

V místnosti z hrubých fošen se vyjímaly kus leštěného nábytku a nová, nažehlená čekistická uniforma. Roman Urický, zástupce náčelníka britské sekce protivýzvědného oddělení při tajné operativní správě OGPU, si hned po příjezdu nechal dopravit vybavení z kanceláře zdejší německé obchodní společnosti.

„Známe vaše rodinné zázemí a jsme informováni o vašich politických aktivitách, soudružko. Intervenci nepřijímám.“

Kulatá tvář zářila vnitřním přesvědčením, klidná jako hladina růžové studánky. Modré oči se tvrdě leskly za skly brejliček, věneček bradky lemoval malá, odhodlaná ústa.

„Jednou z mnoha věcí, vážená soudružko, kterými platíme za radost budovat socialistický, svobodný svět, je smutná skutečnost, že jsme nuceni čelit nejrůznějším podvratným živlům, teroristům, ekonomickým sabotérům a šílencům.“

Pocit, že naráží na zatlučené dveře, na vchod, který pouze namalovali na zeď…

„Předala jsem vám dobrozdání od soudruha náměstka Krylenka z politbyra při Mongolsko-sovětském soudním komitétu…“

Urický složil prsty do kolébky, naklonil šíji a jal se důtklivě promlouvat: „Ohrožují nás vnější nepřátelé a jejich intriky. Musíme opustit zásady demokracie a pokusit se obhájit svobodu a existenci sovětského zřízení proti deklasovaným a společensky škodlivým elementům.“ Slova z něj vyjížděla, jako by se zasekl; ta, která chtěl zdůraznit, vyrážel, a škubal přitom hlavou.

Skočila mu do řeči: „To mají být chudáci, které chytáte a deportujete na východní Sibiř? Kazaši, které zabíjí hlad a ruští vesničani? Tlupy banditů, na které nestačíte? Co by tomu řekl soudruh Lenin, kdyby ještě žil?!“

Místnost pukala horkem, prapory zdobící zadní stěnu visely zplihle nad zaprášenými portréty vůdců revoluce a nápisem „Proletářský soud – záštita revoluční spravedlnosti“.

Mezi prořídlými kučerami na Urického čele se neobjevila kapička potu.

„Pozvat podezřelého na slovíčko, aby odpovídal na otázky, které se týkají bezpečnosti, je prozíravé. Je to žádoucí ochranou naší svobody, socialistických práv, ale i životů všech našich nevinných občanů!“

Jak by se pod jeho tučným podbradkem vyjímal řez nožem?

Zasykla: „Myslíte tohle?“ Na prknech podlahy i stěn vznikly abstraktní obrazy – černá, rezavá, čerstvá červená.

„Vlastním lékařský diplom, soudružko Dašdondogová. Nikomu skutečně neublížím, jde pouze o zostřený výslech. Řídím se zodpovědností a povinností.“

„V tom případě považuji za zbytečné diskutovat, soudruhu.“ Přešla z ruštiny do své mateřštiny: „Türgen tuslamdž dúdáraj!“

Roman Urický se přívětivě usmál. Mongolštinu neovládal, ani by to nepotřeboval.

„Sebeobranné preventivní údery jsou legitimní. Na shledanou, soudružko Dašdondogová.“ Nevstal z křesla: „Předpokládám, že odjedete až zítra?“

Pokývla a zvolala na rozloučenou: „Ónődör šön, chedzét belchen!“

Prohrála, ale odcházela důstojně.

„Fjó…“ hvízdl Jakov. „Todle vidím sakra mizerně.“

„Naznačovala něco o noci a připravenosti?“ ujasňoval si JFK střípky jazyka, kterému vyšetřovatel evidentně nerozuměl ani za mák. „První větu – dúdáraj – jsem asi nepochopil.“

„Přivolávala sanitku,“ zaculil se námořník, „aby si prubla, jak moc to našemu fešákovi pálí.“ Zesmutněl: „Dneska v noci nevyjde nic… Kulový! Dřív ji zlikvidujou, brácho.“

Těžce zaklel a bacil sebou na zem. Jeho pelech byl obsazený Kovářem a na Sojotovo místo by nevlezl ani namol. „Bejt zabásnutej v Zapadákově šedivým, hnusným – a bez vody! Tady by sem chcípnul, i kdyby mě nevodbouchli!“

„No, řekl bych, že už jsem seděl v atraktivnějších kriminálech,“ souhlasil JFK.

Jakov ani nemrkl. „To mě u tebe ňák nepřekvapuje,“ ucedil pochmurně.

Altyn Túlaj ubytovali v hliněném domku obehnaném ohradou jak rozviklaným chrupem. Parné ovzduší zvedalo puch petroleje z rezavého, rozkuchaného tanku s nápisem „F. A. Poulsen a spol.“, který zabíral půl dvorku. Bez okolků odtud vyšachovali původní nájemnici, míšenku. Živila se tlumočením a marně doufala, že ji revoluce pozvedne ze stavu těch nejbídnějších.

Žena, v jejíž krvi se smísil Východ se Západem, měla evropský účes, strhanou šedivou tvář a laciné kartounové šaty. Shrábla do šálu několik knih, balíček dokladů a jako svátost kus pórovitého bílého chleba.

„Soudružko,“ pravila, když míjela Altyn, „mám chuť se oběsit.“

„Slečno,“ zadržela ji dívka, „prodejte mi ten chleba. Jestli se vám podaří sehnat silnou pálenku, je mi jedno, kolik bude stát. S provizí pro vás.“

„Chceš se opít?“ zeptala se žena. „Fí donc!“

„Měla bych důvody zlepšit si náladu,“ odvětila Altyn, zlehka pokládajíc na postel sedlovou brašnu a tříčtvrteční kožený kabátek. „Dorazí mi návštěva.“

„Pánská…“ Míšenka ohnula ret nad vystouplé zuby a shrábla do dlaně roličku bankovek. „Tvoje věc, soudružko. Eh bien, je ta moderní doba. Užij si to!“

Ale vrátila se brzy, a nebylo to s prázdnou. Vyznala se.

Setmělo se, Altyn rozžehla petrolejku a lehla si v šatech na postel. Neobtěžovala se stáhnout přehoz. Nevšímala si láhve vodky a talíře s úhledně nakrájenými krajíčky chleba, které si připravila na stolek. Po třech předlouhých letech dostala chuť psát básně. Čmárala je tužkou na okraj prohlášení státního prezídia.

Tmu venku prosekly rázné kroky na dvorku a zabušení na dveře. Altyn nezamkla; do jizby se vevalili dva vojáci v šedých pláštích na paty s nášivkami GPU a dlouhými pěchotními mosinami s bodákem, které okamžitě zacílili na ni.

„Jste občanka Daškond… é… Dašdondogová?“ spustil zostra rusky ten menší, s kulatou klukovskou bradou a světlými řasami.

Postarší dlouhán s předkusem nemluvil, ale tvářil se nekompromisně úředně.

„Ano,“ přikývla. Zvolna a přehledně se svezla z postele do stoje spatného.

„Ve jménu revolučního zákona jste zatčena!“ halekal důležitě mladý ozbrojenec. „Ruky v verch!“

Nechal méně aktivního kolegu střežit zadrženou a sám se hrnul ji prohledat. Pod hedvábnou halenkou a přiléhavou sukní se na dotek i pohled nenacházely podezřelé předměty. Pouzdro s Nagantem leželo na stolku vedle láhve a chleba.

Mladík se zamračil: „Povolení k nošení zbraně máte?“

„Jistě,“ přikývla s převahou. „Budete tak laskaví a předložíte mi dokumenty, své osobní průkazy a rozkaz k mému zadržení?“

Světlovlasý vojín naprázdno otevřel pusu, krátce zahrabal pod přednicí kabátu a vylovil požadované bumážky.

Altyn je prostudovala. „V pořádku,“ konstatovala, když je vracela nositeli. „Budu vás následovat, soudruzi. Venku se ochladilo, mohl byste mi podat kabátek? Je na věšáku.“

Blonďák potřásl hlavou a sunul se pro požadovaný oděv. Pohmatem profesionálně zkontroloval, jestli se v kapsách či podpaždí neschovává zbraň nebo písemnosti, a podal kožeňák Altyn.

„Díky,“ usmála se, vklouzla do rukávů, „už mi bylo zima. Soudruzi, dostala jsem na uvítanou lahvičku vodky, nechcete se zahřát douškem? Zajíst můžete opečeným chlebem.“

Vojáčkovi zajiskřily zornice. Přitočil se ke stolku první, zatímco jeho zamlklý společník dál poctivě držel zatčenou na mušce. Mladík si důkladně lokl, uznale pokývl, nacpal si do úst mastný skrojek pečiva, ještě žvýkající pusou uloupl druhý doušek a zakousl se znovu do nasládlého krajíce, bohatýrsky si z něj křupl –

Buchlo to ostře i měkce, jako když z výšky spadne velká sklenice plná zavařeniny a roztříští se. Blankytná vojákova kukadla se točila každé na jinou stranu, jazyk vypadával na hruď a mezi třásněmi tkání crčela krev z míst, odkud exploze vybrala obě čelisti a nos. Chrčící blondýnek se kácel, zatímco Altyn zaječela:

„Pomoc!“ a vrhla se k dlouhánovi, který zmateně odklonil hlaveň mosiny. Prosící, vztažená pravice bezbranného děvčete se už už ovíjela kolem jeho šíje, půvabné tělo se v hrůze před nebezpečím přitulí k jeho hrudi…

Drobná dívčí ruka proklouzla dírou v levé kapse kabátku na dno podšívky, obemkla pažbu Derringeru, přitiskla hlaveň šikmo vzhůru k vojákovu tělu a vypálila.

Hluk výstřelu utlumily vrstvy usně a tkanin, odnikud se neozýval ani hlásek. Starší z příslušníků GPU byl okamžitě mrtev, kulka se prodrala od jater napříč hrudníkem. Blondýnek se dusil a dobublával – ztichl. Uvědomila si, že cítí pach spáleniny: průstřel v kabátku doutnal.

„Účláráj!“ omluvila se mrtvým s lehkou úklonou. Boj nikdy nekončí… A vůbec, osvobodila je ze špatné karmy!

Zapjala si opasek s Nagantem. Zbraně vojáků se jí nehodily. Tabák, hodinky a zanedbatelný obnos, které u nich našla, skončily v širokých kapsách kabátku. Přidala k nim láhev s vodkou, ale před tím z ní ulila do plecháčku, na jehož dně se leskla loužinka hutné kapaliny. Plechový hrneček putoval nastojato do brašny, kterou si hodila přes rameno. Sfoukla petrolejku a vyšla do noci.

Altyn, jistíc při chůzi dlaní hrneček pevně usazený v brašně, dorazila na okraj Mandalgobi. U patrové, úředně vyhlížející budovy ve zmršeném evropském stylu se ocitla během necelých dvanácti hodin podruhé. Za průčelím, které zdobila budovatelská cedule s nápisem v mongolštině a ruštině, se po stranách táhla dvě nižší dřevěná křídla; čtyřmetrová palisáda s metrovou korunou ostnatého pletiva uzavírala dvůr.

Chara baišing, Černý dům se zlou pověstí. Dobrých deset minut zabralo, než se Altyn dobouchala na dozorčího.

„Jav jav! Běžte pryč!“ zaštěkal podsaditý Mongol ve stejnokroji lidové armády, s velkou rudou hvězdou na čepici. „Občanko, je noc a začala už hodina Vepře!“

Altyn hbitě strčila nohu mezi dveře a své doklady pod nos mžikajícímu strážci.

„Nadad cheregté, bratře!“ zavolala tlumeně. „Jsem členka Malého churalu a dorazila jsem přímo z Ulánbátaru! Mám důležitou zprávu pro soudruha Urického. Zavolej ho a nenech mne čekat venku!“

Něco zamručel, ale pustil ji do předsíně, kde stál jeho stolek a sedátko, sebral karbidovou lucernu a zmizel v další místnosti.

Následovala ho bez povolení i váhání. Ocitla se potmě ve velké kanceláři lemované psacími stoly. Půlnoční přístav byrokracie opustili prosebníci i činovnictvo. Přes den tady trůnili úředníci v šedých stejnokrojích, prošpikovaných odznáčky s Leninovým portrétem a přepásaných anglickými důstojnickými opasky s revolvery.

Strážný dupal po rozviklaných schodech do patra, na olysalých stěnách poskakovalo bělavé světlo lampy. Pokrok, zanedlouho dorazí elektrifikace! Shora se ozvalo klepání. Přešlo v bušení a velmi lámané rusko-mongolské výzvy k probuzení. Vystoupala po černém schodišti. Dozorčí lomcoval dveřmi a budil spáče uvnitř.

„Orosut nöchör dřímá velmi tvrdě,“ mračil se dozorčí. Uhlazený vyšetřovatel s nóbl vychováním se hned druhý večer po příjezdu zlískal jako štěně. Alkohol je látkou nesmírného kouzla, patří k chlapské zábavě, lásce a bitvám. Jistě si ho dneska také dopřával – z postele ho nevytáhne ani stádo velbloudů. „Odejdi!“

„Počkám dole v kanceláři, a ty to za chvíli zkusíš znovu. Soudruh z Ruska se bude velice zlobit, když zjistí, že jsem nemohla kvůli tobě předat poselství!“

Po další výměně argumentů dozorčí rezignoval. Zvlášť když návštěvnice z Urgy vytáhla z brašny hrneček a z kabátu nápoj, po kterém se radují gai-lau, a nalila pro něj nádobku až do poloviny. Sama si trošku zavdala z lahve, ale neobětovala světovým stranám po kapce nápoje. Usrkával z nabídnutého plecháčku; zmítán nejistotou, taky vynechal obvyklý obřad. Bylo to silnější než archi pálená z kobylího mléka, sladké a předobré. Krásně se přitom čekalo.

Voják doufal, že soudružka si to rozmyslí, nebo ho přijdou vystřídat. Beztak si ji hlídal: co kdyby měla něco nekalého za lubem! Ono se řekne, poslankyně! A jako naschvál ta ženská řekla:

„Měl bys dojít nahoru a zkusit na něj znovu zavolat.“

Dozorčí se otráveně zvedl.

Nohy pod ním podklesly, hlava se mu zatočila jako dětská káča. Zavrávoral a padl břichem na stolek. Před očima se mu tmělo, srdce sebou zběsile mlátilo. Vyděsil se, nemohl popadnout dech… Smekl se na podlahu, tělem probíhaly křeče. Necítil, jak mu cizinka prohledává uniformu a vytahuje svazek klíčů.

Netěší mne vykonávat takové věci, soudruhu Urický, prohlásila v duchu. Je to tvoje chyba! A následky jsou také tvoje…

Nitroglycerin ve vodce zabral, tak jako v jiné úpravě a razanci účinkoval na příslušníka GPU. Kdyby dozorčího podřízla, bylo by to rychlé a spolehlivé, ale mezitím by se mohl kdokoliv objevit a zkomplikovat situaci. Nevěděla, kolik lidí je ubytováno v horním patře ani jak početnou ostrahu má úřední budova, sídlo místní správy, policie, vojenské velitelství a věznice v jednom skromném vydání.

Altyn prošla kanceláře, aby vypátrala a odemkla skřínku, v níž byly uloženy další důležité klíče. S cennou kořistí, bez lampy, zato s brašnou se zbytkem směsi v plecháčku vykročila k východu, který z hlavní kanceláře vedl na dvůr.

Z polotmy se jí v ústrety vyloupl stříbřitý obdélník noci v otevřených dveřích a v jeho středu silueta solidně stavěného chlapíka ve vojenské čapce. Zaskřípalo to, jak se posunulo okénko na karbidové lucerně, a bělomodrý jas vyhmátl ze tmy střídajícího strážného i vetřelkyni.

„Co tu děláte, občanko?!“ vyhrkl. Bystře zamrkal a bafl: „Vás měli zadržet a předvést!“

„Ano, proto jsem tady,“ přitakala, „ale všem najednou se udělalo strašně špatně a soudruh Urický nejde probudit! Co bylo k večeři?“

„Nudle se skopovým,“ zamumlal a rozběhl se do předsíňky. Podsaditý dozorčí sebou škubal vedle převráceného stolku.

„Nebesa, Cendbajare!“ vykřikl strážný a sklonil se nad postiženým kolegou.

Pažba Nagantu zapůsobila v týle dostatečně důrazně.

Altyn odtáhla těla jedno po druhém do ústřední kanceláře, kde je zasunula mezi velké kancelářské stoly a stěnu. Modlila se, aby se teď nikdo nezjevil, a naopak, aby konečně přišlo to, co napjatě očekávala.

Vybavena třemi soubory klíčů, pobočními zbraněmi strážných uloženými v brašně, zakrytou lampou a bezednou drzostí vyšla na dvůr. Noc byla jasná a chladná jako diamant; do úplňku zbývaly čtyři dny. Altyn cítila trpký pach beznaděje a smrti, viděla černé zamřížované jámy malých oken v levém křídle. Ve stínech na palisádách tušila jamky, které vyzobaly střely popravčích čet. A vzpomněla si na žalář v Urze…

Voják číslo tři tvrdě spal na oškubaném kanapi v chodbičce před mříží, která oddělovala věznici v patře. Bylo snadné prohloubit mu snění. Ze své dopolední zkušenosti věděla, že i tohle schodiště vrže a otevíraná mříž vydává zvuk škrcené velbloudice. Nahoře určitě hlídá vězeňský dozorce. Bude přecházet, možná dřepět na židli, snad zadřímal.

Strážce, kterého omráčila ranou do týla, tudy před chvílí prošel. Kroky na schodech přilákají hlídače vězeňské sekce, protože budou znamenat něco neobvyklého, i kdyby pocházely od člena ostrahy. Zato není pravděpodobné, že by se v téhle části objektu vynořil někdo další.

Druhá mříž nad schodištěm byla otevřená. To rozhodlo.

Altyn opatrně odložila šaty kus po kuse. Nastavila okénko na lucerně tak, aby lehce nasvítila schody. Uvolnila mřížové dveře – zaječely do prázdného prostoru – a začala bosky stoupat do patra. Dřevěné stupně praštěly; nedaly by si říci, i kdyby se vznášela.

Otevírala se před ní chodba pod žlutavým světlem petrolejky, dvě řady masivních, železem pobitých dveří s okrouhlými kovovými příklopy. Napravo uprostřed dvoukřídlý vchod do místnosti výslechů. Poslední schody –

Kvapná kadence poklusu. Z opačného konce vězeňského sektoru supěl dozorce, v pěsti Mauser. Ztuhl, když nad schodiště vyplulo stvoření se sladkým úsměvem, zahalené jen v lehkém oparu světla. Dáginí…

Nebeské víly neskřípou mřížemi a nenosí krátký účes. Dozorce mžikem zamířil.

Krasavice v koruně schodiště švihla paží, skrytou za zády. Nůž přelétl těch pár metrů a ponořil se do hrdla, které už nestačilo vyrazit výkřik. Prst na spoušti se ještě sevřel, vyšlehl výstřel a třeskl chodbou.

V tutéž vteřinu se ozval výbuch tak silný, až zachvěl stěnami.

Země se otřásla, nadzvedla a vymrštila do vzduchu velké obó v mračnech prachu a vějířích rozmetaného kamení. Nato zazněla slabší rána, po níž vyšlehl sloup ohně. Řídká vzdálená střelba, nová mocná exploze, a třetí jako hromobití při čistém nebi. Koně se plašili a psi spustili hysterický štěkot. Osazenstvo cel v Chara baišingu hulákalo, kopalo do dveří a hvízdalo.

Za čtvrt hodiny se Mandalgobi vyprázdnilo. Veškeré ozbrojené složky uvedené do pohotovosti pádily jízdmo k obzoru, na němž se rozptyloval kouř. Část civilního obyvatelstva se pro jistotu přesunula do stepi: co kdyby to útočili lupiči, zahraniční agresoři nebo duch Krvavého barona. Jiní se uzavřeli v příbytcích a vyzývali rozhněvaná božstva. Mniši z místního kláštera bili do gongů a za modliteb pálili zvýšené množství vonných tyčinek.

V čase, který při vzrušeném dění míjel, se Altyn oblékla, posbírala kořist, a nevšímajíc si neutuchajícího hlomozu v chodbě, odemkla kobku číslo devět, hned vedle výslechové místnosti. Zevnitř se vyvalilo dusivé ovzduší a osazenstvo ubikace.

„Už jsem se bál, že v tomdle chlívku budem krmit bolševický vešky nadosmrti!“ dunivě jásal námořník. „Koho jsi zbuntovala, aby nám pomoh? Japonskou rozvědku? Bandity chunchuze?“

„Nadosmrti by nemuselo trvat moc dlouho,“ rýpla. „Jsem tu jenom já.“ Rébusu hledání klíčů měla plné zuby. Odemkla Jakovova pouta vlásenkou. „Jak je?“ obrátila se ke Kovářovi. Přejela jeho zevnějšek pohledem kritickým… i soucitným.

„Dobrý, odpočinul jsem si,“ shrábl Altyn do náručí a políbil ji. „Nic zlomeného, hýbu se.“

„Počkej,“ zastavila ho s úsměvem a podala mu vlastní Nagant M1895. „To je dárek pro štěstí.“

Sáhla na svůj opasek, pootočila stříbrné kování ve tvaru měsíce a odloupla je. Kováře si nasměrovala tváří proti petrolejce v chodbě, jemně přejela prsty z jeho podrásané skráně k šerednému rudofialovému otoku, který téměř zakrýval levé oko.

„Drž!“ zavelela. Ostrým okrajem ozdoby prořízla podlitinu, z níž vyhrkla krev. Dívka zalovila v kapse kabátku, a než JFK stačil zaprotestovat, přitiskla mu na obočí látku namočenou ve vodce.

„Děkuju,“ procedil sevřenými čelistmi.

„Cvakni si taky a zdrháme,“ vybídl Kováře Jakov a nechal ho dorazit láhev. Moc nezbývalo. „Jaks to provedla?“ vyzvídal nadšeně.

„Potom,“ řekla Altyn. „Chvátejte!“

„Co tady malej Kymin?“ staral se námořník.

„Nebudou ho chytat,“ mávla rukou. „Než přijde úsvit, zmizí hodně daleko.“

„Vostatní zabásnutý tady necháš?“ nedal si Jakov pokoj. „Dybys je pustila, zmátnou faraóny, až nás budou honit!“

„Zdrželi bychom se. Koně najdeme jen pro sebe,“ odmítla.

„Urický,“ připomněl JFK. Belhal se v závěsu a těžil ze cvičení, kterým si odpoledne uvolňoval otlučené svaly v paličaté přípravě na útěk.

„Snad v pořádku,“ sekla. „Má být přiotrávený kyanovodíkem.“

Sypali dolů po schodech.

„Teď doprava, dveře nejsou zamčené, přes dvůr a kancelářemi,“ komandovala Altyn. „Urický si dává na noc vycpávat holínky senem. Přimícháte čerstvý jitrocel a jednu dvě další byliny, přírodní šťávy se spojí, z boty je laboratoř. Když chlap tvrdě chrápe…“ nevinně pokrčila rameny. „Promluvila jsem s lidmi: nevidí ho tu rádi!“

15. Poker s Černým Petrem

Červen 1923, Mandalgobi

V ohradě u Černého domu stálo pět koní bez dozoru. Šestý, kropenatý hřebeček, přiklusal z noci, když Altyn zahvízdla.

Kováře s oteklými, rozbodanými prsty a Nagantem postavili na stráž. Sedlali první zvíře, statného ryzáka pro Jakova; sedla a postroje měli pracovníci Černého domu rozložené na lanu mezi sloupky. Námořník se mořil s podbřišníkem, Altyn koně tišila a hladila po nozdrách, dokud jí nedovolil položit mu na záda její brašnu. Kymin, lovec z tajgy, zavětřil, s nakloněnou hlavou lovil šelesty…

Zasykl: „Argachan!“

Vyšvihl se na huňatý hřbet vraníka. Vypařil se bez rozloučení i sedla.

Z budovy vyběhl bosý muž v rozepjaté uniformě, brejličky nakřivo.

„Ani hnout!“

Svit měsíce se zaleskl v rozšířených zřítelnicích a na zpocené kůži. Roman Urický sípěl a kolísal v orientaci, ale pětačtyřicítka Smith & Wesson v jeho pravici se nezachvěla. Držela ho nadlidská vůle a bezmezná oddanost přesvědčení.

Vteřiny se rozptýlily na atomy času a promísily dění.

Ryzák tence zařičel a ukročil. Od koňské šíje vylétl plechový hrnek, jenž Altyn stačila nahmátnout v brašně. Urický sebou škubl, stiskl spoušť. Přítmím prošlehl plamínek výstřelu – JFK třímal Nagant oběma bolavýma rukama.

Nádobka neškodně zavadila o rameno vyšetřovatele a ošplíchla ho čirou tekutinou.

Kovář vnímal svist střely, která ho škrábla do paže. Nedokáže být rychlejší než sok!

Urický zamířil přesněji, má ještě pět ran… Ucítil náraz kulky do plece, kolem něj cosi bouchlo a do tváře mu zadul oheň. Vodka s příchutí nitroglycerinu je prevít.

„Rozvaluje se jak nevěsta! Dostals ho, Váňo. Sedej na hnědáka, už nestihnem sedlat!“

„Doufám, že zas neožije,“ přála si zle Altyn.

„Tydle zapálený idealisti! Radili by i pánubohu, a stejnak je všecko vo prachách,“ šťouchl Jakov bosou nohou do Urického jako do rance špinavého prádla. „Chá, koukám, že mi vodkázal vobutí!“

Temné panorama Mandalgobi viselo na horizontu a vzdalovalo se jim v tempu úměrnému cvalu jejich koní. Až přešli do klusu, aniž by se domluvili, začali se Jakov i Kovář plácat do kolen a řvát: „Vysvětlení, vysvětlení!“

„Potřebovala jsem vyvolat špetku rozruchu, aby se vyčistil vzduch,“ řekla. „Stačily tři dávky dynamitu a nitroglycerin, který se z něho v horku vypotil, lahvička od voňavky, doutnáky, soudek s petrolejem, hrst patron a hromádky kamení.“

„Tys tam nebyla, hlídali tě přece,“ pátral JFK. „Čím jsi skládačku odpálila?“

„To samo,“ zasmála se. Vypočítávala na prstech: „Na obó jsem zavěsila do kožené smyčky kámen. Když slunce zapadlo, ochladilo se, vzduch zvlhl, řemen povolil a kámen spadl na lahvičku s voňavkou a nitroglycerinem. Chytila petrolejová kaluž a podpal z býlí, vzňaly se doutnáky. Od jednoho vzplál petrolej a v něm pak třaskly náboje. Nálože vyhodily obó – ale poprosila jsem bohy, a oni mi to dovolili! Jak se otřásla zem, sesypali se dva kamenní mužíčci o pár set stop dál: tam to bylo podobné.“

Kovář si vybavil starou počítačovou hru: balónek, nakloněná rampa, hřebík, kočka, trychtýř, ozubená kola a kutálející se vajíčko –

„Kdyby se první kámen uvolnil dřív, nebo příliš pozdě… nebo vůbec ne?“

„Tak bych se k vám vypravila dřív, nebo později, nebo bych vymyslela něco jiného. Chedzét belchen!“

„Vždy připraven,“ přeložil s úšklebkem JFK. „Není nad improvizaci, jen šéfové ji neradi.“

„Šutka minutka, zagarjat na čas! Co nejčko? Nehovíme si ve fotýlkách s čajem a sušenkama!“ prskl Jakov. „Jsme drobet v nepříjemným rozpoložení, anžto po nás pudou!“

„Pro mne není co řešit,“ odpověděl Kovář. „Plnou parou směr Agarta. Dolů na jih, ömön dzüg rű…“ zaváhal a upřesnil: „Na jihozápad. K Altaji.“

Nepotřeboval vidět, jak se jeho společníci zatvářili. „Dlužím to profesorovi.“

„Já vím, že je mrtvý, Ivane,“ pronesla tiše. „Jeho duše mne zavolala. Poprosila jsem Dželib-Džamsbat-chutachta, aby za něj vykonal modlitební obřady.“

Kovář se kousl do rtu: to děvče ho pokaždé nějak dostalo. „Taky jsem zvědavý, co tam vlastně je,“ převedl řeč. „Moc se mi nechce těm záznamům věřit.“

„Pošol ty! Kde máš žrádlo a vodu?!“

„Člověk vydrží čtrnáct dní bez potravy,“ odpálil s převahou JFK. „Voda se najde, ve stepi něco ulovím.“

„Já ti dám do zubů,“ navrhl Jakov, „a ty kraviny tě přejdou!“ Altyn ho rázně zastavila. „Ivane,“ spustila, „kdekoli ve stepi zastavíš, přijmou tě, nechají tě přespat, dají ti jídlo. Stačí, když poděkuješ. Nejez levou rukou a neklepej na dveře. Vodu hledej tam, kde je písek – ne, kde je kamení.“

„Rozumím,“ přerušil ji jemně. „Chvíli už v Zemi Trav pobývám.“

„Rozdělíme se, jakmile narazíme na čerstvé stopy stáda. Obalíš koni kopyta, abys zmátl nepřátele. Zatížíme mého strakáče: uvěří, že ti hřebec utekl a pokračujeme společně na dvou koních. Jakov a já je odlákáme na sever. Ty se však vydáš kolem jezera Sagín Dalaj na západ…“

Sypala ze sebe za jízdy názvy, údaje, deskripce lokalit jako profesionální průvodce. Lonely Planet v nejefektnějším vydání. Kovář ji sledoval v němém vytržení.

Na metapadu vypadala mapka jinak, než ji Altyn líčila. Při neurčité výslovnosti a různém přepisu mongolských hlásek se mohlo – a nemuselo – jednat o něco odlišného.

„V Altajské Gobi je v horách pohřbený můj prapraděd Temüdžin a mnoho chánů, kteří vládli po něm. Na západ mineš úžinu Char Dzagir Chóloj, v divokých lesích sídlí chlupatí lidé, it-almazové… Vydáš se k Nejdražší matce, Édž Chajrchan úl. Do jeskyní v jejím těle vytesali Lusové obrazy podivných zvířat a předmětů.“

Trey psal označení hřebene ve formě Eejkhairkhan… Chajrchan znamená „truchlivý“ – nebo naopak „miláček“? Mátlo to pořádně. Haškovy záznamy uváděly hlavně poetické, květnaté opisy orientačních bodů. Jenže – jak Altyn vytušila, kam vlastně míří?

Nechal si od ní vnutit čutoru s vodou a jednu ze dvou pokrývek, které měli: „Sajn javáraj – šťastnou cestu, Ivane!“

„Nebudu se loučit,“ prohlásil optimisticky. „Potkáme se znovu.“ Neodolal a políbil ji. Přišlo mu, že svět není tak docela spravedlivý.

„Myslíš, že to dokáže?“ prohodila se stínem pochybnosti Altyn.

„Chlap jako Vaňka? To si piš, že jo!“ zahulákal Jakov. „A už se nevede válka!“

Slýchala legendy o Lusech: většina z nich působila mrazení u páteře. Znala Gobi a rizika, která poutníka ohrožují, jestliže cestuje nalehko a sám…

„Bylo by lépe jet s ním,“ zalitovala. „I když mu takhle pomůžeme.“

„Zlatíčko, je dospělej, svéprávnej – teda bohužel. Nejsme siamský dvojčata!“

Typická ženská i s tim kvérem za vopaskem, vztekal se v duchu. Každýho by nejradši motala do peřinky!

Červen 1923, step západně od Mandalgobi

Pokračovali plochou pustinou. Modrošerem noci šplhal měsíc, ručkoval po visutém mostě od břehu ke břehu. Ve stříbrném jasu a hlubokém tichu by na míli daleko postřehli, že je pronásleduje policie – právě tak snadno je mohli sledovat jejich stihatelé.

„Ten prťavej kopeček támhle by se nám hodil,“ Jakov pohybem brady naznačil směr. „Vypadá jak pupenec vod komára, ale široko daleko nic a kobyly jsou utahaný.“

„Bylo by zlé, kdyby si naše zvířata zlámala nohy v norách tarbaganů,“ připustila.

Našli si útočiště v příhodné proláklině; ani jejich koně nebylo z planiny vidět. Úkryt připomínal rozbitou dlažbu po zemětřesení. Zbyla jim trocha vody v čutoře a pokrývka.

„Zlato moje,“ důtklivě pronesl Ščukin, „dělá se krapet kosa. Vem si deku.“

Zavrtěla hlavou. Kdyby měla oblečený dél, bylo by to pohodlnější. Evropské šaty nepočítají se stepním klimatem. „Nejsi tu zvyklý,“ namítla. „Mně chlad nevadí.“

„Nejčko držím stráž. Vobejdu se.“

„Stejně jedeme společně jen po Arvajchér, a pak se rozdělíme,“ prohodila. „Musím něco důležitého zařídit u Jeleních mohyl.“

„Hernajs, beruško, neštvi mě! Nevykládej mi, žes uháněla z Urgy jen proto, abys navštívila toho hajzla Urickýho! Nebo to bylo kvůli Váňušovi?!“

„Vypravila jsem se pro vás oba,“ přiznala. „Když se zklidnily poměry a já získala pravomoci,“ Ščukin se strašlivě zašklebil, „pátrala jsem po těch, na kterých mi záleželo. Najna – ta holčička, kterou jste zachránili – je v Ulánbátaru. Budujeme tam nové pedagogické centrum pro děti, které za občanské války přišly o rodiče,“ vysvětlila hrdě. „Ty ses vynořil ze svodek bezpečnostních hlášení Dundgobijského ajmaku.“

Vyprskl smíchy. „Jsem slavnej jako subreta z irkutskýho kabaretu,“ ocenil. „Kam se hnu, mám za prdelí nadržený chlapy.“

„Po Ivanovi se slehla zem. Pak někde chytili podezřelého chlapíka – a hned o něj projevila velký zájem kontrarozvědka a špičky OGPU,“ uzavřela významně.

„No ale… povídalas, že máš vliv, přece!“

Povzdychla si. „Zůstal mi jen otcův spolubojovník, generál Chatanbátár. Stal se členem užšího vedení strany, jenže teď je na školení v Moskvě. A já jsem zřejmě politicky nespolehlivá, kvůli třídnímu původu.“

„Každej máme nějakej,“ rozumoval námořník. „Můj táta byl levicovej socialista, nejlevější, jakýho si umíš představit.“

„Rozmlouvám s duchy jako naši předkové. Šamanství je zpátečnické, odporuje zásadám vědeckého marxismu.“ Pokusila se o vyrovnané sdělení. „Jsem… nežádoucí.“

„Tak to bych si nemyslel,“ zabručel Jakov Ščukin vzdor trpké situaci. Sama v průšvihu, blufovala před Urickým a s rozvahou vlezla lovcům do sklopce, jenom aby jim dvěma pitomcům helfla! Strejda generál bude takovej kníže Pružinskej: morální zásady, co si s nima všecko zdůvodní. Nebude si pálit chapadla.

Seděli sklesle vedle sebe na dně kamenného talíře, víko indigového nebe nad nimi jiskřilo a zima jim zalézala pod nehty i do duše.

Beze slov ji přivinul k sobě. Místo odpovědi odepjala sumku s náboji a Mauser v čínském koženém pouzdře. Proslovy strašně klamou. Neříkal ani: Dokud jsem tu já, nic se ti nestane, nebo Miluji tě, či dokonce Chci tě, a podobné pošetilosti. Mlčela a objímala mu šíji důvěřivě jako dítě, toužebně jako nevěsta, horečně jako odsouzenec k věčnému vyhnanství.

Stačil ještě rozprostřít pokrývku na skalní blok a pak zvysoka kašlal na nepřátele rudé i jinobarevné, na politickou voltiž, na poťouchlé skotačinky života, na pozůstatky pobytu ve vězeňské kobce. Vzal to nejstarší zkratkou do ráje.

Kdyby mi na tomhle světě nezbývala ani miska vody, měl bych tebe –

Polyká její vůni, slyší, jak vzlyká vášní a radostí, její vlasy ho hřejí na rameni. Štíhlé dívčí nohy jako dvě běloskvoucí ryby ve splavu noci. Prsty zapletené do chlupů na jeho širokánské hrudi. Tvář zmámená rozkoší, poškrábaná jeho vousisky. Bere si ho, jako by do jejího klína vkládal pečeť něhy a jistoty.

Kdyby byli pronásledovatelé poblíž, jeho závěrečný ryk by je bez obtíží navigoval. Prudce oddechuje, čelo opřené mezi jejími prsy. Štíhlé, pevné dlaně ho laskají, projíždějí mu slastně od temene po zádech k hýždím.

„Teda, zlatíčko,“ zasupěl a svalil se na bok. Mezi svalnatými lopatkami mu stékaly kapky potu. „Štísko, že nikdo nedošel. Bysme si ani nevšimnuli, co?“ symbolicky popotáhl nosem.

„To bychom si všimli, ale pozdě,“ zasmála se. K Jakovovu zklamání si zase navlékla košilku a hedvábnou blůzku.

Měl by se oklepat a jít na hlídku. Voni taky nepojedou potmě – no jo, krapet jsme to přetáhli, safírová obloha mezitím zprůsvitněla blízkostí dne. Koně by nám řekli, kdyby sem lezl nějakej prevít, hájil se. Stáhl Altyn zpátky a přitulil se k ní, aby mu nebylo tak zima, a ještě spíš proto, aby nepřišel o blízkost jejího hebkého těla. Neprotestovala.

„Jestli jim zdrhneme, dáme to dohromady?“ Jal se plánovat: „Pojedem do Sajanskejch hor. Je tam moc pěkný údolí! Bulgun Tal kousek vod řeky Egín! Krása! Lučiny mezi lesem a horama, tam se bude farmařit!“

„Mít usedlost v těch místech dá zabrat skupině chlapů se zbraněmi, dobytkem a penězi,“ opáčila zkušeně. „Nezůstanu zahrabaná na samotě, když se dějí převratné události!“ Nadšení ji strhlo: „Naši lidé vydávají noviny v angličtině! Využili kinematografické vybavení z bogdchánova paláce a točí hrané filmy!“

Jakov se plácl do čela. Vot technika! Ministr války v národním kroji brázdil Ulánbátar na Harley Davidsonu…

„Na západě vynalezli rozhlasové vysílání!“ Altyn ho ignorovala. „Jak dopadne pozemková revoluce? Jsou tu nové metody orby. Generální tajemník strany Stalin by měl odstoupit –“

„Co ten flek v tvejch kádrovejch materiálech?“ přerušil ji a opřel se o loket. „Voba se fofrem zdekujem co nejdál vod zpropadenejch bolševiků!“

Stiskla rty. Ščukin v duchu zasténal: tenhle výraz u ženských neznamenal nic dobrého.

„Tolik jsem se naučila, tolik jsem zažila,“ spustila sevřeným tónem. „Chci být lidem užitečná! Když jsem se narodila, svírala jsem v pravici černý kamínek. Znamení burchanů, chápeš? Jsem předurčená k velkým věcem!“

To je to chánsko-šamanský dědictví! Holka se mi zcvokne! kvílel Jakov.

„Každej se má starat vo sebe, puso! Jak začneš měnit pořádky, je z toho cirkus jako prase! Takovou spoušť tady soudruzi natropili!“

Vstala a zostra zapřela pěsti v bok: „Mám se popelit na farmě, nebo tě podporovat ve šmelení a okrádání naší vlasti?“

Taky se zvedl a zle na ni shlédl ze své úctyhodné výšky: „A co ti tvý stranický tajemníci a politruci? Čórujou jak straky zjednaný! Já jen přerozděluju hodnoty, nikomu jsem neukřivdil, žádnýho nevošidil. Dycinky načisto, děvenko!“

„Přeju si snad hlouposti? Svět bez krutosti, válek a soupeření, aby všichni žili v míru a družnosti…“ zašeptala ztraceně.

Další fáze debaty, ustupuje! zajásal Jakov a s citem ji plácl po zadečku. „A co, ty bys chtěla, aby nebyli žádný nepřátelé? Dyť by to vedlo k nudě!“

Hledala slova a pak vykřikla: „Bída a trápení bytostí na zemi jsou jako dříví na podpal, po kterém se mocní ani neohlédnou! Je ho tolik, že kdyby vzplálo, sloup ohně by ošlehl povrch měsíce.“

„Moc si to bereš, brouku,“ zamručel Jakov smířlivě. Medvědí prackou ji přivinul k sobě a umístil jí na rty mlaskavého hubana. „Koukej, ňák se rozednívá. Čekat na ty zkurvysyny nebudem! Teda, moc silečky jsme za noc nenabrali, nevodpočinuli si… a nebo možná jo!“ zazpíval vítězně.

Přikývla. Dívala se mu do očí – viděl, jak v těch jejích plane láska. Ladně a svůdně, až mu zatrnulo ve slabinách, svlékla halenku. Hedvábný kus oděvu slétal mezi kamení, jako by přistával bílý pták. Usmála se, sklonila se k zemi, zmuchlala látku do dlaně a sebrala ji. Hroty ňader ztuhlé chladem napínaly bílou košilku.

„Nikdy na tebe nezapomenu, Jašo –“

Její hlas by poslouchal třeba celé věky! Sličná dívčí ramena se k němu vztáhla –

V ten okamžik se setmělo a nebe i skály propadly do nebytí.

Červen 1923, step jihozápadně od Mandalgobi

Vycházející slunce rozprostřelo po stepi rudozlatý koberec a prodloužilo černý stín jezdce jako šipku k západu. JFK uvažoval, jak dlouho jeho kůň vydrží. Hnědák se pohyboval s plynulou jistotou, ale až by padl, nové zvíře si hned tak neopatří. Zbývalo pětadvacet kilometrů k slaništnímu jezeru. Nebylo by lépe zastavit?

Co kdyby otočil koně víc na jih? Cestou by měl narazit na prameny… Hnědákovi postačí napít se i jednou za dva dny. S ním samým by nedostatek vody mohl do večera docela dobře šlehnout. Ve středověkých rozvalinách klášterů za Sagín Dalaj Núr by se dalo ukrýt a nabrat trochu síly. Poté, co měl tu čest utrpět setkání se soudruhem Urickým, chvilka klidu by se mu zatraceně hodila.

Jízda na koni nepůsobila na jeho kosti proklepané v Chara baišingu povzbudivě, pod nehty šeredně škubalo, špatně se mu držely otěže. Svalstvo kolem rány na paži tuhlo.

Rozhlédl se. Mírné pahorky kolem se zdály na dosah. Ve skutečnosti pojede půl hodiny, než se terén zvedne, zdrsní a rozčlení se v tesáky balvanů. Tam se hnědákovi i jemu samému pocestuje méně fádně, o to však obtížněji. Kůň vztyčil uši, téměř souhlasně pohodil hřívou – a zostra odfrkl.

Kovář se bleskově otočil, ještě rychleji mu do pěsti vklouzla pažba revolveru. Vypálil téměř nazdařbůh, zacílil odhadem k nejbližšímu zvlnění stepi. Když nepřítel, pak číhá tam. V týž okamžik zaznělo prásknutí z druhé strany.

Nebyl to výstřel. Bouchl výfuk. Znovu. Od nanicovatých kopečků dvě stě metrů vpravo se hopsavě vyřítilo auto. Za ním v těsném sledu cválali dva magoři na koních. Prásk!

Johnův hnědák se zachvěl a padl, jako by mu někdo ustřihl kopyta. Tentokrát to nebylo auto. Výhoda, že Kovář cestoval bez sedla, jinak by ho koňské tělo přimáčklo k zemi.

„Rozhašený karburátor, tupici!“ zařval rusky a skulil se za mrtvého hnědáka. Prásk, prásk: sólo automobilu. „Blbečci! Ventily seřídit!“

Rozdělili se na tři směry útoku. Auto frontálně, dva jezdci po stranách. Rychleji se blížil chunchuz v umaštěné prošívanici omotané nábojovým pásem. Právě ten složil Kovářova hnědáka: na pušce se mu blýskalo oko dalekohledu… Mauser. Kovář si vztekle připomněl Kazacha; bezděčně se mu zvedl žaludek.

Ten vzdálenější, Rus v anglickém vojenském plášti, jehož šosy za ním vlály, pálil z brokovnice Trench gun, soudě podle toho, jak nabíjel pohybem posuvného předpažbí. Pum! Byla to opravdu Winchester M1897, ovšem nabitá kulemi. Dostřel srovnatelný s Kovářovým Nagantem. JFK si vteřinku počká, až bude pitomeček blíž.

V černé fordce, model T – exempláři, který kdysi dostal bogdgégen – trčel zapřený o spuštěnou plátěnou střechu Kalmyk v loveckém mundúru z jelenice a točil lasem. Utekl z filmových mayovek. Řidič v kožené kukle s brýlemi se halasně chechtal agresivním a pitomým řehotem, který má adresát chuť nacpat dotyčnému zpátky do krku.

Vedle něho seděl vzpřímený, jako by obědval školní pravítka – vysoký Mongol v zeleném brokátovém délu, s válečnickou štětičkou vousů pod dolním rtem. O koleno si opíral… Nebyla to pažba. Šikmo ven přes dvířka přečnívalo rameno kompozitního luku. Zručný střelec zasáhne cíl na půl kilometru. Proč se tenhle borec neangažuje?

Skvadra nevypadala, že by měla něco společného s Čekou nebo OGPU, jak tomu teď říkali. Nepůsobili jako policejní oddíl z Mandalgobi. Vyhlíželi zatraceně nebezpečně.

Bzí! Střela z mauserovky prošila měkké tkáně mrtvého hnědáka, až zarazila o ramenní kost. Podle paseky, kterou zanechala, použil bandita deformovaný náboj. Kovářovi se zlomyslně mihlo hlavou, že střelivo do Mausera není nijak levné.

„Co chcete?“ zařval.

„Tebe!“ zahulákal řidič a JFK ten hlas poznal.

Sepajlov… Chunchuzova zbraň musela patřit nebožtíku Aksanu Norbajevovi.

„Sviní choleru na vás!“ proklel je Kovář hlasitě, co plíce daly. Netušil, co chtějí, ale jedno bylo jasné: kdyby stáli o jeho mrtvolu, už ji mají. Věděl, že má výhodu. On si nepotřebuje dávat pozor.

Rusova winchestrovka spustila ve zrychleném staccatu. Výhoda, během střelby se dá doplňovat munice v trubkovém zásobníku. Chlápek v anglickém mundúru se ocitl na dostřel. JFK vykřikl, chytil se za čelo a bacil sebou za koně. Rus vítězně zahalekal –

… v ten moment to schytal z Nagantu. Westernově rozhodil paže a přistál mezi keříky stepního býlí. Bělouš cválal dál.

Kovář přeskočil hnědáka a rozběhl se stepí k nízkým, příkrým návrším vpravo. Zalitoval, že winchestrovka zůstala mimo dosah. V trysku pálil po pronásledovatelích, kteří se stočili k jeho stopě.

Přední sklo Lízinky se rozprsklo, Sepajlov škubl řízením, jak mu střep prořízl bradu. Bláznivý Kalmyk v jelenici se přestal předvádět a zaujal postoj lovce mustangů. Mongol s lukem se ani nepohnul.

„Vrať mi Mausera!“ poroučel banditovi Sepajlov. Jemu patřila ta drahá zbraň, šikovná pro útok ze zálohy – při rychlé šarvátce škodí.

Chunchuz sáhl do sedlového pouzdra pro vlastní ručnici. Vylovil krátkého Mosina: palba mu šla znamenitě. JFK se překulil za první větší kámen široko daleko. Pět banditových výstřelů přeoralo půdu a vyhodilo do vzduchu drn řídké trávy.

Černá fordka se blížila daleko rychleji než chunchuzův kůň… Zatraceně rychle, vzdor tomu, že motor pořádně netáhl. Nerovný terén jí vůbec nevadil a Sepajlov byl spolehlivý řidič. Dřevěná, vysoká kola kostrbatě, ale dovedně poskakovala, jako by Lízinka byla živý tvor. Kovářovi, který lapal po dechu ve svém velice nouzovém úkrytu, se před očima mihla Věc a záběry, na nichž pobíhala lidská hlava bradou vzhůru na pavoučích nohách.

Chunchuz konečně udělal chybu: ve snaze odchytit kořist první a zároveň se vyhnout poplašenému bělouši zprudka změnil dráhu, což fordka přece jen nesvedla: dostala se mezi banditu a Kováře.

JFK využil očekávanou příležitost a vyspurtoval. Fordka pokračovala v honu, chunchuz nabíjel nábojovým páskem a klel. Kovářovi prodleva poskytla přesně tolik času, aby se s vervou vrhl do svahu, který se k jeho radosti ukázal zblízka ještě strmější. Kůň ho překoná jen stěží, fordka ho nevyjede – nádrž je nízko, karburátor výš.

Než její osazenstvo vyskáče nebo zkusí vytáhnout svah na zpátečku pozadu, bude JFK nahoře a počká si na chunchuze. Škrábal se vzhůru, písčitý jíl se mu sypal pod rukama a klouzal pod chodidly. Bzink –

Pravá ruka mu podjela. JFK nevěřícně zíral na šíp, jehož letky se chvěly dvacet čísel od jeho spánku. Hrot mu připíchl rukáv košile k zemi. Kovář se natočil, aby ho vytrhl. Další střela ho škrábla nad kotník a přibila nohavici. Téměř ve stejný okamžik zabzučely tři další šípy: projely kolem boků a zachytily levé podpaždí.

Zapomněl na zelený dél a luk na klíně…

Postarší Mongol se spokojeně usadil zpátky do polstrovaného sedadla.

Křivonohý Kalmyk s lasem a chunchuz se vylodili a došli si pro Kováře.

16. Polévka z hřebíku

Večer vzlétl k nebi jako hejno ptáků a tma mi nasadila svůj vlhký věnec. Prosil jsem osud o to nejprostší ze všech umění – umění zabít člověka. (Isaak Babel: Rudá jízda)

Sepajlov si stáhl přílbu, hroudu lebky měl orosenou potem. Jako nachový červ se na ní kroutila jizva po Aksanovu kopanci. Otřel pramínek krve z brady a krku.

„Pobavili jsme se, holoubku. Dobrej lov to byl. Střelec a kůň odepsaný, to není špatný skóre, když se vypravíš na divočáka.“

K tomu se nedalo moc říct. Zvlášť když jeden stojí mezi dvěma ozbrojenými chlapy, ruce má vykroucené za zády až k lopatkám a zápěstí i ramena mu ovíjejí utažené smyčky lasa. V dobrodružných příbězích se padouchům hrdě nadává. V reálu je to ztráta energie.

Mongol vystoupil, odkolébal se k světlému ryzákovi, na němž se původně natřásal bandita, a mlčky se na něj vyšvihl. Čekal.

„No, synku, vybal to,“ pokračoval Sepajlov a zapálil si cigaretu značky Jin-Ling, „kdepak je ten poklad našeho barona?“

Kovářovi poskočil ohryzek: „Ungern-Sternberga…?!“

„Koho jinýho, ty chytráku? Vy jste to bohatství s tím tvým chcípáckým brejlatcem zakopali! Teď chci vědět, kam. Je to jednoduchý jako otevřený břicho.“

„Žádný poklad nebyl,“ namítl JFK rezignovaně.

„Hřebík ví, do čeho kladivo bije,“ zazubil se bývalý kat Krvavého barona. „Kdekdo ti poví, že si baron nashromáždil veliký poklady. Ty, nekodaj, slota darebácká, tenkrát při leteckým útoku jste si je s kámošem ulili pro sebe!“

Kovář horečně přemýšlel. Byl cizí. Neměl šanci balamutit je a vodit za nos krajem, který znali, pod záminkou, že jim to pravé místo ukáže.

„Zab mě rovnou,“ prohlásil. „Zapomněl jsem, kde byl úkryt. Profesor je po smrti.“

Kalmykovi zatančily zorničky. Sáhl k opasku a vytáhl dlouhý lovecký nůž.

„Počkej, Davledbaji,“ zarazil ho Sepajlov. Upíral vodnaté oči do Kovářova obličeje. „Sejmeš ho – tím se člověka jenom zbavíš. Pro něj je to smilování, od tebe hnusná slabost, na duši se mu tak nedostaneš.“

Mžikal, pokuřoval, pouštěl kouř nosem. „Když křapíka chvilku potáhneme, paměť se mu vyléčí. Zapřáhněte ho!“

Člověk se nemusí bát smrti a snese hodně, ale stejně s ním představa nejbližších okamžiků zacvičí. Kovář drtil zub o zub, aby zachoval dekorum. Viděl oběti, které tím prošly. Žádné efektní potlučení-poškrábání, nestačí ani pár zlomenin. Exponát z výstavy „Bodies“ nebo řeznictví: potrhané šlachy, ostrouhaná kůže a vrstvy svaloviny… místy až na holou kost.

Chvilka nezbytného strkání, kopání a přetahování, které si JFK kvůli sebeúctě neodpustil, na výsledku nic neměnila.

„Hej, Davledbaji, popusť, chlap bude moc blízko, zamotá se pod kola. Nevaž lano za nápravu, otoč je kolem dokola karosérie, dlouhý je na to dost.“

Kovář v pokleku – po ráznějším direktu od vazbiče chunchuze – sledoval, jak od jeho natažených rukou vede třípramenné kožené laso. Rudé oko lampičky pod zavazadlovým prostorem na něj výsměšně mrkalo, šimráno mladým sluncem. Začínalo letně pálit.

Mongolský lučištník na koni se bavil. Urozenec, podle kónické čapky z modré, vyšívané prsti s velkým korálovým knoflíkem a veverčím ocasem na špici.

„Dandiade,“ oslovil zdvořile Sepajlova, „je milé, že jste mne pozval. Od chvíle, co přišla rudá chamraď, jsem neměl podobné rozptýlení.“

„Kníže,“ Ungernův kat naznačil zdvořilou úklonu. „Na závěr si vám dovolím nabídnout střelbu na pohyblivý terč. Možná bude ještě živý.“

Nastoupil zadními dvířky a rozvalil se napříč po délce sedadla, holínky za místem řidiče, na které teď usedl Kalmyk. Sepajlov se přetočil na bok po směru jízdy, překřížil předloktí na složené střeše auta, položil na ně bradu a usmál se na Kováře.

„Nu, maljutka, pogodi!“

Habán v prošívanici se chopil kliky a jal se usilovně nahazovat motor. JFK zadoufal, že ji drží špatně, ne dlaněmi, a že Davledbaj otočí klíčkem startéru moc brzo, takže motor kopne a bandita si zlomí palec nebo vymkne zápěstí, ale Kalmyk startoval s citem a správně tahal za lanko sytiče. Motor předl, chunchuz se skokem nacpal na přední sedadlo a pobrukoval si.

Kalmyk bujaře našlápl plyn, fordka poskočila a upalovala do stepi. Kovář, i když byl připraven, že to pořádně škubne, výjezd neustál. Auto ho ve více než čtyřicetikilometrové rychlosti strhlo s sebou a smýkalo v závěsu. Ručkoval po laně, aby se mohl postavit a uhánět – na chvíli by to dokázal. Mechanické síly s ním mávaly jako s kyvadlem ze strany na stranu, poničené prsty nezvládly pevně objímat laso. Co vyšplhal, za okamžik ztratil.

„Brzdi, durak!“ zaryčel Sepajlov. „Nechci z něho mít tatarský biftek namazaný na tři versty stepi!“

Davledbaj zpomalil, počkal, až se Kovář vyhrabe na otlučené nohy, a znovu přidal. Držel se mezi nějakými patnácti dvaceti kilometry. Maraton… s Velkou cenou smrti v cíli.

Kdyby mu oči nezaléval pot, mohl JFK vidět svůj obraz v katově výrazu. Snažil se utíkat trochu našikmo, aby zmírnil krutý tah. Uměl běžet i padat: v přírodním terénu se to druhé hodilo ještě víc. Za Lízinkou se častěji kutálel, než cválal. Půda se měnila, zaplnila se kamením. Kolem ubíhaly nízké tmavé kopce a zubaté skalní hřebeny. Fordka poskakovala jako neposedné hříbě.

„Co to děláš s mým autíčkem!“ rozčiloval se Sepajlov. „Zničíš mi ho, a ono mi vydělává na živobytí!“

Před sledováním mučení v přímém přenosu dal přednost bezpečnosti nepojištěného dopravního prostředku. Zastavili. Přesedl si k volantu – měl co dělat, aby se protáhl kolem rezervního kola, uchyceného na boku. Kalmyk jako opice přešplhal dozadu a vyklonil se přes varhánky střechy, odkud lámanou ruštinou komentoval Kovářovy atletické výkony.

Znovu nahodili motor, nojon v zeleném délu poplácával ryzáka, kterému se společnost hlučné páchnoucí věci protivila, a dali si další etapu.

Fordka zahučela a rozjela se mírněji. Sepajlov usoudil, že člověk, který neabsolvoval špičkový trénink na dálkový běh, by nemusel po půlhodinové překážkové dráze s vodičem pohotově reagovat na prudký záběr vpřed. Zamotá se, nešika, a rozmlátí si makovici o šutráky kolem. S kamenným struhadlem si můžou vyhrát, až získají kýženou odpověď. Ryzák nesouhlasně zafrkal, zacupal, a pobídnut tašurem také vyrazil…

JFK se odpíchl do rekordmanského sprintu. Dostihl předek auta, zabočil doprava k nojonovi, co lano dovolilo. Zezadu, vyrážeje válečný jekot, švihl lasem vzhůru a buchl ramenem do ryzákovy kýty. Těsně unikl zadním kopytům, která zamířila k nebi: ryzák zavřískl a s maximálním potěšením mocně vyhodil. Zbavil se frustrace a pána.

Zelený dél byl sice excelentní jezdec, ale věnoval pozornost zajatci a luku. Letěl hodně daleko, šikmo vpřed do cesty fordce. Sepajlov pohotově strhl volant. Lízinka se smýkla a vzepjala téměř jako její koňský protějšek. Ležérně usazený chunchuz vyboural temenem zbytky dolní poloviny čelního skla a zůstal zaklíněný v jejím rámu mezi žraločími zuby střepů. Krev z probodnuté krkavice vymývala rudé cestičky do prachu na černé karosérii.

Kalmyk vyhekl a oběma rukama se zachytil okraje vozu.

Fordka ostrým obloukem míjela Kováře jako ve zpomaleném záběru. Navolnil laso a po laně poslal smyčku způsobem známým z trampské hry, zvané „kanada“. Zachytil jí Davledbaje kolem krku. Kalmyka to divokým škubnutím vyhodilo z fordky. JFK uháněl dopředu. Napůl uškrcený Davledbaj s pochroumanými obratli fungoval jako kotva i zpomalovací práh, když se jeho končetiny dostaly pod zadní kola Lízinky.

Sepajlov levicí přidržoval volant, otáčel se dozadu a zvedal Parabellum v luxusním provedení: byl trochu snob. Vypálil. Luger je smrtonosně přesná zbraň. Prašná mongolská step však nepřeje jemným mechanismům. Výstřel ožehl Kovářovi vlasy nad uchem. Sepajlov podruhé stiskl spoušť.

Auto nadskočilo, plech levé bočnice zaskřípěl o cosi tvrdého, buchlo to a Sepajlovem zalomcoval náraz jako výboj elektrického proudu. Strhl řízení na druhou stranu, ale na zemi stále překážela objemná, podlouhlá a různotvará věc. Fordka v posledním vzepětí vyjela vzhůru a uvízla nakřivo, převážená k pravé straně; přední kola trčela do vzduchu.

Kovář, kterému náraz také podrazil nohy, vstal dřív, než se vzpamatoval plukovník. Byl pořád přivázaný k fordce, se spoutanýma rukama a zásobou životního paliva na nule.

Sepajlov se otřepal jako býk uvnitř arény. Z úst se mu hrnula krev, jak si při srážce prokousl jazyk. Zvedl svou pistoli zapadlou pod přední deskou, vykopl dveře a hrnul se ven. Musel se protáhnout mezi rezervou a válcovým vyvíječem acetylenu pro lucerny. Na vychýlené ploše kovového stupátka zakolísal. Vojenské holínky s ocvočkovanými podrážkami mu podjely.

JFK sebou plácl na zem a při zápolení s lasem se převaloval ke Kalmykovi. Oběma rukama vytáhl z Davledbajova opasku nůž, znovu se rozeběhl, odrazil se, saltem skočil na kapotu Lízinky. Věděl, že se na hladkém povrchu neudrží, a plynule přešel do řízeného pádu. Skončí na měkkém…

Dlouhá čepel zajela do zad Sepajlovovi, který se právě po pádu zvedl i s Lugerem. Oba, kat a zajatec, se v jednom chumlu seskládali vedle havarované fordky.

Dřevěná kola fordky se pomalu dotočila. Kromě nich se v nejbližším okolí nic nehýbalo.

John Francis Kovář se posadil na Sepajlovových stehnech. Část ostří trčící z katových zad posloužila, aby si o ni JFK přeřezal pouta. Lamentoval nahlas, oproti svým zvykům velmi drsně. Usykávaje vyprošťoval kožené lano z brázd vyrytých v kůži a mase. Řemen ztvrdl jeho krví, tvář mu rozškrábalo býlí.

Připadal si jako svůj jmenovec John „Nezmar“ McClane ve Smrtonosné pasti, když si tahal střepy z chodidel. Nechtělo se mu kontrolovat podlitiny, tržné rány a brutální stepní lišej z téhle nedobrovolné pekelné jízdy. Žil a byl volný, na ostatním nesešlo.

Uvedl se do vzpřímené polohy a přepajdal bojiště. Přivolal ryzáka, který si opodál klidnil nervy lodyhami buřeně. Lasem ho zapřáhl k automobilu. S koňskou pomocí postavil fordku na všechna čtyři kola a stáhl ji z překážky, o kterou se rozsekal Sepajlov. Nebylo jasné, proč řidič přehlédl zkamenělou pánev dinosaura, jež vylézala zpod terénní vlny.

Z motoru stoupal dým. JFK udusil Kalmykovou kazajkou zárodky ohně. V chladiči objevil prasklinu. Ucpal ji chlebem, který našel v Sepajlovově tlumoku. Rozžvýkal ho a proměnil v provizorní tmel. Až vytvrdne, kus cesty vydrží. Tekutinu do chladiče doplnil hořkým černým čajem ze zásob na povedený lovecký výlet.

Chtělo to ještě vyměnit kolo, amputovat nenapravitelně poškozený pravý blatník a seřídit motor. Jestli to zvládne, nechá ryzáka užívat si volnosti. Cítil, že se každým okamžikem zhroutí. Na ramenou mu seděla 4 g. Základní opravy na něm samém počkají. Nedalo mu to však, aby si neověřil, co se stalo s majitelem ryzáka.

Nojon ležel na zádech, oči do široka otevřené, v koutku úst krev, a trhaně dýchal. K životu a snahám o rvačku to nebylo, k smrti ještě také ne. Vnitřní zranění, snad páteř, podle nekoordinovaného pohledu úraz mozku.

„Lituji,“ řekl mu JFK, „ale tohle si s osudem vyřešíš sám.“

A šel se vyspat do stínu fordky.

Mongol měl nakonec docela štěstí. Když se Kovář pozdě odpoledne probudil, přešlapovali u zeleného délu supi.

Než Kovář odjel s opravenou fordkou, probral padlým kapsy podle práva vítězů a zoufalců s absolutní absencí zásob. Zbraně vzal všechny, budou se hodit na dary. Vody poshledal stěží na jeden den. Vodkou v dvoulitrové láhvi dezinfikoval nejhorší zranění. Šetřil, zbylo dost. Etanol se bude hodit do palivové nádrže v rámu pod předním sedadlem, přidá otáčky a Lízinka si pošlape pěkně živě!

Počítal, že má palivo na dvě stě padesát kilometrů. Šest až sedm hodin jízdy. Pak bude muset přesednout na koně. K hřebenu Nejmilejší máti mu zbývalo osm set kilometrů. I kdyby fordku krmil čistou osmdesátiprocentní archi a motor se s místní pálenkou spokojil, nesežene jí dostatek. Fordka se musí častěji mazat – JFK si nebyl jist, jak by ložiskům předních kol a rozvodovce chutnalo jačí máslo.

Kusy oblečení po nebožtících nahradily Kovářovy zkrvavené cáry. Nechal mrtvá těla tak, jak byla, zvěř a supi se postarají. Nojon by to ocenil, být sněden je čestný pohřeb. Kovář už chtěl odejít, když si v záblesku podvečerního slunce všiml řetízku, který prosvítal krví na tučném Sepajlovově zátylku…

Obětoval kalíšek vodky, aby vyčistil svůj přívěsek. V Irkutsku mu ho věnovala – aha, Lilka. Vůně konvalinek a bradavky napjaté touhou, s leskem a chutí rudého vína. Copak se asi stalo se smutnou paní Lilinou?

Použil písek a koudel z nářadí fordky. Šperk se třpytil a kulatý tyrkys v jeho středu ztratil zašedlý vzhled. V kameni vystoupil jemný obrys, který připomínal oblaka nebo stylizované tibetské písmo. Dobré znamení na cestu i pro toho, kdo si drží nadpřirozeno a magii od těla!

Metapad s navigací vzal za své. Podrobná mapa by v Mongolsku nepomohla, ale JFK nepotřeboval silnici s orientačními body pro řidiče ani vyježděné koleje. Jako námořní kapitán McKay ve westernu Velká země věděl, že krajina podobná rozvlněné hladině oceánu si žádá shodný systém navigace. Poslouží nebeská tělesa a Sepajlovovy hodinky.

Pojede rovnou čarou na jihozápad, dokud mu dráhu nezkříží první velký tok, Ongín Gol. Zhruba tam ho doveze Lízinka. Mongolský kůň by tu vzdálenost zvládl za čtyři dny.

Westward go! – Barún tiš! – kolem břehů Orog Núr, přes Gobi dál k Údolí jezer. Po nových čtyřech stech kilometrech a osmi až deseti dnech dosáhne hory Érdž Chajrchan Úl. Tady začne hledat tajemnou lokalitu podle údajů z badarčikova popisu: pokud je ovšem Hašek přesně zaznamenal a JFK se Zvědavcem správně převedli do návodu.

V duchu se ušklíbl. Někomu vadí prkotiny v systému dopravního značení…!

Lízinka ubíhala, otřásala se, poskakovala stepí jako míč. Každý hrbolek pocítil JFK desetkrát. Slunce zapadlo před drahnou chvílí a z podloží rašil zástup skal, vrchů a struh, kterým se Kovář musel vyhýbat. Nekonečná krajina se pokryla matným kalem stmívání a prázdnoty.

V džungli člověka ohrožovaly agresivní breberky, jedovaté potvory a predátoři. Tady nebylo nic… Pustina. Lidé jen řídce osídlili střed Chalky, Vnitřního Mongolska. Nyní, po letech válek, strhli přepřažní stanice, sbalili jurty a odkočovali do hor.

Za šera narazil JFK na menší čipernou řeku. Nabral z ní vodu, do čeho se dalo. Najít brod, označený dvěma vysokými kameny, a dostat se na druhou stranu sebralo hodinu navíc. Kovář nejdřív vstoupil do proudu, napjatě sledoval, jestli neucítí pod chodidly zrádný písek nebo bahno…

Výhra! Pod koly auta skřípaly oblázky a vůbec nevadilo, že z Lízinky crčí jak ze soudku. Kovář si připadal jako provazochodec nad horskou propastí. Zakolísání, chybný krok – a je zle. Zatleská mu jediný, osamělý divák na skále: Smrt.

Němou temnotou plavala fordka na voru karbidového světla.

Podle hvězd i hodinek minula půlnoc, ale JFK nenacházel stopy po Ongín Golu ani po stanové osadě, kterou čekal na jeho březích. Třeba stojí desítky kilometrů po proudu nebo proti němu… Lízinka táhla slaběji, začínala pokašlávat. Kováře zašimraly na šíji prstíčky ochromující úzkosti. Tvrdě ji okřikl.

Zastavil, stoupl si na sedadlo, přiložil ruce k ústům a dlouze, procítěně zavyl. Ještě silněji a srdceryvněji –

Z noční stepi mu odpovědělo vzdálené vytí, další, a štěkot. Kovář sedl za volant a popojel. Uslyšel hukot rychlého, silného proudu. Sledoval rozhraní vody a země, až kola nadskočila na kládách, které znamenaly nájezd na most. Kmeny bez upevnění a zábradlí bláznivě klouzaly pod pneumatikami, řízení se stáčelo a Lízinka několikrát málem hupla do vln, ale pak zapérovala na břeh, zaškytala a zamrzla na místě.

Rozčilené pokřikování psů nabíralo na důrazu, čím víc se k nim utrmácený JFK přibližoval. Čerň v dálce před ním se protrhla a zlatě zablýskla ohněm, jak se otevřely dveře geru.

Mladší muž v jednom z majchanů u řeky lámal ruštinu a JFK se za svůj krátký pobyt v Mongolsku naučil pár slov. Zbytek jednání proběhl stylem dle Tarzana. Malčinové nechtěli nic za jídlo ani ajrak, kterými ho dva dny hostili. Nežádali nic za ošetření, jež mu poskytli. Dali mu zásoby a hřebce, nevzhledného, ale zřejmě vytrvalého grošáka s tmavou hřívou.

Nechal jim automobil, který přitáhli koňmi do ajlu, a všechny zbraně, které mohl postrádat, kromě Kazachova Mausera. Odjel na grošákovi; když se ohlédl, po kapotě a v kupé černého muhor telegu lezlo tucet kluků a děvčátek. Činili to nadšeně, s bezprostřední způsobností, která je pro děti v Zemi trav typická.

Červen 1923, severozápadně od Mandalgobi,

ajl Šaldztajchan šarga

Jakova děsně bolela šiška. Kolik a co vypil naposledy? Houby, nechlastal dvě neděle – co ho zabásli cestou do Sajnšandu, kde měl na dosah kontrakt na potápěčské skafandry z druhé ruky. Jo, to si vybavil dobře. Barvitě vyskočily detaily ze smrduté díry v Mandalgobi. Aha, Váňa Kovář. Altyn…! Sladká a líbezná Altyn s dynamitem. Ale kde teda je?

Prudce zamrkal: nepatrný pohyb mu z hlavy udělal řetízkový kolotoč. Pouhý náklon temene sundal námořníka s razancí prakové rány zpátky do polštáře. Zavětřil. Bylinky. Pach prachu, nakyslé mléko, koňský pot. Jurta –

Leží luxusně na posteli. Zašvidral jedním okem a obézní Buddha na oltáři burchanů mu oplatil blahosklonným pohledem.

„Odpočívej,“ vybídla ho vlídně žena, která vstoupila do stanu. Hubená tvář se širokými lícními kostmi, kolem chytrých očí vrásky úsměvu. Těžko odhadnout stáří: čelo jí stínil šátkový turban. Podle obnošeného délu žádná bohačka. „Naleju ti misku ajraku.“

„Miní… bije mú… bajn,“ vypravil pracně. „Necítím se nejlíp.“

„Mladá žena, která tě sem včera přivezla, říkala, že stůněš a musíš se pořádně vyspat.“

Eh… Jakov Ščukin zvedl pravičku – fungovala. Oplácal si tělo, kam jen dosáhl, pečlivě sondoval, jestli ho něco nebolí nebo mu neschází nějaká součástka. Vypadalo to, že je celý. Jen palice řádila. A tady na spánku… Au! Že by je přepadli ranaři z GPU?

„Ich bajirlalá,“ poděkoval zdvořile. „Zavolej mi to děvče!“

„Odejela hned, co tě tu složila, abychom se o tebe postarali,“ vysvětlovala kočovnice a žbluňkala velikánskou naběračkou v měchu s kvasící tekutinou.

Ta potvora, ryčel v duchu, teďko je to jasný, majzla mě šutrákem!

Tak ho vztek nadzvedl, až se dokázal posadit. Rotující žaludek se přitom chystal vystřelit ušima ven. „Chelnű,“ požádal – spíš vybafl, „jak se to tady jmenuje?“

„Tohle je somon Ögijnúr,“ nenechala se žena vyvést z míry. „Naší osadě říkáme Strakatý koník.“

Ježkovy voči! Tři stovky verst na severozápad od Mandalgobi! Altyn musela jet hezky ztvrda… a chrápání mu přiživovat! Jakov opatrně zakroutil krkem. No jo, asijatský fígle! Máčkne do jednoho místa a člověk vo sobě neví. Bljaď čornaja –!

Oběma dlaněmi přijal od hostitelky nádobku se zlatožlutým fermentovaným nápojem. Douškem, který chutnal po mandlích, spláchl hořkost. Vyjebala se mnou za všecko dobrý, úpěl. Potřebovala mě dostat vod sebe –

„Nechala ti tu tohle,“ žena vytáhla ze záňadří délu zlatou hračku, zdobenou perletí a slonovinou. Dvouhlavňový Derringer ráže .32.

– páč by se nedokázala rozloučit. Ani bysem ji nepustil! Nechtěla mě bezmocnýho v limbu nechat faraónům z GPU. Celej flák cesty necesty se se mnou táhla, nadřela se, chuděrka moje –! Mrcha proklatá!!

Červen 1923, jihozápadní step

mezi výběžkem Gobi a Mongolským Altajem

Výprava napříč Chalkou přes pět ajmaků…

Navzdory grošákovu měkkému klusu Kovářova zranění s křikem zdůrazňovala svou existenci. Ta, co zhnisala, se lepila k šatům. Horečku skoro uvítal: dodávala euforii a tlumila bolest. I v obluzení jel s rozvahou, aby pomáhal unavenému koni a šetřil ho. Jeho druhé já se vznášelo kolem, vyzvídalo, co dělá tělo, a reptalo na zbytečnou námahu. Přistihl se, že si vykládá sám pro sebe.

„Stroj kauzálních proměn by pomohl Agentuře… Trey kvůli němu zemřel. Skočili jsme na báje o Lusech! Není X-Hawk podivnější? A je skutečný…“

Hornatá krajina končila pár kilometrů za řekou a hliněnými zříceninami kláštera Ongín chíd: tvářily se, že pamatují Alexandra Velikého.

„Posedlost… Příběhy o hledání pokladů… o těch, kteří se připojili k výpravě – jenom pro touhu dosáhnout cíle, zjistit a odhalit…“

Pláň písku s řídkými trsy travin se vlnila, jako když do žluto-bílého hedvábí dýchá vánek. Tam, kde vítr zadul prudčeji, obnažil hliněné maso, strhl písečnou kůži a zvrásnil ji do násypů dun. V hájku saxaulů s pokroucenými kmeny a mrtvými korunami trčela mršina koně, vysušená jako anatomický preparát z muzea.

Čas se zbortil ve velkém, teplém tichu.

Červen 1923, Narín Chüremt, Bulganský ajmak

„Bratříčku, počkej na mne! Přivolám tě, až bude čas!“ Altyn Túlaj seskočila ze strakáčova hřbetu, poplácala koně po šíji. Neuvazovala ho, vždyť ona sama se nemusí vrátit.

Den vadl jako přezrálé ovoce. Hrbatý obzor se potáhl žlutorůžovou mázdrou, ve stepní kotlině žhnulo stříbrné oko jezera. Lesy na úbočí temněly. Po lysém hřebeni se smýkal večerní vítr a hvízdal kolem Jeleního kamene – Bugan Čulú. Úzkou pohřební stélou běžely jako oblaka siluety s košatým parožím.

Dívka do kupky oblázků vedle náhrobku zahrabala kožený váček s komsomolským průkazem a pajčou. Vztáhla paže s rozevřenými dlaněmi, povětří jí naráželo do prstů jako zčeřený proud.

„Bílí tengerové západu, pomozte mi ochránit přítele Ivana! Obcházejí ho zlá nebezpečí. Umře žízní, sní maso z tarbagana nakaženého morem. Kůň mu padne. Zasype ho písek, horko jej spálí. Smete ho ujír, dešťový příval z hor. Zavalí ho kameny. Dovolte mi, abych ho doprovázela!“

Altyn se uklonila až k Matce zemi. Zahalila se do přikrývky, usedla se zkříženýma nohama vedle kamene. Zavřela oči… Cítila, jak vítr zesílil –

Zakroužil a odlétl s ní na jihozápad.

17. Velké, širé, rodné lány

Červen 1923, podhůří Gobijského Altaje

Štěrkovitá pláň, na které si nebe smaží svítek z věčnosti. JFK se cítil jako kluk, co místo školy zabloudil do nevlídné čtvrti, kam nepatří. Sžíravý prach a vedro ve dne. V noci ostrá zima a bezbřehá černočerná tůň. Žhavý vzduch se vlnil, čaroval hlasy, postavy, vodní hladinu. Sůl povlékala zem v tenké krustě.

Pro sebe a koně JFK zachytával ranní rosu na vypjatých, zatížených plachtách; nestačila jim. Horko přinášelo svalové křeče a bolesti hlavy, pokožka spálená sluncem pukala do živého masa. Proti podrážděným nervům a slabosti mohl použít jediný lék: vyprávěl grošákovi vtipy a zpíval si, dokud hlady neztratil hlas.

Ulovil sviště na jejich zvědavost tak nenasytnou, že obhlídku třepetajícího se klůcku na konci prutu vykupují kulkou do hlavy.

Znenadání, jak se v mongolských stepích děje, připlachtí prudké povětří. Otáčí se od severu na jih, rozvoní bledé chomáče šalvěje a zaskřípe ve vrstvě sklovitých kamínků. Sup, mávaje širokánskými hnědými křídly, sklouzne z náruče větru a přistane před staženou mrtvolkou sviště. Přibatolí se, zakdáká, natáhne lysou lebku a škub, unáší Kovářovu večeři –

Chirs, pouštní liška, zvídavě očichá obličej dřímajícího muže. Leží na břiše, aby šidil prázdný žaludek. Kovář se jen ošije, jak se studený čenich dotkne jeho úst. Vyletí ze spánku, až když ticho prorazí pichlavý štěkot. Liška ňafá a útočí na havrana, který drze usedl na hrušku sedla a kráká červeným zobákem –

Z nory v písečné kupě, kterou spoutaly kořeny tuhých keříků s trny, se vyplazí had. Vztyčí se a zasyčí mezi převislými větvemi, obsypanými drobnými karmínovými bobulemi. Chutnají příjemně kysele, slaně, svěže jako bílé víno –

Absurdně komicky cválají divocí velbloudi; asi čerpají živiny ze slunce. Unavený grošák pohodí hlavou a s jezdcem následuje světlou velbloudici, která se oddělila od stáda. Horký a suchý vítr jí čechrá jemnou srst, zvedá písek, letí na sever – k Jelením kamenům.

Před Kovářem leží veliké jezero Orgon. Rákosí, nesčetná hejna ptáků na hladině, mračna upířích komárů. Jakoby na dosah předstoupí daleké velehory Altaje, fata morgana z barevných drahokamů a sněžných perel –

Začátek července 1923, podhůří Gobijského Altaje

Všechno je pryč, bytí se scvrklo do cesty samotné. Hnědé prsy Édž Chajrchan, osaměle vztyčené nad prostěradlem pouště, skrývají zázrak. Řetězce skalních jezírek se zeleným náletem řas a odrazem nebe. Pod převisy a v dutinách kresby…

Lukostřelci, šamani v extázi, příšery. Humanoid s hruškovitou lebkou a velikánskýma očima. Obrovský rohatý had krvácející z nozder. Had s antilopí hlavou. Hadi stočení do sebe jako dvojitá šroubovice DNA.

Z mlžné kaše, ve kterou poušť proměnila Kovářovu paměť, zablikaly úryvky hovoru. Guatemala. Přítel Michael Harner, antropolog experimentátor, absolvoval indiánský obřad ayahuasky.

„Johne, ten hnusný tmavý lektvar přivolal vidění jako fantastický trikový film. Na Zemi přilétly bytosti, hybrid mezi draky, hady a lidmi. Celé eóny prchaly před nepřáteli. Mluvil jsem s nimi… Stvořili život na naší planetě, aby mezi jinými organismy kamuflovali svoji přítomnost. Vybudovali Atlantidu, učili nás. Dávné kultury přece uctívaly hady! Osídlili podzemí, jsou pod všemi kontinenty. Pořád lidstvo kontrolují. Johne… oni jsou v nás –“

„Na spekulativní hypotézu je to fajn, Miku. Příště zkus rovnou český jabčák!“

Harner by se neudržel smíchy, kdyby zjistil, kam se teď exaktně uvažující JFK chystá.

Z kobaltových mračen crčel lijavec. Vylouplo se nízké slunce, oranžově zbarvilo step, tvrdou jako dřevěná dlažba, a rozhodilo duhu – most mezi světy.

Ve stavu povznesení, způsobeném vypětím a únavou, JFK postupoval jako hráč adventury. Znamení se sama nabízela, směrovala ho dál stále přesněji. Na planině mezi Édž Chajrchan a předhůřím třítisícovky Ajbogd špikovaly písčitou půdu zlomky rezavého železa a tenké trubky, jako by se tam rozpadl gigantický robot.

Zásoby došly. V hledačském zanícení necítil potřebu jíst, i když by mohl v noci chytat gekony, hmyz a drobné savce. Lovit znamenalo zdržovat se. Na úpatí Ajbogdu poděkoval grošákovi za doprovod, odstrojil ho a vrátil stepi.

„Ve filmu Cesta do pravěku začali s loďkou a výbavou. Končili s prázdnýma rukama na březích praoceánu. Jako kluk jsem se ptal, jestli tam neuvázli navždycky. Fáze návratu má podružný význam –!“

Stoupal pásmem hustých jehličnatých lesů a horskými loukami. Mezi porostem se táhly rudohnědé oblé útvary silnější než mužská paže, podobné vzduchovým kořenům lián, a znovu se zanořovaly do země. Když se jich dotkl, cítil chlad, hladkost a tvrdost neznámého kovu.

Šplhal skalnatými stráněmi a sedly, dokud ho nezaskočila noc. Bivakoval mezi kamením; nad ním pískali netopýři. Ráno labyrint hlubokých, dlouhých roklin. Bílé a chladné světlo zpod hutných mračen nasvítilo kotlinu v kruhu horských štítů, u kotníků se jim vlnila teskná krajka lesů, na temenech ležely plachetky sněhových polí.

Na konci rozlehlé planiny se třpytila pyramida.

Pocit déjà vu vyrazil Kovářovi dech. Bělostný kámen, stejná architektura – tak vypadala největší pyramida světa v guatemalské džungli, v kolébce mayské civilizace El Miradoru. Americká stavba zarostla vegetací; altajské dvojče jako by posypali diamantovým popraškem.

Úbočí hory se řítilo příkře dolů. Seskakoval, měnil směr, boty se mu rozbíraly o suť. Štěrk a tráva klouzaly pod chodidly, chytal se trsů bylin a padal. Poslední tři stovky metrů tvořila kolmá stěna. JFK seskládal na kupku všechny věci, které ho provázely stepí a teď by při sestupu překážely. Ještě jednou využil dalekohled, než s lítostí odložil i Kazachův Mauser. Závěrečný úsek slézal bosky stylem free solo. Jen on, hora a čiré nekonečné povětří nad hrudkami skalních hřebenů tam dole.

Dno kotliny, kterou kdysi závaly odřízly od Gobi, vyhlíželo pustší než krajina venku. Gigantické hřiště pro atletiku, na němž místo branek, basketbalových košů, střídaček a tribuny porůznu vyčuhovaly balvany a skaliska.

Kováře při vstupu do údolí uvítali čtyři mohutní ozbrojenci. Zdobené hrotité přílbice s řetízkovým závěsem a válečnou maskou. Šupinové brnění – suknice sahala až přes lýtka. Široké nárameníky, chrániče kryjící ruce ke špičkám prstů, luky, kopí a šavle. Pod tím vším kovem nebylo na první pohled znát, že uvnitř obalu zbývají kostry.

Zajímalo ho, proč se těžkooděnci už dávno nesložili do písku. Nemohli: někdo je kdysi navlékl na měděné tyče, které zůstaly ukotveny v zemi.

JFK si maně vybavil Altyn, když u ohně živě líčila, kterak má bojovník vcházet k vladaři. On sám poleze do tajuplné pyramidy v propocených, potrhaných a zaprášených hadrech, které nechrání ani proti trnům.

„Rozum je na nic, následuj instinkt,“ stáhl z nejbližšího kostlivého vojína odění. Zubatec reagoval nepřiměřeně: rozsypal se. Kovář vyklepal jeho zbytky z obalu. Kožené podložení zbroje místy trouchnivělo, ale podrželo si konzistenci. Mrtvolný puch dávno vyvětral, teď byl jen kovově cítit stepní prach. Železné a bronzové součásti znatelněji nezoxidovaly.

Byl kumšt se do té věci nasoukat. Brnění bylo o dvě čísla větší. Okraj suknice sahal urostlému Kovářovi ke kotníkům a nákončí ocelí vyztužené pochvy se vláčelo po zemi. Ověřil si, jestli jezdecké holínky nemají živého podnájemníka; včetně podrážek je pokrývaly plíšky s tepaným reliéfem. U přílby zaváhal, ale nasadil si ji i s maskou – portrétem bojovníka, překrývajícím celou tvář.

JFK se napřímil. Váha zbroje se pěkně rozložila po trupu. Dávala skoro pětadvacet kilo, ovšem voják jedenadvacátého století nosí i větší zátěž. Luk se šípy a kopí byly navíc, ale šavle se mu nechtělo zbavovat.

Zmizela únava a žízeň, zvídavá touha poháněla Kováře k pyramidě. Odhodlaně vyrazil napříč písečnou plochou, jemně zvlněnou jako dno mořského šelfu. Bílé slunce znovu povylezlo z mračen a zvýraznilo detaily, na které Kováře upozornil dalekohled.

Na zešikma osvícené pláni vyvstala síť lesklých steziček, jako by tudy lezl gigantický slimák. U jedné z nich ležel kozorožec, pokud to šlo rozeznat z mršiny zkroucené do klubka. Dvě třetiny jí scházely, kus tlamy, část rohů, většina těla… napříč podle pravítka – či gilotiny. Žlutočerný zbytek vyhlížel, jako by zvíře spálila žíravina nebo elektrický výboj, a páchl jako kabinet chemie. Nikde kolem ani drobeček tkání.

Kovář se velice opatrně přiblížil k nejbližší stopě v písku: indikoval ji pouze odraz světla. Zblízka bylo jasné, že pěšinky, široké na dvě dlaně, tvoří ztavený křemík. Navátá písečná zrna na sklovitém povrchu vytvářela vzory připomínající indukční čáry. Oka sítě mohla mít v průměru osm až deset metrů. Fajn… a jak teď prokličkovat k pyramidě?

Havran, jehož stín dopadl na zem. Zachrastění písku. Nebo pocit, že se vám někdo upřeně dívá do zátylku –

JFK se skrčil tak rychle, jak mu to zbroj dovolila. Prolétlo nad ním kopí mrtvého strážce a zabořilo se do půdy. Vzápětí se Kovář odkulil stranou a průzorem masky zašilhal do kritického prostoru.

Prostovlasý, ošuntělý chlapík proti němu se nezdál vysoký ani robustní. Kovářovi byl vrhač kopí povědomý… Tvář s ostrými vráskami a pronikavě modrýma očima se proti matné vzpomínce nezměnila. Ztratila identitu, zato přibyl další pár paží, které vyčnívaly z pytlovité kazajky. Havran zaplácal křídly a usedl čtyřrukému na rameno.

„Příště se trefíme!“ zakrákal optimisticky.

„Kapitáne Kováři, prohrál jste,“ pronesl chladně útočník. Ve dvou ze čtyř pěstí třímal starobylé šavle. „Nepřinesete Agentuře informace, vědomosti ani kontakty, abyste vykoupil své ničemné selhání.“

Pokročil blíž, zbraně natočené hrotem od sebe. „Hledal jsem vás tři roky, na Zemi i v tomhle světě. Stál jste mne nechutně mnoho úsilí. Ale dovedl jste mne k cíli.“

Jenom stíhatel může oslovit člověka v masce jménem – svoji oběť. JFK nedůvěřivě zamžikal. „Gadski?!“

Nikdy by nečekal, že se v těžkém brnění dostane tak rychle na nohy. Že šavle tak snadno vyklouzne z pochvy. Že ostří všech tří čepelí bude tak nedotčené a břitké.

Zpronevěřilý superintendant Military divize učinil ze svých šavlí mlýnek na maso. Stručné třeskání zbraní se rozléhalo kotlinou. Jestliže boj spočívá v práci s těžištěm těla, byl Gadski vynikající, tak jako všichni mistři sportovního šermu. Praktik JFK kašlal na pravidla, ovšem brnění ho zpomalovalo. Havran poletoval kolem a kibicoval.

Šavle vyžaduje vychytralost, mazanost a sílu – a Gadski se ukázal být silný jako tyranosaurus a rychlý jako velociraptor. JFK, zbrocen potem, se snažil odrážet dvojité výpady, couval bokem do pláně. Využil mezery v Gadskiho krytu a v prodlouženém výpadu zaútočil bodem na hruď čtyřrukého. Dvě ostří se srazila, dvojí vazbou zachytila Kovářovu šavli do kleští a vyškubla mu ji z pěsti. Třetí a čtvrtá paže sevřely jeho zápěstí krytá zbrojí.

Objekt, který JFK zachytil v mžikových záběrech koutkem oka, se z pravého horizontu přesunul do zorného pole hledí.

„Chcípáku! Zrůdo!“ zasyčel Kovář. „Z téhle kaše se nevyhrabeš!“

Gadski na vteřinu strnul. „Nevyskakujte, chudinko,“ ušklíbl se. „Roztrhnu vás i s plechovkou.“

Pustil se do toho, beze spěchu a důkladně. JFK zprudka vydechl, tah v ramenou a loktech zintenzivněl k nesnesení.

Dlouhý, kroužkovitý válec barvy nezralé švestky zatím plynul rezolutně kupředu. Snížil tempo, smrštil se, nafoukl, převalil se na bok jako sud a vyjel dál. Napětí svalů postupovalo tělem, posouvalo zadní část. Přední kus zarazil, esovitě se nadzvedl, celý tvor zbytněl a zpurpurověl… Z předku vyrazil bělostný, jiskřící oblouk plazmy jako světelný bič.

Hučení vichřice, praskot a výšlehy energie –

JFK cítil, že se mu pomalu vrací sluch a zrak. Zbroj v roli Faradayovy klece vydržela. Prsty mu brněly a hlava se točila. Vzduch byl cítit ozónem nebo nějakou chemikálií. K zemi se snášelo pár ožehnutých havraních per. Gadski ležel černý a rozpláclý o deset metrů dál. Kouřilo se z něho. Zdálo se, že písek směrem k němu se nepatrně pohybuje, jako by dýchal.

S vědomím dobře odvedené práce Kovář nakráčel přes pláň k pyramidě. Pro jistotu se vyhýbal křemitým pěšinám, dokud nestanul u vchodu do gigantické stavby. Trojúhelníkový otvor byl zanořen do stěny, napůl ukrytý ve stínu. S tlukoucím srdcem postoupil JFK blíž. Vstupní šachtice nekončila dveřmi z neznámého kovu ani laserovou pavučinou. Nebylo tam nic. Za otvorem se rýsoval temný prostor, žíhaný rozplizlými body barevných světel, jimž chyběla záře.

Vejít, nebo ne? Modrý, nebo červený drát? Kolik procent naděje mám?

Kdo by chtěl žít věčně? Kapitán John Francis Kovář vstoupil.

Tedy… zkusil to. Neumřel. Žádné blesky, otrávená kopí ani výstřely. Ani energetické pole, ani pružná neviditelná membrána. Jen absolutní fyzický blok.

JFK nepatřil k náruživým čtenářům a divákům, nestudoval esoteriku. Z historie znal údaje, které potřeboval ke svým misím. Řídil se logikou a intuicí. Pracně ze sebe stáhl brnění a dal si druhý pokus.

Obklopovala ho polotma, ředil ji zelenavý nebo načervenalý přísvit – JFK nevypátral, odkud přichází. Chlad jeskyně ho zábl do bosých nohou. Naprosté ticho kolem pohlcovalo Kovářův lehký krok. Zatleskal a tlumeně hvízdl. Byl si jist, že slyší, ale nezachytil jediný tón.

Od vchodu vedlo do nitra země spletité zřetězení chodeb, slují s galeriemi a výklenky. Zaplňovaly je kamenné útvary, připomínající sektorový nábytek a vanové kouty obrů. Jako by ve veliké staré nemocnici zabloudil do napůl vyprázdněného technického suterénu.

Nahoře v hmotě pyramidy se zřejmě nacházely interiéry, jejichž podobu a účel nedokázal ani odhadovat. Jak do nich proniknout? Očekával, že se v přítomnosti vyšší technologické úrovně ozve Zvědavec. Že by mu nedávné zážitky vytloukly program z hlavy? Uvolnil se, na nic nemyslel, z ničeho neměl obavy. Seance v třírozměrném psychowolkmanu.

V průčelí podzemního sálu se otevřel průchod do skalní agory. Pokud mohl zpovzdálí zahlédnout, lemovala ji neprostupná řada stříbrných píšťal. Podle odlesků soudě, nekonečně vertikálně proudily a vydávaly zvuk deseti tisíc vosích hnízd – melodický a hrozivý. Po dlouhé akustické prázdnotě Kovářovi málem vybuchla hlava.

Přesto zbystřil: stín zapadá do výklenků stěny –

– a z dómu se linou intenzivní pozemské pachy. V mikrosekundách se střídají odlišné vůně a puchy, přelévají se jeden ve druhý téměř neznatelně nebo v pronikavém kontrastu. Každý z nich obsáhne obraz a sugestivní vjem, živý odštěpek reality. Kolik je kamenů, hmyzu, listů, stébel trávy, hvězd, ryb ve vodách, lidských slov –

JFK cítí, jak ho vsává kaleidoskop nesčetných existencí a vleče ho s sebou. Vychutnává si migrace identit, euforické jako orgasmus. Překypující rozkoš změn ve víření světelných vteřin: každá se rozvíjí do času bez hranic…

Drsný úder zezadu smetl Kováře k zemi. Kopanec od sloního býka se mu zabořil do boku a nadhodil ho, další jej obrátil tváří ke klenbě chodby. Ten, jehož příchod JFK zatušil, právě několika kroky překonal zbylé metry a byl tu.

Repasovaný Gadski s olivově zelenou kůží potřísněnou sulcovitými zbytky olgoj chorchoje, se dvěma páry pažních klepet, s transsonickými reflexy a dynamickou impakcí. Autogenní revitalizační program Fénix ho s každým restartem rozvíjel na vyšší úroveň. Žel, AI strážce vstupu nevyhodnotil bývalého majora jako samostatnou zbraň.

Čtyři sady videosenzorů, démantových zřítelnic v protáhlé lebce, skenovaly každý, i ten nejmenší Kovářův pohyb a nemilosrdně predikovaly jeho reakce. Lovecký hafan si hrál a pohazoval s hadrovým medvídkem. Po zvlášť vydařeném kopu na slabiny JFK zařval a zkroutil se do klubíčka, třásl se šokem. Gadskiho tenké rty se roztáhly v úsměvu. Stočil dvě obrovské tlapy do kladiva, pozvedl je nad Kovářovu hlavu –

Krátce a suše třeskl Nagant.

Deset zornic zašilhalo nekoordinovaně dolů, vstříc ústí hlavně, z níž se vyhrnul tmavý opar dýmu. Zbraň sebou škubla, jako když štěkne pes, a vyplivla další střelu do stejného místa mezi lidské oči. Kyborgovou lebkou proběhla puklina, z níž vyhřezla krev a biovýplň. Gadski zakolísal a skácel se vedle Kováře.

„Říkal sis o to,“ zamumlal JFK.

Kdyby Nagant neuschoval pod šaty tak důkladně, mohl vypálit dřív – ale to by se zas nedostal do nitra pyramidy. Teď musí dál, do velké síně. Žádné ohňostroje extáze! To jen ONI mapují a monitorují náš svět.

Měl by použít revolver ještě jednou. Jako by se trhlina napříč Gadskiho obličejem nepatrně zkrátila, vyhřezlá levá bulva vyčnívá o vlásek méně…

Dlouhý, klinkavý tón. Přes průchod do síně píšťal přejela žlutá keramoplastová stěna a neprodyšně ho uzavřela. JFK ostře zaklel. Zklamání hořké jako smrt ho zbavovalo smyslů.

„Kam jde světlo lampy, když se zhasne?“ ozvalo se mu v mysli.

Byl to měkký, ale plný mužský hlas, ne pouhý stín tušených slov – JFK slyšel i hlásky, které evropské jazyky nepoužívají, aspirační sykavky a mlaskavky. Jestliže mluvil neznámým jazykem, přesto mu bylo rozumět.

„Světlo a tma závisí jedno na druhém.“ Kovář nebyl stavěný na duchovní hádanky. Spojené účinky jeskynní atmosféry a vysílení uvedly mysl do lucidního režimu, který se jinak dostavuje po sedmičce Gato Negro Cabernet Sauvignon.

„Pronásledují tě tajemství?“ dotíral neznámý a neviditelný. „Já je pronásleduji,“ odpověděl celkem pravdivě.

„Ty sám jsi meč: s čím budeš bojovat?“ chtěl ten kdosi vědět.

„Není podstatné s čím, ale proč,“ arogance hlasu Kováře rozzlobila.

„Každý má svůj stín, který ho stále provází. Jak na něj nevkročíš?“

„Půjdu stále kupředu…“

Zacinkalo to, jako když se rozbije zvoneček z křehkého mléčného skla. Hlas utichl a nastalo prázdno: něco nebo někdo zmizel z prostoru.

Ať mne nechají spát, řekl si JFK a natáhl se na kamenné dno sluje. Lidi, já jsem utahaný… Dlaň mu přejela po něčem mokrém a vazkém. Kovářovi došlo, že je to jeho krev. Z černého žertu v ní zaplácal rukama jako dítě, které si hraje. Přibývala, byla příjemně teplá…

V síni zakmitala světla, objevil se stroj. Obsluha nebyla vidět. V lidské životní velikosti by se do jeho útrob vměstnala jen obtížně.

Velká, kompaktní a zaoblená věc se vznášela na vzduchovém polštáři a pohlcovala nečistoty. Krev zmodrala a beze stopy se vpila do podloží. Zbraně a cáry oděvu podala průsvitná ručička do otvoru, který se jako černé rty vynořil v boku stroje a vsál odpad. Otlučené skalní stěny postříkal výron záření, po němž poškozená místa zaplnil identický materiál.

Z dolní části stroje vyjela objemná součástka, něco mezi lopatkou na smetí a lžící shrnovače. Na rudé stuze času se udělal uzel. Těla zmizela.

Květen 1898, Tibet,

údolí mezi ledovcem Ngodžumbo a jezerem Tau Džhum

„Ctihodný otče,“ vyhrkl mladý mnich, „naši bratři okopávali zeleninu, kterou jsi nechal zasázet v údolí. U jezírka nalezli zraněného muže. Odpusť, ale o své vůli ho vynesli nahoru.“

Představený lamaistického kláštera odpustil mladému řeholníkovi přílišné emoce, jeho druhům přehnanou iniciativu. Nejvyšší Buddha hlásá soucit k živým tvorům.

„Kde se ten cizinec nachází?“

„Otče, odvážili se s ním vstoupit pouze na druhé nádvoří, k čhörtenu Usmíření.“

Klášterní budovy se zlatě lesklými střechami překážely jedna druhé, přimáčknuty ke svahu velehory. Na dvorku jako dlaň, jehož většinu zabíraly ošoupané modlitební mlýnky a stúpa, ležel na rozestřeném plášti zubožený cizinec, Oros či Inglísí.

Opat dlouho mlčel. „Je v bezvědomí, ale bude žít,“ prohlásil pak. „Je to muž velké skryté síly, cítím, jak z něho stoupá energie temného vesmíru. Myslím, že nám ho seslali Lusové, abychom ho zde střežili a vštěpovali mu Buddhovo učení.“

„Nevím, otče, jestli na sebe nebereme příliš velký úkol,“ sklonil mladý mnich uctivě hlavu. V podvědomí se mu kmitla představa, že neznámý ovládl klášter a z něho se snaží řídit běh pozemského světa, že všechno zde změní, jen za několik let…

„Věřím, můj synu, že přijme a pochopí naši víru. Bude nám užitečný.“

Muž s vráskami vyrytými v hubené tváři otevřel tvrdé modré oči a pozorně sledoval mnichy, kteří se nad ním skláněli.

„Odkud jsi, poutníku?“ oslovil jej opat v tibetštině. Zopakoval otázku mongolsky.

„Nemám kam jít,“ zamumlal šedovlasý cizinec v témže jazyce. „Jaké jméno mu dáme, ctihodný otče?“ staral se mnich.

Opat uvažoval jen chvilku. „Nechť nalezne stálé útočiště v našem klášteře Modrých hor a je nazýván Samčeh Mitšebat.“

Září 1923, Góvaltajský ajmak,

karavanní cesta Devět hrnců

Když je člověku špatně, neměl by se raději ani probouzet. Ovšem jestliže každý kousíček organismu křičí, je taky jasné, že žijete.

Nad hlavou plula výsměšná oblaka, koráby mezi pouští a hřebeny hor. Do temene ho tlačila prkna předlouhé mostovky, která se točila jako hadí ocas mezi příkrou skalní stěnou a bystřinou.

Voda nanesla široká bílá pole oblázků a hrubého písku, aby o kus dál ve vláčných kaskádách seskakovala vstříc údolí.

Dvě zlomená žebra. Au! Určitě, zkušeně odhadl John Francis Kovář a bolestivě lapal po dechu. Á – ssss – kostrč! Zvednout se na osláblé nohy bylo kruté, ale naléhavé. Rudě zbarvená tekutina cákala o skálu: Zatraceně, odražené ledviny…

Svíravou žízeň uhasil ledovou vodou z řeky. Do televizní reklamy se teď moc nehodím, zhodnotil jízlivě. Nachový otok na levém oku se obnovil: prasklá orbitální kost.

Kručelo mu v žaludku, potřeboval získat zbraň, boty, koupel, slušné šaty a panáka. Toho nejdřív. Pohmatem se přesvědčil, že v opasku zůstalo pár mincí pro kritickou situaci.

Každá cesta někam vede. Dřevěný pás podle všech stop – relativně čerstvých, jak po mostě přešla řada soumarů – směřoval k lidem.

18. Na hrudi obra obláček zlatý

Nad obzorem letí ptáci slepí / v záři červánků / moje duše široširá stepi / máš na kahánku. (Jaromír Nohavica: Petěrburg)

Září 1923, Góvaltajský ajmak,

karavanní cesta Devět hrnců

Krčmu splácal zfetovaný šaman z naplaveného dříví. Ve střešních trámech skřípalo. První patro s křivou verandou zaplňovaly pokoje pro hosty: hliněné kóje smrděly štěnicemi a myšinou. Pomalované sloupky verandy oškrábal písčitý vítr a oloupaly deště. U vázacího kůlu pronikavě řval osel.

Kovář vbelhal dovnitř. Puchy zkaženého zelí, uleželého potu a hořícího tuku v lampách se s vlnami kouře přelévaly jako lepkavý příliv. Stěží rozeznával postavy a předměty uvnitř. Skromné osvětlení měnilo plně obsazenou krčmu v stínové divadlo. Nálevní pult našel JFK dedukcí: všechna nádraží, chrámy a hospody jsou si podobné.

Hubený čínsko-mongolský míšenec beze slova sáhl po lahvi mléčné kořalky. Obočí nad drátěnými brejličkami mu povyskočilo a řídká bradka poklesla, když zaregistroval Kovářův pošramocený zjev.

„Pokopal mě velbloud,“ nedbale prohodil JFK. Krčmář se znalecky ušklíbl, mlaskl a příchozímu nalil.

Kovář s nostalgií porovnal lahodné, jemné archi z Tereldži se žlutě kalnou tekutinou v otlučené hliněné číšce. Čpěla přiboudlinou, ale překlopil ji do sebe na ex. Dryák uštědřil jeho hladovým útrobám direkt a zkroutil je do dračí smyčky.

Když JFK nabral dech a veletoče zraku přestaly, málem se dusil podruhé.

„Jašo –! Máš si přece užívat s Altyn, a ne strašit na konci světa! Kam jsi ji schoval?“

Jakov Ščukin se vymrštil z lavice, kde popíjel s kyrgyzskými pašeráky opia.

„Váňuško! Hááá! Copak děláš naživu?!“

„Snažím se umřít,“ zašklebil se JFK.

„Ty troubo! Sumasšedšij!“ ryčel medvědí námořník. Drtil Kováře, kterému se dělaly žhavé mžitky před očima, v chlapském objetí: „Dal bych krk na to, že tě jaktěživo neuvidím! Tohle voslavíme!“

Strhl JFK k sobě na místo, z něhož vyšoupl podomního prodavače růženců. Plácal do Kovářových zad levicí, zatímco pravičkou obratně rozléval alkoholický lomcovák.

„Já tě postavím na nohy,“ řval nadšeně. „Váňuško, chudáku malej, cos to zase vyváděl?!“ strkal před Kováře mísu šedivého, lojovitého skopového. „Vyšťourals ty poklady? Co se vůbec ptám, když vidím tvůj zarostlej zválcovanej ksicht?!“

„Altyn,“ opáčil tvrdě Kovář.

Námořník hluboce zesmutněl. „Zasraná emancipace,“ vzdychl. „Vona má svou cestu, já mám svou cestu. Ale rozešli jsme se v dobrým.“

Přiťukli si třeskutým nápojem a Jakov hulákal dál: „Bude mít na mě vzteka, holka moje zlatá.“ Významně se odmlčel. „Štípnul jsem jí sovětský mládí!“

Opřel se lokty a hlomozným šeptem sděloval: „Váňo, vzpomínáš si na tu malou holku z tý rabijátský vísky?“

„Najna…?“ zapátral Kovář v paměti. Vybavila se mu v uplynulém čase jen několikrát, zato pokaždé s pronikavým rýpnutím výčitky. „Je naživu? Víš o ní?“

Jakov se rozchechtal: „Altyn ji nechala soudruhama vypátrat. Rozjela pomoc bezprizornejm dětem jako jistej Makarenko. Cácorku vyšťourali v Kjachtě mezi smečkou toulavejch čoklů. Divím se, že se nepřidala k nějaký bandě voprsklejch vejrostků.“

JFK škubl koutkem úst. Vybavil si děsivé nádraží v Irkutsku. Porevolučních sirotků bez domova musely být zástupy.

„Prej že z tý holky jako jiskřička vypěstujou vědátorku nebo kantorku!“ rozhořčoval se Jakov. „Brejlatou vyzunu, co neumí z lásky šukat, ani bránit se, kdyby ji nějakej vobejda vošmatával!“ Zapil ohavnou představu a dolil i Kovářovi. „Uznej, Vaňko, to jsem nemohl nechat bejt.“

„O tom nepochybuju,“ zakřenil se Kovář.

„Holčinu jsem jim odved, i když to nebylo snadný,“ praštil Jakov do stolu. Kyrgyzové se pro jistotu odsunuli na druhý konec tabule. „Já jí dám lepší pedagogický základy! Jako taťka se vo ni postarám!“

JFK by se vsadil, že z výchovného ústavu děvčátko zmizelo se strejdou námořníkem bez váhání, ba s nadšením.

Když si žaludek na zdejší utrejch zvykl, představoval destilát ze zkvašeného mléka přijatelný chlast. Kovář otočil čtvrtou – nebo pátou? – číšku: krásně to umrtvovalo následky nakládačky. „Co teď podnikneš, bráško? Paříž, Charbin, Buenos Aires?“ Na co důležitého se to ještě chtěl zeptat?

„Půjdu prospektorovat do Altajskejch hor,“ uvažoval Jakov. „Tam před sovětama eště drobet svobody zbejvá. Já na emigraci nejsem stavěnej, někde prdelkovat. A vona to na západě taky nebude sláva. Pořádnou vodku tam nemaj, žabaři!“

Venku se setmělo, v chatrných trámech krčmy hvízdalo devět větrných dívů, teplý smrádek uvnitř ukolébával do bezpečné letargie. Začínala dlouhá noc klábosení a obětavého boje s démonem alkoholem až do likvidace zásob.

JFK vydržel hodně, víc než Jakov, který chrápal na pobryndaném stole. Ovšem alkohol je účinné analgetikum, a to potřeboval. Zmocnila se ho jará veselost, která kašle na svízele. Agarta byla v tahu. Profesůrek. Altyn… Prachy na kontě zůstávají, ale nijak mimořádně na nich nezáleželo. Jak se k nim dostane? Uvízl tady při bokovce, na kterou nebyl vybaven ani T-opaskem. Bez nouzového vlákna retranslátoru nemá naději vrátit se.

To si musí přebrat.

Ve výklencích zdí dohořívaly noční lampičky. Putykář zmizel pod nálevní pult. Hosté se buď odplazili do kutlochů v patře, nebo dřímali na lavicích a kolem stolů. Kovářovy smysly navzdory mléčné pálence fungovaly bezchybně, spáče i v mastném okrovém přítmí překročil a obešel.

Přes tvář mu přejel studený předjitřní vítr. Modlitební praporky se třepetaly na šňůře, nad tušovými zubisky hor vylézala šarlatová oblaka. Na skalisku mezi karavanním chodníkem a korytem horské bystřiny dřepěl havran; arogantně pokrákával. Kovář zamířil ke břehu, aby se dal trochu do figury.

Našel si schůdný přístup k bláznivě poskakujícímu proudu, přidřepl a sklonil se nad něj. Vyhrnul rukávy k loktům, ponořil ruce do vln. Až do bránice ho praštil třeskutý chlad. Cákal si vodu na obličej. Jako by do jeho rozpálené, omlácené kůže píchalo statisíce sněhových jehliček. Revitalizační akupunktura.

Fajn, je v cizím světě bez spojení se zbylými přáteli z Agentury. Užije si zábavné akce s Jakovem. Dřív nebo později si ho vyhmátnou: Bytewská nenechá JFK ztraceného!

John F. Kovář odfrkl, zuřivě potřásl hlavou, aby se zbavil ledových kapek ve vlasech, a ne bez obtíží se vztyčil. Proti němu stál kluk v rubášce, dospěláckém chalátu a odrbané kožešinové čepici. Ve světle rozbřesku vyhlížela tvář s lehkým make-upem špíny bledá a sevřená, podivně povědomá. Velké temně jantarové oči se upíraly na Kovářovo předloktí.

„Naverno, eto ty! Blagadarja Bohu,“ řeklo dítě; hlas chraplal a byl ostrý jako žiletka.

„Najno!“ Jakou anabázi přežila, než ji vypátrali podle Altyniných pokynů? „Co –“

Natáhla levou paži a vystřelila ukazovákem proti němu: „Hledala jsem tě celý ty roky. Ptala jsem se na velkýho chlapa se třema jizvama,“ sypala důrazně. „Už jsem myslela, že seš mrtvej nebo v cizině. Ale měla jsem obrovský štěstí!“ zajásala. „Kdyby si pro mne nepřišel morjak…“

Rozuměl její radosti. Už věděl, na co se chtěl Jakova zeptat – kde zakotvil Najnu. Nenapadlo jej, že by námořník bral děvčátko s sebou do divočiny.

„Jsem moc rád, že tě zase vidím, Najno,“ oslovil ji přátelsky.

„Já jsem radši,“ prohlásila. „Zabils mi tátu, jebanyj mudak!“ Pravice jí zajela do záhybů promaštěných hadrů. Bleskurychlý, zkušený pohyb. Kovářovi ztuhl úsměv. Zbývaly zlomky sekund –

Hubenou tváří dítěte se mihl záškub, z pěsti vylétl úzký vrhací nůž.

Náraz horkosti, jako by jej ovinul temně rudý plášť. Zatápal prsty po hrudní kosti. Pod čtvrtým žebrem vlevo zavadil o střenku: škubavě se zachvívala, ťuk, ťuk, ťuk. Čepel se zabořila do srdečního svalu.

„Do hajzlu,“ prošumělo Kovářovi hlavou. „Do hajzlu –“

Ještě ne bolest. Pronikavý, spalující tlak v hrudi. Vědomí neodvratného, terminálního průseru ho světelným tempem ochromovalo.

Dívenka v mužské čepici couvla. Nenávist ji oddělovala jako stěna, když JFK vykročil k ní. Země ujížděla pod jeho bosými, zkřehlými chodidly. Šlape do měkké mlhy… Zavrávoral. Do lopatek jej uhodil kluzký balvan, na kterém před chvilkou dřepěl. Tělo se smeklo a rozrazilo hladinu. Cválající tok je popadl do mrazivé náruče a vlekl mezi hřívami vln.

Najna spokojeně pokývala hlavou. Tři psí, šílené roky se ztratily. Věděla, že muže s jizvami najde. Ale kdyby jí nepomohl divný pán v černém plášti, co tenkrát v noci přilétl na čarovném kočáru taženém čtyřspřežím… Možná to byl jenom sen. Možná ne.

Dál se uvidí. Zatím půjde se strejdou Jakovem. Někdo rozumný se o něj musí starat!

Září 1923, pastviny při dolním toku Chanuj gol

Hvězdy pomalu bledly. Říční tok a nebe nad ním získaly odstín nezralých švestek, navěšených na černé haluzi pahorků. Ohniště zažehnuté při západu slunce natahovalo neduživé prsty plamínků: nebylo určeno, aby zahánělo chlad noci. Místo jídla či nápoje, které postrádala, Altyn Túlaj obětovala Pánu ohně krůpěje vlastní krve a vonný jalovcový prach.

S chmurným výrazem přistrkávala do skomírajících uhlíků argal, suchý dobytčí trus, a dřevnaté lodyhy. Na téhle straně řeky nenarazí na jiný otop. Pokud čpavý dým ohníčku přiláká útočníka, buďsi! Zchladila by si na něm vztek. Přes dva měsíce unikala vládním politikům, nojonům i lupičům.

„Gűrű súchá!“

S magickou mantrou vhodila do skromných plamenů hrst vonných bylin.

„Óm! Zářivý Churmaste, vládce nebes, pane okřídlených tengerů, slitovná Edűgén, Matko země, ochranitelko, mocní burchanové deseti světových stran, duchové kamení, planin a vody – poraďte! Proklouznu přes Čínu k pobřeží, nasednu na loď a zamířím na Západ. Co říká věštba?“

Jiskry v ohništi zapraskaly. Jak bych mohla žít bez vůně stepí a hvozdů…?

„Vydám se přes Altaj do veliké říše Orosů, Sovětského svazu, světa zítřků.“

Z ohně se vyplazil chuchvalec šedivého kouře. Narazím na vzbouřené tlupy basmačů: poznají ve mně nepřítele. Jestli se jim vyhnu, čenichům tajné policie uniknu stěží!

Altyn zhluboka nabrala dech: „Přestanu válčit, vnutím se do stanu i do života chudého pastuchy. Kdo by hledal pravnučku slavného Teműdžina, poslankyni Malého churalu, v kočovnici, která vleče vědra s vodou a ušmudlané batole?“

Plameny se zasvíjely, jako by do nich stříkl déšť.

Uvědomila si, že jí po lících stékají slzy. Zapomenu na Aksana? Nová rodina mi nedovolí, abych nechala děti očkovat a učila je číst. Mám se milovat s kdekým jen pro nicotné všední dny? Do ničeho nemluvit, nevšímat si bezpráví?

Energicky si otřela tvář cípem potrhané halenky a rozpřáhla ruce: „Ó bytosti oblaků a jeskyní! Strmé hory, déšť jako plstěný závěs, draci s chvosty blesků. Vznešení nesmrtelní, prozraďte osud mé vlasti, miní nutag!“

32. února 6BG2d, metaprostor vagónky Ringhoffer

Spirálu úzkého schodiště osvětlovaly červené bodovky s poškrábanými kryty. Litinové schody s vysokými stupni byly namontovány v ostrém úhlu. Nebýt napůl havran, X-Hawkův vyslanec by si zpřelámal obě nohy – navíc se mu mezi ně pletly záhyby pláště. Jsem zvědavý, mručel si, co šéf vymyslí příště.

V ten mžik schodiště naposledy kovově zadunělo a zmizelo.

Mrňava lapl po dechu… pod chodidly mu podklouzla podlaha zapatlaná šmírem. Nad hlavou mu proplul starodávný soustruh a kličkou minul monumentální blok hydraulického nýtovacího stroje, který se vznášel v hejnu otlučených ponků jako žralok mezi rybkami. Plankton drobného nářadí se shlukoval do nánosu pod propadlou střechou tovární haly a stoupal ke smutnému komínu.

„Fascinující,“ poznamenal lord Xaverius Hawk, usazený v plyšovém ušáku vedle bucharu, jenž připomínal obrovskou sochu. Otáčející se listy rezavých větráků šelestily. „Tohle prostředí uklidňuje.“ Ve vzduchu vedle něj visela načatá sklenice čtyřbarevného koktejlu.

„Nepotěšíte mne hlášením,“ prohodil X-Hawk. V mrňavovi hrklo tak, až zakopl o koleje zapuštěné mezi dlažbou.

„Destruktivní transcendence pro kauzální fúzi zůstala mimo můj dosah… zatím. Vedlejší výsledek akce není tak špatný – škrtli jsme nepříjemného protihráče,“ pokračoval ledabyle Xaverius, ale přes magickou masku mu zasvítil zrak. „Desetiokého Gadskiho nepotřebuji pro nejbližší dva chronarealy.“

„A… moje kompenzace?“ osmělil se havraník.

Politoval Gadskiho, trčet hafo let v časoprostorové kapse není nic extra. I tak bývalý major Agentury vyvázl lehce: od lorda Hawka se dalo čekat, že neúspěšného služebníka ugriluje na vyjetém oleji. Nebo že by se Gadski stihl zašít někam do bezpečí? Třeba šel do kláštera jako Ofélie, uchichtl se v duchu.

„Za manipulace, jejichž výsledkem je odstranění Johna Kováře, zasluhujete povýšení,“ usmál se vlídně X-Hawk. „Prosím, můžete si vybrat hnízdo.“

Pohybem ukazováku nechal rozletět se oprýskaná vrata vedoucí na tovární dvůr a kývl ke třem topolům při ohradě.

Září 1923, Góvaltajský ajmak,

karavanní cesta Devět kotlíků

Najna za sebou co nejtišeji zavřela dveře krčmy. Škoda jejího vrhacího nože, odnesla ho voda. Od malinka věděla, že je vždycky něco za něco. Získala odplatu a novou zbraň jí koupí Jakov. Přistoupila ke strejdovi morjakovi a důrazně mu zacloumala ramenem. Potrvá, než se námořník probere, ale s tím právě počítala.

„Dadeňka, vstávej! Tvůj kamarád s pomačkaným obličejem chce odejít,“ naléhala polohlasem. „Nenecháš ho zmizet, viď?“

„Jo, jo, už jsem vzhůru,“ zamručel Ščukin do ohbí lokte, sloužícího místo podušky. „Heleď… holčičko moje… já musím najít tetu Altyn. To úplně ze všeho… nejdřív… –“

Najniny oči se rozšířily, dětsky doširoka otevřela pusu.

Jakov, kymácející se jako topol v bouři, velmi nejistě, ale s impozantní rozhodností uvedl rozložité tělo do vzpřímené polohy a vydal se bludištěm stolů k východu.

Září 1923, pastviny při dolním toku Chanuj gol

Nezbylo, čím by Altyn posílila skomírající oheň. Nad řekou vlál šarlatově zlatý a hnědavý brokát oblohy, svítalo.

„Phad!!“ vzkřikla, aby ukončila obřad, a smetla na oharky poslední smítka bylin.

Popel se rozvířil, zhoustl do vánice. Točil se kolem jako temně růžová, neprostupná mlha – filmové plátno budoucnosti.

Trosky klášterů, popravčí salvy. Elektřina a kolektivní hospodářství. Univerzita, nemocnice, kinosály, paláce v rusko-tibetském stylu. Jurty složené na léto v pokojích bytovek. Pláně pokryté kostrami: kruté zimy hubí stáda. Opuštění pastevečtí psi zdivočeli. Motorky místo koní. Řeky otrávené těžbou rud, rozryté tělo stepi. Žebrající děti a špinavé ohrady měst. Čpící modravý opar dusí věže ze skla, železa, světel. Úchvatná technika, nouze a nemoci.

Změny, změny, změny – a prohra všeho, v co věřila.

„Když je břeh ze skály, voda ho nerozbije! Ten, kdo má srdce pevné jako z bronzu, nesejde z cesty!“ V hněvu tleskla dlaněmi. „Proč nežijí všichni v dostatku a právu? Proč mrzačí Matku zemi? Co mám učinit, abych zvrátila proud?!“

Úsvit letěl na bujných koních, jitřní vítr přehrnul Altyn vlasy do tváře.

Ohniště malé jako miska vzplálo vysokými safírovými plameny, jejich stěna ji obklopila. Poznala toho, kdo z nich vystoupil. Rudé oči žhnuly, sličná tvář pod přílbovou korunou nepatřila člověku ani zvířeti, mohutný plazí ocas bičoval půdu a vyrýval brázdy v drnech. Ovó Dundžon Garvo, vladař Lusů…

Napřáhl k ní svou lidskou paži. Pokožku až k nehtům pokrývaly šupiny třpytivé a drobné, až se podobala vzácné vyšívané tkanině. V mžikovém impulzu vztáhla prsty, dotkla se ho: jako by nahmátla kmen mladé břízy nebo hladké hadí tělo. Tkáněmi jí stoupala horká, vibrující záplava síly. Altyn se zatočila hlava.

„Zabloudila jsem, vzácný pane…“ vydechla. S úklonou spojila dlaně v pozdravu. Ani strach, ani údiv, jen lehké překvapení. Tak přece tu jsou –

„Poskytuji útočiště těm, kteří jsou rozhořčeni a touží vědět,“ hlas vládce Lusů hvízdal jako hučivý vítr v korunách cedrů.

„Odvádíš ty, které potřebuješ, ó cháne hlubin? Opustím Zemi Trav?“

„Do podzemního království se uchylují prokletí bojovníci, ztracené děti, svatí poutníci a hledači posedlí poznáním.“

Šambala, pochopila a zaťala pěsti. Agarta profesora a Krvavého barona.

Jasně modrý oheň kolem poskakoval, tančil v obřadu věčnosti.

… lépe je postavit lampu na temném místě, než opatřit světlem sedmiposchoďovou pagodu… Před chvílí se zeptala; odpověď přišla.

„Mohu způsobit, že tvůj čas ti bude navrácen, jako by se nic neudálo,“ zasykl Ovó Dundžon Garvo. „Nabízím ti volbu.“

Uvážlivě přikývla. Nezáleželo na tom, čím zaplatí za naději a sen.

„Svůj svět si musíme zasloužit,“ řekla tvrdě.

Přitiskla čelo k líci svého strakatého koně a stáhla mu ohlávku. „Buď volný, bratře!“

Prošla sálající branou neznáma. Čerstvě zrozený den se za ní zavřel jako čirá tůň, do které dopadne oblázek.

Někdy, kdesi

Dunění ohromných bronzových gongů. Ryk předlouhých trub. Húúú! Húúúú! Smrtka v pestré tunice poskakuje v rytmu břeskné hudby z nohy na nohu. Křepčí. Rozdvojuje se – blíženci s umrlčími lícemi hopsají od sebe a k sobě, úkroky a přískoky, kostlivčí tajtrlíci ve zlaté zbroji s rozevlátými stuhami. V černých studních očnic jim hoří uhlíky.

„Pojď k nám, Johne Francisi. Jeníčku, kdepak jsi lajdal tak dlouho? Nebude tě nic bolet ani tížit, hop hop, podsvětí se otevírá! Osudu nikdo neunikne… Buď vítán, chlapče!“

Hlomozná muzika Kováře neruší. Je to divné, ale uspává jako lék, unáší do nirvány.

Hořce sladká vůně kadidla. Věčnost –

„Už leží v syré zemi, zavalený plochým kamenem.

Už na něj napadal bílý sníh, už ho zasypala černá hlína, už na něm uschla jedna tráva, vyrašila nová –“

Světlo desítek lamp s rozpuštěným tukem se rozplývá do třepetavé, horké aury.

Šepot jako bzučení roje včel.

„Měl se utopit – jak to, že ho voda nepohltila? Je to čőtgőr, zlý duch!“

„Žádný démon, převtělenec seslaný Buddhou, aby nás zkoušel…“

„Bratříčci, mýlíte se! Podívejte, na krku mu visí stříbrný očir! Svatý předmět mu nadnášel hlavu nad hladinou.“

Šafránové mnišské roucho vykasané nad stařecký loket. Kloubnaté prsty obtočí rukojeť nože plátěným šátkem, pevně se kolem ní sevřou – s jistotou a nečekanou silou táhnou ostrý kov z tkání. Úzká rána se zmodralými okraji se orosí krví.

„Čepel probodla osrdečník a srdce dole u hrotu. Minula těsně levou plíci a blánu, která ji obaluje,“ pronese suchý, křehký hlas. „Krev se hromadí tam uvnitř a rdousí ho…“

Vrásčitá ruka s dlouhými nehty se podobna spáru přiblíží k hrudníku zraněného; je ledový jako kámen v zimě, jako by se dosud nevymanil z objetí horské řeky.

Ústa zranění se rozchlípí, zdá se, že svaly a kůže povolily pod neviditelným skalpelem. Vstříc rozepjaté dlani vyhřezne černý lesklý chuchvalec větší než pěst. Ven se řine tekutina, stále světlejší a řidší. Nad hlavy klečících mnichů vytryskne pulzující gejzír čerstvé krve.

Krvácení slábne, k zejícímu otvoru v hrudním koši se z blanitého vaziva dere nachové srdce v pomalém, trhaném tanci. Starý opat sáhne po kamenné nádobce, stříbrnou špachtlí nabere vazkou hmotu, jež v záři lamp jantarově opalizuje. Pokryje s ní puklinu, kterou nůž zanechal v srdeční svalovině. Bělavé zdání dýmu, pach pryskyřice zaštípe do chřípí.

Svrasklé dlaně obloží rudý jícen v hrudi a zatnou se pevněji než lékařské svorky.

„Neboj se, můj synu,“ vyzve opat novice po svém boku. „Zašij ránu na prsou, dokud teď nekrvácí. Maso a pokožku stejně, jako bys látal roucho z dvojí tkaniny nebo roztržené předloktí… Tak, dobře! Připravte odvary z bylin a výtažek ze všehohoje, aby se obnovily tělesné šťávy!“

Září 1923, Góvaltajský ajmak, Gundžíd Chűré

Lysohlavý staříček v rudém plášti belhal po boku černého cizince: pod koženou leteckou bundou se rýsovala postava zápasníka v supertěžké váze.

Divím se, že to neskončilo pneumotoraxem nebo otravou krve, pomyslel si návštěvník horského kláštera. Pochybuju, že se tu jediný z řeholníků za celý rok jedinkrát umyje. Wow, mají tu ochočený krysy! Tohle vidět diplomovaný chirurg, jebne ho.

„Kde leží?“ optal se mezi hedvábnými svitky a sloupy se zlacenými ornamenty. Holé věty v moderním pekingském dialektu fungovaly, když je doprovodil gestikulací.

„Čekali jsme, že si pro něj někdo přijde,“ skřehotal opat mandarínskou čínštinou. Hostův zjev – na zdejší poměry exotický – ho nevyváděl z míry. „Pečovali bychom o každého z pocestných, kdo utrpěl úhonu, ale on je chuvilgan. Ctihodný Dželib-Džamsbat-chutacht jej opatřil posvátným znamením. Řeka ctila život vyvoleného a přinesla ho sem. Nejvyšší nad ním bdí.“

„To teda jo, a pořádně,“ souhlasil mohutný příchozí. „Důstojný otče, pro každý případ si pacienta přebírám do péče.“

Sklonil se nad lůžko v mnišské cele; po temné lebce sklouzl svit kahanu. „Vstávej! Jede se domů, kámo!“ zahučel anglicky. Procítěně zatřásl zbědovaným chlapiskem pod velbloudí houní.

Vyhublý vousáč otevřel oči lesklé horečkou. „Franku…,“ zachroptěl. „No konečně…“

„Znáš to,“ mručel Boorman. „Než se naskytlo příhodně otevřené okno –“

„Nevadí… Stejně… jsem byl dlouho pryč,“ JFK se skřípavě uchechtl.

„Copak jsi celou tu dobu prováděl?“ prohodil konverzačním tónem Frank.

Nemocný ho vzal vážně. „Já ti nevím… spoustu věcí… si nepamatuju,“ posteskl si.

Probouzel se z úžasného snu. Zarputile chtěl vidění vrátit – utápělo se mu v kalné hlubině. „Horské údolí… duny, písek… chodby, spousta chodeb. Netuším… co a proč…“

„To nic… Už na tom nezáleží,“ řekl pak. JFK nepatřil ke snílkům.

Post scriptum

Duben 20**, Lipnice

Zatáhlo se do šumné přepršky. Na hrobech usychaly narcisy, jívové kočičky zplihly. Tu a tam blikalo hřbitovní světlo.

„Najdete to hladce, šéfe,“ zahalekal na osamělého návštěvníka stařík, který upravoval místa smutku. „Je támdle, trochu jako v rohu, ju?“

V závětří zídky, pod stráží krušpánku, se otevírala vysoká, úzká žulová kniha. Natočila nehybné stránky se strohými údaji proti kopci s pláštěm domků a korunou lipnického hradu.

Náhrobní desku Jaroslava Haška zdobil věnec a orosená láhev Bakaláře. Lidé si zvykli vzdávat čest autorovi Švejka způsobem, který by mu po značnou část života velmi vyhovoval.

„Mám tě pozdravovat,“ řekl návštěvník mrtvému spisovateli. „Vodka by byla stylová, ale ty jsi v Rusku abstinoval.“ Zalovil v rozměrných kapsách koženého pláště. Postavil na hrob třetinku světlého petěrburského ale značky Zolotoje a půllitrovku temně karamelového portera Baltik. K nim jako zvláštní dárek položil DVD s videonahrávkami mongolské folk-rockové skupiny Tenger.

„Tohle zkus předat Altyn,“ vysvětlil John Francis Kovář. „Udělalo by jí to radost.“

Kývl na rozloučenou a zamířil k východu. Vzduch nasákl nadějí, klamnou jako jaro.

Františka Vrbenská

Naganty a vlčí máky

Ilustrace na obálce breakermaximus/Shutterstock.com

Korektura Stanislav Předota

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 12. 12. 2025

ISBN 978-80-274-4818-0 (epub)

ISBN 978-80-274-4819-7 (pdf)

ISBN 978-80-274-4820-3 (prc)

Obsah

1. Post preludium

2. 1. Toulavé house

3. 2. My blesk k myšlenkám spřádáme

4. 3. Chceš–nechceš, vlastní ocas nepřeskočíš

5. 4. O jase a proklamacích

6. 5. „Tajemství mého pobytu v Rusku“

7. 6. Oči se dívají do nebe

8. 7. Elvis Presley carských důstojníků

9. 8. Děvčátko s křesadlem

10. 9. Schrödingerův klíček od konzervy

11. 10. Sněhurka a sedm loupežníků

12. 11. Pán much

13. 12. Tři smutné hory

14. 13. Kdo bije do bubnu, uslyší dunění

15. 14. Kolťák dobrej, nagant miliónovej

16. 15. Poker s Černým Petrem

17. 16. Polévka z hřebíku

18. 17. Velké, širé, rodné lány

19. 18. Na hrudi obra obláček zlatý

20. Post scriptum

Table of Contents

Post preludium

1. Toulavé house

2. My blesk k myšlenkám spřádáme

3. Chceš–nechceš, vlastní ocas nepřeskočíš

4. O jase a proklamacích

5. „Tajemství mého pobytu v Rusku“

6. Oči se dívají do nebe

7. Elvis Presley carských důstojníků

8. Děvčátko s křesadlem

9. Schrödingerův klíček od konzervy

10. Sněhurka a sedm loupežníků

11. Pán much

12. Tři smutné hory

13. Kdo bije do bubnu, uslyší dunění

14. Kolťák dobrej, nagant miliónovej

15. Poker s Černým Petrem

16. Polévka z hřebíku

17. Velké, širé, rodné lány

18. Na hrudi obra obláček zlatý

Post scriptum