Runový meč

Pavel Renčín

Městské války 2

Znění tohoto textu vychází z díla Runový meč tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Argo v Praze v roce 2009.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

§

Text díla (Pavel Renčín: Runový meč), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 19. 12. 2025.

Předehra

Lord Hradčan sledoval špičky svých bot a ošíval se. Ne snad, že by ho tlačila rytířská zbroj, tu už před chvílí odložil. Nyní měl na sobě honosný oděv z rudého sametu s výšivkou zlatého dvouocasého lva na prsou. Jeho rozpaky pramenily ze zvuku vody, který se ozýval za tenkou zástěnou z matného skla. Jak si stačil povšimnout, do skla byly vybroušeny výjevy české krajiny a zvířeny. Lord vojevůdce se ve vlhkém teple potil a sledoval skleněného králíka schovávajícího se před skleněným deštíkem pod skleněným lopuchem. Pevněji sevřel jílec meče, jako by v něm mohl nalézt jistotu. Meč mu však nebyl nic platný – jen kousek od něj se koupala jeho Paní.

Vedle vany stál šachový stolek ze sedmnáctého století, černá pole byla vyřezaná z ebenu, bílá z leštěné slonoviny. Pohybovaly se po něm křišťálové figurky, které Praha ovládala hlasem. Vlastně to tak bylo vždycky – všechno a všechny ovládala hlasem. V jiné době by se Hradčan usmál, kdyby situace nebyla vážná a zdravotní stav Královny kritický. Poslední dobou šetřila síly, jak mohla.

„Dala jsi mne zavolat, má paní.“

„Dala,“ ozval se hlas z druhé strany. Voda se rozvířila a zašuměly bubliny bílé pěny. Dvě služebné Praze podložily záda a pomohly jí narovnat se v lázni.

„Přijdu později. Nechci tě rušit…“

„Zůstaň, Hradčane. Prosím.“

Lord vojevůdce přešlápl. „Přinesl jsem knihu, kterou jsi chtěla. Dlouho po ní museli pátrat v archivech.“

„Ukaž mi ji.“

„Má paní…,“ Hradčan zrudl.

„Neboj se, jsem až po krk v pěně.“

Nešťastně zavrtěl hlavou, nadechl se a obešel zástěnu.

Ležela v obrovské porcelánové vaně spočívající na zlatých lvích tlapách. Za hlavou jí zářil znak tří věží a otevřené hrány s rukou třímající meč. Koupel byla plná bylinkové pěny, do které dvě nymfy přisypávaly náruče čerstvých růžových lístků. Třetí dolévala vonný olej. Z horké vody stoupala omamná vůně, pára se srážela na stropě do drobných kapek, z nichž se jedna právě rozpleskla o Hradčanův nos.

Praha sáhla po knize a po celé délce paže se jí okamžitě spustily krvavé varhany. „Konečně jste ji našli.“

Krev nyní vytékala ze žil a prosakovala tepnami téměř nepřetržitě. Vodou ředěná v růžovou stékala a špinila porcelánovou bělobu vany.

Na titulu svazku s deskami z tmavé kůže stálo Vzácnosti věků. Kniha byla ručně psaná. Vypadala jako středověká, ale možná byla mnohem mladší.

„Četls ji? Chceš mě napínat?“

„Nechci, má paní, ale já ten meč neviděl. Ty ano.“

Otáčela jednu stránku za druhou a dívala se na latinské texty doprovázené ručními iluminacemi. „Vyobrazení jsou věrná… Třeba tohle kopí jsem už určitě někdy viděla.“

„Opravdu? To je Kopí osudu.“

„… Longinovo kopí,“ četla Praha, „jeden z nejmocnějších artefaktů, jejichž existence byla potvrzena San Apoziazem. Záleží pouze na jeho majiteli, jak nezměrné síly Kopí využije. Karel I. Veliký s ním vybudoval Franckou říši, Hitler s ním málem zničil svět po tom, co ho den před svátkem svatého Longina, 14. března 1938, v čele fašistických vojsk zabavil v Hofburském muzeu ve Vídni. Proč nemáme takový artefakt, Hradčane?“

Na některé otázky nebylo snadné odpovědět. Lord pokrčil rameny.

„Po válce Kopí muzeu vrátila americká armáda, jednalo se ale o mistrnou kopii. To pravé bylo za války ztraceno.“ Praha zvedla oči a zamyšleně se na Hradčana zadívala.

„Chtěla jsi vidět ten meč, Paní,“ připomněl jí.

„Správně.“

Obrátila dalších několik stran. Její prsty zanechávaly na papíru vlhké stopy.

„Koruna… Koruna krále duchů… Koruna stínů… Luk… Luk Artemidin… Meč Excalibur… Meč Glamdring… Meč králů. Meč králů? To má být on?“

„Ano, má paní. Meč, který zvěstuje –“

„Znám tu legendu,“ skočila mu do řeči a obdařila ho káravým pohledem. „Víš to stejně dobře jako já, Hradčane. Zbraně nemohou zvěstovat katastrofy, to lidi konají zlo. Lidi, nejslavnější i nejubožejší božská stvoření.“

„Já vím, jen mě napadlo… jestli to nemůže být spojené s tvou nemocí? Kdysi dávno meč patřil Bruncvíkovi, který je teď v rukou nepřítele. Karel IV. nechal meč před staletími zazdít do jednoho z pilířů Karlova mostu, aby říši ochránil před jeho proroctvím. Od té doby o něm nikdo neslyšel, to ale neznamená, že nebyl třeba nalezen. Bruncvíkův meč zvěstuje zkázu a ty jsi teď nemocná a…“

„Možná je osudem slavných artefaktů, aby pominuly. Lidé dnes vládnou silami tak mocnými, že se dokážou zničit i bez nich. Nebo jsi snad objevil dobyvatele, který si Kopím podmaňuje svět?

Je jiná doba, příteli. Sláva mýtických zbraní pramenila z toho, že lidé věřili v jejich božskou moc. To víra zvyšovala vliv a vzbuzovala děs mezi nepřáteli. Kdo má dnes víru v cokoli? Podívej se na města. Zatímco dřív naše území vymezovaly hraniční kameny a hradby, dnes jsou lidé přesvědčeni, že město tvoří hromada plechových cedulí.“

Hradčan pokrčil rameny. „Kdyby se Kopí našlo, radši bych stál na jeho správném konci. A co se týče Meče… bylo by nejlepší, kdyby se nenašel už nikdy.“

„Třeba by se nám teď právě taková zbraň hodila.“ Pohlédla k šachovému stolku, jako by tam cosi hledala. Partie byla v pokročilém stádiu. Bílý již ztratil oba střelce a dámu a začínal mu docházet dech.

Jako by Prahu opustily síly, sklouzla hlouběji do vany. Kolébala se v pažích služebných nymf. Chvíli vypadala, jako by usnula.

„Hradčane, cítím, že zrádců je víc. Za těmi útoky nemůže stát jen jedno město. Chtějí mě jednou provždy srazit na kolena! Odstranili Bruncvíka a čekají jen na to, až padne poslední hraniční štít. Cítím to. Rozlézají se kolem mne jako stíny, intrikující pavouci, vampýři chlemtající mou krev, černé pijavice –“

„Má paní!“

„Číhají na svou chvíli. Nepotrvá dlouho a jednoho dne zaniknu… a oni zaplaví celé mé město.“

Praha si sevřela srdce. Chvěla se, dýchala nepravidelně. Víc než jako bohyně vypadala jako rozčilená a vyděšená žena pouhý krůček od zhroucení. Postřehla, že si toho všiml. Nadechla se a počkala, až se jí zklidní tep. Potom se usmála: „Promiň, nechala jsem se unést. Naštěstí nejsme ztraceni!“ ukázala na obrázek na pravé straně. Dotkla se ho a ještě jednou si ho pozorně prohlédla. Potom knihu beze slova otočila k lordu vojevůdci.

„Gladius Regum. Meč králů. Má jinou hrušku, prolamovanou čepel a tepanou záštitu… Viděla jsem Václavův meč a – díkybohu – byl to jiný meč. Nemají shodné znaky. Nemusíme tedy čelit osudové zkáze, stačí, když se vypořádáme s reálným nepřítelem. Doufám, že jsem tvé ohavy rozptýlila.“

Usmála se. Pot jí stékal z vlasů do obličeje. Měla překrásnou, bledou, vyčerpanou tvář a ve vráskách se jí leskla voda. Každým okamžikem z ní odcházel život a Hradčan věděl, že voda ve vaně je pod pěnou rudá jako víno. Mlčel. Praha měla s Mečem králů pravdu – byl to jiný meč. Mělo se mu ulevit. Měl se cítit bláhově, jako když člověk zjistí, že to, co pokládal za trestající pěst bohů, je ve skutečnosti jen bouřkový mrak. Přesto se mu před očima stále střídaly obrazy čepelí, legendárních kladiv, zářivých zbrojí a prastarých kopí. Po zádech mu přejížděl mráz a vůbec nepomáhalo vědomí, že o osudech statisíců už nerozhodují artefakty, protože na ně v moderním světě nezbylo místo.

1. kapitola

Bolest. Jedovatý had zakousnutý do ramen i zad, do prsních úponů i celých paží. Bolest ochromující a otupující. Zápěstí muže v okovech otekla, záda si rozedřel o skálu. Pot v ranách ho pálí, strupy se při každém chrčivém nadechnutí trhají. Po stranách hoří pochodně, plameny se odráží v jeho studeném potu. Visí v řetězech nahý s rukama rozpaženýma jako Kristus, je přišpendlený k mase vyvřelého diabasu – nejtvrdší brněnské skály. Je světlou skvrnou na černém oltáři jako mravenec albín.

Zvedne bradu se strništěm. Jen hádá rozlehlost jeskyně, ve které se ocitl. V hlavě mu hučí a matně si vzpomíná, kým vlastně je. Před očima se mu promítají poslední dny, jako by byly vzpomínkami někoho jiného. Zničehonic se zazmítá v okovech a zachraptí: „Patriku…“

Jeskyně mu vrátí výsměšnou ozvěnu obohacenou o nový zvuk. Švihání křídel. Muž se zachvěje a do těla vystřelí nová vlna bolesti. Není ukřižovaným Kristem. Je Prométheem, kterému orel přilétá klovat játra. Ozve se dravčí výkřik triumfu, krahujec zavíří křídly a dosedne na nedaleký balvan.

Vězeň vzhlédne. Zkusí zaostřit. Pták na hranici světla a tmy ho sleduje. Kontrast žluté a černé v oku připomíná vosu. Peří je krémové s hnědými proužky jako vězeňský mundúr, křídla i záda tmavá. Bezostyšně se dívá na trpícího muže, sebejistě klade pařáty na hlínu.

Na hranici šera se náhle silueta zbortí. Pera se rozlijí, barvy zvadnou a zesvětlají. Dravec se přikryje křídly, bleskově vyroste a promění se v muže. Je šlachovitý, hubený, i on je nahý. Pravou ruku mu zohavuje dlouhá jizva, jedna noha je křivá a neduživá.

„Fajku, kde vězíš, podej mi plášť,“ zaskřehotá proměněný suchým hlasem.

Z temnoty vyklopýtá nevysoké stvoření s kučeravými tmavými vlasy, které rámují tvář s vykulenýma očima jako svatozář. Příchozí je zachumlaný v plstěném žlutém kabátku s vyšitými tulipány. Natáhne se na špičky a přehodí ptačímu muži přes záda vlněný plášť. Podá mu plastové nemocniční berle. Ptačí muž napadá na jednu nohu a musí se o ně opírat. Při každém kroku mu tvář zkřiví bolest.

Dobelhá se k vězni a světlo pochodní dopadne na známý obličej. Na tmavě zrzavé vlasy a mohutný knír.

Vězeň neřekne nic. Když se viděli naposled, byl také spoutaný. Tomu druhému to ale nebránilo, aby ho zkusil zabít. Tehdy se vydával za policejního vyšetřovatele a říkal si Krajec, ve skutečnosti byl brněnským špionem.

„Slíbil jsem ti, že se ještě potkáme,“ zasyčí muž s ptačím profilem.

Vašek neodpoví.

„Když jsem tě minule vyslýchal, tak nás přerušili. Nevěřil bys, jak bolestivé to přerušení bylo… Tentokrát máme času moře. Co na to říkáš, jsi rád?“

Vaškovi přeběhne po zádech mráz. Ani teď neodpoví.

„Mám otázky. Spoustu otázek. Jejich tolik, že nevím, kterou položit dřív.“ V Krajcových očích je smrt.

„Budu spolupracovat,“ zašeptá spoutaný.

„To si piš, že budeš. Nakonec mi vyzvoníš i to, co nevíš. Začneme něčím jednoduchým. Rozehřívací kolo.“ Prolomí si prsty, až to zakřupe. Postaví se proti Vaškovi a mírně se rozkročí. „Přišel jsi do Brna sám, nebo tu jsou i další?“

„Sám,“ vyhrkne bez přemýšlení.

„Nebudu lhát. Tvá odpověď mě těší,“ usměje se chladně Krajec a přivolá sluhu. Ze tmy opět vyklopýtá mužík v kabátku. Táhne za sebou nemocniční vozík s dřevěnou truhlicí, připomínající starodávný kufr. Drobná kolečka vržou, až se ježí chlupy. Krajec k němu přistoupí. Zvedne víko a rozloží truhlu do stran jako skříňku s nářadím. Objeví se několik úrovní polic plných drobných lesklých předmětů. Stiskne spínač a na jedné úrovni se do ruda rozžhaví elektrická spirála.

„Trochu jsem počítal s tím, že budeš lhát.“

„Já nelžu!“

„Vypadá to jako manikúra,“ zamumlá skřet Fajk, zatímco napíná řetězy poutající Vaškovy ruce a nohy. „Ale není to manikúra.“ Přiblíží širokou tvář a rozšířeným chřípím jej očichává. Šeptem dodá: „Však ono to nebude tak hrozné, zkus myslet na něco fajného…“

„Zmiz, poskoku! A ať mě nikdo neruší!“ utne ho Krahujec. Mužíček po něm sekne pohledem a odklopýtá zpět do tmy.

Špion sáhne po předmětu, který připomíná zubaté kleště, a položí ho na rozžhavenou spirálu. Potom se ležérně obrátí k Vaškovi.

„Předpokládám, že tě ještě nikdy nemučili, správně? Projdeme si to v bodech. Budu se ptát, a ty mi budeš odpovídat. Když neodpovíš nebo zalžeš, budu tě mučit. Když odpovíš, budu se ptát dál. Když si budeš hrát na hrdinu, může se ti stát, že s rozřezaným krkem a obličejem popáleným roztaveným olovem už nebudeš moci mluvit, i kdybys později chtěl. Tak to prosím zvaž. Nějaké otázky? Pojďme na to.“

Vašek si zaclonil ruku proti slunci. Usmál se a nastavil mu tvář. Chvílemi už začínalo mít předletní sílu, a přestože noci byly stále chladné, přes den už bylo možné chodit jen v tričku či tunice. Stromy šuměly, někde za obzorem doznívala bouřka a vzduch čerstvě voněl. Vzpomínal, kdy se naposled zastavil, a vychutnával s přivřenýma očima doteky paprsků a lesní ticho.

Patrik supěl do kopce. Rudé vousy měl zježené, oči upíral na zem. Na zádech mu poskakoval kožený vak, k němuž byl řemínky přivázán kameninový koflík a dřevěné kuchařské náčiní. Dusal v pochodovém rytmu mušketýrů a broukal si píseň o burgundském a markytánkách.

Vašek si upravil v závěsu meč, který si před nedávnem půjčil od panoše lorda Hradčana, Martina Zbrona. Byl rád, že zbraň zatím nechytla rez, protože stejně nevěděl, co by si s tím počal. Byl to dobře vyvážený meč s kvalitním ostřím, který ještě před Martinem patřil jeho bratru Davidovi. Vašek si vzpomněl na boj o život v těsných zdech horského srubu a zamrazilo ho v zádech. Zjevil se mu obraz strašného démona trhajícího Davidovo tělo. Chybělo jen málo a spolu s Martinem, Polisem a Tiborem by se nevrátili domů. Naštěstí v poslední chvíli dorazil z obhlídky revíru vlčí muž Rudwolf a démona zahnal.

Od té doby uplynul sotva měsíc, vzpomínky byly pořád živé. Při každé Vaška píchlo u srdce – David umřel kvůli němu. Stejně jako Lenka. A rytíř Stovky. Namále měl i Bujabel Ziffernick a vlastně i Martin Zbron, který se dodnes zotavoval ze svých zranění. Smrt a Patrik zůstali jeho jedinými průvodci, přestože z černého znamení v dlani se vyklubal podivný zlatý kříž.

Teď se díval na blížícího se barda a hryzal si nehet. Ještě něco se mu vracelo každou noc. Vzpomínky na Vlky. Rudwolfovy i ty jeho vlastní, které stěží zahlédl. Žluté oči mu nedávaly spát, často ho pronásledovaly ve snech. Cítil z nich zuřivost, které marně unikal. Věděl, že uplyne ještě spousta času, než Vlčí cesta nadobro zmizí z jeho mysli.

Patrik dosupěl na vršek náspu a zastavil se. Funěl jak parní lokomotiva.

„Je krásně, co?“ přivítal ho Vašek.

„Nikdy nezačínej s dobrou náladou, nebude tě pak mrzet, až se všechno podělá,“ zavrčel.

„Tolik kiláků jako dneska jsem dřív nenachodil za týden.“

„Zbejvá ti posledních pár dní života, tak si je užij. Strkat nos do Brna je totiž sebevražda. Nekoukej se na mě tak! Dal jsem slovo, nevykašlu se na tebe. Lhát ti ale nebudu.“

„Chceš mě vyděsit? Opravdová hrůza nám jde v patách. Horší to být nemůže.“

„Může! A bude!“ Patrik se zachmuřil. „Matinka je polomrtvá. Hraniční štíty se vesele ztrácejí dál a brněnský drakoniáni už si brousí drápy. Ty si ale poradit nenecháš, viď?“

„To si piš. Musíme najít Bruncvíka. Ten je klíčem ke všemu! Patriku, chci říct… Sakra, není to přece Basra – je to Brno! Jen toho chlápka se lvem najdeme a vypadnem.“

„To se snažíš přesvědčit mě, nebo sebe?“

Vašek se zašklebil a vrazil mu herdu do ramene.

„Opatrně, človíčku. Aby sis nezlomil zápěstí,“ zazubil se bard.

Ve dvou cesta ubíhala líp.

Šlapali podél řeky, tráva a vřes jim dosahovaly ke kolenům. Voda prosakovala slatinou. Vstoupili do města Svratka a pokračovali podél vodní nádrže. Na hladině se odráželo slunce, sem tam zahlédli v záblescích ženskou tvář sešitou z černé a bílé, tvář Swrotky, jejíž oči je strážily na každém kroku. Byla řekou i živým městem.

Vaškovi už nenaháněla strach. Vzpomínal na její slova: Jsi Světlonoš. Světlonoš dávného odkazu…

„Dávej bacha, kam šlapeš,“ vytrhl ho z myšlenek Patrik.

Pozdě. Zahleděl se na páchnoucí cosi na podrážce boty. „To se ochodí.“

„Nestačím se divit. Ještě před pár týdny by ses rozbrečel.“

Po levé straně se rozlily chalupy. Pásy pěticentimetrové trávy, navyklé na struny sekaček, sem moc nezapadaly. Od nedaleké restaurace se ozývalo cinkání skla a halekání skupinky turistů. Rozhlíželi se a rozjařeně komentovali přírodu od stolu plného vepřových žeber.

„Kdyby tak tušili, že města jsou živá,“ filozofoval Vašek.

„Řvali by hrůzou.“

„Stejně mi to nejde do hlavy! Letěl jsem holubím spřežením, a nikoho to nezajímalo. Po ulicích města se prochází ozbrojení rytíři Stovky, ale nikdo to neřeší. O kanálech radši ani nemluvím! Jak to všechno dokážete utajit?“

„Odpovím ti příběhem, kterej mi vyprávěl jeden irskej mladík, co tu vystupoval v roce devadesát sedm se svou grupou. V Dublinu, což je hodně nábožensky založený město, napsal někdo sprejem na cihlovou zeď: Bůh je mrtvý. Nietzsche. Víš, co se tam objevilo den poté? Nietzsche je mrtvý. Bůh. Odpověď druhého světa. Popíráme staré symboly, ale ony tu zůstávají a prd jim záleží, jestli v ně věříme. S městy je to stejné.“

„Nějak to nechytám.“

Patrik se zastavil. „Města jsou nevyřčeným Bohem v pozadí. Už dávno se z veřejného života stáhla do pozadí. Po staletí zdokonalují krytí. Mají lidi na klíčových místech a jen si zpovzdálí drží kontrolu. Možná by ses divil, ale Občanů není zas tak málo.“

„Teorie spiknutí mi vždycky přišly směšný. Lidi jsou ta nejukecanější stvoření.“

„Tak zkus zajít do televize a přines jim velké odhalení o tom, jak to na světě opravdu chodí. Myslíš, že to bude večer ve zprávách? Nebuď směšnej. A ti maníci s meči? Neuběhne den, abys v metru jednoho nepotkal. Pozastavuje se nad tím někdo?“

„A holubí spřežení?!“

„Používá se výjimečně. Chráněné kouzlem.“

„Ha! Věděl jsem, že to řekneš. Kouzlo!“ vyprskl Vašek.

Patrik se na něj klidně díval. „No jo, kouzlo. A co se týče podzemí, tam je to ještě prozaičtější.“

Vašek přemýšlel jen okamžik. „Úplatky.“

„Správně. V tom se přece vyznáš, ne? Stačí ovládnout pár hlavounů a všichni mají klid. Veřejnosti se předhodí pár článků s nudnýma fotkama kolektorů a potkanů. Kolik z lidí, co to četli, se tam opravdu zajde podívat?“

„Žijeme ve virtuální realitě.“

„Dej mi svátek.“

Po levé straně minuli fotbalové hřiště. Zrovna se na něm honila za balonem skupina upocených chlapů v pestrých dresech. Vašek se na ně díval a marně se snažil pochopit, jak může někdo věnovat tolik energie něčemu, co nemá žádný smysl. Alespoň v tom se s Patrikem shodli.

„Na sportu se mi líbí jedna věc,“ zamyslel se bard. „Člověk si udělá pořádnou žízeň.“

Minuli alej a roubenky se spárami vymazanými vápnem, na druhém břehu řeky se znovu objevil les. Přeškrtnutý hraniční štít jim prozradil, že právě vyšli z městečka Svratka. Po chvilce jim cestu zatarasil most rozdělující dvě menší obce, po kterém vedla silnice. Patrik rozhodl, že přejdou na druhou stranu a budou pokračovat po moravském břehu. Vyhrabali se na asfaltku.

Most nebyl dlouhý. Zdánlivě obyčejný, v jeho polovině postávaly dvě stařenky v šátcích. Patrik si jich všiml až v poslední chvíli. Zbledl a zatahal Vaška za rukáv.

„Drž se pravé strany. Nezvedej oči. Zrychli…“

Poslechl. Už si zvykl, že přehnaná zvědavost se nevyplácí. Nedíval se nalevo napravo, následoval Patrikova záda, až se bard v polovině mostku zastavil.

Cestu jim zastoupila stařena. Její snědá tvář byla svrasklá jako uschlé rajče, hnědé oči se topily pod srostlým obočím jako pod stínítkem lampy. Žena byla zahalená do pestrého šátku, masivní zlaté šperky jí visely na krku a uších. Stará cikánka.

„Kampak vás, frejírci, kroky vedú?“

Patrik vydechl.

Vašek mu přispěchal na pomoc. „Jenom procházíme, pani. Dobrej.“

„Patříte mezi Občany. Zaplatíte mýto!“ pronesla příkře druhá stařena, která se objevila Vaškovi za zády.

Patrik se ošil, otřel si pot ze spánků. Otočil se a významně na něj pohlédl.

„Co žádáte za přechod?“ zeptal se stařen.

„Jste na hranici mezi Čechami a Moravou. Musíte zaplatit něčím, co má cenu.“

„Vrátíme se a přebrodíme,“ navrhl šeptem Vašek.

Patrik zavrtěl hlavou. „Je pozdě.“

„Stojíte mezi dvěma světy. Tam, nebo zpátky, stejně nám musíte něco dát. To je zvyk.“ Cikánky začínaly být netrpělivé.

Vašek si prohledal kapsy.

„Chci tvé zuby!“ zabodla do něj moravská cikánka kostnatý prst s přečnívajícím ohryzaným nehtem. „Máš je pěkný, bílý. Mladý. Rozemelu je na prášek. Dej mi svý zuby!“

„A ty mně dej oko,“ dloubla ta druhá do Patrika holí. Zatímco mluvila, z úst jí stoupal zelený dým. „Jedno oko, cucavej bonbón. Požehnáme vám na šťastnou cestu, každym krokem překonáte deset mil a tak dál. No tak, dej sem to oko!“ Natáhla k němu ruku jako pařát.

Vašek se otřásl a očima našel barda. Tázavě se podíval k meči. Patrik váhal.

Setmělo se. Přihnal se studený vichr, jako by se most přenesl do středu močálů. Město i silnice se rozpily v mlze.

„Tady jsme v jejich moci,“ drtil mezi zuby Patrik.

„Mám návrh,“ získával Vašek čas. „Když nás pustíte, dám vám to, o čem ještě nevím, že najdu… sakra, jak to bylo?“

Stařeny se přihrbily, ruce skryly pod šátky. Pod tkaninou se vyrýsovaly čtvrt metru dlouhé drápy. Stále připomínaly dvě shrbené ženy, tváře jim ale ještě ztmavly, protáhly se a zlaté zuby z tlam svítily jako bodce na hřbitovní zdi. Ze zvířecích tlam kapaly sliny a syčely na kamenném mostě.

„Když nedáte, vezmeme si to samy!“ zavyly a vrhly se na muže.

Náhle se vzepjala hladina Svratky a vyvřela v gejzíru, který zkropil mostek. Spláchla temnotu, ponurý močál zmizel. Ozvalo se pronikavé zatroubení, které všechny přinutilo rozprchnout se ke krajnicím. Středem asfaltky se osmdesátkou prořítilo červené auto s pražskou značkou. Stařeny uskočily na opačnou stranu a nyní si Václava s Patrikem nepřátelsky měřily. Ve středu cesty se na dělicí čáře rozlévala po celé délce mostu louže jako hranice.

„Máme mocné přátele,“ pochválil si Patrik.

„Tak nashle,“ prohodil Vašek k cikánkám, které už zase připomínaly obyčejné babky. Zpocenou dlaň ale stále držel na jílci meče.

Náhle bytosti vyrazily přímo proti nim. Už vůbec nepřipomínaly ženy. Černá scvrklá těla, kostry obalené spáleným masem. Paže s dlouhými drápy proťaly vzduch a sápaly se na Patrika a Václava. Bard přirazil Vrana k zábradlí, ze Svratky vystoupila modravá záře a nestvůry znovu odrazila vodní stěna.

Muži pozpátku ustupovali. Byli od hlavy až k patě mokří, což jim vůbec nevadilo. Cikánky je sledovaly ke kraji mostu a v očích jim plála bezmocná nenávist.

„Vypadnem,“ houkl Vašek. Skočil ze srázu k vodě a rozběhl se korytem řeky, až voda cákala na všechny strany. Zatímco utíkali, zahlédli přes rameno modrobílou značku ukazatele „Česká Cikánka“ a opačným směrem „Moravská Cikánka“.

Jedna ze stařen se za nimi ještě chvíli kolébala podél řeky. Natahovala dlouhé spáry nad hladinu. Sledovala je hladovýma očima a něco si pro sebe drmolila. Po několika stech metrech se ale zastavila a její postava se za chvíli změnila v temný stín, který pohltily křoviny.

„Opravdu ses změnil, Vrane,“ odtušil Patrik, když se vydýchávali o kilometr dál. „Nezeptal ses: proč?“

Vašek se zašklebil. Zlatý kříž se mu leskl na dlani vlhké od kapek.

„Myslíš, že by člověk mohl randit s řekou?“

O dva dny později se utábořili u Brněnské přehrady známé spíš pod názvem Prygl. Boty měli rozmočené vodou, šaty potrhané akátovými trny a maliním. Celý den postupovali po hranici lesa, v těsné blízkosti řeky. Cestou nasbírali trochu suchého dřeva, zatím ale oheň nerozdělali – až padne noc a ochladí se, bude každá suchá větev dobrá. Obloha se zatáhla pásy oceli. Šeřilo se.

Vašek s Patrikem seděli vedle sebe a dívali se, jak se zažíhají světla Kníniček a Bystrce. Usínali vsedě. Od přehrady stoupal pach vody a mrtvolný chlad. Vítr si hrál s drobnými vlnami, které řezaly světlo měsíce na tisíc drobných plošek. Někde zakřičel vyplašený bažant. Večer prořízlo hvízdavé zamávání jeho křídel. Nebe tmavlo. Zachumlali se hlouběji do houní, kterými je obdaroval Swrotčin kmen.

V dáli před nimi se rozkládalo Brno. Neprozkoumaná a obávaná říše přikrytá soumrakem. Neviditelný usínal Petrov, obelisk čistoty a slávy, usínala stará radnice, usínal i zavěšený krokodýl, ta parodie na brněnského draka. Na Zelném trhu stáli ve střehu tři strážci Parnasu a hlídali studnu, do které byla kdysi přiváděna voda ze Svratky. Nad štatlem se rozkročil hrad Špilberk, nedobytný a sebejistý král. Štít města, které kdysi bylo velkou pevností, o niž si nejedna armáda vylámala zuby. Ve Vaškově snu se té noci zjevil jako hrad hrůzy. Věznice provrtaná chodbami. Její okna zírají do okolní tmy jako ústa otevřená v křiku, prázdné chodby se v noci plní novými obyvateli. Hlouběji a hlouběji do chodeb. Stále níž skrz tuny černého diabasu, který kdysi vyvřel jako žhavá láva a zatvrdil se nelidskou vůlí. Kolem podivných zářících zdí, které zde zůstaly z druhé světové války po nacistech, a ještě níž pod náslechové chodby z napoleonských dob, hluboko pod Špilberk, kde v temné jeskyni hoří pochodně.

V řetězech visí muž, který právě zvrátil hlavu a křičí bolestí.

„Nebyl jsem sám… Nebyl! Nebyyyyl!“ kvílí Vašek, zatímco dusíkem podchlazené palečnice drtí prst. Skučí bolestí, když rozžhavené kleště trhají nehet.

„Přestaň! Proboha! Ře… ře… knu ti vše… chno!“

Krahujec ale nepřestává. Je jako hluchý. Neposlouchá svého vězně, pokračuje, dokud dílo nedokončí.

Vaškova hlava klesla na prsa, oči má mokré, ze rtů stékají sliny a kapou na nahou hruď. Tělo pokrývají podlitiny. Ze zkrvaveného prstu stéká krev. Oči má hluboko zapadlé, horečnaté. Pod nimi modravé váčky vyčerpání.

„Pat… rik,“ sípe.

„Jaký Patrik?“ vezme ho konečně na vědomí Krahujec.

„Do… dnar.“

„Dodnar?! Ten cajzlovský drnkal? Kde je teď?“

Šeptem odpoví, není mu ale rozumět. Chrčivě dýchá.

Krajec se k němu nahne. „Kde je?!“

Vašek se náhle vymrští a zakousne se mu do tváře jako líté zvíře. Jako vlk. Oči mu žlutě planou. Ruce se bezmocně svírají v okovech, připomínají pracky, ocel se ohýbá! Oka řetězu ale nepovolí. Krajec vykřikne a uskočí. Zraněná noha se mu podlomí a on se zřítí na zem. Překvapeně zírá na vězně a po obličeji se mu valí krev.

„Jeho už nedostaneš!“ chraptí Václav napůl šílený bolestí. Žlutý svit pohasíná, opět se v řetězech zhroutí.

Ani Krahujec ale není z cukru. „Dostanu, to si piš! Každého dostanu! Zuřivost ti nepomůže! Jenom prodlouží moji zábavu.“

„Je mrtvý…“

Krahujec si nevšímá krve a popadne Vaška za pravou ruku. Rozpáčí mu prsty a tiskne zlatý kříž. „Co je to za znamení?! Jaks k němu přišel?!“ křičí mu přímo do uší.

Vašek mlčí. Zatíná zuby. Krahujec ho udeří do obličeje. A znovu a znovu, až má tvář odulou, jako by ji rozpíchaly včely.

„Je to můj kříž,“ zasípe nakonec. „Stigma. Táhne za sebou smrt. Přivede ji i sem…“

Krajec se k němu nahne. Po čele mu stéká pot, zuby cení jak mrchožrout. Stoupá z něj nepříjemný pach mokrého peří. „Stejný démon jako v Praze?“

Vězňův obličej je jedna velká modřina, oči se ale krutě smějí. „Vykuchá tě jako slepici.“

Krajec odstoupí. Rozmáchne se a Vašek přes veškerou odvahu a pohrdání nedokáže ovládnout strach z bolesti. Zavře oči a přikrčí se.

„Jaký byl váš úkol v Brně? Víš, že tě klidně umlátím k smrti.“

Ví. Snaží se odvést hovor.

„Pod černou známkou se objevil ten kříž… odstranil ji Pán otroků z pražských kanálů. Jmenuje se Marmelhad.“

Krajec si teď dává větší pozor. Je opatrnější. Působí menší bolest a víc se ptá. Vezme do ruky drobný skalpel místo kladiva, rozžhavený drát místo kleští. Na některé otázky Vašek zatím neodpověděl. Mlčí o Praze i o Bruncvíkovi. Nechce nechat Krajce vyhrát, mámivě v něm ale roste touha všechno to ukončit. Touží po úlevě, která by nastala, kdyby promluvil. I kdyby byla hluboká jako smrt.

V přestávkách mezi mučením přichází sluha Fajk, aby vězni otíral hadrem krev a pot. Jeho nezáludné oči Vaškovi pokaždé dodají naději. Jako by říkaly: Mysli na něco hezkého. Vašek myslí na to, jak Krajce zaživa stáhne z kůže. Jak mu useká prsty a vypije jeho oči. Výslech pokračuje se stále delšími přestávkami, jak vyslýchanému ubývají síly.

Vašek na chvíli omdlel vyčerpáním. Teď už je zase při sobě. Kape z něj ledová voda, je celý mokrý. Opodál postává Fajk s prázdným kbelíkem. Vašek si přeje, aby to už skončilo. Přeje si, aby umřel. Má vidiny. Přiběhla liška a po psím způsobu si sedla proti Krajcovi na opačné straně mučícího pultu. Štíhlá šelma s rezavou srstí, s krátkýma špičatýma ušima a chundelatým ocasem. Není vyšší než půl metru. Upírá na pitoreskní scénu oranžové oči.

„Kristepane!“ zašeptá. „Tys ho zřídil.“

Krahujec se nenechá vyrušit. Zabodne stříbrnou jehlu do husté změti nervů ve vězňově lokti. Opatrně s ní krouží jako zvídavé dítě. Vašek se svíjí bolestí. Z rozkousaných rtů se valí krev.

Liška zdánlivě bez zájmu zívne. „Vážně myslím, že to přeháníš.“

„Přestaň!“ utrhne se na ni Krajec. „Je to špion, nepřítel Brna!“

„Až se zítra vrátí Vládce –“

„Tak pro něj budu mít odpovědi. Do zítřka je spousta času,“ skočí jí do řeči Krajec a zle se usměje.

„Tvé metody jsou brutální. Barbarské. Zdlouhavé a hloupé. Nemusíš se snažit, vím, co tu hledali.“

„Možná víš. Možná nevíš. Já to chci ale slyšet od něj!“ Krahujec se znovu obrátí k mučenému. Ještě s ním neskončil.

Bylo to zvláštní. Vašek s Patrikem stáli téměř uprostřed Brna. Odpoutali se od Svratky a pupeční šňůru mezi nimi přeťal betonový most. Přešli přes něj, potom přes rušnou křižovatku a ulici Poříčí, Křížovou a zamířili k Mendelovu náměstí. Vašek cítil, jak spojení s řekou slábne a mizí. Pocítil závrať a prchavý smutek. Strach, který náhle zaplňoval uvolněné místo v jeho mysli. Intimní přítomnosti Swrotky si všiml teprve, když zmizela.

Něco podobného zažil i dnes dopoledne. Když s Patrikem procházeli kolem Pryglu, uviděli dva kluky, jak se rvali u hráze. Jeden z nich spadl a hladina se nad jeho hlavou zavřela. Druhý vyděšeně křičel jeho jméno. Vašek s Patrikem se na sebe podívali a už zouvali propocené boty. Odhodili meče a rozběhli se k vodě. Byla ledová. Gejzír bublin a tápání ve tmě. Vašek měl štěstí – po minutě a půl pod vodou nahmatal vlasy. Popadl je a táhl k hladině, přestože sám se při tom nalokal.

Přivlekl kluka na břeh. Patrik se k němu sehnul. „Nedýchá!“

„Padej pro pomoc!“ křikl Vašek na ubrečeného kamaráda. Ten ale seděl jak omráčený. Podložili utopenému hlavu košilí. Patrik masíroval hruď a Vašek klukovi zacpal nos a vydechl mu do úst. Střídali se. Křísili ho dalších několik minut, nakonec ale měli štěstí. Kluk se rozkašlal, zvracel vodu. Slabostí se mohl sotva hnout.

„Nejradši bych vás přerazil, pitomci,“ seřval Vašek jeho kamaráda. „Kde bydlí?“

Do Bystrce to byl jen kousek. U panelového domu kluka předali mámě, která dostala hysterický záchvat.

Vzdálili se od Svratky stěží kilometr. Přesto se Vaškovi v žaludku usadil stejný nepříjemný pocit prázdnoty jako nyní. Připadal si jako nahý.

Když se s Patrikem vraceli k řece, ani jeden to nevyslovil, a přesto to oba tušili. Moc Svratky nedosahovala tak daleko a černý démon možná znovu vyrazil po jejich stopě.

Teď přicházeli na rozlehlé Mendelovo náměstí, kde se tyčila gotická bazilika Nanebevzetí Panny Marie, k níž přiléhal Augustiniánský klášter. Šeřilo se, Patrik šel ale najisto. Znenadání se ohlédl, jako by chtěl ve stínech zahlédnout přízračného pronásledovatele.

„Copak?“

„Nic.“

Vaškovi přejel po zádech mráz. „Někdo nás sleduje?“

„Na to je trochu brzo, ne?“

„Tak sleduje?!“

Pokrčil rameny. „Měl jsem jen divný pocit. To nic neznamená.“

Po dalších několika krocích se ale k Vaškovi otočil. „Pálí tě dlaň?“

„Ne. Díkybohu. Teď mě ale začíná trochu svědit.“

„Nežertuju,“ zamračil se.

Vašek se rozhlížel po temnících kvádrech domů. Támhle se zachvěla záclona. Ve druhém patře někdo zhasl. Dveře jednoho z činžáků se pohnuly, jako by se za nimi někdo skrýval a vyhlížel škvírou. Pomalu mu to docházelo. Nebyli turisti. Nacházeli se uprostřed smrtelně nebezpečného území nepřítele, který usiluje o zničení Prahy. Vzpomněl si na Krajce a mimoděk si pohladil jizvu na žebrech. Nebýt zázračné pomoci Polise, byl by dnes mrtvý.

„Jdeme do chrámu, tam zatím splyneme s davem,“ řekl Patrik, jako by mu četl myšlenky.

Co tím myslí, pochopil Vašek už po pár minutách. Objevila se před nimi pivnice.

„Vyskytuje se tu pravidelně jeden z mých dobrých přátel. Snad budeme mít štěstí, spojence potřebujeme jako sůl,“ vysvětlil bard.

„Věděl jsem, že to nějak zdůvodníš.“

„Hlavně si pamatuj, jdeme vyzvídat, a ne se stát středem pozornosti.“

„Najdeme Bruncvíka a vypadnem,“ zopakoval Vašek svoji mantru.

Když se naposled ohlédl, připadalo mu, že u jednoho stromu zahlédl lišku. Zadíval se pozorněji. Zvedla zadní nožku a on si uvědomil, že to byl jenom pes.

O chvíli později už seděli ve velké místnosti, jejímuž středu vévodil bar připomínající obrovský měděný zvon. Strop byl dřevěný, překládaný tmavými trámy. Stoupal k němu kouř, tajemně prosvěcovaný zlatavými lustry. Stěny byly kdysi bílé, obložené lakovaným dřevem. Na jedné z nich byl vymalovaný nápis: Brno vaří piva dost, Moravanům pro radost.

Vašek se rozhlédl po lidech kolem. V posledních měsících vlastně potkal velmi málo obyčejných lidí. Cítil se dobře. Žádní bohové. Žádní démoni. Obyčejní pijáci, co lokali jedno pivo za druhým, utírali si pěnu do rukávu a říhali. Měl chuť je obejmout.

Sedli si ke stolu a odložili meče ukryté v kožešinách. Vašek už chvíli pokukoval po solených preclících, navlečených na dlouhé tyči. Přitočil se k nim číšník s utěrkou postaru položenou přes předloktí, jako by propadl z minulého století.

„Dobrý večer, co můžeme nabídnout?“

„Tak já nevím, asi pívo…,“ navrhl Vašek.

Patrik ho rezolutně zarazil a omluvil se číšníkovi. Požádal ho o chvilku strpení. Když se otočil k Vaškovi, byl rudý ve tváři a vypadal rozčileně.

„Jestli se mnou chceš cestovat, musíme si udělat v jedné věci jasno!“ šeptal hromovým hlasem. „Nesmíš k tomu přistupovat jako k chlastu! Pivo není nápoj blbců, ale dar od Boha. Míza, která splývá ze stromu života! Odpusť si to šklebení.“

Patrik se opřel, ale stále mluvil naléhavě. „Jsi v pivovarské hospodě, která je jen malý kousek od Starobrněnského pivovaru. Čím blíž se pivo točí k pivovaru, tím větší má sílu a moc. Vaření je obřad, tradice sahající do středověku, kdy tu ještě byl klášterní pivovar. Cítíš to? Cítíš ve vzduchu ten odkaz, hloubku a magii? A ty si sem přijdeš a houkneš ‚pívo‘, jako by ti bylo jedno, co ti přinesou.

Rozhlídni se! Vidíš, jak těm lidem svítí oči?“ Patrik obšírným gestem zahrnul pijáky u okolních stolů. „Vidíš ty orosený půllitry? Tu barvu? No řekni, je to snad chlast? Umatlaný pívo?! Já vidím kádě s dobře uleželým sladem. Rmutování a scezování sladového mláta. Vaření v mladinové pánvi s chmelem, který dodá jemnou hořkost. Vidím chlazení ve vířivé kádi a kvašení, jímání a zrání v ležáckém sklepě, kde se zakulatí chuť. Já vidím nápoj s historií.“

Vašek se pobaveně usmíval, Patrik se ale teprve rozjížděl.

„Není pivo jako pivo. Je spousta druhů, jako je spousta lidí. Není lehké najít tu pravou chuť.“

„Proč se tím vlastně neživíš? Rozumíš tomu víc než dost. Mohl bys dělat sládka!“

„Je rozdíl mezi kuchařem a gourmetem. Já jsem milovník, pěvec a básník. Pití mě inspiruje a pozvedá, připravovat bych ho ale nechtěl,“ rozesmál se. Mezitím se vrátil číšník a Patrik obřadně objednal rundu speciálních ležáků.

Popíjeli. Povídali si i poslouchali hovor, který proudil u okolních stolů. Čekali na Patrikova přítele, který se ale zatím neobjevoval. Seděli a vychutnávali jednu rundu za druhou. Bard se vzdálil jen na chvíli – zaběhl do nedalekého penzionu Na Starém Brně, aby na noc zamluvil pokoj.

Čas plynul, ale do půlnoci bylo pořád daleko, a tak následovala čtvrtá i pátá runda. Vašek se cítil blaženě. S Patrikem se pilo skvěle. Uvědomil si to už na Vysočině – když Patrik básnil o pití, jako by se stávalo poezií. Dost možná v tom bylo něco nadpřirozeného. Vychutnával se každý doušek.

„Lidi jsou zbabělí tvorové,“ filozofoval bard a otíral palcem orosenou sklenici. „Požehnání i prokletí alkoholu je, že odstraňuje zábrany. Ukáže, co v každým doopravdy je. Strhává masky.“

„Čechy jsou z pohledu pití země zaslíbená, ne?“ smál se Vašek a v očích měl rudé žilky.

„Bacha na ústa.“

„Cože?“

„Čechy,“ naznačil Patrik a významně se rozhlédl. „Mysli na to, kde jsi. Víš přece, co se říká. Nad pitím nelze vyhrát, jenom Moraváci remizovali…“

Oba se zasmáli. Vašek ožužlával solený preclík, který byl tvrdý jako skála.

„Zatím tu je fajn. Starobrno se dá pít a taky tu není moc démonů.“

„Aby nedalo. Starobrno je pivo. A pivo není voda.“

„A Plzeň je Plzeň.“

„V koho městě jsi, toho pivo pij. Amen,“ řekl Patrik a říhl.

Třeskly sklenice a muži se zhluboka napili. Oči už měli mírně skelné.

„Myslíš, že ten tvůj známý ještě přijde?“ zeptal se Vašek.

„Co já vím, dlouho jsem tu nebyl. Možná už sem vůbec nechodí.“

„Řekneš mi konečně, kdo to je?“

„Bratr mého kamaráda Giliona. Bydlí v Brně. Je to divný týpek, ale spojence si nemůžeme vybírat.“

Vašek se ošil. „Co to znamená divný týpek? Žere lidi? Má místo rukou chapadla? Po dřívějších zkušenostech se radši ptám.“

„Něco horšího,“ zachmuřil se Patrik a přihnul si z půllitru. „Fanoušek.“ Dramaticky se odmlčel. „Opravdu neskutečnej zjev. Je blázen do Pána prstenů. Jmenuje se Juzlin, ale nechává si říkat Silmarillion. Člověk by řekl, že jako elf bude mít po tisíci letech rozum… Místo toho si hraje na to, že neodplul ze Šedých přístavů. Úplně se zamiloval do filmové trilogie. Kupuje si sošky skurutů, nosí prsteny moci ve stříbrném i zlatém provedení, dokonce si pořídil i napodobeninu Žihadla. Přijde ti tohle normální?“

„Elf, co si hraje na elfa? Přesně v duchu doby.“

S postupujícím večerem přibývaly rundy pomaleji. Patrik začal objednávat místo ležáku svatováclavskou jedenáctku. Zrůžověly mu tváře a na čele vystoupil pot. Usmíval se a potichu si prozpěvoval.

Vašek si uvědomil, že se mu motá hlava. Rozhodl se, že přibrzdí, a objednal minerálku.

Bard ze záňadří vylovil harfičku, kterou nedávno ukradl cisterciáckým mnichům. Otáčel ji mezi prsty, zkoumal, aniž jen letmo zavadil o struny.

Vašek mezitím bloumal pohledem po lokále. Na tváři mu seděl přihlouplý úsměv. Všiml si stolu v temném rohu, v lustru nad ním pravděpodobně praskla žárovka. Někdo u něj seděl, cizinec zahalený do kabátu s kápí. Jeho štíhlá postava splývala s temnotou. Před sebou měl vysokou sklenici. Vzplál zapalovač a rozžehl rudý bod cigarety. Osvítil oči, v nichž se odrazila zář ohně, a vzápětí znovu zmizely v temnotě. Dívaly se na Václava. Oříškové ženské oči.

Vašek si uvědomil, že minerálka chutná nějak divně. Místo aby točení hlavy přestalo, dostavila se jemná euforie.

Patrik mezitím skončil se zkoumáním harfy a už ji chtěl odložit, když se neovládl a přejel po strunách. Ozval se drsný riff jako z elektrické kytary, který přehlušil všechno v místnosti. Osazenstvo ztichlo a otočilo se k nim jako jeden muž.

Bard okamžik vypadal, že zvažuje, že se schová pod stůl, potom si ale protáhl krk, až mu zalupaly obratle. Chtěl se postavit, Vašek ho ale stlačil za rameno zpět do židle.

„Nechceš zpívat, že ne?!“

„Ne,“ lhal Patrik. „Trochu jsem se rozseděl. Promiň.“

Vašek se na něj nepřestával vyčítavě dívat. „Ten tvůj kámoš už stejně nejspíš nedorazí. Radši vypadnem.“

Mírně nejistým krokem se kolébali k penzionu. Opírali se jeden o druhého, táhli meče a kožené vaky.

„Ne, že bychom toho dneska moc zjistili.“

„Dnes jsme si dali volno,“ uklidňoval ho Patrik. „Zejtra začneme naostro. Ty budeš pátrat po Bruncvíkovi. Skoč na nádraží a poptej se mezi bezdomovci. Zelňáku se vyhni, hlavně se nepřibližuj ke strážcům Parnasu. Taky by ses měl stavit na Cejlu v ghettu a vyzpovídat cikánskou vědmu. Když dobře zaplatíš, zapomenou, že ses byl ptát.“

„Co řeznictví a zverimexy?“

„Cože?“

„No, jestli má Bruncvík lva, musí ho něčím živit.“

„Dobrej nápad. A v zoo můžeš zjistit, jestli jim nepřebývá lev.“

„Dobře. Co budeš dělat ty?“

„Jsem příliš známý, abych zjišťoval informace,“ mnul si bradu Patrik. „Asi se pořádně vyspím a odpoledne vyrazím za Juzlinem. Nějak už zjistím, kde bydlí. Pokud to klapne, večer se přesuneme k němu domů.“

Vašek vlastně ani nevěděl, jak se to přihodilo. Ubytovali se v pokoji v patře penzionu Na Starém Brně. Chtěli si dát ještě jedno na dobrou noc a nyní seděli ve zšeřelé vinárně U Královny Elišky v bezprostředním sousedství hotelu a s nimi u stolu ta nádherná zrzka. Pohazovala vlasy jako toreador červeným praporem před býkovými rohy. Podobné vlasy měla Lenka, uvědomil si Vašek smutně, ale opilost tu myšlenku přehlušila. Prohlížel si dívku, která s nimi už hodinu rozmlouvala.

Přehodila si nohu přes nohu. Uměla se podívat, ale zároveň nebyla typ laciné kokety. Rty spíše tenké, za nimi drobné špičaté zuby šelmy. Tvář světlou, plnou pih. Řasy barvy kávy s mlékem a oříškově oranžové oči. Uměla se podívat, a přitom v sobě měla divokost a tvrdost, která byla přitažlivá.

Nejdřív se jí zkusili zbavit. Zdálo se, že na přezíravý postoj není u mužů zvyklá. Očekávali, že odejde, ale ona se místo toho začala smát, jako by ji to bavilo o to víc. Ještě několikrát ji zkusili odradit, ona se ale nedala. Postupně se Vašek s Patrikem přestali mračit a nechali se vtáhnout do veselého hovoru, který byl za chvíli plný skrytých narážek.

„To jsou tu všechny holky tak oprsklé?“ mrkl Vašek přes sklenici piva na Patrika.

„Na rozdíl od těch pražských mají temperament! Co na mě tak koukáš? Věděla jsem po první větě, že jste pepíci,“ odpálila dívka.

„Nejsme z Prahy, ale z Kolína,“ lhal Vašek.

„Pražáky tu zrovna v lásce nemáte, viď?“ odtušil Patrik a pozoroval její reakci.

Zamávala řasami. „Nejsem většina. Ráda dělám, co sama chci.“

„Často?“

„To záleží na tom. Vždycky to nejde.“

Byla to jen taková hra, flirt před spaním. Uprostřed nepřátelského Brna museli být dvojnásob ostražití. Přesto si vypitá piva vybírala daň.

„Neviděli jsme se předtím v pivnici?“ napadlo najednou Vaška.

„Možná. Vy jste tam byli určitě.“ Nahnula se přes stůl a napila se z jeho piva. „Ano, tebe si pamatuji. Líbil ses mi.“

Vaška zaskočilo, jak je přímá. „Hmm.“

„Co vůbec děláte v Brně?“

„Někoho hledáme…,“ odpověděl. „Starého známého.“

Patrik si odkašlal. „Přesně tak, hledáme jednoho léčitele, který by tady kamarádovi odstranil vyrážku.“

„A kde tu vyrážku máš?“ zajímala se a hrála si s řetízkem na krku.

„Moc vtipný, Páťo,“ oslovil Dodnara jménem, které nesnášel, a obrátil se zpět k dívce. Náhle pocítil, jak mu její bosá noha vklouzla pod stolem do rozkroku. Nezdálo se, že by na tom dívce přišlo něco divného. Nezdálo se, že by jí vadilo, že stůl nemá ani ubrus.

„Jak se vlastně jmenuješ?“ zeptala se ho. Měla citlivé prsty.

„Honza,“ odpověděl Vašek, zatímco myslel na to, že pokud nepočítá říční bohyně, tak už přes půl roku neměl ženskou.

„Já jsem Tereza, ale říkají mi Reza, Rezka, jak chceš.“

Patrik si odkašlal. „Půjdu se trochu projít.“ Loupl po Vaškovi očima a vzdálil se. Klíče od pokoje zůstaly ležet na stole.

Vašek cítil, že něco není v pořádku. Byla příliš atraktivní, aby takhle uháněla chlapy. Vstal od stolu a přešel k jukeboxu. Za chvíli se už ztemnělým sklepním loubím ozývala sladkobolná klasika The Crying Game od Boy George. Vašek ani nevěděl, proč to udělal. Stál uprostřed parketu se sklopenou hlavou. Myslel na poníženou Marcelu, zrazenou Lenku a krvácející Prahu… Hlavně na Prahu. Vášeň, kterou rozdmýchala Reza, ho rychle opouštěla a zůstával smutek.

I know all there is to know obout the crying game, zpíval Boy George. Vašek si připadal, že je znovu na rozlučkovém večírku osmé třídy. Všichni se za chvilku rozprchnou do světa a většinu spolužáků už nikdy neuvidí. Právě končila první láska. First there are kisses, then there are sighs. And then before you know where you are, you’re sayin’ goodbye.

Ztratil něco, co mu Reza nemohla dát. Očima hledal dveře.

Ucítil, jak ho objaly štíhlé ruce. Přitiskla se k němu zezadu a kolébala se s ním v rytmu písně. Sexuální podtext zmizel. Zbylo jen sdílení, přesně to, co potřeboval. Aniž by nad tím přemýšlel, uvolnil se a odevzdal jejím pažím.

„Je pozdě. Musím za Patrikem.“

„Nemusíš,“ řekla a v ruce jí zacinkaly klíče od pokoje. „Chci ti něco říct. Nahoře.“

„Nepůjdu s tebou nahoru. Řekni mi to tady.“

Přitulila se k němu, jejich tváře se otřely. Nebyl to vulgární flirt na jednu noc. Oči jí hořely.

„Vím, koho hledáte. Můžu vám pomoct,“ zašeptala. Opřela se mu rukama o prsa.

Zarazil se. „Kdo opravdu jsi?“

Pohlédla mu do očí. Nebojácně. Odhodlaně.

„Hraničářka. Strážím hranice Brna. Pověsila jsem se na vás, jakmile jsem si všimla, že nesete ukryté meče. Jsem Občan stejně jako vy.“

Vašek ztuhl. Snažil se zastavit motání hlavy. „Proč mi to říkáš?“

„Dělám, co chci. Jsem volná jako pták. Nemusela bych ti říkat pravdu, ale udělala jsem to. A pravda je, že jsem dlouho neměla muže.“

„Když jsi hraničářka,“ doloval z paměti. „Kde máš luk?“

Usmála se a dopila sklenku vína. Zvedla nad hlavu paži, propnula se od natažené dlaně až po zapřenou patu. Zaklonila se. Její halenka se napnula, vystoupila na ní drobná prsa, vyrýsovaly se obloučky bradavek. Ukázalo se pevné břicho a rýha zadku s nahrnutou látkou.

„Tady, chceš si vystřelit?“

Vašek si umínil, že ji na pokoji vyslechne. Bylo příliš riskantní nechat ji teď odejít. Co kdyby je prozradila? Doufal, že se co nejdřív vrátí Patrik a společně na něco přijdou. Doufal, že… nedostal příležitost. Sotva dveře pokoje zapadly, přitiskla se k němu a zavřela mu ústa jazykem. V jedné ruce stále svírala flašku s vínem.

Pokusil se ji zastavit: „Počkej… já…“ S odmítáním žen ale neměl zkušenosti.

Změnila se. Byla drsná a nekompromisní. Vrazila s ním do skříně a zakousla se mu do horního rtu. Cítil její horké ruce. Popadly ho za košili a roztrhly ji, zatímco knoflíky se rozlétly po pokoji. Nehty mu zaryla do prsou. Přitiskl ji k sobě, aby ji znehybnil, ona se ale vyvlékla. Byl to souboj. Potáceli se pokojem. Vaškovi vířily hlavou myšlenky, které jednu po druhé požírala vášeň. Reza z něj stáhla kalhoty, přerušila jeho svlékání jen na nezbytnou sekundu, kdy jí přes hlavu přetáhl blůzu. Byla žhavá, skoro sténala touhou. Na tohle nebyl zvyklý. Její zvířecí chtíč jej přitahoval i děsil. Chytla ho za vlasy a přitáhla k sobě. Znovu se políbili. Pak do něj prudce strčila. Ztratil rovnováhu a zřítil se pozadu na postel. Dřív než se mohl narovnat, seděla na něm obkročmo.

Konečně se i on poddal vášni. Zkusil si přitáhnout její klín, ale uhnula a přirazila mu ruku k čelu kovové postele. Stuhou z vlasů mu ji bleskově připoutala. Vašek využil toho, že je předkloněná, a sevřel mezi zuby ňadro. Tápal po ní jazykem. Nechala se chytit, nahnula se k němu, přitiskla se. Cítil, jak je horká. Jen okamžik ho nechala, aby ji laskal. Vzápětí mu přirazila druhou ruku k čelu postele a pevně ji připoutala.

Posadila se na něm a pohled oranžových očí ho zneklidnil tak, že přehlušil i vášeň. Zkusil za pouta zabrat. Držela pevně. Přeběhl mu po zádech mráz.

„Odvaž mě!“ poručil jí.

„Ne!“ Drobné zuby připomínaly dravce. Dívka se podívala na hodinky. Přešla k oknu a otevřela ho. Ze své pozice na ni dobře neviděl. Uvědomil si, že něco je strašně špatně.

Ona se ale vrátila a vtlačila ho do polštářů.

„Mám to radši při světle,“ řekla a rozsvítila. Stáhla si poslední oblečení. Stála nad ním a vychutnávala si jeho bezmoc. Otočila se k němu zády a nasedla na něj. Zhoupla se pomalým rytmem. Vašek zíral. Prohlubeň páteře ženy pokrýval od krku přes celá záda až k zadku pás jemné měděné srsti. Žena vrněla blahem, zatímco on se mezitím snažil uvolnit pouta. Reza se na něm otočila, zaleskly se drobné zuby. Zaryly se mu v milostném polibku do krku, do prsou.

Vyjekl. „Mám toho dost. Pusť mě!“

Nereagovala. Kdyby se Vašek nestyděl, zakřičel by o pomoc. Byl to drsný sex, ale pořád jen sex… Pokusil se ji shodit, ale neuspěl. Byla obratná a viditelně si jeho marnou snahu užívala. Smála se o to víc, čím víc se vzpouzel. Vlnila se. Kousala ho po celém těle, až jí rty umazala krev. Vztekal se. Bojoval s ní. Zároveň ale cítil, jak ho naplňuje slast. Nedělala ciráty, zrychlovala. Křičela. V jednom okamžiku už to nedokázal vydržet. Cítil jenom své a její tělo, propletená ve slastné křeči.

Když to skončilo, vstala a otřela si ústa. Vášeň jí z očí zmizela, zůstal jen zeboucí chlad.

„Teď mě doprdele odvaž!“ zachrčel.

Podívala se na hodinky a odešla do sprchy. Večer za oknem ožil rychlými kroky.

Vaška začalo pálit znamení na ruce, vlastně ho pálilo už chvíli, akorát si to neuvědomil. „Proboha… Teď ne!“ zasténal. „Odvaž mě! Hned!“ zakřičel.

Vylezla z koupelny. Stále nahá. Utírala si vlasy ručníkem a zkoumavě se na něj dívala. „Nebyl jsi špatný. Vůbec jsi nebyl špatný.“

„Ty náno pitomá. Blíží se sem démon. Jestli mě nepustíš, tak nás oba zabije!“ Když se rozesmála, začal Vašek křičet: „Patriku!“

Na chodbě za dveřmi zatepaly běžící boty. Ozvalo se bušení na dveře.

Reza se na ně podívala. Oblékala si právě prádlo. „Vždyť už jdu!“ V klidu si zapnula blůzu.

„Patriku, vyraž ty dveře! Rychle! Blíží se ten černý! Jsem… jsem svázanej!“ křičel Vašek.

Reza otevřela a do místnosti vtrhli tři muži. Ani jeden z nich nebyl Patrik. Vašek ještě zahlédl, že mají civilní oblečení a pod kabáty černě nabarvené meče. Uvědomil si, že leží na posteli s rozpaženýma rukama a vadnoucím údem úplně nahý. Zastyděl se a zkusil se převalit na bok.

„To je on?“ zeptal se jeden z nich.

Reza zvedla oči v sloup. „Je tu snad někdo jiný? Panebože.“ Zapálila si cigaretu a nervózně natáhla dým. Odešla z místnosti.

Vašek začal protestovat, ale vyfasoval ránu do zubů. Přes ústa mu přetáhli provizorní roubík. Otočili ho na břicho a svázali mu nohy. Obličej zamáčkli do polštářů, že stěží dýchal. Potom mu uvolnili ruce – jen proto, aby je málem zlámali a spoutali za zády. Vašek sípal. Zmítal sebou, snažil se je kopnout. Bojoval, co mu síly stačily. „Émon!“

Další rána do zubů a najednou měl co dělat, aby nevdechl krev. Neposlouchali. Nereagovali. Tvrdí chlapíci.

Největší z nich musel mít snad sto padesát kilo. Přehodil si Vaška přes rameno, jako by nic nevážil. Zlatý kříž v dlani pálil čím dál víc. Vašek přímo fyzicky cítil, jak ohrožení roste. Chodba se mu houpala před očima. Když zvedl hlavu, z bezprostřední blízkosti zíral na kostkovanou košili muže, kráčejícího za tím, co ho nesl.

Před vinárnou na ně čekal pohřební vůz. Prastará Škoda 1203 byla vypulírovaným artefaktem z osmdesátých let. Všechny kovově součásti se chromově leskly, ve stříbrných discích z hliníku se odráželo světlo lamp. Boční okna v zadní části byla podmalovaná matnou bílou, porušenou třemi souběžnými čirými pruhy. Hodili Vaška dozadu, vpředu už seděla Reza.

„Co to sakra je?“ zamručel jeden z mužů.

Mezi stromy tma hutněla a pohlcovala světla lamp. Jako by se blížil černý mrak.

Vašek se divoce zazmítal. Chrčel přes roubík: „Yč! Eď yč!“

Dva muži sáhli po jílcích mečů a vykročili proti příchozímu. Třetí, nejmohutnější, se otočil k Reze. Slabě zavrtěla hlavou, a tak zůstal stát vedle auta.

Temná bytost nabyla tvaru. Když se před nimi narovnala, zjistili, že po celou dobu byla přikrčená. Ze žebrovaného krunýře vyrůstaly svalnaté nohy s drápy, šavlovité pařáty. Černé plameny bytost obklopovaly jako nesvatá aura. Na místě hlavy žhnuly ze stínů nelítostné oči.

Bezhlesým řevem netvor vyvrhl temnotu. Šermíři stačili sotva tasit, a byl u nich. Pařáty protnuly vzduch a utrhly jednomu z nich hlavu. Druhému se podařilo pařát zachytit tercií a bleskovým odsekem jej odrazit. Muž získal dost času, aby využil švihu, a protočil meč. Zaútočil na bestii silovým horním sekem. Rychle a účelně. Perfektně vedený meč tence svištěl. Stalo se něco nečekaného. Z míst, kde měla mít bestie břicho, se proti šermíři jako had vymrštila lidská hlava a zakousla se mu do obličeje. Páteř se shnilými zbytky masa se za umrlčí lebkou táhla jako rezavý řetěz. Křivé zuby rvaly citlivé svaly obličeje na cáry. Šermíř křičel, dokud se mu do těla nevnořily z obou stran pařáty.

Vašek oněměl. Byl to jen okamžik, záblesk, než se démonův výrůstek opět stáhnul. Lebka se zbytky tváře mu připomněla Ctibora, rytíře Stovky, který mu kdysi zachránil život.

„Eď, ty rávo!“ řval do ticha auta a kopal svázanýma nohama do sedačky.

Reza přibouchla dveře. Zařval motor, zapískaly gumy a dodávka se rozjela. Oknem Vašek zahlédl, jak třetí šermíř padl na kolena. Kabát na zádech prorazily ostny, pod jeho spodním okrajem se zavlnil špičatý ocas s ostnatým koncem. Tělo zbytnělo a rozlily se po něm šupiny.

Auto se zatřáslo. Nejspíš přejeli obrubník. Vašek narazil hlavou do okénka. Ztratil výhled, zahlédl jen, jak noc za ním prozářilo žluté světlo. Záře plamenů. Řev!

Náhodný noční chodec se vyděšeně zastavil. V několika nedalekých oknech se rozsvítilo.

Svázaný Vašek se vyšplhal po opěradle a znovu se otočil. Tmu parku prořízl několikametrový plamenný jazyk. Řítili se Pekařskou podél nástupního ostrůvku tramvaje a Nemocnice svaté Anny.

Reza najednou dupla na brzdy. Pohřebák zaskřípěl, jako by se chtěl celý srolovat, a kola zasténala. Škodovka klouzala po asfaltu a pálila se guma. Z nemocnice akorát vyjížděla sanitka, se kterou se málem srazili. Mučivě dlouhou chvíli trvalo, než houkající vůz odbočil do svého pruhu a vyrazil ke Špilberku. Vašek zahlédl věc řítící se zezadu k jejich autu. Ďábel neztrácel čas. Pohyboval se rychlými trhavými skoky. Každým byl blíž, v jeho očích se už odrážela zadní světla pohřebáku. Řidička si toho dosud nevšimla. Zařadila jedničku a sešlápla plyn, auto se dalo do pohybu. Démon skočil.

Nejde bolest nevnímat, dělat, že neexistuje… Přesto se o to Vašek snaží. Jako stroj si tiše opakuje: To je všechno, na co se zmůžeš?! Dej mi jí víc! Chci víc bolesti!

Mučitel plní jeho přání do sytosti.

Je stále přikovaný ke skále z brněnského diabasu. Tělo ho pálí, jako by láva pod jeho zády znovu zkapalněla a stala se žhavou krví zemského jádra. Leží v moři jehel, každá jej bodá jinou chutí. Kůže se trhá a sdírá jako papír, nervy se staly klubíčky bolesti, každý je zmučenou tváří, řvoucí o pomoc.

Je děsem nepříčetné zvíře. Zahnali ho do kouta. Schovává se v maličkém místě ve své mysli. Snad ho tam nenajdou.

„Co bylo dál?“ ptá se Krajec.

Muž v řetězech chraptí: „Tehdy se to stalo. Ve skoku do démona narazil Patrik a oba se zřítili na zem. Démon se překulil a rozdrtil pod sebou střechu zaparkovaného fiata… Patrik neměl ani meč! Otočil se a začal utíkat pryč. My jsme mezitím ujížděli opačným směrem… Ten černý se za mnou ohlédl! Vysmíval se mi… Potom ho jedním dlouhým skokem dohnal…,“ Vašek se roztřásl a chvíli nebyl schopen mluvit. „… srazil ho na zem. Vrážel do něj pařáty. Bodal a sekal, až krev pršela… Prořítili jsme se na červenou nějakou křižovatkou… víc jsem neviděl…“

Řekl už všechno. O Bruncvíkovi i Rudwolfovi, o runovém meči, který našel ve sklepě, a o tom, jak ho v kanálech ztratil. Řekl jim o černé skvrně a o smrtícím démonovi. Pověděl o zlatém kříži. Kdyby je to zajímalo, řekl by jim všechno od svého narození až po dnešní den. Takovou sílu může mít bolest. Zlomí člověka. Sebere mu důstojnost, sebeúctu, vysaje z něj sílu a zanechá jen blábolící trosku, která žadoní, aby to už skončilo.

Řekl jim všechno, až na jedinou věc… Dosud mlčí o smrtelné slabosti Prahy, o tom, kolik už se ztratilo hraničních štítů. Smiřuje se s tím, že zemře. Topí se v bolesti, ale mlčí. Jako by mohl alespoň něco napravit…

„Tak ty tvrdíš, že Dodnar je mrtvý?!“ udeřil na Vaška Krahujec.

Muž byl stěží při sobě. Vysíleně visel v řetězech, topil se vlastní krví. Krajec se rozmáchl, aby ho znovu udeřil.

„Kývl!“ zarazila ho liška. „Sotva se hýbá, copak to nevidíš? Vy jste to určitě viděl, barone!“

„Ano, kývl. Vypadá to, že už nemůže mluvit,“ potvrdila třetí postava. Byl to muž s růžovou tváří a tenkým, pěstěným knírem. Voněl kolínskou. Nad vážnýma šedomodrýma očima se klenulo vysoké čelo, řídké šedé vlasy spadaly v barokních kudrlinách na ramena. Široká ramena byla zdobená zlatými kakardami. Přes prsa měl přetaženou rudou šerpu, kolem pasu široký dragounský opasek s párem pistolí. Níže jako by tělo ztrácelo barvu, modralo a průsvitnělo. Nohy se těsně nad zemí rozplývaly.

„Děkuji, barone Trencku. Slyšels to, Krahujče? Už nemůže ani mluvit! Víc z něj nedostaneš,“ zaprskala liška. „Až Vládce zjistí, žes ho umlátil k smrti, upálí tě zaživa…“

Mučitelovu tvář ovládl vztek. „O Bruncvíkovi taky nemluvil, dokud jsem mu nevyrazil pár zubů. Kdybych dal na tebe, nepověděl by ani to!“

„Bruncvík…,“ zamumlal nesrozumitelně Václav.

„Také říkal, že dostali Žďárovu ochrannou pečeť!“ přela se liška. „Myslíš, že mu ji Žďár svěřil v pomatení smyslů?“

„To je ale smůla, že ji nemá u sebe! A i kdyby. Mohl Žďára obelstít.“

„Ale no tak,“ nakrčila šelma čenich. „Obelstít Žďára? A polibek Swrotky získal jak? Také ji obelhal? Skončeme s tím tyjátrem! Chceš ho zabít, ale tohle rozhodnutí patří našemu Vládci!“

„Vsadím se…,“ Krajec se rozmáchl a naposled vrazil Vaškovi pěstí. Otřel si krví potřísněné klouby do ušmudlaného hadru a hodil ho lišce k nohám. „Vsadím se, že si toho půlku vymyslel. Něco zaslechl a zbytek vybájil. Je to agent Prahy a na tom trvám!“

„Nenávidíš ho, protože kvůli němu je z tebe mrzák!“

Krajec si zaťal prsty do stehna, ve kterém se ozvala bolest. Jako by znovu cítil palcát drtící koleno. „Ano,“ odvětil hrozivě klidně. „Nenávidím ho, protože jsem ho podcenil. Podruhé to neudělám a nedovolím to ani tobě. Není to obyčejný člověk. Přežil pražské Podsvětí. Učil se od Prastarého vlka. Unikl démonovi! Sundej si klapky z očí.“

„Žďárovu pečeť si tedy vybájil, ale těmhle historkám věříš?“ štěkala liška.

V tu chvíli vstoupil do rozhovoru poloprůsvitný baron, který dosud nestranně poslouchal.

„To stačí, hraničářko! A platí to i pro tebe, vyzvědači! Výslech končí. O jeho životě zítra rozhodne Vládce.“

Krahujec zbledl, v jeho tváři se ale nepohnul jediný sval. Úsečně kývl. Odstoupil a shodil z ramen plášť. Okamžik stál nahý – pokřivený hubený muž s vahou přenesenou na zdravé noze. Potom si překryl tvář, zhroutil se do sebe, zmenšil se a ztmavl, rozpažil ruce – už to nebyly ruce, ale křídla. Pronikavý dravčí výkřik se rozlehl jeskyní, pták odlétl do tmy.

„Díky, Trencku,“ řekla liška. I ona se proměnila. Za okamžik stála na jejím místě dívka se zrzavými vlasy. Rudé kadeře se jí plazily mezi ňadry. Byla vysoká jako muž.

„To já jsem toho muže našla a zajala. Já ho chci odevzdat našemu Vládci. Moc nechybělo a Krahujec ho umlátil!“

„Nediv se, že to bere osobně. Hodně se změnil od toho úrazu. Přišel v Praze málem o život.“

„To není omluva.“

„Už je to dávno, co se zde provozovalo útrpné právo. Odvykli jsme si. Možná cítíš vinu?“

„Vinu?“ vyprskla chladným smíchem. „Ať se Krajec drží dál od mé kořisti.“

Přikročila k Vaškovi a začala mu vlhkým hadrem otírat krev. „Fajku!“ křikla na trpaslíka. Mužík ve žlutém sáčku se vynořil za ní, možná celou dobu někde poblíž čekal na zavolání. Jako by věděl, co bude žena chtít, držel v rukou tác se spoustou drobných předmětů. Na plátně ležely náplasti, obvazy, šití, kádinka s dezinfekčními amébami, několik čpících lahviček, křišťály na zastavení krvácení, podivné kameny s runami a injekční stříkačky.

Vašek okolí nevnímal, byl napůl šílený bolestí. Druhou polovinu vědomí zaplnila sžírající nenávist. Soustředil se. Nenáviděl, a díky tomu ještě žil.

Stěží ucítil bodnutí na krku, když mu Reza píchla sedativa. Zatímco se propadal do spánku, slyšel z dálky její hlas.

„Přinejmenším v jedné věci nám lhal.“

Duch připlul blíž. Jeho přísné inteligentní oči ji vyzvaly, aby promluvila.

„Když jsme ujížděli od Svaté Anny ke Špilberku, Patrik Dodnar se vůbec neobjevil.“

„Co tím chceš říct?“

„Václav ho kryje, vyprávěl nám pohádku, věšel bulíky na nos. Ten drnkal zůstal někde venku. A nejen on. Taky ta černá věc, která zabila tři naše muže.“ Mimoděk přejela hřbetem ruky po krku. „Jeden z nich byl drakonián.“

„Slyšel jsem,“ kývl baron. „Byl to Marek Mallen. Jeden z mladých. Příliš sebejistý na můj vkus, možná soupeře podcenil.“

Významně se odmlčela.

Baron se odvrátil, až kožešinový plášť zavířil. „Vydal jsem drakoniánům rozkazy, aby démona našli! Alespoň se trochu protáhnou, dlouhé nicnedělání není dobré pro morálku.“

„Která je i tak jejich slabou stránkou, že?“

Sekl po ní pohledem. „Stejně jako tvojí. Drakoniáni sice jsou pověstní svou vznětlivostí, ale…“

„Hezky řečeno, barone…“

Přízračný generál Trenck se jen stěží ovládl. „Někdy mi přijde, že provokování potřebuješ víc než vzduch!“

„Provokování a muže,“ sladce se usmála. Rychle se k němu naklonila a políbila ho na tvář. Ruka, kterou ho pohladila po zádech, však prošla skrz průsvitné tělo.

Baron Trenck se na ni díval přísně, ani se nepohnul. „Z naší konverzace se nikdo nic nedozví až do příjezdu Vládce.“

„Jak poroučíš.“

Přistoupila k Vaškovu zmasakrovanému tělu a s pomocí Fajka vyčistila rány. Vetřela masti. Sešila kůži. I po tom, co baron Trenck, polní velitel drakoniánů a maršál brněnské armády, odešel, jí na rtech zůstal nepřítomný úsměv. Při práci si tiše broukala The Crying Game.

Dunění ve tmě. Síní se rozléhá ozvěna, hora se otřásá. U stropu sviští neviditelná obří křídla. Vašek třeští oči, ale nevidí nic. Oslepl… nebo je mrtvý? To ale není možné, protože mrtvého už nic nebolí. Blouzní v horečkách. Temnota se hýbe. Dunění se blíží. Africké bubny. Běžící sloní stádo. Zemětřesení…

Vašek se pohne a řetězy zachřestí. Je stále přikovaný ke skále. Visí na ní jako Prométheus, jako Kristus na kříži. Tělo má rozbodané, zmučené, bledé, lepkavé studeným potem a krví. Třese se zimou. Rány někdo sestehoval černou nití. Na spáleninách se nafoukly bílé puchýře. Vypadá, jako by spal v kontejneru s rozdrceným sklem. Jako by si místo košile oblékl ostnatý drát. Jako by si stříhal nehty nůžkami na plech a při svědění se drbal rašplí…

Snaží se vymanit z blouznění. Skála za jeho zády se chvěje. Bezprostřední pocit ohrožení roste, kříž v dlani ale zůstává chladný. Snaží se vzpamatovat, zahnat otupělost.

Ve tmě to hluboce zabublá. Ozve se řev rostoucí z nitra hory. Zmrazí ho, otřese jím, odhalí ho, jako by z něj sloupl kůži a nechal jen nechráněné maso a nervy. Prostorem se blíží… bytost. To pod jejími kroky se chvěje podlaha. Žhnoucí oči. Vzduchem se šíří suché horko. Král se vrací.

Vaška zalije animální strach. Nehází sebou v řetězech. Nesnaží se utéct. Strnul se zadrženým dechem. Obrysy stvoření rudě žhnou. Obrovské tělo je čím dál blíž a… najednou vzplanou pochodně. Výjev je pryč.

Před Vaškem stojí chlapec, který mu sahá stěží po prsa. Mohlo by mu být dvanáct či třináct. Kaštanové vlasy má prokvetlé stříbrem. Jsou rozcuchané, neustále se chvějí jako ve větru. Čelo zdobí tenká koruna, proužek platiny mistrně zohýbaný do tvaru brněnského horizontu – zachycuje dvojvěží katedrály sv. Petra a Pavla. Chlapec je oblečený do tuniky s červenobílými heraldickými pruhy. Má drobné ruce a je obutý ve vysokých rudých škorních. Na masivním řetěze vykládaném drahokamy mu na krku visí znak Brna.

Vašek je zmatený, najednou ale příchozí vzhlédne a jejich pohledy se setkají. Chlapcovy oči žhnou spalujícím ohněm. Jsou čisté, moudré, divoké a nelidské.

„Brno,“ zachraptí Václav.

„To je mé jméno.“ Hlas se k dětskému vzhledu nehodí. Je melodický, hluboký.

„Slíbil jsem Jí, že ho najdu,“ zajíkne se vyčerpaný Vašek.

„Koho?“

„Bruncvíka.“

„Proč bys to dělal?“

Váhá, co odpovědět. Rozhodne se pro otázku. „Proč ho držíte?“

„Nerozumím ti.“ Vztáhne k Vaškovi ruku a dotkne se zlatého kříže v jeho dlani. Něco se stane. Jako by jimi projel blesk. Svět se promění a obrátí naruby. Před Vaškem stojí obrovská bytost. Klínovitá hlava se k němu naklání z výše pěti metrů. Plazí oči si ho prohlížejí s podivně lidskou účastí. Drak je pokrytý šupinami, jejichž barvy se přelévají. Jsou měňavé jako u chameleona, zelená oblast mezi ostny na zádech představuje Lesnou, vznešená zlatavá lemující heraldický znak na hrudi je Staré Brno, modravě šedá zastupuje Bystrc, přechází v modrozlatou Králova Pole a tmavé šupiny pod křídly značí Cejl. Hřbet kryje pancíř diabasu, z něhož vyrůstají diamantové trny. Výjev temní, zableskne se a Vašek náhle vidí, že každá šupina je oknem do bytu jednoho Brňana. Neprostupná zbroj brněnských duší obaluje každičké místo drakova těla. Občas jedna ze šupin zazáří, zuhelnatí a rozpadne se v prach. V tu chvíli se ostatní stáhnou a zakryjí místo, než se narodí nová. Vašek je uhranutý. Dívá se drakovi do očí, jako by si povídal s plameny. Vidí se stát na ostrově uprostřed lávového pekla. Jeho vědomí bloudí, jako by mysl opustila tělo. Je ticho. Vidí sám sebe a chlapce, jak stojí na kousku pevniny v ohnivém moři. O něčem si důvěrně povídají. Zatouží se dostat blíž. Náhle mu výhled zakryje erupce sopečného ohně. Když se vzduch vyčistí, vklouzne mysl do těla.

Čas běží. Vašek si to uvědomuje nějakým zapadlým kouskem vědomí, které se nepropadlo do snu. Hodiny a hodiny letí jako voda. Ve vzdáleném světě mu někdo přikládá k ústům nádobu. Cítí na rtech její tlak. Tekutina bez chuti mu proudí do krku. Podvědomě polyká, a zároveň stále rozpráví s chlapcem uprostřed lávového pole.

Chvílemi slyší slova. Někdy docela jasně. Jako teď.

„Ctím vašeho prvního rytíře. Bruncvík není můj nepřítel,“ říká Brno.

„Musím ho najít. Poslala mě pro něj… Slíbil jsem to.“

„A co když tu není?“ Chlapec pomalu obchází podél okraje ostrova, plameny povstávají z lávy a jako vděční psi mu olizují ruce.

„Jak to myslíš, že není?“ slyší Vašek svůj nevěřící hlas.

„Nemám důvod ti lhát. Jsi v mé moci.“

„Nemáš důvod mi lhát?“ Vašek myslí na nejkrásnější oči na světě, na vyvrácené hraniční štíty, na křehké ruce s alabastrovou kůží, na prosebné oči Prahy a krev, která jí vytéká z koutku úst. „Nevěřím ti.“

„Svěř se mi.“

Vašek váhá. Krutý nepřítel si s ním pohrává jako kočka s myší. Chlapec má ale tak čisté oči, nejde mu nevěřit.

„Jestli jsi neuvěznil Bruncvíka ty, tak kdo?!“

„Hodně jsi trpěl. Mrzí mě to.“

Vašek mlčí. Při vzpomínce na Krajce ho ovládne chladná nenávist.

„Říkám ti pravdu. Jestli hledáš Bruncvíka v Brně, hledáš marně. Nikdy sem nedošel. A teď mi prozraď, co se děje v Praze? A proč v mém městě hledáš Jejího prvního rytíře?“

„Nech té komedie. Ty přece moc dobře víš, proč jsem tady! Oba to víme!“ Zloba v něm s každým slovem roste. „Jsem ubožák, zkazím, na co sáhnu, ale v Praze čekají jiní. Jestli se k ní přiblížíš, Stovka rytířů rozseká tvé poskoky na kusy! Itivan vyškrábe oči každému, kdo se k Ní přiblíží! Přijdou Občané a smetou útočníky jako třísky. Slibuju ti, že o Hrad si vylámeš zuby!“

Brno je teď doopravdy zmatený. Mračí se. „Proč bych měl na Prahu útočit?“

„Protože… jsi zloděj hraničních štítů!“

Chlapec se mimoděk dotkne svého znaku. „Nevím, o čem mluvíš. Nikdy jsem takový příkaz nevydal. Vadí mi arogance a krátkozrakost tvé paní, v mnohých otázkách se neshodneme, ale kvůli tomu s ní nebudu válčit.“

Vašek stojí jako zařezaný. Přemýšlí, proč mu Brno lže. Jeden druhého si měří.

„Řekni mi pravdu!“ žádá chlapec.

Vašek těká očima po lávovém poli. Ztrácí jistotu. A co když Brno nelže? Co když je zrádce někdo jiný? Uplyne spousta času, než se rozhodne.

„Jestli v tom máš prsty, tak už to stejně víš. Možná je to ale jinak. Možná to nejsi ty, kdo chce Prahu zničit. Potom mi musíš pomoci!“

Chlapec trpělivě poslouchá, zatímco Václav vypráví o Její Výsosti Praze. O kráse a velkoleposti sražené na kolena. O bohyni umírající ve stínu sálů s vysokými stropy. O hraničních štítech, které jeden za druhým mizí, o přeťatých žilách, ze kterých bez ustání proudí krev. Vašek mluví. Po celou dobu má před sebou její tvář. Brno ho sleduje, ani nedutá. Snaží se držet klidný výraz, ale nelze nevidět, jak jím zmítají emoce. Vašek mu konečně vypoví vše o svém poslání, o dlouhé cestě, o pronásledování, skrývání a strachu. Úleva ale nepřichází, není si jistý, jestli Ji právě nezradil.

Brno zvážněl. V dospělém gestu si mne spánky. Přistoupí k Vaškovi a tiše ho obejme. Stojí uprostřed lávového pole, dvě strnulé postavy ozářené rudými plameny. Sousoší z diabasu. Vašek cítí, jak jím proudí divoká a nespoutaná síla ohně. Dlaň se znamením mu sálá teplem. Vaška prostupuje síla. Chlapec ho objímá.

2. kapitola

Když Itivan otevřel oko, první, co uviděl, byl mladík, který si podřezal žíly. Stál nad ním nahnutý, zarámovaný bílou září jako anděl. Měl přeražený, křivý nos, krátké hnědé vlasy a poďobaný obličej. Zapadlé divoké oči mu pod obočím zářily jako uhlíky. Upíral je na Itivana a brada se strništěm se mu třásla. Prsty rukou měl propletené, žíly na rukou podřezané. Předloktí byla poznamenána desítkami drobných jizev a strupů. Zápěstí mu obepínal kožený náramek, ve kterém byla našitá pouzdra se žiletkami. Na jeho zádech visel plášť ze šedých kožešinek, jehož kápě mu zpola zakrývala tvář.

Byl absolutně koncentrovaný. Inkantor. Rty se pohybovaly. Itivan nic neslyšel, ale věděl, co slova znamenají. Magie bolí. Magie trýzní.

Kolem byla podivná tmavá místnost vysekaná do skály. Jediné dveře i vysoké okno zakrývala gumová rohož. Omlácený a rozviklaný nábytek se tiskl ke stěnám, police plné otrhaných a ušpiněných knih. Na plastovém zahradním stolku stála očouzená petrolejka. Plamínek osvětloval pokoj mámivým světlem, spaloval poslední zbytky kyslíku a zanechával mastný nakyslý zápach.

Tmavá mladíkova krev kapala na kočičího lorda, který se nemohl pohnout. Necítil tělo. Necítil nic kromě spojení mezi sebou a neznámým. Itivan byl zapomenut. Zůstal jen vzpomínkou, myšlenkou vzdouvající se ve víru magie, která kocoura nadzvedla z podušek a vábila bloudící duši zpět do těla.

Roztříštěné úlomky kočičích kostí se skládaly jako složitý hlavolam. Přetrhané šlachy a svaly se upínaly novými tenkými vlákny. V žilách a tepnách se zatahovaly trhliny. Do Itivana proudil cizí život. Uplynula věčnost.

Kocourovi se zdálo, že z dálky cosi slyší. „Remetere Notresang…“ Začínal si uvědomovat sám sebe… „Apares Salve Compaňon,“ čarodějův hlas se chvěl, zatímco litanie končila: „Aiuto Angelot! Forte Cosmos! Mercé Praha!“

Mladík zavrávoral slabostí a zhroutil se na zem. Rozmlžil se a rozplynul. Itivanovo oko se zavřelo. Cizí krev mu slepila kožich do zaschlých střapců tvrdých jako hřebíky. Zabloudil mezi smrtí a spánkem. Stal se znovu kotětem, které potkalo na Čertovce dva dobrmany. Tehdy zemřel poprvé. Neprodal ale kůži lacino. Už tehdy se rval o život jako ďábel, a tak ani vltavské ryby nepřišly zkrátka.

Itivan mžoural. Uběhla jedna noc, nebo jich bylo mnohem víc? Znovu ho přišel léčit neznámý. Byl velmi bledý. Horečnaté oči zapadly hlouběji v kontrastu k vystouplým lícním kostem. Díval se na kocoura, který byl teď od hlavy až k patě zalitý v nějaké pevné látce. Rozpřáhl ruce. Opakovalo se to co minule. Magická litanie a hrůzně pořezané ruce pokryté strupy.

Itivan chtěl uhnout kapající krvi, ale necítil tělo. Téměř jako by ochrnul. Bylo to ale jiné, ochrnutí už zažil. Cítil zvláštní spříznění s inkantorem, zatímco mu v těle vytvářel novou plíci. Nezáleželo na tom, že kocour šílel bolestí. Dokud cítil bolest, žil.

Podruhé Itivan zemřel, když mu byly čtyři. Hledal své místo mezi služebníky Prahy. Byl si jistý tím, že je předurčen k velkým věcem. Hloupé, sotva odrostlé kotě, žárlící na všechny, co se těšili přízni Královny. Poskoci a lichometníci! Chtěl Jí dokázat, o kolik je lepší!

Umanul si, že stráví výroční noc ve Faustově domě. Když se o tom zmínil před Bruncvíkem, přísně mu to zakázal. Mohl by prý ohrozit celé okolí! Itivan se mu vysmál. Kocour je jediný, kdo rozhoduje o životě kocoura! Když se zmučený Faustův démon vrátil o půlnoci z pekla, skrýval se Itivan se zježenou srstí v kredenci. Když kocoura ráno našli, visel nabodnutý na lustru. Kožich měl na mnoha místech spálený na lysinu. Tělo rozedrané ohnivými drápy. Zázrakem přežil.

Itivan nemusel otevírat oči, aby poznal, že nad ním opět stojí. Opět slyšel šeptané magické formule a opět cítil, jak do něj proudí život. Cíp čarodějova pláště se dotýkal jeho boku. Podle pachu kocour poznal, že je ušitý z krys. Šimral ho, nemohl se ale pohnout, i kdyby chtěl. Byl omotaný v podivné látce, která připomínala dívčí punčochy, a ponořený v horké bylinné lázni. Stoupaly z ní výpary, ze kterých se mu zjevovaly vidiny.

Když inkantor skončil se zaklínáním, zhroutil se vyčerpaně na postel.

„Už nemůžu,“ zachraptěl. Opřel si hlavu do dlaní, zoufale ji stiskl jako ve svěráku. Ani si nevšiml, že si po tvářích rozmazal vlastní krev.

Itivan dál předstíral mdloby. Byl otupený magií, která na krátkou chvíli přehlušila i bolest. Po pěti minutách neodolal a otevřel jediné oko.

Jeho zachránce ho nevnímal. Plet měl bledou a nečistou, póry zanesené černí, jako by strávil dlouhou dobu mimo světlo slunce. Jeho zbědované ruce připomínaly pahýly, pokrývaly je stokrát strhané strupy a tisíckrát otevřené jizvy.

„Dej a vezmi,“ zašeptal hořce a podíval se na Itivana. „Vesmírný princip magie je založený na přeměně energie. Zní to spravedlivě, ne? A já pořád dávám a dávám…“

Kocour mlčel. Sledoval mladíka rozšířeným okem.

„Jak ti je?“

Chtěl mu odpovědět, ale nenašel sílu.

Neznámý kývl. „Nespěchej. Ještě nemáš vyhráno. Jsem Zdenal. Říkají mi Krysoplášť,“ tiše se zasmál. V jeho smíchu však zaznělo zoufalství. „Chceš si povídat? Nepovídal jsem si s nikým už týdny. Vlastně jsem málem zapomněl, jak zní můj hlas. Připadá mi jako cizí, stalo se ti to někdy? Mluvím cizím hlasem. Ech, jak já jsem unavený… Není to tak dávno, byl jsem vysokoškolák, pak se mi splnil sen. Objevil jsem magii a stal se čarodějem. Co na to říkáš? Nic, ale já to vím i bez tebe. Byl jsem naivní blbec.“

Itivan zasípal, aby připoutal jeho pozornost.

Zdenal se nahnul až k němu.

„Pra… h,“ vypravil ze sebe kocour, div že mu oko nevylezlo z důlku.

„Nerozumím ti. Máš bolesti?“

Přešel přes místnost a přinesl velkou knihu. Otevřel ji a listoval barevnými stránkami časopisů, které v ní byly všité. Itivan četl nápis, který byl na deskách vyveden rudým písmem: Rukověť mystika. Na jednom místě se mladík zarazil a zabodl do něj prst. Klouzal po řádcích, zdálo se, že se začetl a na kocoura zapomněl.

Itivanův pohled padl na meč, který visel na stěně nad stolem. Připadal mu povědomý, rudým řemínkem omotaný jílec, kulatá hruška a široká, mírně zrezivělá čepel. Pochopení ho zasáhlo jako blesk. Byl to Václavův meč!

Čaroděj si všiml jeho pohledu. „Líbí se ti? Otroci ho našli ve stoce. Až se trochu zotavíš, můžeš si ho prohlédnout. Do té doby zkusím něco udělat s tvými bolestmi. Zatím tě ale drží při životě. Musíš to přetrpět.“

Otevřel skříň a přinesl plátěný pytlík. Byla v něm tabáku podobná, nadrobno rozemletá látka, která vypadala jako majoránka. Vytáhl bílý papírek a pečlivě do něj trochu vysypal. Ubalil špalíček a zapálil ho. Dlouze potáhl a podržel kouř uvnitř, aby jej za chvíli vyfoukl nosem. Díval se na Itivana a neříkal nic. Modravý kouř plul místností a přinášel silnou bylinnou vůni.

„Nejhorší je čekání,“ povzdechl si mladík. „Každá minuta, kterou tu ležíš, mě mučí. Pomohl jsem ti. Pomůžu ti ještě víc, i kdybych ti měl dát svoji poslední krev. Jedno ale potřebuji. Tvou pomoc na oplátku. Rozumíš mi?“

Itivan na něj zíral. Cítil, jak se mu do chřípí dere ostře aromatický omamný dým. Celé tělo se proti tomu bouřilo, nedokázal se ale pohnout. Nemohl přestat dýchat… Upadal do zvláštní letargie.

„Jestli mi rozumíš, kývni.“

Itivan nepatrně pohnul hlavou.

„Přísahej, že mi pomůžeš.“

„Jak?“ podařilo se mu zasípat.

„Přísahej! Dlužíš mi to!“

Potřetí Itivan zemřel třináct let po výpravě do Faustova domu. Rozhodl se vstoupit do tajné armády Občanů, která sloužila Praze. Nic nedal na to, že se na něj vojáci dívali přezíravě. Že se mu smáli.

Byl jiný než ostatní kočky. I v sedmnácti letech stále vypadal jako mladý kocourek, třebaže vzrůstem už předstihl i opravdu velké kočky. Odešel do výcvikového tábora v Kunratickém lese rozhodnutý získat bojovou slávu. Třetí den vojenského drilu Itivanovi praskly nervy a při fyzické přípravě se serval se svým velitelem. Vznikla nepřehledná šarvátka, do které se zapojil bezmála celý oddíl. Na jejím konci na zemi zůstal ležet mrtvý velitel čety. Co hůř, událost zahlédl náhodný svědek a zavolal policii, která pozatýkala několik členů tajné armády. Stálo mnoho sil i peněz věc ututlat, přesto se to úplně nepodařilo a novinami se přehnala zpráva o vraždě v Kunratickém lese.

Itivan byl postaven před vojenský soud. Paní Praha litovala svého oblíbence, když ho ale tribunál ústy lorda vojevůdce odsoudil k smrti, nehnula brvou. Spravedlnosti muselo být učiněno zadost. Alespoň poskytla Itivanovi čest, která bývala vyhrazena šlechticům. Při západu slunce byl svržen z Vyšehradu.

Padal, kutálel se a narážel do skal. Našli ho dole s dvaatřiceti zlomeninami. Tehdy už bylo jasné, že je výjimečný. Vylízal se z toho, a podle zákonů Božího soudu mu bylo obvinění prominuto.

Uběhlo mnoho let. Itivan vyrostl v pružného a silného kocoura. Každý se zapřísahal, že je to ta největší kočka, jakou kdy viděl. Co na tom, že jizvy pokrývaly téměř každý kousek jeho těla. Byl to rváč, chvástal a provokatér. Nerad se vzdával. Vlastně, nikdy se nevzdával. Říkali, že vojenská kariéra není pro něj? On ale hledal své místo – chtěl, aby na něj Praha byla pyšná, a tak vyzval na souboj jednoho z členů Stovky o jeho místo v elitní armádě.

Rytíř Stovku skutečně opustil, protože přišel o obě oči. Ani Itivan se ale nestal jejím členem, protože bezmála zemřel popáté. Dalších deset měsíců ležel ochrnutý ve zvířecím špitále. Staral se o něj obyčejný veterinář. Trestem za porušení zákazu soubojů bylo, že po celou dobu musel předstírat, že je obyčejné zvíře, a nesměl jedinkrát promluvit.

Praha už měla skandálů neposlušného dítěte dost. Jakmile Itivan dokázal sám chodit, vypověděla ho do exilu na Kladno.

Itivan se pokořil. Kňoural a prosil Ji, plakal Jí u nohou, protože si nedokázal představit horší trest než zůstat bez Ní. Praha ale byla neoblomná a on musel odejít.

Itivan ztratil domov. Kladno se pro něj stalo temnou krajinou hrůzy. Domy vrhaly táhlé stíny a působily tak cize, že se jim raději vyhýbal. Usadil se na skládce na okraji města. Toulal se, přespával v popelnicích a vracích aut, v rozdrásaných pračkách a divanech s vyhřezlými vnitřnostmi.

Nejraději měl svůj nový domov, když se ocelová obloha zatáhla a spustil se vytrvalý studený déšť. Potom lidé zmizeli z ulic, vše živé zalezlo a choulilo se pod střechami v úkrytech. Tehdy Itivan vycházel a toulal se prázdným městem. Vyšplhal na železobetonovou konstrukci rozdělovského vodojemu a shlížel na Kladno, zatímco mu srst plihla a nasakovala ledovou vodou.

Tmavé, prázdné a bičované deštěm, to byl nejvýraznější obraz, který si z té doby zapamatoval. Pouze v takových chvílích se na město dokázal dívat bez bolesti.

Život bez Prahy byl trýznivý a osamělý. Itivan skoro zapomněl mluvit. Zcyničtěl, přepadaly ho nezvladatelné přívaly melancholie. Jednou ho při silné bouři nabral vítr a sfoukával ho k hraně padesátimetrové věže vodojemu. Itivan si dodnes nebyl jistý, jestli uklouzl, nebo zatáhl drápy. Pokud se ale chtěl zabít, nedokázal to… V pádu se reflexivně přetočil a ocasem jej stačil usměrnit. Dopadl na všechny čtyři do trávy a odnesl to jen rozbitou bradou.

Tehdy ho viděla poprvé. Černou šmouhu proti obloze. Meteorit řítící se na Kladno. Padajícího anděla. Šklíba, kočka, která milovala déšť.

Po letech strávených na Kladně se stal Itivan vůdcem tlupy potulných koček a smetiště bylo jejich výsostné území. Jednou se mu doneslo, že baron Kladno verbuje mezi spodinou partu ostrých chlapů na nebezpečnou výpravu. Ze zvědavosti se přihlásil.

Tehdy už byl zkušený rváč, dva dospělé muže dokázal vyřídit během tří minut. Předvedl to před baronovýma očima a získal si jeho důvěru. Stal se členem skupiny hrdlořezů a zlodějů, mezi něž patřilo i několik málomluvných Ostraváků.

Když se dozvěděl, že cílem tajné mise je pražské Národní muzeum, konkrétně sbírka exponátů z dob Velkomoravské říše, včas bývalou Paní varoval.

Lupiči padli do pasti, byli vyslechnuti a poté popraveni. Praha kocoura omilostnila a pozvala ho zpět na Hrad jako agenta špionáže.

Někdo ale mluvil. Rozlícený Kladno uvěznil Šklíbu, protože věděl, že si pro ni Itivan přijde.

Přišel brzy. Vtrhl do Kladnova paláce s tlupou divokých koček. Děti ulice vstoupily bez klepání. Rabiáti, vyvrhelové, zoufalé a zlé povahy, maniaci, kočičí vojáci. Sekali a drápali. Kousali strážce do obličejů, hryzali je do tepen. Vrhali se proti holím i pistolím, jako by neznali strach. Středem kráčel krvavý bůh Itivan. Přišel si až pro Šklíbu, přestože mu jedno oko viselo z důlku.

Ze třiceti bojovníků, kteří prošli skrz krvavé peklo Kladnovým sídlem, přežili jen čtyři. Osvobodili Šklíbu a roztrhaného hrdinu odtáhli v plátěném pytli. Itivan zemřel pošesté.

Kocour zahnal myšlenky na minulost, kterou nešlo změnit.

Komora byla šerá, nevětraný vzduch zatuchlý lidským pachem. Zdenal seděl na posteli. Nohy měl zkřížené, kápi staženou do tváře.

„Znám tvůj příběh, Itivane. Divil by ses, kolik lidí v Podsvětí ho slyšelo vyprávět – o tobě a Šklíbě, jediné kočce, se kterou jsi spojil život. O mrtvých koťatech…“

„Přestaň!“ vřískl Itivan. Mluvit už dokázal bez potíží, vždyť byl v podzemí přinejmenším měsíc. I nepatrný pohyb ho ale bolel.

„Stal ses legendou. A přitom o Šklíbě nikdo nic neví. Patřila k prastarým? Byla stejná jako ty, ale němá? Dokonce jsem zaslechl i to, že byla tou slavnou kočkou z říše za zrcadlem.“ Zdenal se odmlčel, než znovu navázal. „Já si myslím, že pravda je jiná. Byla to obyčejná kočka.“

„Slyšels ten příběh až do konce? Tak mě těch keců ušetři!“ zachrčel.

„Mám právo se tě ptát. Zachránil jsem ti život. Tvoje zranění by zabila tři lidi. Chceš slyšet, jaký jsi měl pohřeb? Wihelin ti prokázal čest. Mloci tě položili na dřevěný štít se znakem Prahy a odevzdali tě vodě, jako když pohřbívají vlastní mrtvě. Tvé roztrhané tělo vyplulo k posmrtnému životu po Velké Hnědé… Když jsem tě viděl, také jsem myslel, že jsi po smrti. Čekal jsem za záhybem stoky, až ke mně dopluješ, a vylovil tě. Měl jsi být mrtvý, ale srdce ti stále pomalu tlouklo.“

„Nikdo kromě tebe neví, že tu jsem,“ pochopil Itivan.

„Jsi v mé komnatě v bývalé pevnosti Špína. Jestli z ní vyjdeš, zabijí tě. A mě možná taky…“

„Patříš k Wihelinovi, tak proč jsi mě zachránil?“ Při vyslovení jména zrádce mimoděk odhalil špičáky. Zkusil se narovnat, ale stěží pohnul hlavou.

„Miloval jsi Šklíbu, zatímco vedle tebe rok od roku stárla. Kolika se může dožít kočka? Patnácti? O rok víc?“

„Ty parchante!“

Zdenal smířlivě pozvedl ruce. „Přísahal jsi.“

Itivanovi z oka blýskala zloba.

„Snažil ses jí prodloužit život. Našel jsi způsob, jak jí vrátit mládí. Nedívej se na mě tak! Vím to od Wihelina! Chci vědět, jak jsi Šklíbě, obyčejné kočce, prodloužil život!“

Jejich pohledy se střetly, jako by do sebe narazily dva ledovce, sunuté neskutečnou silou vůle. Itivan v tom okamžiku nahlédl mladíkovi do duše a uviděl hluboké zoufalství. Uhnul jako první.

„Nechceš to vědět kvůli sobě,“ bylo to spíš konstatování než otázka.

„Někdo mi věřil. Selhal jsem. Ty mi ji pomůžeš zachránit!“

„Neuvědomuješ si, co po mně chceš! Netušíš, jakou zaplatíš cenu. Smrt nezastavíš…,“ mňoukl vyčerpaně.

„Přísahals!“

Posedmé Itivan zemřel zpitý nejlevnější vodkou, když se potácel přes nábřeží. Tehdy už byl šéf tajné služby celé Prahy, měl titul lorda a táhlo mu na čtyřicet. Ve chvíli, kdy ho srazil černý sedan, mu mozek rozežíralo delirium. Přejela jej další dvě auta, než ho zlatá oktávie nabrala na kolo a odmrštila ke krajnici. Dílem nevyzpytatelné náhody objevila krvavou hromádku chlupů a rozdrcených kostí paní dopravy Anameld. Bez meškání polomrtvého kocoura odvezla na Pražský hrad. Tentokrát se mu dostalo nejlepších lékařů, alchymistů a druidů, které Praha dokázala svolat. Přesto se kocour stále potácel mezi životem a smrtí, jako by neměl vůli žít. Jako by už neměl proč. Šklíba byla mrtvá stejně jako zbytek jejich rodiny.

Navzdory umění léčitelských mistrů tehdy část Itivana zemřela.

3. kapitola

Vašek to dělával, když byl malý. Sedl si tátovi na klín a pozoroval ojíněnou sklenici piva, ve které v drobných řetízcích stoupaly bublinky. Vydržel takhle deset minut sedět, sledovat bublinky a dívat se na oranžový svět. Táta mu četl Malého prince, jeho nejoblíbenější knížku. Představoval si, že se v tom půllitru možná skrývá úplně cizí miniaturní vesmír, ve kterém teď někde sedí jiný chlapec a dívá se skrz oranžové nekonečno na něj. Vašek věděl, jak se ten kluk cítí osamělý, a bylo mu ho líto.

Vždycky když táta přišel utrmácený z lesa, otevřel si pivo. Byl to rituál. Vašek nechodil do školky, protože ze samoty to byl pořádný kus cesty. Celé dopoledne čekal, až někdo přijde a on si nebude muset hrát sám. Pokaždé se tátovi vyšplhal na klín. Jeho stehna ho hřála do zadku, cítil se v bezpečí a nevadilo mu, že je táta cítit potem. Když se ale vesmír s miniaturním kamarádem zvedl a mizel v tátově krku, propadal Vašek trudnomyslnosti, kterou jeho rodiče nedokázali pochopit.

Divil se, jak mohou být dospělí tak bezohlední – kolik vesmírů už kvůli nim takhle zaniklo? Kolikrát už tajného přítele zklamal? Nikdy jim to ale nevysvětlil a jen tiše trpěl, až začal chodit do školy a postupně na kamaráda z oranžového vesmíru zapomněl. Až dodnes.

Svět kolem mu připadal rozhoupaný v oranžovém oparu. Realita byla zdeformovaná, jako by ji sledoval skrz vypouklou sklenici. Uvědomil si, že je asi po smrti a ocitl se na vzdálené hvězdě, stal se Malým princem, aby pečoval o svou květinu.

Rozhlížel se po novém světě a tiše se radoval z každého nového objevu. Místnost byla kulatá. Nábytek se v ní jemně vlnil. Neklidné židle popobíhaly jako srnky, hnědě žíhané štokrle zavrčelo a převrátilo se na bok. Ležel na široké posteli, která byla zastlána oblaky. Převaloval se v prachových baldachýnech. V jedné chvíli byl malým klukem, a ve druhé snícím dospělým mužem. Ve třetí bohem, který padá únavou ve svitu apokalypsy. U stropu se honily světlušky v bláznivém reji, až se mu točila hlava. Stěny tvořily cihly, které měnily barvy, vysouvaly se a zasouvaly, jako by je tiskl neviditelný klavírista.

Převrátil se na bok a uviděl, že vedle něj leží Lenka. Nevěřícně se usmál. „Ahoj, Leni!“

Usmívala se. Natáhla k němu ruku a z čela mu odhrnula vlasy.

„Napij se ještě.“

Přijal misku z jejích rukou a hltavé pil, dokud nebyla prázdná. Žena ho pochválila a pohladila po vlasech. „Lež, hlupáčku. Musíš nabrat sílu.“

„Myslím, že jsem to vždycky věděl… dneska už to vím… celou tu dobu jsem to měl před očima… bylas to ty… ne Marcela, ale ty! Žili jsme vedle sebe, protože bylo výhodný platit nájem ve dvou, nikdy mě ale doopravdy nemilovala. Víš co… hmm, vezmu si tě.“

Zádumčivě mu přejela prsty po tváři.

„Ty seš tak hodná, Leni. Tobě to nevadí. Nevadí ti, že jsem tě zabil, viď? Když mi to odpustíš, slibuju, že…“

Couvla a začala si u vlnícího se oslnivého portálu upravovat vlasy. Zářily jako ohon komety. Rusé jako krev stříkající z tepny. Pokoj se proměnil a ztmavl. Z rohů vyběhla šupinatá hmyzí stvoření, gigantické stonožky a žlutí pavouci. Vašek si před nimi chránil oči a náhle uviděl na dlani zlatý kříž. Znamení ho přitáhlo jako magnet. Zostřilo vidění. Vašek se zarazil. Lenka byla mrtvá.

Uvědomil si, že leží na lůžku v kruhové místnosti. Dívka u zrcadla nebyla Lenka, ale zrádná liščí Reza. Vaškovi se v mysli náhodně vynořovaly nové vzpomínky na poslední dny. Byly neuspořádané, jako by náhodně obracel kartičky pexesa. Brno zakázal další mučení, na svobodu ho ale nepustil. Krajec se k němu nesměl přiblížit. Odnesli ho do Reziny komnaty a přivázali k lůžku. Ležel tu několik dní nebo týdnů? Pečovala o něj. Přikládala mu obklady a zasypávala rány bylinami. Tiše nad ním zpívala. Zradila ho!

Vaškovi bylo mdlo. Jeho vědomí opět odplouvalo do oranžového světa, ale on se tomu vzepřel. Nesmí se zase ztratit sám sobě! Zvedl dlaň a zadíval se na kříž. Soustředil svou nenávist. Zradila ho!

Strašně se lekl, protože mu předními tlapami na hrudi najednou stál vlk. Byl hmotný i nehmotný zároveň. Nabýval barev, prolínal se s mdlým světlem. Mluvil jeho vlastním hlasem.

Uvolni se.

„Jsem klidný.“

Nejsi.

„Už jsem klidný.“

Nejsi.

Hluboký nádech a výdech. Nádech hluboký jako kořeny hor, výdech stoupající až k zasněženým vrcholkům lesknoucím se v úsvitu.

Soustřeď se.

„Zradila mě!“

„Říkals něco, brouku?“ ozvala se Reza. Přešla k němu přes pokoj, v ruce nesla omamně vonící nápoj. Kolem bylo rudě hedvábí a brokát. Vzduch šuměl křídly můr. Stěny pokrýval pitoreskní kaleidoskop.

„Zradilas mě!“ vykřikl Václav a cítil, jak se nenávist prodírá skrz malátnost. Zařval jako zvíře a jeho svaly se napjaly. Postel zapraskala, úvazy na rukou a nohou zasténaly.

Nevěřícně vyjekla. Zírala na místo vedle Vaška, jako by něco zahlédla v prostoru. Nad ležícím mužem se mihl šedočerný vlk. Zavrčel na ženu a odhalil pysky. Na lících měl světlejší chlupy, jeho morda připomínala lebku.

Reza sebou trhla. Chrstla proti němu mísu s tekutinou, která se rozstříkla po okolí. Vrhla se ke dveřím. Tam na ni už čekal druhý šedý stín. Vyrazil proti ní s burácivým vrčením. Chňapal jí po nohách. Vlastně to ještě nebyli dospělí vlci, ale ani štěňata. Větší z vlků jí zaryl zuby do kotníku. Reza vykřikla. Vytrhla se a skočila na postel, kde se po dopadu zhroutila a proměnila v lišku. Zůstaly na ní ale šaty, ze kterých se teď marně snažila vymotat. Větší z vlků po ní skočil, a sotva vystrčila hlavu, sevřel ji v čelistech za krk a zacloumal s ní. Odmrštil ji proti stěně jako kus hadru. Narazila, až to zadunělo. Když dopadla na zem, ztratila zvířecí podobu.

Během okamžiku na podlaze ležela žena s krvácející hlavou a rudými otisky zubů na hrdle. Větší z vlků k ní sklonil mordu a sevřel jí krk v čelistech. Ten menší se ohlédl na Václava.

„Přestaň!“ vykřikl a znovu se vzepřel poutům. Zapraskala, ale nepovolila. Menší z vlků k němu přiběhl a žduchl ho čenichem do dlaně. Když Vašek přestal provazy napínat, vlk sklonil tlamu a začal provazy hryzat. Vaškovi se vybavily dlouhé dny, během nichž se zotavoval v Rudwolfově srubu z výpravy do hor, kde málem přišel o život. Vlčí muž ho učil povolat vlky. Nikdy dřív se mu to nepodařilo, a ani teď vlastně nevěděl, jak to udělal. Má-li se to stát, přijde to samo, říkal Rudwolf. Vašek přetrhl nahryzaná pouta.

Až přijdou, musíš je pojmenovat, říkal tehdy Rudwolf. Jsou víc než tvoje děti, jsou to části tebe samotného…

„Ty budeš Princ,“ řekl nakonec šelmě, kterou si vysnil. Tvář vlka, který ho vysvobodil, stále plavala v oranžovém oparu. Otevřel tlamu v úsměvu. Sklonil hlavu a rozplynul se.

Potom se Vašek obrátil k druhému zvířeti. Zatímco se nedíval, vlk pokousal omráčenou Rezu na pažích a nyní s chutí chlemtal její krev. Po očku sledoval Václava, jestli mu nechce kořist vzít. Zavrčel.

„Ty budeš Krev.“

Najednou ucítil slabost. Hlava se mu zatočila a on se musel opřít. Krev se mu před očima rozplýval. Díval se na něj vyčítavě. Vašek dostal závrať. Stále ještě omámený upadl na zem přes tělo Rezy. Byla to celé halucinace? Na zemi ale ležela pokousaná Reza a on byl volný. Z posledních sil ji spoutal. Byla to jedna z nejtěžších věcí, které v životě udělal. Vyčerpaně ležel vedle ní.

Jak se mu pomalu čistila hlava, přicházely k sobě i jeho smysly. Mnohé z ran se otevřely. Spáleniny se probudily. Odhalené bříško prstu s chybějícím nehtem začalo bolestivě tepat. A největší vyčerpání pocházelo z té části mysli, která má na starosti sny. A tak místo toho, aby utekl, zhroutil se na podlahu vedle svázané Rezy a usnul.

Itivan se uzdravoval tak rychle, že jej to samotného udivovalo. Žil ve Zdenalově pokoji s vysokým oknem, sloužícím i jako dveře na malý balkon. Jediným dalším východem z místnosti byla chodba zakrytá několika gumovými rohožemi. Celý pokoj byl jeskyní vytesanou ve skále a nábytek spolu se vším zařízením vypadal, jako by ho někdo nanosil ze skládky. Vše bylo zrezlé, ošoupané, obroušené zubem času. Ze sedačky trčela péra, svit prasklé petrolejky dopadal na flekaté potahy, na skříně upadané od barvy a oslí uši desítek navlhlých svazků, vyskládaných ve velké knihovně.

Přestože se Itivan zázračně uzdravoval, stále se sotva hýbal. Už nebyl spoutaný v lázni. Ležel v klecovém lůžku hned vedle úzké postele, na které přespával Zdenal. Mezi pruty tvořícími stranici hlavu neprotáhl a sílu, aby se vyškrábal ven, ještě zdaleka neměl. Trávil tak dlouhé hodiny pozorováním.

Vtiskl si do paměti mnohé detaily pokoje. Přemýšlel nad nimi a nad zvuky, doléhajícími sem zvenčí. Dělal si co nejpřesnější představu o místě, kde se ocitl.

Byl v nějakém podzemním komplexu, ve skalní komůrce, která nejspíš navazovala na obrovskou jeskyni. Cítil to ve vlhkém a zatuchlém vzduchu. Z pokoje vedlo kamsi dolů točené schodiště, končící snad východem na nádvoří pevnosti. Škvírami sem nikdy nepronikalo slunce, bylo víc než jisté, že celá pevnost je hluboko pod Prahou.

Knihovna v místnosti byla napěchovaná barevnými brožovkami s oslíma ušima a zkroucenými listy. Přes roh ušmudlaného zrcadla na stole někdo pověsil urousanou červenou mašli a vetknul do ní papírové paraple, které kdysi mohlo sloužit jako ozdoba koktejlu. Šklíbo, zašeptal Itivan. To jsou jeho vzpomínky. Chyběl mu diktafon, známý uklidňující tlak strojku v ruce. K tomu, aby inkantorovi pronikl do hlavy, ho ale vlastně nepotřeboval.

Rukověť mystika Zdenal vždy odnášel s sebou, jinak tu ale vše zůstávalo bez hnutí, jako by byl pokoj muzeem nebo pouhou noclehárnou. Oknem Itivan slyšel, jak mladík někde o mnoho pater níž prochází přes prostranství. Uctivě ho zdravily syčivé hlasy, ze kterých se kocourovi ježila srst. Také se z hlubin ozývaly neúnavné zvuky železa narážejícího na skálu, škrábání lopat na tvrdé hlíně a nezaměnitelné zatloukání hřebíků. Kolem se čile stavělo. Itivan seděl hodiny s přivřeným okem a snažil se přenést dolů, mezi neviditelné dělníky. Věděl, kdy mají hlad, kdy si dají pauzu, a kdy naopak pracují jako o život. Učil se jejich rytmus práce a zvyky.

Během několika dní je znal všechny jménem, věděl, kdy se střídají směny, kdy začíná pauza na jídlo a za co stál zase oběd. Věděl, co staví a komu slouží. O Zdenalovi mluvili jako o inkantorovi a chovali ho ve velké úctě. Část patřila ke gildě Hluchých, další k Wihelinovým lidem. Dokonce byla přítomná i skupina mloků. Když na to pomyslel, ježila se Itivanovi srst. Ocitl se uprostřed nepřátelského tábora.

Zdenal každý den odcházel a mnoho hodin byl pryč. Itivan sbíral síly. Věděl, že až se rozhodne utéct, má jen jeden pokus. Byl rozhodnutý tentokrát svou Paní nezklamat.

První pokrok udělal po třech dnech. Jakmile Zdenal odešel, zaťal Itivan zuby a pokusil se vydrápat z postele. Napínal síly, skučel bolestí, padal propocený zpět na podušku a znovu to zkoušel. Snažil se celé dopoledne, a když se mu konečně podařilo vydrápat se na čelo lůžka, chvíli se na něm vyčerpaně kýval. Před očima mu jančily rudé kruhy a zvedal se mu žaludek. Kdyby mohl, tak by se rozbrečel. Zklamaně zamňoukal a svezl se zpět do pelechu. Na útěk mu nezbývaly síly. Malé vítězství to ale bylo. Další den to zkusil znovu. A další znovu. Desátý den se proplížil až na balkon, což bylo velmi vznosně pojmenování pro výčnělek skály bez zábradlí.

Zrovna se měnila směna. Opatrně nahlédl do hlubiny a užasl.

Pískovcová jeskyně pod ním byla obrovská, nejspíš byla pospojovaná z několika menších jeskyní. Podpíraly ji obří sloupy. Itivan se krčil v temnotě a shlížel na svět ozařovaný pochodněmi.

Patnáct metrů pod komnatou inkantora se rozlévalo maličké skalní město, obklopující bizarní podzemní hrad. Budovy se tísnily ke skále, do níž byla pevnost vykutána jako mraveniště. Z druhé strany je chránila pětimetrová hradba, věnčená ostnatým drátem. Zely v ní velké díry, celé kusy hradby byly vyvrácené, mnoho z průlomů už ale někdo vybetonoval. Z vnější hradby trčely přiostřené kůly a stovky ostrých trámových hřebů. Přístup na nádvoří chránila mohutná brána na pojízdné kolejnici, jejíž kovové křídlo se lesklo novotou. Nad ní stála bašta, středověký barbakan, na jehož vrcholu ležela na otočené vidlici ta největší mušketa, jakou kdy Itivan viděl. Tři masivní ocelové hlavně pokryté runami měřily dobré tři metry a připomínaly více hlaveň tanku než pušku.

Na pravé straně brány navazovala rozbitá zeď, černá od kouře. Balvany, z nichž se skládala, byly rozpukané, jako by je kdysi spálil velký žár. Celá pravá část zdi byla právě pod dřevěným lešením, po kterém se pohybovala parta mločích dělníků. Další dělníci pracující na nádvoří byli lidé. Itivan v posledních dnech pochytil, že jde o skupinu otroků Hluchých, kteří pod vedením jednoho z gildařů hloubili studnu. Dva kováři – jeden k druhému připoutaní okovy – zase bušili do obrovské mříže a snažili se srovnat zohýbané lešenářské trubky. Železnou konstrukci jim nadzvedával obrovitý bledý muž, který vypadal, jako by byl sešněrovaný z kusů mrtvého masa. Obří svalovec budil mezi otroky hrůzu. Po jeho boku mezi pracujícími procházel i podivný nenápadný stařík s brýlemi na nose. Šedovlasou hlavu mu zdobil modrý baret. Uprostřed nádvoří stála bambusová tyč, na kterou někdo připevnil standartu s emblémem krtka. I ta ale byla ožehlá a skvrnitá zaschlou krví.

Před časem se tu válčilo, Šklíbo. O co tu asi šlo? Itivan se díval, sám neviděn. Pátral po cestě k útěku.

„Říkalo se jí pevnost Špína,“ ozval se za jeho zády klidný hlas. „Hluší ji oblehli a vypálili. My jsme ji ale získali zpět a dali jí nově jméno na počest podzemního rytíře, který se nebál bojovat s větrnými mlýny. Máš před sebou hrdou pevnost Delapanza.“

Itivan vztekle zaťal zuby. Uvědomil si, jak hloupě se nechal doběhnout.

„Vůbec jsi neodešel.“

Mladík seděl v křesle. Třásl se zimou, jako by mu skrývací kouzlo vysálo všechno teplo z těla. Magie bolí.

Kocour nechal vztek odplynout. Pokrčil rameny. „Mělo mě to napadnout.“

Mladík mlčel.

„Co se tvé milované stalo? Co mám udělat?“ S uspokojením si všiml Zdenalova překvapení. Vystřelil naslepo, trefil ale přesně.

„Je to dlouhý příběh.“

„Tak buď stručný.“

Zdenal se zamračil. „Pokud se pokusíš utéct, budu tě muset zabít.“

„Chci slyšet ten příběh.“

Mladík kývl. „Jsou to už skoro dva roky, co gilda Hluchých unesla skupinu lidí z povrchu a uvěznila je v podzemí. Student, důchodce, vězeň, účetní a dívka… Jmenovala se Valentýna a byla…“

„Krásná, a dál?“

„Hluší je záměrně nechali z vězení utéct do smrtelně nebezpečného labyrintu kanálů… nahnali je tam jako pokusné krysy… je to trochu komplikované. Zkrátka, pět ubožáků, co se vlastně ani neznali a neměli nic společného, udělalo všechno pro to, aby uteklo z Podsvětí. Pak ale zjistili něco, co je přinutilo zapomenout na domov a svět, kde svítí slunce. Místo toho zamířili do samotného paláce brutální gildy Hluchých, kde v monumentálním souboji zabili tyranské vládce.“

„A zazvonil zvonec…“

„Družina zjistila neuvěřitelnou pravdu o svém únosu a místo toho, aby se vrátila k vytouženým obyčejným životům, zůstala v Podsvětí. Pohromadě, až na válečnici Ritu, velitelku, která je opustila.“

„K věci,“ usměrnil ho Itivan.

„Valentýna… byla jedna z pěti. Stejně jako jsem já našel magii, i ona získala nadpřirozený talent. Zaplatila za něj ale padesáti lety života a pořád stárne dál. Mohl jsem ji zachránit, ale zklamal jsem. Teď je uzavřená v magickém poli, kde stárne stejně pomalu jako ostatní. Jakmile ho opustí, zemře. A já chci…“

„Spát s ní,“ zamručel. „Víc nemusíš říkat. Jak se to týká mě?!“

Zdenal se jen s obtížemi ovládl.

„Vím, že jsi mnoho let pátral po tom, jak Šklíbě prodloužit život. Jak jí vrátit mládí. Prý jsi našel odpověď…“

Itivan sklopil oko. „Hloupost.“ Začal si čistit kožíšek.

„Kocoure, odpověz mi!“

„To, o čem mluvíš, je černá magie. Čas je jen jeden, nedá se vyčarovat, nedá se vyrobit. Jediný způsob, jak ho získat, je vzít ho jiným. Šklíba to nechtěla. Nechtěla žít za cenu cizích smrtí.“

„Řekni mi jak, nebo tě zabiju.“ Popadl Itivana pod krkem a zacloumal s ním.

Kocour po něm zle blýskl okem. „Nikdy jsem nechtěl koťata. Co kdyby nezdědila moji dlouhověkost? Děsil jsem se toho, že budu jednou pohřbívat vlastní děti. Ona po nich ale toužila…“

„Jak jsi vrátil Šklíbě mládí?!“

„Našel jsem je v kanálech na pyramidě z… z jejich spečených těl, seškvařená očka, kožíšky…“ Itivanův hlas se vytratil v bolestném zamňoukání.

„Jak?!“

„Byla to nejšpinavější věc, jakou jsem kdy udělal!“ zasyčel kocour. „Byl jsem stejný idiot jako ty. Šklíba vedle mě stárla a já věděl, že za pár let ji navždy ztratím. Mučilo mě to, měsíc za měsícem. Jedné noci jsem už to napětí nevydržel.

Vyrazil jsem do Nekropole pod Olšanskými hřbitovy a požádal o radu mrtvou čarodějnici. Draze jsem jí zaplatil a dostal injekci, která z lidí dokázala vysát čas. Fungovala ale za cenu strašlivých obětí – za každý rok, o který Šklíbu omladím, jsem musel někomu jinému ukrást sto let. Neodradilo mě to. Vyrazil jsem do ulic a zabil kvůli ní za jedinou noc čtyři bezdomovce. Nevěděla o tom. Vysál jsem jejich čas do odpudivé injekční stříkačky a pod záminkou očkování jej Šklíbě pustil do žil.

Opravdu omládla. Vrátila se jí zapomenutá pružnost. Čas, který jsem pro ni získal, byl ale zlý a smutný, čas ukradený vraždou. Změnila se. Stávaly se jí nešťastné náhody, divné věci.

Ani tehdy jsem nelitoval, protože mi byla dražší než život. O pouhé tři měsíce později ji přepadli lidé barona Kladna, který nikdy nezapomněl na vraždění ve svém paláci.

Utíkala. Snažila se bránit naše děti. Ukryla se před pronásledovateli v kanálu. Byl jsem zrovna na Hradě, pouhý kilometr od nich, když je napadla smečka žrafů.

Nikdy jsem nechtěl koťata. Po tom, co jsem je našel všechny mrtvé, vrátil jsem se do Nekropole a roztrhal tu čarodějnici.“ Itivanův hlas se vytratil.

„Dáváš si to za vinu?“

„To ten ukradený čas!“ zaprskal vzteky. „Obelstil jsem ji, protože jsem věděl, že si nechce uměle prodlužovat život. Zabil jsem svou rodinu.“

Zdenal tiskl zuby, tvář měl bílou.

„Teď víš všechno! Ještě to chceš udělat?“ zašeptal kocour.

Inkantor dlouho mlčel. Propadal se hlouběji do zoufalství. „Musí být nějaká cesta!“

„Sbalil jsem těla do vaku a odnesl je na Tajné místo. Vyhrabal jsem hrob a položil na něj kámen. Rozdrásal jsem si packy a ubrousil drápy, než jsem vyškrábal její jméno. Nechtěj pro sebe a Valentýnu stejné prokletí.“

„Co mám dělat?“ zašeptal Zdenal.

Itivan ho skoro litoval. Mladík byl na dně, slabý, zranitelný. Byl to ale nepřítel.

„Řekni mi, co víš o plánech Wihelina! S kým se spikl proti naší Paní?!“ udeřil na něj.

Zdenal na něho překvapeně pohlédl.

Stál před ním jiný kocour. Mračil se. Výhružně se naježil, jako by celý vyrostl. „Proč chce zabít to poslední, co mi zbylo?!“

„Pleteš se. Wihelin nechce Praze ublížit. Můj učitel, arcimág Edward Malborough Rufus, by to nedovolil!“

„Nelži! Mizí jeden hraniční štít za druhým. Je to poprava!“

Zdenal před ním couval. V očích se mu objevil strach. „Vyléčil jsem tě.“

„Nikdo se tě neprosil.“

„Přísahals!“

„To je pravda. A teď se zeptej sám sebe – co je víc? Přísaha, nebo láska?“

Itivan se nezdržel zakřičením výzvy k boji. Vrhl se na Zdenala.

Mladík byl ale také rychlý. Ze záňadří vytrhl alkalickou baterii. Vykřikl formuli. Bleskový výboj minul kocoura tak těsně, že mu seškvařil chlupy na břiše. Současně narazil tlapami do inkantorovy hrudi. Zdenal zavrávoral. Zakopl o křeslo a upadl na zem. Itivan ho objal tlapami. Dva tvrdě údery do uší. Spodní pracky mezitím zatlačily na tepny pod čelistí. Se zdušeným křikem se Zdenal zmítal, pokusil se strhnout si kocoura z tváře. Dusil se. Itivan ale držel pevně, vyjely mu drápy a zaryly se mladíkovi do masa. Po chvíli se Zdenal konečně přestal cukat. Zůstal ležet s rozhozenýma rukama a vypadal jako mrtvý. Uběhlo stěží pár sekund.

„Šklíbo, ty víš, že je mi to líto. Znovu udělám tu chybu a nezabiju ho,“ zašeptal Itivan. Nemohl ztrácet čas. Jeho útěk z pevnosti Delapanza právě začal. Přinese Praze zprávu o Wihelinově zradě! Umřít může potom.

„To si děláš prdel! Jaks to mohl zaspat?“ obrovitý hromotluk s muskulaturou boxera těžké váhy, který na Zdenala mluvil, měl modravě bledou kůži, kterou pokrývaly ošklivé jizvy a černé chlupy. Mohutnou hruď obepínala flanelová košile a přes ni dva kožené zpevňující pásy, z nichž trčely dvoupalcové bodce. Džíny byly na obřích stehnech místy prodřené a neuvěřitelně špinavé. Krk obra byl až do poloviny podříznutý a sestehovaný řemínkem. Pod ohryzkem ho jako límec stahoval ocelový obojek s ostny, v jehož přední části trůnila vroubkovaná zlatá krabička. Hranatý obličej vypadal jako vysekaný zpitým dřevorubcem, který při tom přišel o několik prstů. Pod masivními střechami obočí vyhlížely nepřirozeně tmavé oči. Modravé rty se stěží pohybovaly, ze slavíka na krku vycházel mechanický hlas.

„Zdenale, ty seš ještě větší blb, než když sem tě zmerčil poprvý. Copak já můžu honit nějakou zasranou kočku? Nebo tady starej Kořínek? Kdykoli tě člověk potřebuje, seš někde v prdeli!“

Druhý muž, stojící vedle velikána, mlčel. Měřil si Zdenala přes skla tlustých ušmudlaných brýlí. Byl to starý drobný pán, vypadající tak na pětašedesát. Ušmudlanou košili měl zastrčenou do kalhot, krk ovinutý šálou a na hlavě mu seděl baret se zlatým znakem lví pracky.

„Polib si, Sedmtři,“ odsekl Zdenal. „Slyšel jsem, že se něco děje. Utíkal jsem hned dolů, ale potmě. Prostě jsem zakopl na schodech a narazil hlavou na stěnu.“

„Když jeden spěchá, může se něco takového stát,“ zamumlal stařec, stále si ale Krysopláště měřil. „Poslední dobou jsi byl hodně unavený, Zdeňku. Možná bys měl míň studovat a víc spát.“

„Bez magie Valentýnu nezachráním. Co se tu vlastně stalo, pane Kořínku?“ zkusil odvést řeč.

Spustil Sedmtři. „To ten zasranej mrňavej chlupáč. Kdo ví, kde se tu vzal. Vyřítil se z pevnosti jak vystřelená šprcka. Brána byla zavřená, a tak se rozběhl proti zdi. Čučel jsem na to, protože chlapi řvali, že tu zbyl poslední z těch skřeků, co je tu Hluchý před časem vyrubali. Hmátl jsem po něm, abych tu mrchu rozmáčk v pěsti, a…“

Kořínek se usmál. „To zvíře bylo čiperné. Vyběhlo mu po noze a vydrápalo se mu na rameno. Dřív než se po něm Sedmtři ohnal, odrazilo se a vyskočilo až na ochoz.“

Sedmtři se zle šklebil. „V tý chvíli začal ten předák Hluchejch, co tu dohlíží nad otrokama, řvát: To je ten mrtvej špion! Zabte ho! Nedávalo mi to moc smysl, ale pochopil jsem to zabte ho. Vrhli jsme se za nim. Dusali jsme na ochoz, a když ta číča uviděla, že je v úzkejch, přeskočila hradbu.“

„Skočil z hradby?!“ zarazil se Zdenal. Itivanovo tělo stěží drželo pohromadě. Kocour se měl léčit ještě několik měsíců. Pád z pěti metrů nemohl přežít.

Sedmtři zlostně zavrtěl hlavou.

„Vylezl jsem na palebnou věž a zaujal pozici u Aurory,“ vysvětloval Kořínek a ukázal k barbakanu a obrovité mušketě nad branou pevnosti Delapanza.

„Ten filuta sice přeskočil ostnatý drát na čele hradby. Neseskočil ale dolů. Vojáci začali řvát: Za ním! Dostaňte ho! a Sedmtři zavelel otevřít bránu. To víš, mladíku, mám slabý hlas – když jsem křičel, ať neotvírají, nikdo mě neslyšel. Vyběhli ven z Pevnosti, aby kocoura dorazili. Jeden druhému se pletli pod nohama, div že se nezapálili vlastními pochodněmi. Mezitím se kocour přehoupl zpátky do pevnosti. Seběhl z ochozu po lešení a vyběhl ven přímo za jejich zády. Dokonale je překvapil.“

Sedmtři zachrchlal a odplivl si. „No dobře. Sme párek idiotů, starej, ale tys to taky zmrvil. Byls ve střelecký věži. Kdybys vypálil z Aurory, zametl bys všechno živý na sto metrů.“

Kořínek pokrčil rameny. Posunul si baret do čela. „Když nás ve čtyřicátém v SAS a poté ve čtyřicátém třetím ve Lvím spáru učili zabíjet, vždycky nám zdůrazňovali, že musíme vědět, za co bojujeme, protože když to nevíme, nejsme o nic lepší než ti, kteří stojí proti nám.

Jozef Gabčík z Anthropoidu měl také kocoura. Našel ho v kráteru po bombě a pojmenoval ho Revenge neboli Odplata. Vždycky, když jsme se vrátili zmlácení z výcviku, se s ním mazlil. Také byl jediný, kdo směl na toho ďábla sáhnout. Vzpomněl jsem si na Odplatu, když jsem sledoval toho uprchlíka v mířidlech.

Nevím, komu ten kocour ublížil. Wihelin ale byl po jeho smrti smutný. Říkal, že se to nemělo stát… Je vůbec možné, aby to byl ten samý? Nedokázal jsem v tu chvíli vystřelit.

Pokud je to nepřítel, ještě dostaneš šanci ho zabít, grobiáne.“ Kořínek pokýval hlavou a rozhlédl se po jeskyni ozářené světlem pochodní. Potom se omluvil, že jde zkontrolovat ražbu únikové štoly, a dvojici opustil.

Sedmtři si založil ruce. „Až se to dozví mistr Wé, tak se z toho posere.“

„Musíme toho kocoura dostat,“ zamumlal Zdenal. „Pošli za ním stopaře Hluchých.“

„Půjdu s nima,“ zamračil se Sedmtři. „Kdyby narazili na nějaký problémy, radši budu u toho. Až ho chytnem, co s nim? Mám z něj něco vymáčknout?“

„Vymáčkni z něj duši… zabij toho zrádce,“ zašeptal Zdenal se sklopenýma očima.

4. kapitola

Pod zamračenou šedou oblohou se rozlévalo Brno, dva kopce z něj čněly jako ostrovy. Hrdé dominanty Petrova a Špilberku shovívavě shlížely na lidské hemžení v ulicích. Padal drobný studený déšť. Vítr ho honil chodcům do očí, nutil je pokorně sklánět hlavy. V takovém počasí jen málokdo ocenil zvonkohru, která se rozezněla v celou.

Vladař Špilberk neochvějně čelil modernímu zmatku, jako by ustrnul v době, kdy hrůzně proslul jako Žalář národů. Po víc než sedm století dodával tváři Brna zarputilý výraz. Hradby, bastiony, krutiny. Tvrdá skála, o kterou se roztříštili husité stejně jako Švédové, Turci a Prusové…

V nedávné minulosti posloužil jako kryt před bombardováním. Jen o pár desítek let dříve v jeho zdech umírali italští karbonáři, uherští jakobíni, polští revolucionáři… Jen málokdo poznal obě tváře Špilberku. Hrdinného obránce, který s hrstkou mužů odolal přesile, a druhou tvář – nemilosrdného kata, žalářníka a mučitele. Oříšek s tvrdou skořápkou, který rozlouskla až rakouská monarchie, Napoleon či fašisté za druhé světové. Ti si v temném žaláři zřídili kasárna. Poznali některá tajemství, z nichž mnohá zůstala skrytá do dnešních dnů.

Zatímco v chodbách Špilberku se šířil fantom hákového kříže, pokřivený řád německých rytířů se obrozoval v jednotkách SS. Sedavé zdi kasemat naslouchaly strašlivým obřadům, při kterých byli příslušníci nižších ras obětováni germánským bohům. Kolik smrtelných výkřiků v nich za pouhých několik let zaznělo?

Špilberk mlčel a pamatoval si. Vetřelci vtrhli do chodeb pod opevněním, do dvoupatrových, stovky metrů dlouhých střev kasemat, zavrtali se Špilberku pod kůži jako larvy. Prohryzávali se hlouběji a hlouběji, až se dostali do míst, která ležela po staletí v temnotách a nekompromisně střežila svá tajemství. Co přimělo nacisty, že některé chodby zabetonovali a vzdali se dalších plánů na výzkum? Mnoho z nich ještě před stažením zmizelo a bylo připsáno na nekonečné výpisy anonymních válečných ztrát. Těla některých našli rozsápaná, sežehnutá na škvarek.

Už od dob královského hradu z doby Přemyslovců skrýval Špilberk víc, než bylo patrné na povrchu. Už od dob, kdy sotva narozené dračí mládě otevřelo oči a vyrazilo nad moravskou krajinou pronikavý řev.

Patnáct zvonů zvonkohry z dílny Laetitie Dytrychové dohrálo. Mrholení přešlo v hustý déšť.

V Krajcovi bublal vztek. Nesnášel Rezu a její potrhlé hraničáře. Lezli mu krkem nezvladatelní, destruktivní drakoniáni, kteří byli kvůli své horkokrevnosti nebezpeční jeden druhému stejně jako nepřátelům. Trenck sice proslul jako velký vojevůdce, ale to bylo dávno.

Kulhal Špilberkem, jeho berle vztekle ťukaly na kamenné dlažbě nádvoří. Došel až ke schodům padajícím do tmy a sestoupil po nich.

Když se vloni vrátil z tříletého působení v Praze, byl rozčarovaný. Divil se, že u brněnského dvora panuje tak benevolentní atmosféra. Přicházela válka a špehové Prahy se přitom beztrestně procházeli v ulicích města. Brno potřebovalo pořádek. Krajec stiskl zuby. Potřebovalo opravdového muže, který by mu vnutil svou vůli bičem. Muže, který nezná kompromisy a nelítostně zatočí s porušováním řádů. Krahujec o jednom takovém věděl. Teď ještě aby si to konečně uvědomil jeho pán a dal mu šanci učinit opatření.

Ten ale místo toho svěřil Václava do péče té mrchy, protože je prý zběhlá v léčení. Už to samo o sobě bylo absurdní. Ten muž byl nepřítel. Krajec si dal spoustu práce s tím, aby ho dostal do stavu, který se teď snažila změnit.

Neměl do Prahy odjíždět. Kdyby zůstal u dvora, dohlédl by už na to, aby ta obskurní liščí čubka nezískala Vládcův respekt. Byla slabá, jako všechny ženy, kdyby na ni přitlačil, zlomila by se. Jednala podle průhledných a trapně prostých motivů. Václav se jí líbil. Nepřítel! Chtěla si ho ochočit a připoutat jako zvířátko pro potěšení.

Krajec vstoupil potmě do místnosti a zachytil téměř neviditelné opalizující světlo, kterým kdysi místo tajně označili nacisti. Stiskl tajný spínač a stěna se odsunula.

Chvátal na schůzku, rapír u pasu mu při každém kroku narážel do ponižujících berlí. Kulhal po schodech a proklínal každý z nich. Nenáviděl svou těžkopádnost. Do kolena mu vystřelovala ochromující bolest. Přestože mu lékaři po zranění palcátem nohu zachránili, už nikdy správně nesrostla. Připomínala se při každém pohybu, bolela vestoje, vsedě, budila ho v noci. Jediné chvíle, kdy na ni mohl zapomenout, byly ty strávené v podobě krahujce. Čím déle času v ní ale trávil, tím těžší bylo vracet se zpět. A pokaždé, když se proměnil zase v člověka, přinesl si v duši kousek dravce s sebou. To bylo to špatné na proměnách, jednou se mohlo stát, že už navždy zůstane ve zvířecí podobě.

Konečně překonal schody a vešel do chodby, kterou strážili dva drakoniáni v lidském těle. Na první pohled vypadali jako technici, měli žluté bezpečnostní helmy a oranžové kombinézy s reflexními pruhy. Uviděli ho. Krajec si všiml, jak jeden druhému něco zašeptal, a ušklíbl se. Když kolem nich ale procházel, vypjali hruď a vzdali mu čest.

„Otec nemá zrovna náladu na návštěvy,“ poznamenal jeden z nich, když je Krajec míjel. Vrátil se a zadíval se na o půl hlavy vyššího drakoniána.

„Chtěl jsem vás jen varovat, pane,“ vysvětloval chvatně strážný.

Krajec ho probodával očima. Pak beze slova pokračoval. Tohle skončí!

Prošel galerií hrdinů, kteří se zasloužili o brněnskou slávu. Jejich hlavy se dívaly skelnýma očima, jako by je někdo právě oddělil od těl. Krajec se zastavil u Raduita de Souches, který s hrstkou měšťanů uhájil Brno proti Švédům, zadíval se do tváře pohledného černovlasého muže. Dnešek byl dobou pro hrdiny. Škoda, že jich v Brně zůstalo tak málo.

Už v zrcadlové galerii k němu doléhal dunivý hlas jeho pána. Opravdu dnes nebyl dobře naladěn. Jeho rozlícený řev rezonoval hradem, až se stříbrorudé tapiserie chvěly. Krajec se ušklíbl. Třeba se časy mění a Brno konečně vytáhne do pole, aby zjednal spravedlnost. Praha byla větší, to ale bylo všechno. Co si počne těžkopádná mátoha s dravcem? A Krahujec neznal většího dravce než svého Vládce.

Vešel do obrovského sálu, který se rozpínal do šíře padesáti metrů. Podlaha byla z rudého mramoru a po celé délce ji dělily dva bílé pruhy. Široký pás symbolizoval Svratku a tenčí Svitavu, společně tvořily znak města, které na soutoku řek vzniklo. Na levé i pravé straně se pnula k druhému patru alabastrová schodiště. Strop se žebrovou klenbou zdobily barokní malby nebeské říše od Sebastinyho. Barevné praporce se znaky brněnských městských částí lemovaly hlavní zeď trůnního sálu. Klíč s révou – symbol Bohunic. Zlatá koruna Králova Pole. Bílý kůň Ivanovic, dvě útěchovské ostrve, další a další pestré symboly síly a vznešenosti Krajcova pána.

Stříbrorudý trůn byl vytvarován v podobě orlice s královskou korunou. Obrovské drápy na koncích jejích nohou prorůstaly do podlahy. Filigránsky rytá pera pokrývala celý jeho povrch. Pod trůnem Moravy byly už od poloviny sedmnáctého století uloženy Zemské desky. Brno však na něm neseděl. Tyčil se hrozivě opodál nad skupinkou několika postav a křičel. Krajec zamířil k nim.

Vládce byl rudý zlobou, z jeho těla stoupal dým, ostatní se před ním krčili jako mravenci. Baron Trenck spolu s velitelem drakoniánské gardy, ostravský přisluhovač Fajk. Na kolenou se choulila ta prokletá hraničářka.

Brno hřímal: „Byla to nedůslednost! Copak si neuvědomuješ, co se může stát?! Obvinil mě, že chci zničit Prahu. Byl o tom až do poslední chvíle přesvědčený. Jestli mluvil pravdu – a on mluvil, tím si buď jistá – královna Čech umírá! Václav byl klíč k odpovědím na mnoho otázek!“ Drak se neovládl a v poslední chvíli trhl hlavou. Plamenné jazyky zašlehly halou. Reza se na kolenou ještě schoulila a přikryla si hlavu rukama.

„Vezmi si můj život, zklamala jsem,“ šeptala plačtivě a třásla se děsem.

Brno jí nevěnoval pozornost. Z nozder se mu valil narudlý kouř. „Musíme zjistit, kdo chce Prahu zničit! A proč jedná na vlastní pěst.“

Baron Trenck se mírně uklonil. „Vypadá to, že tajemný útočník usiluje o to, aby podezření padlo na nás. Možná chce mezi Brnem a Prahou rozpoutat válku, aby potom zasadil oslabeným stranám rychlý a smrtící úder.“

„Dobrý rozbor, Trencku. Teď ale neztrácej čas. Musíme napravit, co liška pokazila. Václav jí utekl z komnaty, neproklouzl ale kolem drakoniánů. Nejspíš je ještě na Špilberku. Najděte ho!“

„Nemá kam utéct, můj pane. Snad jen kdyby pronikl do podzemí, mohl by se tam chvíli schovávat. Obsadíme pro jistotu všechny východy…“

Drak se zachmuřil. „Potřebuji ho živého. Za nic na světě ale nesmí opustit Špilberk.“

„Co bude se mnou, pane?“ vzlykala hraničářka. Po tváři se jí koulely slzy.

Krajec konečně došel ke skupině a těžkopádně poklekl na zdravé koleno. „Nechce se mi věřit, že to byl omyl. Nechala toho špiona utéct! Zab ji, můj pane! Nebo to dovol mně!“

„Verdikt vynesu později. Teď běžte najít Vrana!“

„Ale pane… neměj slitování!“

Drak ke Krajcovi pomalu otočil rudě zářící oči.

Teď se roztřásl i agent a na okamžik se zapomněl. „Chci jen tvé dobro, mein Führer! Sevři nás v železné rukavici. Ukaž svou moc. Možná se blíží válka… Neměj slitování se zrádci a špehy!“

„Jak se opovažuješ?! Mlč!“ zasyčel drak. „Mučils ho několik dní. Krahujče. Máš strach?“

Vyzvědač otevřel a sevřel prsty. To, co cítil, nebyl strach, ale nenávist.

Brno se proměnil v chlapce a usadil se na trůně. „Pošli za ním své lidi, nesmí mu ale zkřivit ani vlas. Současně ať pátrají i po rytíři doprovázeném lvem, pokud by se takový v Brně objevil. Ty sám zůstaneš u mě,“ poručil. Z obřího tácu s ovocem, který na zádech držel Fajk, si vzal hrozen vína.

„Jak poroučíš,“ zašeptal Krahujec. Uklonil se a odešel rozdat rozkazy. Během několika minut začali jeho lidé pročesávat Špilberk. Místnost po místnosti. Metr po metru. Zajišťovali prozkoumané chodby, nahlíželi do každého zákoutí, do každého výklenku i skříně, aby neproklouzla ani myš.

Mezi lopatkami cítil Krajec ledový pot. V jedné věci byl připraven příkazy svého pána porušit – věděl, že Václav mu nikdy neodpustí. Musel ho zabít.

Rezu odvedli drakoniáni a Brno zůstal v sále jen s baronem. Seděl na trůně se zamyšleným výrazem a jednu po druhé pojídal kuličky vína.

„Situace je vážnější, než se zdá, Trencku. Blíží se zasedání Rady měst. Co když chce někdo opravdu rozpoutat válku?“

„Pak bychom měli připravit armádu, můj pane.“

„Netušíš, jaké věci by se probudily, kdyby města znovu vytáhla do boje. Mnoho z nich si první městské války nepamatuje, ale všichni o nich slyšeli… Mohlo by to znamenat zánik celé naší země.“

Trenck kývl. „Musíme to zastavit.“

„Nejdřív obešleme spojence. Svolej moravská města na koncil.“

„Dobrá, pane, chceš je pohostit v Brně?“

„Ne, Trencku. Je nejistá doba. Nebudu je nutit vstupovat za mé hraniční štíty, aby se mi vydávali na milost a nemilost. Na důkazy oddanosti možná přijde čas později.“

„Tedy na obvyklém místě v libavských lesích?“

„Tak, sejdeme se na neutrální půdě. Zjistím, jestli v tom útoku nemá prsty někdo z našich.“

„Jak si přeješ, pane, pokud je to všechno…“

„To není všechno,“ zarazil ho chlapec. „Chci, aby Vrana hledali i drakoniáni.“

„Můj pane…“

„Nepochybuj! Ten muž je podivnější, než tušíš. Že se učil od Prastarého vlka, už víš, skrývá ale mnohá další překvapení. Už to, že je stále na svobodě v našem vlastním hradě… Teď mě napadlo, když jste Vrana zajali, neměl u sebe meč?“

Trenck se zamyslel. „Ano, myslím, že nějaký měl. Obyčejnou zbraň.“

„Viděl jsi ho? Bojoval, když jste ho zatýkali?“

„Byl svázaný. Reza ho vlákala do léčky. Meč jsme vzali s sebou, abychom zametli stopy.“

„Chci ho vidět,“ poručil chlapec.

Když jej Trenck přinesl. Brno si meč dlouho prohlížel. Potěžkával ho v rukou, díval se na něj proti světlu pochodní. Zkusmo s ním máchl vzduchem.

Úleva v jeho tváři byla zjevná. „Měls pravdu, barone. Je to jen obyčejný meč.“

„Vypadalo to, pane, jako bys čekal jiný.“

„Vůbec ne. Jen jsem si chtěl být jistý.“

„Nerozumím, pane,“ přistoupil blíž baron.

„Buď rád, Trencku, už tak máš na čele dost vrásek. Věřím, že se ukáže, že nikdo z našich spojenců není v napadení Prahy zapletený. Raději ale vykonej inspekci armády. Připrav zvláštní vojenské cvičení pro zálohy a plány na obranu města. Je lepší být připravený.“

„Jak poroučíš.“

Brno ve skvostné síni osaměl. Vzal stříbrnou mísu s vínem a položil si ji na klín. Vychutnával šťávu hroznů, která mu lahodila. Potřeboval se povzbudit. Přicházela nejistá doba. Dost složitá, i když Václav nebyl zvěstovatelem konce světa.

Vašek stěží dýchal. Choulil se na galerii snad věčnost. Vyhlížel skrze příčky zábradlí, skrytý za pozdně gotickým brněním. Byl vyděšený, uběhla stěží hodina a půl od chvíle, kdy se vyplížil z Reziny komnaty, zatímco ona ještě ležela v bezvědomí. Od té chvíle bloudil labyrintem paláce brněnského draka. Jen tak tak se mu dařilo vyhýbat se hlídkám, které po něm už začaly pátrat. Bylo jasné, že dřív nebo později ho dostanou.

Když v sále před chvílí zahlédl Krajce, ovládl ho větší děs, než jaký cítil z draka. Chtěl v sobě vzbudit nenávist, kterou k němu cítil při mučení, místo toho ho ovládla panická a ochromující hrůza z bolesti.

Audience, kterou právě vyslechl, ho ujistila o jednom. Brno Bruncvíka neunesl a nebyl ani tajemným nepřítelem, který ničí hraniční štíty. Vašek se zachvěl, když si uvědomil, jak jednoduše by mohla tahle informace umřít spolu s ním. Musí předat zprávu Praze. Za každou cenu.

Pozpátku se odplazil do chodby, kterou sem zabloudil. Hlavou mu bleskla vzpomínka na runový meč. Kdyby ho tak měl po ruce… Kouzelná zbraň teď ale nejspíš odpočívala na dně stoky.

Půjčil si alespoň řemdih, který v ruce třímalo nehybné brnění. Nenechá se znovu zajmout, i kdyby se měl ze Špilberku probít. Ke vší smůle zjistil, že zbraň je spíš atrapa než něco nebezpečného. Pořád to ale bylo lepší než holé ruce.

Plížil se chodbou a při každém podezřelém zvuku sebou trhnul. Rozhodně nebyl v pořádku, na těle snad nebylo místo, které by ho nebolelo. Spáleniny se při každém pohybu rozdíraly o oblečení a mnohé rány dosud stahovaly svědící černé stehy. Z nohou si sedřel strupy a teď za sebou nechával rudé kapky. Když si toho všiml, utrhl kousek barokní tapiserie a omotal si s ní chodidla.

Proplížil se z patra do přízemí a kradl se bludištěm chodeb a sálů. Za jedním rohem se málem srazil s člověkem. Naštěstí k němu stál zrovna zády. Václav strnul a couval zpět. Netušil, jestli ho muž zahlédl, nebo ne. Naslepo vskočil do nejbližších dveří a tiše je za sebou přivřel. Zůstal stát se zadrženým dechem ve tmě. Ticho. Tápal před sebou rukama, snažil se něco zahlédnout. Nasával zápach místnosti. Bezprostředně za dveřmi někdo prošel. Vašek konečně nahmatal vypínač a rozsvítil. Stál na toaletě. Podlahu pokrývaly zelené dlaždice, jediná kabinka nabízela oprýskanou mísu. Na pravé zdi se leskly tři porcelánové mušle, odtokový kanálek se pod nimi svažoval k okrouhlému otvoru v rohu, ve kterém byla vsazena půlmetrová mřížka. Když se k ní Vašek sklonil, ucítil takový smrad, až se mu zvedl žaludek. Pach vzlínal zespodu, kde něco šplouchalo.

Vašek se přikrčil za dveřmi. Napjatě poslouchal, až hlasy, které se ozvaly na chodbě, zmizí. Místo toho se blížily. Zaslechl mezi nimi i Krajce! Vrhl se k mřížce a zalomcoval s ní. Ani se nehnula. Kroky se blížily ke dveřím. Někdo vzal za kliku. Vašek znovu zalomcoval mříží a na krku mu naběhly žíly. Zapřel se nohama a zatlačil celým tělem. Cítil, jak stehy praskají. Jak se čerstvě srostlé rány otevírají a tenká růžová kůže trhá. Dveře se otevřely ve stejný okamžik, kdy mříž rupla a vylétla. Vašek se ani neohlédl. Nevěřil tomu, že to opravdu udělal. Skočil do temné díry, aniž by věděl cokoli o místě, kam dopadne.

Cákance páchnoucí vody se rozlétly do okolní tmy. Dravá ledová stoka ho strhla a rychle unášela temnotou neznámo kam.

Patrik Dodnar drtil mezi zuby kletby, při kterých by zbledl i otrlý tramvaják, pampelišky zvadly a ženy jemnějších povah upadly do bezvědomí. Kroky ho vedly na jediné místo v Brně, kde mohl najít alespoň dočasné bezpečí. Pospíchal a po zádech mu stékal pot.

Od chvíle, kdy Václav zmizel, cítil Patrik nekončící úzkost. Brno chtěl jeho krev. Každý člověk, každé zvíře mohlo být jeho špionem. Asfaltová ulice mu připomínala minové pole. Při každém zadrnčení šaliny se přikrčil, při zatroubení auta sjížděl rukou k meči, který ukrýval ve sbalené pokrývce. Věděl, že je to absurdní, a přesto čekal, že se každou chvíli ozve hrůzný řev a z oblohy se snese záplava ohně. Anebo ještě lépe – že za rohem vyskočí černý démon a rozcupuje ho na farfale. Život byl mnohem jednodušší, než potkal Václava.

Konečně vstoupil do Brožíkovy ulice na Lesné, jen kousek od konečné tramvají. Naznačil, že si zavazuje botu, a nenápadně se ohlédl. Nezdálo se, že ho někdo sleduje. Podél parkoviště stály vysoké smrky, po jednom z nich hopkala veverka. Zpívali ptáci. Vůbec to nevypadalo, že se schyluje k masakru.

Patrik využil toho, že někdo zrovna vcházel do domu, a proklouzl do šedavého paneláku. Zdaleka se vyhnul výtahu, kterým nikdy nevěřil, a vyšlapal do třetího patra. Vzduch byl vlahý, plný jara. Patrik cestou nahlédl z okna do zeleně, která se vlila do sídliště, jako by ho chtěla pohltit. Na Lesné jí bylo na Patrikův vkus až příliš. Vyběhl poslední schody a najednou zůstal stát před bytem, který na jeho tváři vykouzlil idiotsky úsměv.

Na černé bezpečnostní dveře někdo namaloval stříbrnou fixou dva pilíře stojící na opačných stranách, podpírající vznosnou klenbu. Na té byl drobný nápis v elfštině. Každý ze sloupů obepínal strom, v centrální části ještě někdo neuměle přimaloval hvězdu, kovadlinu, která připomínala létající talíř, a nějakou věc nejvíce podobnou šaškovské čepici. Jazykem Tengwar tam stálo Brána Morie. Jazykem českým pak připsal někdo jiný: Jdi se léčit, magore.

Patrik se nemohl mýlit, byl u cíle. Přistoupil ke dveřím a hledal zvonek. Když ho nenašel, zabušil na ně.

Ufo-kovadlina se kousek odsunula a objevila se pod ní skulinka. Dírka zírala na Patrika. Bylo ticho.

„Pusť mě dovnitř, Juzline. To jsem já, Patrik,“ šeptal.

Na druhé straně se ozvalo štrachání. Potom někdo promluvil zvučným sametovým hlasem. „Pedo mellon a mino!“

„Jsem v průšvihu. Na dnešek jsem vůbec nespal. Přestaň s tou šaškárnou!“

Ticho.

„Sezame, otevři se!“ vypálil pivní bard.

„Řekni přítel, a vejdi!“ napovídal hlas zpoza dveří.

„Nasrat!“ zaryčel Patrik jako tur. „Jestli okamžitě neotevřeš, vykopnu je a nařežu ti mečem!“

Zarachotil řetěz. Ozvalo se odsunování závory. Dvakrát cvakl jeden zámek a dvakrát druhý. Brána Morie se otevřela.

„Vítej, Patriku!“

Muž, který promluvil, si hryzal nehet u palce. Měl plavé vlasy na ramena a hnědozelené oči lesních elfů. V jeho tváři byla Vznešenost Starého lidu. Oblečený byl v bílé říze stažené opaskem. Přes záda měl přetažený krátký skurutí luk a pod ramenem toulec na šípy. U pasu čněla rukojeť krátkého mečíku Žihadla, který vypadal jako z plastiku. Juzlin si přičísl vlasy padající do obličeje a na jeho prstech se zaleskly čtyři prsteny moci ve stříbrném i zlatém provedení.

„Vítej doma.“

Patrik kolem něj beze slova prošel do předsíně, která vzbuzovala dojem jeskyně.

„Máš tu něco k jídlu? Od včerejška jsem nejedl,“ zamířil rovnou do kuchyně. Sáhl do lednice a vytáhl PET láhev s vínem.

„Počkej!“ vykřikl elf, ale pozdě. Patrik se už napil. Vzápětí obsah vyprskl.

„Co to proboha je?“

„Hnojivo. Zalívám s tím semenáčky mellornů. Nedáš si trochu lembasu?“

„Juzline, to je tortila. Co to na mě zkoušíš?“

„Nekaž to. Víš, jak miluji legendy. A nemohl bys mi říkat Silmarillione?“

„Je to dlouhý,“ odvětil Patrik žvýkající tortilu.

„Tak aspoň třeba Sile? Tvůj život potřebuje trochu kouzla. Máš na víc než se jen flákat po putykách. Mohl bys skládat překrásné balady, a já bych je překládal do quienejštiny.“

Patrik vstal. Elf stál proti němu, byl štíhlejší a skoro stejně vysoký. Měl drobné bílé zuby a velmi jasné oči. Bližší pohled odhalil zašpičatělé uši ukryté v rozpuštěných vlasech. Zachechtal se a objal ho.

„Děkuju. Dík, žes mě pustil dovnitř,“ řekl Patrik. „Jsem v hroznym průšvihu.“

„Rád tě vidím. Kde se tu bereš, příteli?“ Elf se smutně usmál. „Nezaslechl jsi nějaké novinky o mém bratrovi?“

Patrik s odpovědí váhal. „Gillion je prý… je v Nekropoli, v Síních bolesti.“

„Cože? Jak?!“

„Nevím, jak se to stalo. Slyšel jsem to od plivníka, tak si to přeber.“

„Musíme ho odtamtud dostat!“

Bard pokrčil rameny. „Věř mi, že nic jiného bych neudělal tak rád. Zatraceně mu to dlužím. Musí ale ještě chvíli vydržet, kamaráde. Daly se do pohybu síly, který nás možná rozdrtí všechny. Vypadá to, že brněnský drak si chce smlsnout na Matince.“

Juzlin otevřel ústa a zase je zavřel. Přešel ke vchodovým dveřím, zamkl všechny zámky a zatáhl závory.

„Přišli jsme do Brna s… kamarádem. Včera večer ho dostali. Přišel jsem bohužel pozdě a zahlíd je jen z dálky, komando takovejch pitomců, jeden z nich plival oheň. Nejspíš ho šoupli někam pod zámek. Potřebuju ho dostat ven!“

„Jestli je na Špilberku, tak na něj zapomeň.“

„To bohužel nemůžu.“

„Špilberskou bránu hlídají drakoniáni. Vím, že nejsi špatný šermíř, ale tohle je jiná liga. Představ si je třeba jako nazgúly.“

„Černé hadry a místo mozku vzduch?“

Juzlin to ignoroval. „Špilberské podzemí je plné služebníků Draka. Víš vůbec, koho máš proti sobě?

Baron Trenck je generál brněnské armády. Napůl člověk a napůl duch. Před čtyřmi stoletími ho vychovali jezuiti, později vstoupil do rakouského vojska. Do oddílu pandurů verboval zločince a rabiáty. Byli nelítostní a brutální, a přestože Trenck dosáhl skvělých vítězství, byl svými šéfy odsouzen k smrti za nezvladatelnost a zpupnost. Na přímluvu císařovny bylo obvinění zmírněno a on strávil zbytek života ve špilberském vězení. Když přišel jeho čas, odkázal baron své jmění kapucínům a vděční mniši s ním něco provedli. Trenck zemřel jen napůl. Zůstal zaklíněný v našem světě, zčásti hmotný, zčásti nehmotný. Máš proti sobě člověka, který ještě v dobách vojenské slávy pochoval ženu a čtyři děti a nezlomil se. Nepodceňuj ho.“

„Nebudu.“ Patrik zívl. „Václav mluvil o nějakém Krajci. Slyšels o něm?“

„Další člověk, před kterým by ses měl mít na pozoru. V Brně se prý objevil bezprostředně po druhé světové. Zlí jazykové říkali, že jde o prokletého rytíře hákového kříže, který dezertoval a přísahal věrnost Drakovi. Je to ale nejspíš jen pověra. Krahujec je mistr v intrikách a klamu. Ani většina brněnských Občanů nezná jeho podobu. Je to vyzvědač, vrah a… posloucháš mě vůbec?“

Patrik už chvíli neposlouchal. Hlava se mu svezla na stranu, z koutku úst kapala tenká slina a z nosu se dralo tiché chrápání.

Elf vytáhl ze skříně pokrývku s barvotiskem Gandalfa a barda přikryl. Upřímně doufal, že si Patrik výpravu na Špilberk rozmyslí. Bylo to smutné, ale jeho přítel byl ztracen.

Vašek nechtěl věřit tomu, že se to opravdu stalo. Znovu utíkal. Znovu se ocitl v páchnoucích kanálech, tentokrát ale bez Ziffernicka a pneuobleku. Jedinou jeho zbraní byl ukradený řemdih. Právě teď měl ale co dělat, aby se udržel nad hučící hladinou stoky. Voda byla ledová, naštěstí ale ne hluboká. Po pár desítkách metrů proud zvolnil a jemu se podařilo vyškrábat na betonový břeh.

Vykašlával páchnoucí břečku. Roztřásl se zimou. Skrčil se do klubíčka a dýchal si na ruce. Všude kolem byla tma. Pod zadkem cítil mokrý ledový beton, za zády hrubou zeď. Měl strach, ale před chvílí byl na tom hůř. Tma ho skryje před pronásledovateli. Ani na okamžik nepochyboval, že ho budou pronásledovat. Nejspíš už to začalo. Na paniku nebyl čas.

Potěžkal pádnou zbraň a cvičně s ní máchl. Ucítil, jak mu hroty pokrytá koule zasvištěla kolem hlavy. Alespoň měl něco v ruce.

Hrdinně si přiznal, že situace je zoufalá. Byl ve tmě uprostřed podzemí. Nic neslyšel, protože kolem hučela voda. Musel jen doufat, že obyvatelé a šelmy brněnského podzemí nejsou tak smrtelně nebezpeční jako jejich protějšky z pražského labyrintu. Měl chuť řvát vzteky nad nespravedlností osudu, nemělo to ale smysl. Tentokrát mu nikdo na pomoc nepřijde. Zůstal sám.

Přitiskl ruku ke stěně za zády, krůček za krůčkem se podél ní vydal, tápaje jako slepec. Ušel dobrých padesát metrů, jednou chodba zatočila doprava a jednou doleva. Začaly k němu doléhat nějaké zvuky. Po chvilce si všiml zamřížovaného otvoru ve zdi, kterým do chodby pronikalo trochu světla. Doklopýtal k němu a nahlédl dovnitř.

Jeskyně za otvorem byla rozlehlá a páchla sírou. Vašek strnul. Pohybovalo se v ní mnoho postav. V jedné skupině seděli lidé a poslouchali ještěřího člověka na silných nohou. Záda mu chránil trnový hřeben, který volně přecházel do mohutného ocasu, hruď obepínal kostěný pancíř. Ruce pokrývaly šupiny stejně jako zbytek těla a tvořily je pletence svalů. Ploská hlava byla plazí, tvář beznosá, mezi zuby vyjížděl rozeklaný jazyk. Oči měl tvor lidské.

O kousek dál se pohybovala skupina podobných postav, které do sebe řezaly obouručními meči, sekerami, tyčemi a halapartnami, až pršely jiskry. Sem tam zbraně prošly obranou bojujících a uštědřily jim krvavá zranění. Nezdálo se, že by si toho někdo všímal, a dračí lidé se vrhali do boje s ještě větším zápalem.

Na samém konci místnosti proti sobě stáli dva drakoniáni ve vzdálenosti deseti metrů. Na povel velitele v bílé říze oba naráz vychrlili oheň. Václavovu tvář, staženou v šokované grimase, ozářilo světlo. Nedokázal se ale od výjevu odtrhnout. Díval se, jak se plameny srážejí, prolínají a přetlačují od jednoho k druhému, až nakonec olízly hlavu jednoho ze soupeřů. Ten ucukl se vzteklým zařváním. Jeho protivník vyrazil vítězný ryk a zvedl ruce nad hlavu. Náhle se zahleděl Vaškovým směrem a strnul.

Vran nečekal na to, co se bude dít dál. Odskočil od okna a opřel se o stěnu. Potlačil nával paniky. Určitě ho neviděli.

Z téhle situace ho mohla dostat jedině chytrost. Logika mluvila jasně. Z každého labyrintu člověk dřív nebo později vyjde, když bude stále sledovat jednu stěnu. Vyrazil. Logika šla k čertu ve chvíli, kdy o padesát šouravých kroků později šlápl do prázdna a propadl se o patro níž na bahnitou zem. Nejenže si ošklivě narazil loket a zařval bolestí, která vystřelila do celého zmučeného těla… navíc zjistil, že se nachází někde v prostoru a kolem nejsou žádné stěny. Rozmočené bahno mu klouzalo pod nohama.

Proklínal logiku, samozřejmě mlčky, protože nedaleko se objevila bludička elektrického světla. Blížila se. Vašek se vyhrabal na nohy a tiše couval. Cítil, jak se boří a klouže. Ustupoval před příchozím, až konečně narazil na stěnu. Po levici opět uslyšel klokotání stoky. Světlo pokračovalo jeho směrem. Snad v jeho stopách?

Vašek narazil na chodbu ústící do jeskyně. Přikrčil se za jejím rohem a obouruč sevřel řemdih. Světélko se blížilo. Připravil se k útoku. Jestli jsou to Krajcovi lidé, bude připraven. A pokud ne… beze světla se ven stejně nedostane.

Vašek vyhlížel opatrně, aby se neprozradil. Přes hluk stoky nic neslyšel. Vypadalo to, že příchozí je sám. Vlastně ani nevypadal jako člověk. Tělo měl propletené s podivnou kovovou konstrukcí, podobnou té, která bývá v závodních autech. Na místech očí mu zářily barevné odlesky, po těle se vinuly dráty a relé… Silueta se leskla železem, sklem a mědí. Vašek se napřáhl a připravil se udeřit. Cizinec byl už jen pár kroků od něj a…

Náhle vykřikl! Překvapeně a naprosto lidsky. Z ramene mu vylétla rudá světlice a zabodla se do stropu. Ozářila okolí krvavým svitem a odhalila obrovského bílého krokodýla, který v tlamě svíral mužovu nohu.

Vašek se zarazil. Co teď?!

Muž sebou mlátil a křičel bolestí. Z jeho prstů zasršel oslnivý energetický výboj a udeřil krokodýla do čumáku. Bestie se zazmítala, což spustilo další bolestný řev, ale nepustila. Válcovité tělo začalo couvat ke stoce a táhlo za sebou řvoucího muže i s osvětlenou konstrukcí, ze které na všechny strany trčely dráty.

Vašek vyrazil neartikulovaný řev a vyřítil se ven. Vší silou švihl řemdihem a železná hlavice praštila krokodýla do hlavy. Znovu se rozmáchl a udeřil. Konečně bestie pustila kořist a ohnala se po něm. To už utíkal. Pozpátku klopýtal od krokodýla, který se na něj na krátkých nohách s otevřenou tlamou řítil jako torpédo.

Skučící cizinec se převalil na všechny čtyři a začal si prohledávat kapsy.

Vašek stále couval před krokodýlem, až dorazil ke zdi. Musel se rozhodnout, jestli dál poběží vlevo, nebo vpravo. Dostal se ale téměř mimo dosah světlice a kolem se svírala tma. Ne tak pro krokodýla. Stačilo malé zaváhání a dravec byl u něj. Vašek vykřikl a znovu se rozehnal řemdihem. Bestie klapla několikacentimetrovými zuby a zachytila zbraň v tlamě. Vašek trhl a ke své hrůze zjistil, že okovaná hlavice zbraně zůstala bestii vězet mezi zuby. Mrštil dřevěnou rukojeť po krokodýlovi. Vlastně sám nevěřil tomu, co v té chvíli udělal. Skočil! Dupl krokodýlovi na hlavu a odrazil se. Nepřeskočil ho, dopadl kus za polovinou šestimetrového těla a vyrazil k cizinci. „Zbraň!“ stačil jen zoufale zařvat, než krokodýl švihl ocasem a podrazil mu nohy. Otočil se a pohled do kalných bílých očí byl pohledem do světel řítícího se tiráku.

Vašek se hrabal po čtyřech pryč. „Je slepý!“ ječel. Couval ke zdroji světla, světlici, která dosud sršela oslnivým červeným světlem. Ležící muž se tam vyhrabal na jednu nohu, zatímco druhou se snažil stáhnout kusem provazu, mezi prsty se mu valila krev. Krokodýl teď nespěchal, vydal se k nim pomalu, jako by věděl, že kořist už neuteče. Když se Vašek ohlédl, s hrůzou zjistil, že na hranici světla se z druhé strany objevil druhý bělavý zabiják, jen snad ještě větší.

Zdálo se, že ani jednomu z dravců se nechce do oslnivého světla, pod kterým se muži choulili. Predátoři trpělivě čekali na hranici kruhu, který se stále zmenšoval, jak světlice dohořívala, jako by s podobnou situací už měli zkušenosti.

„Máš zbraň?!“ naléhal Vašek na neznámého, který vypadal, jako by sem propadl z kyberpunkového psychothrilleru. Ten se ale třásl jak osika. Utahoval si uzel škrtidla nad kolenem a bál se zvednout oči výš než k Vaškovým bosým chodidlům.

„Mám poruchu…,“ vypravil ze sebe nakonec.

Vašek si uvědomoval, že krokodýl rány železným řemdihem nejspíš ani nepocítil. Potřeboval něco speciálního. V tu chvíli si na to vzpomněl…

„Vlci!“ vykřikl.

Teprve nyní zvedl zraněný překvapeně hlavu. Zíral Vaškovi do tváře. Na čele měl jakýsi strojek, který ze všeho nejvíce připomínal zařízení na dioptrie, kterým disponuje každý optik. Na pěti nosnících byla zelená, červená, čirá, černá i mléčně bílá skla, přičemž to poslední se samo spustilo před mužovo oko a nestvůrně ho zvětšilo. Na hlavě měl koženou helmu, po jejímž obvodu byly vedené tenké hadičky a tolik jehel antén a čidel, že by se za ně nemusel stydět televizní přenosový vůz. Muž měl široký obličej a oči blízko u sebe.

„Volám vás, Vlci!“ vykřikl znovu Vašek, když se nic nestalo.

Cizinec pohlédl na bestie, aby zkontroloval, že se nestal zázrak, a konečně promluvil: „To só krokodýli.“

Strašlivá zvířata už otevírala tlamy. Zuby se jim leskly slinami. Kromě klapání čelistí a šumění nedaleké stoky byl slyšet jen vyděšený dech obou mužů. Slepí zabijáci byli tiší jako pěna v čističce vod. Bestie se navzájem měřily, zdálo se, že jak se kruh zmenšuje, hledí si jedna druhé víc než kořisti.

Vašek ze sebe začal strhávat mokré šaty. Doslova. Strhl si triko i kalhoty, zmuchlal je v pěsti. Cizinec na něj zíral v takovém úžasu, že by zapomněl i na vlastní smrt. Vašek mrštil oblečení většímu krokodýlovi na hlavu. Světlice v tu chvíli zhasla.

Ozval se řev. Dupání. Čvachtání obrovských zubů nořených do masa. Cáknutí krve na podlahu. Údery jako dunění bouřkových bubnů. V brněnském podzemí ožila pravěká džungle. Silní zabíjeli slabé. Smýkání těl. Řev. Zuřivost. Trhání masa.

Ruka cizince se Vaškovi zarývala do ramene jako ptačí pařát. Klopýtali pryč trhavým klusem. Jeden zmučený, vyčerpaný a bosý. Druhý s nohou pokousanou krokodýlem, ověšený podivnou železnou konstrukcí, která Václava při každém kroku bodala do žeber. Za zády se jim nesla ozvěna smrtelného boje. Dva predátoři měřili síly o loviště.

Cizinec zapnul svítilnu zabudovanou do přilbice. Utíkali ještě asi padesát metrů, než upadl. Ležel na zemi a chrčel. Vašek nad ním chvíli stál. Stále k němu doléhaly zvuky zápasu. Sehnul se a snažil se svítilnu vyloupnout. Potom zkusil muži helmu sundat. Držela, jako by byla k hlavě přišroubovaná, a jak o chvilku později nahmatal na zátylku, byla. Útěk bez světla byl nemyslitelný.

Vašek nevěřil tomu, co dělá. Zaťal zuby a popadl muže za ruce. Nadzvedl ho a převalil si jej na záda. Vykřikl bolestí, jak se mu rozevřely rány. Cítil, jak další čerstvé stehy praskají, trhají se a po nahém těle mu stéká krev. Před očima měl rudo, ale vyrazil. Krok za krokem. Posunoval nohy, jako by měl na každé přivázaný parní válec. Musel se dostat dál od krokodýlů.

Mužova hlava mu klimbala na rameni. Záře světla klátivě tančila po okolních stěnách. Vydržel ho táhnout asi tři zatáčky a jedny točité schody dolů, ze kterých se společně zřítili. Tam se naprosto vyčerpaný sesunul po zdi. Před očima mu pluly bílé hvězdičky. Srdce mu bušilo až v krku, po těle stékala krev. Mrazivý chlad se zmocňoval jeho těla a tlumil bolest. Nedokázal pochopit, proč nepřišli. Volal vlky, a oni nepřišli. Usnul.

Mohl spát hodinu nebo deset minut. Cizinec byl už vzhůru. Nohu si převázal obvazem. Vašek sám ležel zamotaný do jeho pláště. S údivem zjistil, že je mu teplo. Uvědomil si, že některé části jeho těla jsou přímo horké. V loketních jamkách, pod hrdlem a na prsou měl položené placaté sáčky z umělé hmoty s hřející tekutinou.

„Dobrá věc, tohleto,“ pochválil si a pozorně sledoval cizince. Byl připravený v případě jakéhokoli náznaku zrady… co vlastně? Stěží by se vyhrabal na nohy.

„Zahřejí tě, ale vydrží jen chvilku. Jsou to bohužel jen obyčejné ireversibilní kapesní ohřívače na bázi podchlazeného gelu trihydrátu octanu sodného.“

„To zní jako něco, z čeho se vyrábí atomová bomba,“ zamumlal Vašek a s heknutím se posadil. Bolelo to, ale šlo to. „Co tvoje noha?“ zeptal se a teprve nyní si pořádně prohlídl cizince.

„Žádná hitparáda.“ Nebyl příliš vysoký a taky trochu při těle. Stál zapletený v podivném kovovém rámu, o něco širším než jeho ramena. Na konstrukci byla navěšená spousta věcí, z nichž některé připomínaly vrtačky, jiné měřící pásmo nebo digitální fotoaparát. Rám byl spojený s tělem spletí drátů, nejhustější pletence kabelů vedly ke krabici na zádech, která vypadala jako potápěčská bomba. Nohy měl muž vyztužené nástavbami podobnými celokovovým ortézám – jedna byla zkroucená a část jí byla ulomená. Trčely z ní roztřepené dráty, které krokodýlí zuby vmáčkly do masa. Na mužově hrudi poblikávala kulatá obrazovka velká asi jako cédéčko. Šířily se po ní zneklidňující pulzy. Muž ji zkontroloval a zvedl ruku, jejíž předloktí bylo pokryté tlačítky a blikajícími diodami. Vybubnoval na klávesnici nějaký příkaz a uprostřed těla se zvedla třetí robotická ruka a přesně zkopírovala pohyb té skutečné.

„Viděl jsem toho už hodně, ale tohle…,“ promluvil Vašek napůl k sobě. „Co jsi zač?“

„Jmenuji se Rudy. Občan prospektor Rudy Kovanda.“ Skla na jeho očích se automaticky vyměnila za novou sadu. Ta ze všeho nejvíce připomínala dioptrické brýle. „Nejspíš jsi o mně už slyšel.“ S nadějí se na Václava zadíval. „Kandidoval jsem na největšího Brňana všech dob. Dřív jsem trochu fachčil do popmusic.“

„Jsi mi povědomý,“ povzbuzoval ho Vašek.

„Říká ti něco bigbošová sajtna Los Brňos?“

Zavrtěl pochybovačně hlavou. „Asi jste nevystupovali na MTV?“

„Ále, sper to ďas. Těžké děkovanec, zachránče! Bez tebe bych hodil lajfu mávačku. Brnisko ti to nikdy nezapomene!“

„Není zač, ty bys pro mě udělal to samé.“

„Možu znát jméno svého zachránce?“

Vašek vypálil bez přípravy: „Říkají mi Jožin. Brňané v kanálech si přece musí pomáhat. Kam by to jinak vedlo? Věčnou slávu Brnu! Ještě ale nejsme venku.“

„To máš recht, Jožine, bohužel nemožu chodit. Už jsem vyslal do chodeb signálního robota. Je špicově vychytané tak, aby začal blikat, až narazí na první živou bytost, a dotlačil ju curyk ke mně.“

Vaškovi přejel po zádech mráz. Nebyl si jistý, že chce, aby sem robot kohokoli vodil. „Umí ta věc vylézt po schodech?“

„Ještě to ladím. Baterky zatím vydrží jen asi na tři sta metrů. Zkusit se má ale všecko.“

Vaškovi se trochu ulevilo. „Jsem také zraněný, neunesu tě. Jak daleko je to k východu? Přivedl bych pomoc.“

„Nemáš šancu. Jsi v Podšpilberské sekci, která je propojená s dalšími částmi podzemí jen malým průlomem, který jsem před časem ubóchl. Sólo ho nenajdeš. Musíme se stáhnout do mého razicího tábora.“

„Jak daleko?“

Prospektor se zamyslel. „Něco pod kilák. Jestli mě tam zvládneš dotlačit, bude to dál na zichr lepší, to ti slibuju. Mám tam i nějaké dlabanec.“

Při slově dlabanec se Vaškovi zatmělo před očima. Nedokázal si vzpomenout, kdy se s touto věcí setkal naposled. Vidina jídla mu dala novou motivaci.

„Veď mě.“

Navalil si Rudyho na záda a táhl ho za sebou. Prospektor se snažil pomáhat, jak jen mohl, přestože úpěl bolestí. Z nohy mu stále stékal pramínek krve a značil cestu za nimi jako Ariadnina nit. Přešli do chodby s betonovým podložím, kde Rudy vysunul z paty kolečko, které se vyklopilo za botu jako ostruha.

„K čemu to proboha je?“

„Měřické kolečko. Je napojené na tenhle displej. Používám ho, když potřebuju něco změřit,“ mrmlal prospektor.

Vašek vrtěl hlavou a táhl muže za sebou jako trakař. Kolečko na patě vztekle skřípalo, zjevně neslo vyšší váhu, než na jakou bylo zvyklé.

„Cos tam vlastně dělal? Měřils krokodýly?“

Rudy se při odpovědi zakoktal. „Nic. Nic jsem ne… neměřil! Copak jsi mě zmerčil něco měřit? Na to jsem ani nepomyslel!“

„Mně přišlo, že když jsem tě uviděl, tak jsi za sebou šoupal patou.“

V prospektorových očích probleskl děs. Vzápětí vyhrkl: „Já jsem se jen klouzal!“

„Mezi krokodýlama,“ prohodil konverzačně Václav, načež jeho nový přítel úplně schlípl. Jeho tělo ochablo a už se nedalo táhnout. Zastavili se, zmožení vyčerpáním. Chvíli odpočívali. Zatímco z Vaška lil pot a plíce mu málem vyskakovaly krkem. Rudy se na něj obrátil.

„Ty taky nevypadáš, že bys byl zdejší. Kápni božskó, co tu vlastně hledáš?“ Vašek zalitoval, že cizince nenechal krokodýlům.

„Zabloudil jsem. Jsem turista, víš? Šel jsem na Špilberk a propad se do nějaké jámy.“

Rudy si ho nedůvěřivě měřil.

„Nemáš nic společného s Drakálem?“ vyzvídal.

„Ani ne. Trochu se mu vyhýbám, máš něco proti tomu?“ Vašek si pohrával s myšlenkou, že chlápka bací po hlavě a raději uteče. To by ale znamenalo odsoudit ho na smrt.

Rudy se úlevně zašklebil. „Naopak. Spadl mně gryml z hercny.“ Zkontroloval obrazovku a zavelel. „Teď doleva. Padesát metrů, a jsme tam.“

Potáceli se dál. Beton skončil a nahradila ho nerovná jílovitá půda. Rudyho slova doléhala k Vaškovi z velké dálky. Tělo měl jako z olova, chvílemi na něj šly mdloby. Museli ještě dvakrát odpočívat, než se doplahočili k cíli.

Razící tábor byla ve skutečnosti místnost s dekou, batoh a podivná věc, jež připomínala invalidní vozík, před který někdo připevnil radlici sněžné rolby a nad ni obrovský iridiový vrták. Za vozítkem nechyběly tři potápěčské bomby, spojené se strojem chuchvalci barevných drátů.

„Nejdřív to jídlo!“ zasípal Vašek. Byl slabý jako moucha a zálibně si začínal prohlížet vlastní masité předloktí.

Rudy zahrabal v batohu a podal Vaškovi pribiňáček.

„Proboha, říkals jídlo!“

Prospektor pokrčil rameny a znovu mu nabídl kelímek. „Víc nemám.“ Potom se vyčerpaně zhroutil do křesla vnořeného do stroje. Zatínal zuby a svíral si nohu. Prsty levačky zabubnoval na ovládacím panelu, pravou ruku sevřel kolem páčky vybíhající z opěrky. Palcem odjistil zelený čudlík, po jehož stisku se vynález roztřásl a ožil.

„Maslostroj?“ nadhodil Vašek, vytírající špinavým prstem poslední zákoutí kelímku. Rudy zařval do hluku motoru: „COŽE?“

Vašek jen mávl rukou. Nedůvěřivě si měřil řvoucí a rachtající mašinu, ze které stoupaly chuchvalce mastné páry. Celý krám působil jako mobilní zemětřesení.

„NASKOČ!“

Teď zase křičel Vašek: „COŽE?“

Prospektor mu ukázal na stupadla za strojem, která připomínala popelářský vůz. Nebyl čas váhat – rachotina se třásla stále víc a náhle se dala do pohybu. Vašek naskočil a objal ledově studené bomby. Kletby mezi jeho zuby ještě nikdy nebyly tak rozdrcené, strašný třas znemožňoval i mluvit. Tělem mu projížděla bolest, stejně tak i řidič vozidla zatínal zuby, provizorním obvazem v mžiku prosakovala krev. Na čele vozíku se rozžehly dva reflektory, které zalily chodbu bílým světlem.

Kodrcali se vpřed do úzkého tunelu oválného profilu, který byl právě tak široký, aby Vašek musel při průjezdu skrčit hlavu a odřel si lokty. Dostali se do dlouhých betonových chodeb, které byly plné kabelů a trubek. V kolektorech byla hladká podlaha, na níž (k Vaškově nesmírné úlevě) samohyb zvýšil rychlost a otřesy se zmírnily. Cesta opět končila ve stěně, která musela být proražena nedávno, protože se kolem válely hromady úlomků a prachu. Projeli třímetrovou úzkou šachtou a opět se vnořili do nového prostředí, které tvořilo středověké zdivo z nepálených cihel. Konečně maslostroj zastavil. Vaškovi se podlomily nohy a sesunul se na zem. Tiše úpěl.

„Zbytek musíme pěšky. Schody,“ sípal Rudy a marně se snažil obnovit funkci obinadla, které se setřáslo níž, a z nohy se mu zas valila krev.

„Jak daleko?“

„Už jen patro a jedna křižovatka. Tam… najdeme kamoše,“ Rudy si třetí robotickou rukou tiskl tepnu. Tvář měl úplně bledou, oči se mu obracely v sloup. Najednou se svezl na stranu. Ruka povolila a z lýtka se vyvalila nová krev.

Vašek k němu přelezl po čtyřech. Přitiskl mu k ráně dlaň pravačky. Tiskl ji, co mu síla stačila. „Pomoc!“ zařval. V té chvíli nemyslel na Krajcovy lidi. Měl všeho už po krk. „Pomóóóc!“

Sklonil se k bezvládnému Rudymu. Jednou rukou a zuby utáhl promočený obvaz. Do úst mu vtrhla odporná slaná chuť krve. Plival a prskal. Z posledních sil se začal plazit po schodech. „Slyší mě někdo?! Pomoc!“ Zvládl jich ještě sedm, než naprosto vyčerpaný zůstal ležet.

Trvalo to jen chvíli. Někde v mlze se objevila bludička světla. Ozvaly se pleskavé skoky a dupání. Bzučení vzrušených hlasů. Vašek neměl sílu, aby třeba jen zvedl hlavu. Cítil, jak ho uchopily dva páry rukou a táhnou ho vzhůru. Bosá chodidla mu poskakovala po schodech a rozdírala se odřeninami. Bylo to ale to poslední, co Vaškovi vadilo. Upadl do mrákotného spánku.

Když se probudil, ležel na nízké matraci, z níž trčela sláma. Byl přikrytý dekou páchnoucí močí. Celé tělo ho svědilo, ale bylo mu teplo. Vedle matrace stála na zemi otlučená konvice, ze které se kouřilo, a porcelánový šálek s uraženým ouškem. Vašek měl strašnou žízeň. Převalil se a zamotala se mu hlava. Dokázal se soustředit jen na to, jak uchopit konvici a nahnout ji tak, aby alespoň polovina proudící kapaliny skončila v hrnku. Přisál se k němu ústy a spálil si jazyk kávou černou jako noc. Zhroutil se zpátky na improvizovanou postel a rozhlédl se.

Dlouhou místnost osvětlovala slabá elektrická záře jediné žárovky, visící na tenkém drátu vedeném po stropě. Vypadalo to tu trochu jako v tunelu metra, akorát do obou stěn chodby někdo vysekal výklenky podobné tomu Vaškovu. V každém byla nad sebou dvě lůžka.

Mnohá z nich měla obyvatele. Ozývalo se chrápání, tlumený hovor, nedaleko někdo ze spaní prděl. Několik mužů na protějším kavalci mastilo karty. Bavili se přitom jazykem, ve kterém Vašek poznal směs němčiny, polštiny a italštiny, to vše prokládáno jadrnými hláškami v hantecu.

V první chvíli mu blesklo hlavou, že je ve vězení. Lehl si na záda a přemýšlel, jestli předstírat spánek, nebo se pokusit utéct. Byl ale příliš slabý.

Chodbou se k němu belhala postava opírající se o berlu. Vašek měl co dělat, aby v pohublém muži bez hřmotné konstrukce poznal Občana Rudyho. Jeho známý se na něj už z dálky zubil, jako by mu chtěl své zuby prodat.

Vašek se vzepřel na loktech. „Ahoj. Kde to jsem?“

„Hókli mně, že ses probral. Hlásím těžké radovanec.“ Posadil se vedle něj na pryčnu. Nohu měl zafixovanou v šedém materiálu omotaném tunou lepicí pásky až nad koleno. „Jsi ve městě pod městem, ve Druhym štatlu, jak mu říkáme.“ Rudy zahrnul gestem chodbu vedoucí oběma směry. „Je to spíš městečko. Několik spacích chodeb, malé náměstí se studní a jezírkem, srací chodba, sklady a dílny. Žije nás tu jen pár desítek, ale do okolních tunelů by se vešly desítky tisíc.“

„Co je to za lidi?“ šeptal Vašek. „Předpokládám, že služebníci Draka.“

„Neměj péří,“ uklidnil ho Rudy, jako by mu četl myšlenky. „Zachránil jsi mi život. Doklapal jsem s betelnym děkovancem.“

Mávl rukou. „Bez tebe bych se ven nedostal.“

Rudy ztlumil hlas. „Možná. To ale nic nemění na tom, že jsi mě vytáhl z bryndy. Dlužím ti. A nezáleží na tom, že sem nepatříš, že ani nejsi z Brniska.“

Vašek začal něco namítat, ale prospektor ho zarazil zvednutou dlaní.

„Nešij na mě bódu. To tě není hodno. Nemusím vědět, odkud jsi přišel ani co tu chceš. Druhej štatl ti je domovem. Pod Brnem máš kamoša, Jožine, i kdyby ses jmenoval úplně jinak.“

Vašek se kousl do rtu. „Nejmenuju se Jožin.“

Rudy jeho upřímnost ocenil kývnutím.

„Co vůbec dělá tvoje noha?“

„Rány naštěstí nebyly hluboké, až na jednu, ze které se valilo hafo krve. Zachránily mě pneumatické výztuže. Prospektorské batldress je tak těžký, že jsem si musel nohy trošku vylepšit,“ ušklíbl se. „Vylepšuji ho už šest járů. Možná si zmerčil, že používám třetí ruku. Ta je pro manipulaci s chemikáliemi, jednotlivá skla vizoru zase zobrazují plyny, radioaktivitu, tajné značení, které používali nacisti, zvětšovací skla, skla do mlhy… Možu si v obleku zapnout podporu pohybu nebo ho připojit na Krtkřeslo. Namontoval jsem do něj stovky snímačů, čidel a všelijakých bazmeků. Celé to fachčí na bázi stlačeného vzduchu, kómeš? Doplnil jsem to otřesovým dynamem, abych vyrovnával ztráty energie…“

„Nech si poradit a zabuduj si do něj kulomet,“ doporučil mu Vašek.

„Nemyslím, že by helfnul proti posvátným krokodýlům. Ale kdo ví. Byl jsem neopatrné pako a nechal se strhnout vyměřováním. Kdybych sledoval bio-displej, nestalo by se to. To poslání mě jednou bude stát krk.“ Rudy se zarazil. „Ale soráč, já tu plácám, a ty musíš umírat hlady. Pojďme sezobnót nějakó chálku. Cestou ti aspoň povykládám o tomtok placu.“

Procházeli promenádou mezi řadou postelí, na jedné z nich dokonce zahlédli souložící pár. Jinde si svítil muž proti stěně baterkou na ruku a hrál dvěma dětem stínově divadlo. Vašek si připadal jako ve špinavém hotelu, kde zapomněli postavit stěny oddělující jednotlivé pokoje. V úzké chodbě mezi postelemi se minuli s trojicí kopáčů s ušmudlanými tvářemi. Všichni lidé byli velmi bledí a špinaví, hubení, ale ne vyhublí. Mluvili spolu pestrou směsí jazyků, převažovala však čeština.

„Není pravda, že ze Špilasu nefókli žádní vězni,“ začal Rudy. „Utekli, ale ztratili se v podzemí pod hradem. Je rozsáhlejší, než Brňané tuší, a některé jeho části jsou dokonce starší než Špilberk.

Borci jím bloudili několik dní, než našli východ. Ulice ale byly plné biřiců, a tak se rozhodli, že se ještě pár týdnů budou skrývat, než se na jejich útěk zapomene, kdyby je totiž chytili, neunikli by oprátce. Někteří z nich se stali zásobovači ostatních, po nocích se plížili na povrch čórovat dlabanec. Všichni společně pak piglovali plac, kde se v podzemí usadili. Z týdnů se staly měsíce. Sem tam uprchl další vězeň, a znovu byla po něm sháňka a znovu pročesávali biřici Brno. Stále nebyla vhodná chvíle k útěku a komunita pod Brnem se časem rozrostla na tři desítky lidí. Z měsíců se staly járy.

Zásobovači několikrát zariskovali a odhodlali se i k několika únosům. V Brně se v osmnáctém století ztratilo během tří let sedmnáct babáčů. Staly se společnými manželkami velké vězeňské rodiny.

Přišla doba překotného vědeckého a průmyslového rozvoje. Část trestanců si v podzemí zvykla. Zbudovali si tam domovy a někteří založili rodiny. Jiní ale toužili po svobodě pod otevřeným nebem. Vyrostla první generace vychovaná v podzemí a nakonec opravdu část obyvatel odešla, aby lajfčila na povrchu. Svět se ale příliš změnil; tam, kde dřív jezdili koně, hókala lokomotiva, lidé na dálku šprechtili Bellovým přístrojem a pistole se při opakované střelbě nemusely nabíjet. Do jednoho roku se vrátili všichni.

Společně založili Druhé štatl, společnost, ve které si jsou všichni rovni. Nebáli se práce. Každý musel přispět, aby se celek uživil, a platí to dodnes. Někteří chodí v noci čórovat, jiní somrují, další pěstují v podzemí žampiony. Máš rád žampiony? Někteří tu dělají rukodělné výrobky, které pak dodávají obchodníkům nahoře. Mnoho z nás tu prožilo celé své životy a po smrti bylo sežráno krokodýly.

Kromě Moravanů máme mezi předky Prusy, Italy, Poláky, dokonce prý i nějakého Turka. Jsme hrdí na to, že jsme vzešli z vězňů a založili spravedlivou a rovnostářskou společnost. Jsme jako Austrálie, vlastně jsem nedávno navrhoval, abychom se přejmenovali na Druhou Austrálii, ale nějak to nedopadlo.

Drakál i Občané o Druhém štatlu vědí, nechávají ho ale na pokoji. Svobody si totiž cení potomci vězňů nejvíc.“

„Je to… neuvěřitelné,“ vypravil ze sebe Vašek.

Procházeli chodbou, někteří z vězňů ho dobrácky plácali po zádech. Jiní se spokojili s kývnutím.

„Máte to tu hezky osvětlené. To musí být slušná spotřeba, ne? Jak vlastně vyrábíte elektriku?“

„Nevyrábíme,“ odvětil Rudy. „Jsme pirátsky napojení na veřejnou síť. Stejně jako na vodovodní řad. Když se to nepřehání, těch pár kilowatt si nikdo nevšimne. Studnu máme jen pro zichr, kdyby nám magistrát utáhl kohouty.“

„Zajímavé,“ zamyslel se Vašek. „Mně na těch platbách energetice vždycky něco nesedělo. Tohle hodně věcí vysvětluje. Myslím, že doma taky živím nějaké menší podzemní město…“

Vešli do kulaté místnosti, ze které se hvězdicovitě rozbíhalo několik dalších tunelů. V jejím středu byly točité schody, které prorážely patro jako šroubovnice. Stáli u nich dva muži oblečení v brnění vyrobeném z odpadků. Na první pohled vypadaly obleky směšně, když ale Vašek přišel blíž, uviděl, že jednotlivé díly jsou perfektně vytvarované a pospojované. Hrudní plát z vrátek sporáku, ramenní chrániče z plechových kolen od kamen, paže a nohy kryté vytvarovanými poklicemi. Tunika pod zbrojí byla z hustě pletené plotové sítě vycpané bublinovou fólií. Zarostlé stráže si jich nevšímaly.

Rudy k nim prohodil: „To je náš hrdina, betelně namakané borec. Valíme za starostníkem.“ Stráže srazily podpatky.

Nic víc nebylo třeba. Vystoupali do vyššího patra. Čekala tam na ně žena s koštětem, a zatímco kráčeli chodbou k červeným dveřím, zametala před nimi jako při curlingu. „Vzdává nám čest,“ pošeptal prospektor Vaškovi. Konečně vstoupili dovnitř.

Vašek už v životě viděl hodně kanceláří. Kanceláře bankéřů byly plné účelného nábytku, bývalo v nich jen minimum osobních věcí. Kanceláře podnikatelů byly tvůrčím kvasícím bordelem, kde člověk narazil na fakturu půl roku po splatnosti stejně jako na týden starou veku. Kanceláře politiků bývaly luxusní mahagonové kolosy připomínající letadlové lodi… Kancelář starosty Druhého města byla prázdná, až na jedinou židli a rozvrzanou pryčnu. Na zemi byly vyskládané knížky, kávovar, krabice s jídlem, několik šanonů a desky s papíry. Ve výši jeden a půl metru někdo zarazil do stěny tyč, která sloužila jako věšák pro tři ramínka s pruhovanými obleky. Dva z nich byly na první pohled trestanecké – jeden s tenčím bílým a silnějším černým proužkem, druhý přesně naopak. Třetí pak byl sváteční, pruhovaný rudě a bíle, v heraldických barvách Brna.

Vašek na muže vyvalil oči a nahnul se k Rudymu. „Vy ho tu držíte?!“

„Ale vůbec ne. Ta obří železná koule, co má přikovanó k noze, je odznakem jeho úřadu. Je to pocta a odkaz předků.“

V té chvíli je vzal muž na vědomí a zamával jim. „Ahoj!“

„Ahoj,“ zamával Vašek zpět, protože nic lepšího ho nenapadlo.

Usmíval se na něj úplně obyčejný chlap se šedou bradkou a šedou tváří. Měl přísné vrásky směřující dolů a v jeho obličeji bylo něco jižanského. Seděl na zemi na vyšívané rohoži. S heknutím se vyhrabal na nohy.

„Slyšel jsem, že jsi salvare Občana Rudyho, který se málem stal grandissimo citadino Brna všech dob. To je apprezabile!“

„Seběhlo se to hrozně rychle, v podstatě to byla náhoda. Nic aprezabilního,“ bránil se skromně Vašek.

Starosta zamával rukama a poplácal ho po rameni. „Jsi eroe! Hrdyna! A já tě chci compenzare.“

Pokrčil rameny. Nakonec, proč ne?

Starosta mu připíchl na hruď malý odznáček. Byl to znak Brna, akorát inverzní – místo bílých pruhů byly červené, a naopak.

Rudy se zubil vedle něj. „Odznak Druhého štatlu. Velká pocta,“ šeptal vzrušeně.

„To ale néni tuto quanto.“ Starostník třikrát tleskl a do místnosti vešla žena, která zametala zem před jejich nohama, když přicházeli. Byla to hnědooká, mírné rozcuchaná tmavovláska, která vypadala asi na třicet. Do vlasů měla vpletené řetízky skleněných korálků. Pod neforemnou sukní vyčuhovaly děravé pruhované punčochy, které obepínaly docela pěkné nohy. Halenku na prsou si ozdobila lístky z umělých květin, pořízených nejspíš z nějakého pohřebního věnce.

„Julietta!“ vydechl starosta. „Ty teď jeden z nás. To můj dar, il tuo segnora! Silate felichi,“ dokončil zjevně pohnutý šedý muž.

Dívka na Vaška poplašeně zamrkala a opřela se o koště. Klouzala pohledem po jeho tváři a nakonec se usmála.

Rudy vypadal stejně zmateně jako Václav.

„Starostníku! On ale musí jít. Nemyslím, že se chce ženit. Je to člověk z povrchu, nemože tu zůstat. Možná bychom mu mohli dát místo Julietty ten skvělý přípravek proti vřídkům, co jsem vynalezl před týdnem.“

Otočil se k Vaškovi, jako by hledal podporu.

Starosta ale zašermoval rukama. „Žádná přípravek! Žádná vředa! On a Julietta. Nový appartmento ve třetím rameni. Nikdo z povrchu nesmí poznat secreto Druhé město! On tu šťastný s námi jako vážený eroe, paladino contra coccodrillo. Ultimo verbo!“

„Soráč,“ zajíkl se Rudy. Vašek pochopil, že jeho názor nikoho nezajímá. Poslední dobou se to stávalo často, přesto si na to pořád nemohl zvyknout.

Podíval se na Juliettu. Pod zmuchlanou tunikou se rýsovalo něco, co by mohly být při špetce optimismu trojky. Byla to ale labutí píseň. Nesměl tu zůstat, ani kdyby chtěl. Krajcovi lidé a možná i sám brněnský drak mu byli v patách. Pochyboval, že by je Druhé město dokázalo zastavit. Především ale musel varovat Prahu.

Po konci audience následoval Rudyho na opačný konec Druhého města, kde měl ve slepém rameni svou dílnu. Byla to místnost velká asi jako školní třída. Všude ležely kusy odštěpky kovů, relé, zmuchlané dráty, porcelánové pojistky a úlomky plastů. Takhle si Vašek představoval počítačový hřbitov. V neidentifikovatelném elektronickém bordelu pokoj doslova plaval. Na straně protilehlé dveřím se dílna rozšiřovala v depo. V něm stála větší verze razicího křesla, připomínající něco mezi buldozerem a tankem, v každém případě však něco na jaderný pohon.

Rudy si sedl k pracovnímu stolu a rozsvítil lampu s tříokým operačním světlem.

„Nabralo to jiný směr, než jsem čekal. Kdybys tu zůstal, mohli bychom se vídat častěji. To mě těší, nejsem si ale jistý, že to těší tebe. Asi to nezachrání ani to, že tvé apartmá je v rezidenčním rameni, kde jsou ledničky, dvojpalandy, zářivky a samí vážení sousedi, viď?“

„Musím okamžitě pryč! Ten, kdo po mně jde, tu může být každou chvíli, a pokud mě najde, mohlo by to mít hrozné následky i pro Druhé město.“

Prospektor se podrbal na bradě. Čelo se mu zkrabatilo. „Je to moje chyba, promiň. Starostníka ale nezmákneme. Musíš vzít roha!“

„To je nápad…“

„Nebude to brnkačka, protože je odsud jediný východ. Ten hlídají stráže.“

Rudy přešel k pracovnímu stolu a shrnul z něj všechno harampádí na zem. Rozvinul ohmatanou papírovou mapu a připíchl ji na krajích připínáčky.

„Jsme tady,“ zapíchl do ní prst. „Druhé štatl. Špilas znázorňuje tahle dračí hlava. Tady je Kraví hora neboli Monte Bú, a tady Zelný trh.“

„Co jsou tyhle čáry?“

„To jsou tunely. Tady navazují sklepy a tohle jsou kolektorové chodby. Kanalizace jsou tyhle tenké linky. Musíš si uvědomit, že základem brněnského podzemí je systém kupeckých sklepů a skladů. Kapucínské kobky a tunely pod klášterem. Únikové chodby z měšťanských domů, komplex jeskyní pod Špilasem a obrovský protiatomový kryt z normalizačních dob pod Petrovem.

Principem skladů bylo, aby do nich neměl přístup nikdo kromě jejich majitele, jsou tu desítky nevelkých oddělených podzemních komplexů… Představuješ si to?“ Rudymu zrůžověly tváře, přednášel Vaškovi s neskrývaným zaujetím. „A to je právě ono! To je ta geniální myšlenka… Teď si představ brněnské podzemí propojené v jeden velký labyrint! Dokonale celistvý a průchozí labyrint!“ Rudy se dramaticky odmlčel. „No, co na to říkáš?!“

„Jestli mě to dostane ven – říkám: bezva,“ hlesl Vašek. „Já jsem se ale ptal na tyhle přerušované čáry.“

Rudy se zarazil. Chtěl začít mluvit, ale přitiskl si prsty na ústa. Nakonec Vaška popadl za ruku. Naklonil se k němu a zašeptal mu do ucha. „Největší tajemství Druhého štatlu a možná tvoje jediná naděje.“

Ozvalo se zaklepání na dveře. Prospektor sebou trhl tak, že se lekl i Vašek. Ukázalo se, že za nimi stojí asi desetiletý usmrkanec. Žmoulal si cíp košile a jednou rukou lovil cosi v nose.

„Volá tě starostník, ctihodný pane Rudy. Je tu nějaká návštěva od našeho Vládca.“

Vašek s prospektorem na sebe pohlédli.

„Vyřiď, že jsem zrovna uprostřed migrace eferentního pozitronového pole a že se trochu zdržím,“ hláskoval pomalu Rudy. „Budeš si to pamatovat?“

Kluk vytřeštil oči a chvíli mlčky pohyboval rty. „Ne. Ale vyřídím to.“ Odběhl.

„Máme možná jen pár minut. Pojď za mnou!“ vyzval prospektor Vaška.

Odtrhl ze stolu mapu a vrazil mu ji do ruky. Popadl čelní svítilnu, provaz a ošuntělý kožešinový kabát. Sbalil papírový pytlík s chlebem a žampiony a všechno nacpal do batůžku. Ten vrazil Vaškovi do ruky.

„Dvacet metrů odsud začíná zázrak Druhého štatlu. Kdyby Drakál vyšpizoval, k čemu ten tunel slouží, dopadl bych stejně jako můj učitel. Podělím se s tebou o náš velký sen. Aby se stalo světovou metropolí, Brnisku chybí jediné… jeho vlastní, úžasné a skvělé… metro! Víš, co to vůbec je?“

„Něco jsem slyšel…“

„Já jsem o něm přečetl všechno, co se k nám do podzemí dostalo. Viděl jsem všechny fotky, schémata a plány! Je to sen! Když ale můj učitel Florenc Oranžový předložil plány Vládci, sežehl ho Brno na popel.

Já se ale nevzdal. Říkali, že je tu písčitá půda, že tu být metro nemůže! Ha!“ hřímal Rudy a táhl Václava k razicímu vozidlu, které zblízka připomínalo bitevního robota zkříženého s lokomotivou.

„Nebyla náhoda, žes mě potkal v nebezpečných končinách pod Špilasem. Už dlouho vyměřuji po celém brněnském podzemí. Má měření se ale chýlí ke konci. Přichází čas ražení!“

„Ale Drak…“

„Zvykne si na tu myšlenku, až uvidí, jak je to úžasné,“ mávl Rudy dlaní. Jeho sen se před Vaškem přímo zhmotňoval. „Pokrok to nikdy neměl jednoduché. Artificiální evoluce je v podstatě vyšším stupněm evoluce, která přivede ke zrodu nejen nový typ lidí, ale i novó dobu. Poznání je neohraničené, nikdy nekončící, a lidská zvídavost, ctižádost, touha překonat sama sebe a zaplnit bílá místa lidského poznání je nekonečná jako vesmír. Echrrrm,“ odkašlal si Rudy.

„Oceňuju, že mi pomáháš. Může tě to stát krk,“ říkal Vašek, zatímco nakládali do vozidla bomby se stlačeným vzduchem.

Prospektor ho nevnímal. „Říkali, že v písku tunel neprovrtám. Říkali, že každá konstrukce se pod Brnem zbortí, ale já jsem na to přišel! Glassuntergrundbahn!“ Slovo zůstalo viset ve vzduchu jako proroctví. „Roztavím písek! Postavím tunely ze skla. Sedmý div světa. Nádherné a dokonalé oblouky, ve kterých budou vozy dosahovat rychlosti zvuku! Brnisko se stane diamantem v koruně světové dopravy. To je mé Poslání!“

Vašek zíral s otevřenou pusou. Usmíval se. „Znám tě jen chvíli, ale začínám věřit, že se ti to podaří.“

„Zatím jsem nahrubo prorazil jen pár stovek metrů. Tahle trasa zatím končí na Monte Bú. Řiď se mapou. Ať tě ale ani nenapadne přiblížit se ke Kostnici…“

„To je nějaký hřbitov?“

„Ne, opravdu myslím kostnicu. Je druhá největší v Evropě, ale věř mi, že bys z ní neměl ten správný turistický zážitek. Její druhá část je pod základní školou. Věřil bys tomu? Kostnice pod základní školou!“ Rudy jezdil prstem po mapě. „Tady bude jednou zastávka Bronx, jestli máš mezi morgoši spojence, směřuj tam. Jinak se jí radši vyhni. Musíš se dostat k Petrovu neboli Francisberku, je tam čerstvě proražený tunel s východem na povrch, o kterém ještě nikdo neví. Tudy projdeš, i kdyby ty ostatní hlídali.“

„Díky, nevím, co říct…“

„Neděkuj. A nic neříkej. Nechci vědět, co dělá pobóchanej cajzl v našem podzemí. Jak jsem řekl, dlužím ti. My ve Druhém štatlu jsme možná chudý lid, poctivost a čest je ale jedna z mála věcí, které máme dostatek. Tušíš, jak se razobot ovládá? Tak, a teď mě svaž!“ Rezolutně mu vrazil do ruky provaz.

Vaškovi nezbylo nic jiného než poslechnout. Vlastní krví Rudymu zamazal obličej. „Prali jsme se. Praštil jsem tě. Ukradl jsem ti káru.“

„Zapřísahám tě, nepoškoď ho!“ volal za ním ještě Rudy.

Vašek naskočil a ponořil se do kabiny mamutí konstrukce. Podle prospektorových instrukcí odjistil zapalování a nahodil motor. Stroj pod ním se roztřásl, jako by se připravoval překonat první vesmírnou rychlost. Potom s řevem vyrazil tempem závodního hlemýždě do hlubiny tunelů. Vašek zoufale zabubnoval na panelu, až trefil správné tlačítko. Čtveřice příďových halogenů se rozzářila. Stroj kodrcavě zrychlil na úroveň běžícího člověka. Vašek připlácl na řídící jednotku mapu.

„Díky!“ zakřičel ještě přes rameno. To už ale Rudy svolával své vážené spoluvězně a řval o pomoc.

Razobot se valil vpřed. Jeho široké pásy drtily drobné kamení. Masivní trup, nesoucí gigantický trn, připomínal sršně s obřím žihadlem. Po stranách byl stroj pomalován červenobílým žíháním Druhého města, na přední kapotě byl krasopisně vyveden nápis „Rudy národu“.

Vašek vjel do skleněného tunelu, který se nad ním vyklenul jako noční obloha. Bylo to překrásné. Sklo vrhalo odlesky, podivný hmyzí pásovec se v něm zrcadlil. Hladký tunel deformoval zvuk a rachtání motoru se vracelo s mnohonásobnou ozvěnou. Vašek průběžně sledoval mapu, bylo těžké odhadnout, kde se právě nachází. Stejně těžké bylo určit rychlost stroje.

Přiblížil se ke křižovatce. Tunel se rozdvojoval. Levou rukou Vašek přitáhl rychlostní páku. Zajistil řídicí kolík. Světlo čelní svítilny klouzalo po mapě tunelů. Našel křižovatku na mapě a zarazil se. Cesta vpravo byla označená jako Zelňák. Cesta vlevo jako Svoboďák. Ani slovo o Petrovu nebo kostnici.

„Zatraceně,“ mumlal Vašek. V Brně byl předtím dvakrát za třiadvacetilou kočkou jménem Zora, takže znal jen Rio bar a její byt v Pisárkách. Čas letěl jako splašený, nejspíš za ním už vyrazili pronásledovatelé. „Petrov… To bude podle svatého Petra, strážce bran Ráje. Vítá lidi v nebi. Nebe je svoboda. Svoboďák!“

Po bleskové dedukci trhnul pákou vpřed a razobot se rozletěl tak, že v křižovatce vrtákem křísl o stěnu. Skleněný tunel v tom místě praskl a vysypala se hromada kamení.

„Pardon,“ vyjekl Vašek a plně se věnoval řízení. Na plný plyn se řítil k náměstí Svobody.

Po několika stovkách metrů tunel bez varování skončil. Dál pokračovala jen temná úzká chodba, která musela být proražena mnohem tenčím vrtákem. Vašek se lítostivě loučil s razobotem. Rudyho mapu nechal připevněnou na řídicím panelu. Sbalil batoh a ještě jednou se rozhlédl, jestli nic nezapomněl. Hmyzí obr stál nehybně, s vypnutými světly, jako vyschlý mrtvý brouk.

Vašek vyrazil chodbou. Byla opravdu úzká. Chvílemi se prodíral vpřed bokem, nedokázal si představit, že by jí prošel prospektor ve své těžařské konstrukci. Černá hlína kolem byla místy spečená žárem. Konečně se dostal až k místu, kde chodba končila zdí. V té byla proražená díra stěží na dvanáct cihel, překrytá z druhé strany sololitovou deskou. Vašek ji odsunul. Proplazil se dírou, ale zadrhl hlavou tak nešikovně, že si srazil čelní svítilnu, která navíc zhasla.

V naprosté tmě tápal po čtyřech a snažil se svítilnu nahmatat. Konečně sevřel ruku na něčem kulatém. S úlevou začal předmět ohmatávat. Oblá část byla narušena dvěma otvory, mezi nimiž byl ostrý hrot, o který se píchl do prstu. Pod ním pak narazil na drobné ostré korálky… Vaškovi přejel po zádech mráz. Vykřikl odporem a lebku odhodil. Zdvojnásobil úsilí a vzápětí svítilnu objevil. Nasadil si ji a rozsvítil, i když si v tu samou vteřinu přál, aby to neudělal.

Stál v chodbě dlážděné cihlami. Stejnými červenými cihlami byly vyzděné i stěny, klenba nad jeho hlavou byla valená a široká. Po obou stranách se až do vysokého stropu zvedala obrovská souvislá masa lebek. Stehenních kostí. Holenních a pažních kostí. Obratlů a pánví. Nejvíc bylo ale lebek.

Na pravé straně ležely v půlkruhovém tunelu vyrovnány ve stupňovité pyramidě od podlahy až ke stropu. Lebky mrtvých vojáků, lebky nemocných a zubožených, lebky těch, kteří umřeli hladem, lebky z morových vln, které klátily Brňany před stovkami let. Lebky ze zrušeného hřbitova. Lebky zabitých, umučených, umořených a zneuctěných. Desítky tisíc ostatků a lebek. Neklidní mrtví.

Vaškovi se zdálo, jako by v jejich očích doutnal téměř neviditelný rudý svit. Protřel si oči. Pomaličku couval k díře a prosoukal se zpět do úzké chodby. Srdce mu bilo až v krku, dral se chodbou pryč od té definitivní smrti. Když vylezl z úzké chodby, pořádně se mu ulevilo. Bez váhání se vydal k razobotovi. Přemýšlel, jestli se s ním dokáže v tunelu obrátit, nebo bude muset až k rozcestí couvat.

Prozradila je ozvěna, která se skleněným tunelem nesla. Už z dálky poznal, že pronásledovatelé dorazili ke stroji. Jak to?! chtělo se Vaškovi křičet. Někde blízko za ohbím tunelu probleskl dlouhý plamen a prozářil skleněné stěny. Blížili se drakoniáni.

Vašek zazmatkoval a rozběhl se zpět ke kostnici. Vzápětí se ale zarazil. Nemohl tam, ani zpátky. Těkal očima po hladkých stěnách jako myš chycená v díře mezi kocourem a hadem. Jakkoli v něm to místo vzbuzovalo hrůzu, rozhodl se nakonec pro kostnici. Přece jen, mrtví nepřátelé byli lepší než živí.

Znovu se prodral tunelem a prolezl myší dírou. Hrůzné stěny se tyčily po stranách do výše, jako by měly každou chvíli přepadnout a pohřbít nezvaného návštěvníka pod tunami kostí. Vašek našlapoval zlehka. Plížil se prostředkem chodby, stále v něm ale rostl pocit ohrožení. Nemohl se zbavit dojmu, že se na něj lebky dívají. Že se pomalu otáčejí, zatímco prochází kolem.

Začalo to jako šumění. Drobounké nárazy, tisíceré duté ťukání kosti o kost. Za chvíli o tom už nebylo pochyb. Chvěly se. Neznatelný rudý oheň znovu vzplál v jejich prázdných důlcích. Vašek přidal. Chvění přerostlo v chřestivý třes. Třásly se stěny, podlaha i strop, jako při zemětřesení. Muž se dral chodbou dál, chvějící se země ho několikrát srazila na zem. Vysypala se před něj hromada kostí, z níž se skládala nelidská postava. Přibývaly další a další, bleskově přilétaly drobné kůstky a dotvářely podobu útlého homunkula, který připomínal barona Trencka. Bytost k němu vztáhla ruce. Z prstních kostí se na podlaze složil nápis:

„STUJ VRANE!“

„Doprdele,“ zašeptal Vašek. Zalitoval, že nemá zbraň. O krok couvl.

Kostěný Trenck proti němu pomaličku postupoval. Trhanými nelidskými pohyby se šoural krok za krokem blíž. Písmena se složila do nového nápisu, zazářila ve světle čelní lucerny: „NEUBLIZIME TI.“ Přibývaly další kůstky… „CHCEME…“

Vašek dál nečekal. Zaryčel jako viking a posílen vlastním řevem se vrhl proti Trenckovi. Těsně před ním změnil směr. Homunkulus ale zareagoval rychle – zastoupil mu cestu a srazili se. Vašek ho nabral hokejovým bodyčkem. Dral se kolem něj navzdory kostěným pařátům, které ho chtěly zadržet. Dokázal to! Zanechal netvora za sebou.

V chodbě před ním zlověstně zahřmělo. Temné obrysy tisíců lebek se daly do pohybu. Pyramida se rozpadla a lavina kostí se nezadržitelně vylila do chodby jako smrtící tsunami. Ničila všechno, co měla v cestě. Další zábrany pukaly a další hromady kostí se vylévaly do chodby, aby pod sebou rozdrtily vše živé. Desítky tisíc lebek se valily na Václava.

Nestačil ani vykřiknout. Poskakující lebky ho bily po hlavě, srážely ho na zem, ostré hrany kostí mu pořezaly ruce a podrážely nohy, když se pokusil vstát. Přes smrtící roj ostatků spatřil, jak se za nimi formuje obrovská silueta kostěného golema, zabírající celou chodbu. Vašek si přikryl tvář předloktím, čelní lucernu už dávno něco rozbilo. Kobku pohltila tma. A přece tu bylo světlo. Měkká bílá záře, která si jako kužel razila cestu z Vaškovy dlaně. Tam, kde se dotkla lebek, dopadaly na zem jako duté skořápky. Vašek sebral poslední síly a vyrazil s řevem vpřed. Bílá záře ho obklopila jako aura. Pletence paprsků šlehaly z jeho dlaně, zářící jako pochodeň. Jsi světlonoš dávného odkazu, znělo Vaškovi v uších. Utíkal vpřed a lebky kolem se rozpadaly v prach. Když záře zalila kostěného golema, probleskla v jeho tváři hrůza. Hned na to se i on rozpadl na mrtvolné střepiny. Vašek s vytřeštěnýma očima prolétl kryptou.

O okamžik později vyběhl před kostel sv. Jakuba do ulice prozářené sluncem. Kolem procházely davy lidí. Nedaleké náměstí Svobody šumělo ruchem všedního dne. Vašek sem v oblečení ze skládky, které mu obstaral Rudy, příliš nezapadal. Navíc byl od hlavy až k patě pokrytý šedým popraškem z kostí. Vypadal jako nejotrhanější a nejubožejší vagabund. Utřel si zpoceně čelo předloktím a snažil se zaostřit oslněné oči. Utekl z brněnského podzemí, ještě zdaleka z toho ale nebyl venku.

Nahý Brno pokynul a ze dvou litinových kohoutů po stranách obrovské vany z vídeňského porcelánu se vyvalila voda. Lázeň musela být dobré tři metry dlouhá a metr a půl široká. Na jedné straně byla zvýšená v oblé opěře pro záda, na jejíž špici se skvěl brněnský znak a koruna, vyvedené z granátů a opálů. Dva proudy vody tryskaly obloukem přes sebe, srážely se a křížily, rozstřikovaly do vzduchu drobounkou tříšť, ve které se rodila duha. V jejich mlžném oparu se objevovaly a mizely dvě ženské tváře, přízračné jako obrazce z mraků.

Chlapec vystoupal po schůdcích a zkusil palcem u nohy vodu. Spokojeně do ní vstoupil a ponořil se. Ve slastném a nedětském gestu si protáhl tělo. Potom se postavil mezi dva vodní proudy a nechal se laskat a omývat dvěma přízračnými vodními nymfami, které se skládaly z kapek. Tvář levé ženy byla z poloviny bílá a z poloviny černá. Její oči byly zapadlé, v nose měla vetknutou leštěnou kost. Druhá nymfa byla štíhlá, s dlouhýma nohama, na kterých se klikatilo zelené meandrové tetování až k ohanbí zakrytému březovými listy. Od drobných prsou níž ji zdobily krajky divokých jezů.

V uctivé vzdálenosti od vany postával Krajec ve společnosti dvou mužů v černých pláštích. Vedle něj se krčila Reza, i v lidské podobě připomínala nešťastnou lišku se strachem zježenou srstí. Za ní stál Baltazar, velitel drakoniánské centurie a jediný ozbrojený člověk v místnosti. V žulové pěsti svíral halapartnu, jejíž stříbrný břit se zamžil párou. Trpasličí muž Fajk komandoval několik sloužících, kteří připravovali ručníky a oblečení pro Vládce. Všichni přítomní jevili známky netrpělivosti, až na Draka. Brno se umýval a jeho ohnivé oči neprozrazovaly sebemenší napětí. Když ale vtrhl do sálu Trenck, na okamžik mu maska povznesené neúčasti spadla a jeho obličejem probleskly obavy. Povstal beze studu nahý, tělo dvanáctiletého lesknoucí se pod proudící vodou.

Trenck se vznášel nad mramorovou podlahou. Jeho tělo i dříve jen zčásti hmotné vypadalo hrozně. Chvílemi se celé ztrácelo, z baronových rukou i nohou odlétaly pramínky, které se rozplývaly ve vzduchu jako chuchvalce krve pod vodou. Vlály za ním prchavé stíny duchů jako roztřesené obrazy z dob němého filmu. Tvář generála byla ztrhaná vyčerpáním. Přiletěl před Brnovu lázeň. Zkusil promluvit, ale jeho ústa se němě otvírala. Musel chvíli jen tiše stát, než k němu doplul dlouhý ohon roztroušeného těla, který za sebou táhl jako vyhřezlá střeva. Pomalu nabýval ostřejšího tvaru, zdálo se, že se mu do tváře vrací barva…

„Mluv!“ vyštěkl Brno.

Trenck poklekl. „Zklamal jsem, pane. Našli jsme jeho stopu. Díval jsem se očima mrtvých. Našel jsem ho a dostihl jej ve velké kostnici. Nechtěl jsem mu ublížit, zkusil jsem ho zajmout, ale…“

„Co se stalo?“

„Z jeho dlaně vyrazilo bílé světlo. Záře, která rozmetala neklidné duchy mrtvých. Nic podobného jsem nezažil. Vtělil jsem se do kostěného těla, abych ho zastavil osobně, ale on mě… vymítal! Vyhnal mě a sežehl takovým žárem, jako bych spadl do slunce.“

Zavládlo dlouhé ticho.

„Ten hajzl! Zákeřná svině!“ ulevil si Krajec. „Je jako rakovina, čeho se dotkne, kazí se. Varoval jsem vás před ním! Trenck nechal Vrana utéct z podzemí a ztratil nad ním moc. Měli jsme se s ním vypořádat, dokud to šlo. Kdybys, pane, důvěřoval mně, ležel by tu teď spoutaný!“

„Ležel by tu mrtvý,“ zasyčela Reza.

Brno se s chmurným výrazem ponořil do vody. Jeho tvář zmizela na dlouhou chvíli pod hladinou, zatímco ostatní čekali na jeho verdikt.

Chlapec měl zavřené oči. Z nosu mu stoupaly řetízky bublinek. Voda kolem byla chladná jako voda v řečišti Svratky a Svitavy.

„Nevěřím mu! Ten muž je ďábel, je to nepředvídatelná změna a ohrožení. Bojím se ho,“ šeptala z pravé strany nymfa Svitavy. Její rty se vznášely jen kousíček od chlapcova ucha.

„Změna je základním prvkem života. Václav je světlonoš. Nese naději v temnotě, která přijde,“ nesouhlasila zleva Swrotka s černobílou tváří.

„Předpokládejme, že by byl opravdu tím, o kom mluvíš. Možná není pozdě ho zastavit. Možná není pozdě ho zabít…,“ odpověděl v myšlenkách Drak.

„Bylo pozdě už ve chvíli, kdy se narodil,“ odvětila Swrotka.

„Nerada to říkám, ale sestra má pravdu. Pokud je tím, kdo převáží váhy osudu, stejně ho nedokážeme zabít. Pokud není, jeho smrt nám nic nepřinese.“

Swrotka přivřela oči. „Kostky jsou vrženy. Poskakují po hracím plánu dějin, v jejich dutých nárazech vznikají a zanikají národy, přelévají se války a pandemie. Krev není voda. Národ je živá bytost. A co je živé, je svaté.“

Chlapec kývl a pomalu se vynořil. Skupinka lidí, postávajících před lázní, vzhlédla.

„Teď vydám rozkazy. Krajče, vyšli své lidi, aby v Brně i okolí hledali Václava. Až ho najdou, ať ho přivedou třeba v poutech. Nesmí se mu ale nic stát, protože ho potřebuji zdravého a živého. Ručíš mi za to hlavou! Ty sám oživíš naše spící agenty. Chci, abys uvedl do pohotovosti síť v celém státě a začal shromažďovat informace o vojenských plánech ostatních měst. Chci vědět všechno o jejich nových jednotkách, o cvičeních a manévrech Občanů. Chci znát detaily – jestli Berounští měšťané verbují, co je nového ve studené válce mezi pardubickými a hradeckými pány, jak roste v Karlových Varech německý a ruský vliv a jestli se nevylíhl další kolínský drak.“

„Ale pane…,“ Krajec se chabě pokusil vstoupit do přívalu slov.

„Chci vědět, jaká města rozšířila armádu. Chci vědět, co se povídá ve vesnických hospodách kolem Olomouce, Ostravy, Hradce, Pardubic, Liberce, Ústí a Plzně. Chci, abys potvrdil, že u hraničních štítů Prahy hlídkují jednotky.“

„Můj pane,“ zalykal se Krajec. „Nemám ani čtvrtinu lidí, které bych ke splnění těchto úkolů potřeboval…“

„Najmi je! Jestli chceš, povolej brněnské Občany. Mimořádná doba vyžaduje mimořádné činy. Vezmi si z mého pokladu tolik, kolik bude potřeba. Máš mou důvěru.“

„Děkuji, pane,“ sklonil hlavu Krajec. „Udělám vše, abych tě nezklamal jako ti dva. Přivedu ti Vrana v řetězech.“ Vyzvědač si přezíravě odfrkl nad Trenckem a Rezou.

„Na to všechno ti dávám měsíc. Nemáš čas, aby ses sám honil za Vranem. Jsi mozkem tajné služby, rozdávej příkazy, deleguj!“

Krajec nedal zklamání najevo. „Jak si přeješ.“

„Na co ještě čekáš? Běž!“

Když Krahujec zmizel ze sálu, obrátil se Brno k Reze.

„Zklamala jsi mě.“

„Řekni, co mám udělat, Vládce. Věř, že mě to mrzí víc než tebe.“

„O tom pochybuji,“ odsekl. „Mělas ho omámeného, uvězněného v komnatách. To ti tak pomotal hlavu, že jsi povolila v pozornosti?“

„Nevěděla jsem, že ovládá umění vlčího boje. Nikdo takový se neobjevil alespoň sto padesát let.“

„Nezajímají mě tvé výmluvy. V minulosti jsi mi sloužila dobře, proto tě ušetřím. Dostaneš šanci chybu napravit. Najdi Vrana dřív než Krahujec. Přiveď ho. Neublížím mu, nemusíš se bát.“

Reza vytřeštila oči. „Nejradši bych mu sama zakroutila krkem… ráda udělám, co přikazuješ.“

„Využij svou mazanost. Připrav návnadu. Zkrátka dělej, co tak dobře umíš. Staň se lovcem. I ty máš měsíc.“

Reza se uklonila. V očích jí oranžově blýsklo. Roztočila se a vrhla se na podlahu. Pruh srsti na zádech se jí rozlil do stran. Schoulila se v otočce do klubíčka, a než se jednou otočila, stála na zemi rezavá liška. Její ohon se mihl po mramorové podlaze a byla pryč.

Poté Brno přikázal Baltazarovi, aby přitvrdil při výcviku drakoniánů.

„Jeden z nich byl nedávno zabit při souboji s démonem. Jak mi to vysvětlíš?!“

„Je to velká skvrna na naší cti, Otče. Smyje ji jenom krev.“

„Najděte konečně toho démona. Zničte ho.“

Baltazar neplýtval slovy. Kývl a odešel.

Sál se téměř vylidnil.

„Co s tebou, Trencku?“

Brno vylezl z vany. Okamžitě se ho ujal Fajk a sloužící. Pečlivě ho vysušili a natřeli vonným olejem.

Konečně baron zvedl oči. „Za kořistí jsi poslal dravého ptáka a lišku. Za démonem dračí vojáky. Soudím, že pro mě máš jiný úkol. Ledaže bys mi chtěl přikázat, abych Vrana našel dřív než Reza a Krahujec.“

Brno se usmál. Zvedl ruce a sluhové mu přes hlavu natáhli červenobíle pruhované tričko Lacoste. Na prsou se mu zelenal znáček krokodýla.

„Hádáš správně. Mám pro tebe jiný úkol. Nejdřív se ale půjdeme projít.“

Nechali Špilberk za zády a za chvíli už scházeli pod ševelícími korunami kaštanů dolů k Úvozu. Odtamtud směřovali dál k Vaňkovu náměstí a Pisárkám. Nevypadali nápadně. Trenck ve slunečním světle zprůsvitněl, téměř úplně zmizel, jen tu a tam, když jeho tělo prošlo stínem, objevil se záblesk přízračného těla. Vedle něj kráčel Brno, obyčejný mladý kluk v pruhovaném tričku a bílých teniskách. Lidé spěchající kolem se po nich ani neohlédli, zato Brno se rozhlížel po nich.

Ohnivé oči pronikaly skrz slupky kůže, odhalovaly stres, tajenou nervozitu a napětí, které se uvnitř zvyšovalo, aniž by kdokoli věděl proč. „Už to cítí,“ prozradil Trenckovi. „Něco se děje.“

„Možná přijde čas, kdy o svou sladkou nevědomost přijdou.“

Míjeli nevšímavý dav lidí spěchajících do práce. Jeden z nich se před nimi zarazil. Sklonil se, aby si zavázal tkaničku. Nechal ostatní přejít kolem a pak se chlapci hluboce uklonil.

„Jaká čest, Vládce. Můžu pro tebe něco udělat?“

Chlapec se povzbudivě usmál. „Možná už brzy, Občane Procházko, přijde čas, kdy budu potřebovat všechny své věrné.“ Pomyslel na téměř dva tisíce Občanů, které znal jménem, stejně jako všichni znali jeho.

Rozloučili se s mužem, prošli přes Vaňkovo náměstí a pokračovali Lipovou ke kraji Brna.

„Jak dopadla inspekce armády, Trencku?“

„Obě centurie drakoniánů jsou téměř připravené. Přitvrdily ve výcviku, do čtvrt roku budou v plné bojové formě. Baltazar je výborný centurion, Vávrou si ale nejsem jist. Ještě se neprokázal ve velké bitvě. Také mi stále chybí dobří desátníci. Dlouho nebyla válka… máme málo zkušených.“

„Jaká je morálka mužstva?“

„Jsou vzrušení. V posledních dnech se znásobil trénink. Tuší, že se něco děje. Otec by je měl navštívit a zklidnit.“

„Ty jsi generál. Starej se o své mužstvo!“

Trenck se uraženě nestáhl, jak Brno čekal. Rozesmál se. „Já jsem jen generál, a ty Otec. Vím, jaké to je vést muže, kteří za tebou půjdou třeba do pekla. Zažil jsem to, pamatuješ?

Když jsem pro Marii Terezii pod svou korouhev verboval zločince a rváče, rabiáty a lapky, kteří již napůl propadli hrdlem, žoldnéře a nejhorší sebranku z ulice. Měli volbu – oprátka, nebo armáda… A jakou jsem z nich postavil armádu! Pandury. Nikomu nešli pod vousy, měli z nich strach. Dokonce i císařovna, která mi dala volnou ruku.

Bojovali jsme všude, kde koruna chtěla. Panduři přicválali s řevem na rtech, rudé pláště za nimi vlály. Pohrdali smrtí, životem, slávou i penězi. Byli jako zdivočelí psi. Byli moji. Vražední Rudí kapucíni. Kdysi jich pod mou korouhví sloužilo přes pět tisíc. Jen si to představ, pane! Mít dnes takovou armádu.“

„Dnes by jim říkali jinak. Teroristi. Diverzanti. Vrazi. Byla to nejkrutější armáda té doby.“

„Byl jsem mladý a hloupý. Politika byl pro mě jílec meče a diplomacie plameny stravující hrad nepřítele.“

„Pýcha předchází pád. Nebýt kapucínských mnichů, tehdy bys na Špilberku zemřel.“

„Nebýt tebe, můj pane, zemřel bych. Tys jim poručil, aby mne uchovali, abych ti mohl sloužit v časech budoucích.“

Kolem Výstaviště docházeli k okraji Brna. Jak se blížili k řece, přibývalo stromů a zeleně. Muselo být jedenáct, protože na Petrovu právě odbíjeli poledne.

Hlasy zvonů připomněly Trenckovi léčku, kterou v roce 1645 přichystali švédskému generálovi Torstensonovi brněnští radní. Švédové dlouhé týdny Brno neúspěšně obléhali. Obráncům už docházely síly a útočníkům zásoby, když prý moudrá kmotra liška přinesla radním zprávu. Švédští velitelé se dohodli, že pokud patnáctého srpna do dvanácti hodin město nepadne, obrovská armáda odtáhne. Toho dne se rozhořel boj na život a na smrt. Hordy Švédů se valily do ulic, město se zaplnilo kouřem, prachem a křikem. Přesila převažovala bitvu na stranu útočníků, když tu najednou začali na Petrově odbíjet poledne. Švédští velitelé se podle příkazů stáhli. Až pozdě vyšlo najevo, že lstiví Petrovští zvonili o hodinu dřív. Na počest toho dne zvoní na Petrově poledne už v jedenáct.

Baron Trenck se vytrhl ze zamyšlení. Uctivě je pozdravil další z Občanů, který kolem spěchal na oběd. Brno mu přátelsky pokynul.

„Mám skvělé Občany. Jak se ale osvědčí, kdyby vypukla válka?“

„Mají skvělého Vládce,“ odpověděl Trenck. „Vládce, kterého jsem zklamal.“

Chlapec pokrčil rameny. „Co s tím chceš dělat? Možná nám nebylo souzeno Václava dopadnout. A možná ho přivede Reza nebo Krajec. Potřebuji ho na Radě měst. Je mou pojistkou, důkazem, že nejsem ten, kdo zabíjí Prahu.“

„Někdo se tě pokusí obvinit. Možná přinese i zfalšované důkazy… A až to budou všichni nejmíň čekat, udeří na Prahu.“

„Možná, ale ještě předtím mě města uvězní. Čeká nás doba, ve které se ukáže pevnost starých spojenectví.

Chci, aby byli drakoniáni i Občané připravení. Pokud se útočník přestane skrývat a vytáhne proti Praze, zhroutí se křehká rovnováha mezi tajným a skutečným světem. Vznikne obrovský zmatek. Musí být připraveny plány pro převzetí správní moci, pro obsazení důležitých úřadů, redakcí a zajištění chodu města. Až to začne, je naší povinností vysvětlit Brňanům, co se děje.“

„Můj pane, mluvíš, jako bys s tím už počítal!“

„Musíme se připravit na nejhorší, Trencku. Kdyby vypukly městské války, čeká nás doba, které jsme se nechtěli dožít. Nevyznám se ve Swrotčiných věštbách, ale Václav v tom má sehrát nějakou roli. I proto ho chci vzít na Radu měst. Mezi městy jsou starší, než jsem já. Snad někdo z nich bude vědět, co dělat. Třeba ještě není pozdě…“

„Občané jsou připraveni poslechnout každý tvůj příkaz, a stejně tak i já pokorně čekám na svůj trest.“

Došli k mostu přes Svratku, za lesem před nimi ležely Kohoutovice. „Nepotrestám tě, Trencku, protože jsi konal vše, co jsi mohl. Trápí mě ale ještě jedna věc. Démon, za kterým jsem poslal drakoniány, je stále v Brně. Chvílemi jeho přítomnost necítím, a vzápětí se znovu vynoří jako noční můra. Vnímám ho, i když spím. Je to nákaza, sněť, otrávená voda a černý mrak za slunečného dne. Zneklidňuje mne, protože nevím, odkud pochází. Zdá se mi, že podobný černý závoj halí i Václava.“

„Krajec říkal, že démon je s ním svázán. Už mnoho měsíců se ho snaží zabít.“

„Bojím se, že drakoniáni démona nenajdou. Trencku, projdi staré knihy, hledej v zapomenutých archivech, ptej se mrtvých. Zjisti, co je zač ta bytost, která zabije dračího člověka stejně jako rytíře Stovky.“

„Jak si přeješ, pane. Mám na to měsíc?“

„Za čtrnáct dní se koná koncil s našimi spojenci. Zkus to stihnout.“

„Chceš po mně zázraky, pane?“

„Od třísetletého ducha, který mluví sedmi jazyky a hraje na housle stejně dobře, jako rozbíjel lebky? Od muže, který se ještě za svého života stal postrachem i legendou? Jistě.“

Trenck se poklonil a pomalu se vytrácel, až zmizel docela. Brno přešel most přes Svratku a ponořil se mezi stromy. Svlékl se a složil oblečení do komínku. Proměnil se. Jeho tělo se blyštělo myriádami šupin. Odstíny se přelévaly, až každá šupina nabyla stejnou barvu, která se zrcadlila v šupině na opačně straně těla. Drak zmizel. Jen podivně chvění vzduchu a mihotání, které způsobovalo krátké zpoždění, s nímž šupiny měnily barvu, prozrazovaly, že se pohnulo obrovské tělo. Brno se odrazil nad stromy a zamával křídly.

Překvapenému důchodci uletěl klobouk, jeho malý pes se rozštěkal jako šílený. Zakláněl hlavu a díval se na oblohu. Holubi zatřepotali křídly a vylekaně se vznesli. A to bylo všechno. Nic víc nenasvědčovalo tomu, že tu ještě před okamžikem stál vládce Moravy.

Brno mezitím plachtil k blízkému autodromu. Po krátkém letu dosedl za šedý plot a znovu se proměnil. Kráčel po zelené posečené louce k depu. Měl tam vlastní kóji a starého mechanika, který se staral o jeho stroj. Vklouzl do černé kombinézy s rudými plameny. Vytlačil před depo křiklavě zelenou Kawasaki ZX-6R Ninja, upravenou na závodní speciál s litrovým motorem a výkonem přes dvě stě koní. Motorka nebyla velká, když ale naskočil burácivý čtyřválec, začal se chvět asfalt.

Brno nasedl a přivřel oči. V duchu projížděl dobře známým okruhem. Představoval si, jak stroj úpí na samé mezi možností. Prolétával zatáčkami v ideálních elipsách na hranicích trakce závodních pneumatik i titanovými pásy vyztuženého hliníkového rámu. Dračí chlapec otevřel oči. Zaklapl hledí přilby.

Podržel stroj, nechal otáčky stoupat do kvílivých tří tisíc, kdy uvolnil dvojité kotoučové brzdy. Vystřelil vpřed. Přidal jí, až vystoupala do dvanácti tisíc a stoupala dál ke čtrnácti tisícům. Přehoupla se přes ně a v té chvíli vypuklo peklo. Drak se pod hledím usmíval. Byl jen on, rozmazaný okruh, celý svět rozpitý ve šmouhy a motorka. Vypustil krále dravců, který v něm celý život dřímal.

5. kapitola

Patrik Dodnar se mírně předkláněl. Zatímco proud moči pleskal do keramické mísy, pískal si hospodskou odrhovačku. Jeho oči putovaly od gumové figurky Gandalfa oblečeného v umělém pláštíku ke skurutovi Železného pasu, dál na Froda, Legolase a Aragorna, a zastavily se na Sauronovi, který v ruce držel gumový palcát.

Z předsíně se ozvalo bušení na dveře. Patrik zvedl oči v sloup, oklepal a zapnul si kalhoty. V klidu si v koupelně namydlil ruce, než je spláchl proudem vody. Přičísl si prstem huňaté obočí.

Bušení se opakovalo intenzivněji.

„Vždyť už jdu,“ zabručel Patrik. Když došel k černým dveřím zdobeným elfími runami, rozlil se na jeho tváři škodolibý úsměv.

Otevřel mluvící otvor. „Heslo?“

Na druhé straně se ozval nervózní Juzlinův hlas. „Mellon. Rychle otevři!“

Patrikův úsměv se rozšířil. „Bylo změněno…“

„Jak to?! Jak bylo změněno?“

„Prostě je jiné.“

„Jaké?“

„Je to heslo. Nemůžu ti ho jen tak říct. Hádej.“

„Sezame, otevři se!“ To promluvil jiný hlas, který Patrik v první chvíli nedokázal zařadit. V druhém okamžiku už strhával závory a odmykal zámky, div dveře nevyrval z pantů.

„Václave!“ Sevřel ho ve hřmotném objetí a vtáhl ho dovnitř.

„Udusíš mě,“ šklebil se Vašek.

„Ty parchante! Ty grázle pitomá!“ řval rozesmátý Patrik a drtil ho dál.

„Nech toho. Vypadáme jako gayové!“

„Nevyměnili ho! Je to on!“

Když vešli, elf dveře pečlivě zamkl. Za chvíli už všichni seděli v obýváku v pohodlných kožených křeslech. Kolem byl rozestavěn vyřezávaný nábytek s emblémy listů a květů. Pod skleněnou deskou stolku byla umístěna mapa Středozemě s vyznačenou cestou, kterou hobiti museli projít k Hoře osudu. Nad falešným krbem, který po zapojení do elektrické sítě oranžově blikal, visely napodobeniny Andúrilu a meče pána nazgúlů. Zbylé stěny místnosti byly obestavené policemi, ve kterých ležely vyrovnány od podlahy až ke stropu knihy.

Juzlin zapnul lampičky s měkkým světlem, odráželo se od drobných stříbrných hvězd, kterými byl polepen strop. Zapálil vonnou tyčinku, odnikud se začal linout tichý zpěv Enyi. Servíroval se čaj.

„To snad ani není panelákový byt. Vypadá to tu jak v čajovně, do které se vysypalo hračkářství,“ nechápal Vašek.

„Toho si nevšímej,“ mávl rukou Patrik. „Jsem zatraceně rád, že jsi v pořádku. Vůbec nechápu, jak ses dostal ven. Nebo tě pustili?“ Rudovlasý obr mu visel na rtech.

„To zrovna ne.“ Vašek se neusmíval. Teprve v denním světle bylo vidět, jak má propadlé tváře a černé kruhy pod očima.

„Bylo to zlý, co? Jestli nechceš, nemusíme o tom mluvit.“

Vašek stiskl rty. „Mučili mě.“

„Ty svině!“ praštil do stolu Patrik, až se čaj rozlil.

„Zjistil jsem, že Brno je čistý. Není to on, kdo chce Prahu zničit.“

„Víš to jistě? Unesl tě a sám říkáš, že tě dokonce mučil. Nebýt Juzlina, dostali by i mě… To mi přijde jako dost nepřátelský chování.“

„Vsadím na to život. Šmíroval jsem Brna, když se bavil se svými lidmi. Patriku, on má strach z toho, že to na něj chce někdo hodit. Že to má celé vypadat tak, že za tím je Brno. Bojí se, že může začít válka.“

„Doprdele, takže jsme na špatný stopě?“

„Drak Bruncvíka vůbec nezajal. Někdo Praze lhal.“

Juzlin si přisedl blíž. „Je to pořád zamotanější, zní to jako spiknutí. Co budeme dělat?“

Vašek s hrůzou zjistil, že se oba podívali na něj.

„Musíme najít Bruncvíka. Když ho ale nezajal Brno, kde může být?“ Patrik s elfem se usmáli.

„Zatímco ty ses někde flákal, my jsme tvrdě makali, kamaráde.“

„Patrik měl o tebe starost,“ vysvětloval Juzlin. „Nevěděli jsme, co dělat. Zaútočit na Špilberk by byla sebevražda. Tak jsme alespoň procházeli všechny noviny a sledovali zprávy. Já se poptával mezi lidmi,“ pokračoval elf.

„Furt jsem čekal, jestli ta místní Temže nevyplaví tvoje tělo, a jednoho dne jsem náhodou narazil na tohle,“ šklebil se Patrik. Vrazil mu pod nos ústřižek z novin. „Čti!“

Vašek vytřeštil oči. Pohlédl na barda a zpět na papír. „To je nějakej vtip?“

„Čti!“

„Žilková otevřeně promluvila o ztrátě panenství…“

„Z opačné strany!“ netrpělivě obrátil noviny Juzlin.

„Mutanta v lesích u Lednice dostala až armáda,“ přečetl Vašek titulek. „Les u Lednice se tento víkend proměnil v džungli. Alespoň tak to muselo připadat pracovníkům podniku Lesy ČR, když dostali hlášení, že houbař zahlédl v lese lva. Na místo přijeli myslivci, policie i psychiatr. Po důkladném ohledání stop museli dát houbaři Jaroslavu M. za pravdu. Byla sestavena speciální skupina, které se pozdě odpoledne podařilo lva vypátrat. Ukázalo se, že jde o velmi vzrostlého jedince. Bylo proti němu použito standardní uspávací střelivo. Dávka byla ale nesprávně odměřena a rozdrážděná šelma usmrtila příslušníka policejního sboru Romana S. a vážně zranila dva z myslivců, kteří leží na jednotce intenzivní péče. Šelmu se podařilo chytit, teprve když z vyškovské vojenské posádky dorazil oddíl speciální jednotky.

Žádná ze zoologických zahrad lva nepostrádá, vyšetřovatelé prošetřují verzi, že se jedná o uniklý kus ze soukromé sbírky. Lev je natolik velký, že byl nejspíš geneticky modifikován. Než bude případ uzavřen, je šelma držená v zajetí, aby sloužila jako důkazní materiál. Poté má být utracena. Ochránci zvířat podali protest na ministerstvu životního prostředí.“ Vašek dočetl.

„Podobná verze běžela i na Nově,“ chlubil se Juzlin.

„Ten redaktor držel v ruce křemenáče a říkal: Chodíte rádi na houby? Dávejte si pozor, protože se vám může stát tohle. V tu chvíli tam střihli toho roztrhanýho poldíka. Málem se mi obrátil kufr,“ bručel Patrik. Výraz v jeho tváři ale neměl daleko k nadšení. „Jestli tohle není stopa po Bruncvíkovi, tak sežeru ty gumový pindíky, co má Juzlin vyskládaný na hajzlu!“

„Fakt dobrá práce!“ poplácal je po ramenou Vašek. „Nakonec Lednice odsud není tak daleko. Je to na Moravě, ne? Jenom…“

„Co jenom?!“ Patrikovi se jeho výraz nelíbil.

„Je důležitější poslat Praze zprávu, že v tom Brno nejede, nebo hledat Bruncvíka, abychom zjistili, kdo za tím tedy stojí? Rada měst je za pár týdnů.“

„A to je problém?“

„No já nevím, pochopil jsem, že vy z tajného světa,“ Vašek udělal prsty gesto používané pro uvozovky, „… s moderní technologií moc kamarádi nejste. Tím myslím, že pod slovem technologie si představíte kladku. Asi na Prahu nemáš telefonní číslo?“

„To teď nemám, ale křivdíš nám. Nežijeme v pravěku. Ctíme výhody elektrickýho chlazení a sycení CO, při čepování… Problém je, že abychom tu zprávu předali osobně, museli bychom pěšky. Nádraží teď budou hlídaná. Auta a autobusy jsou smrtící pasti – Ukončovatelka touží po naší krvi. Každou minutu strávenou v autě roste riziko, že praskne pneumatika nebo tě někdo sestřelí.“

„Já tomu prostě nerozumím. Proč?“

Patrik pokrčil rameny. „Já vlastně taky ne. Má to co dělat se samotným fungováním druhého světa. Některé věci jsou postavené na protipólech existence. Města nemůžou používat většinu technických vymožeností a částečně se to vztahuje i na Občany a bytosti tajného světa. A čím víc je jich na jednom místě, tím větší je šance, že technologie nějak kriticky selže. Některým lidem se věci rozbíjejí v rukou, nabourají jakékoli auto, holicí strojky jim padají do napuštěné vany… Je to jako alergie na techniku a stonásobná šance kritického neúspěchu dohromady.“

„Krajec mě potkal v metru. Itivan i Tibor zase měli mobily.“

„Několik málo Občanů se v desetitisícovém metru rozředí jako kapka v moři. A s těmi mobily, kdo ví. Třeba byly nějak magicky upravené, můžeš se pak Tibora zeptat.“

„Dobře, takže zprávu jí nepošleme,“ byl rozmrzelý Vašek. „A co kdybychom neztráceli čas a vyrazili rovnou na Radu měst?! Budou tam všichni! Ještě před zasedáním se setkáme s Prahou a všechno jí řekneme.“

„To by asi šlo.“

„Díky, bál jsem se, že budeš protestovat, že je to hloupé nebo riskantní.“

„Je to hloupé a riskantní. Takové podniky mám rád,“ ušklíbl se Patrik. „Kde se to koná? Možná bychom stihli Bruncvíka i Radu.“

Vašek se zarazil a podíval se na Juzlina. Ten ale zavrtěl hlavou. „Místo Rady se každý rok mění.“

„Třeba to bude vědět Bruncvík.“

„Její první rytíř to bude vědět určitě! Tím je plán jasný,“ pochválil si Patrik.

Juzlin se ale neusmíval. „Zbývá jen maličkost. Dostat vás dva z Brna, kde po vás jde teď každý, od žebračky, stánkaře, policisty, studenta, popeláře či univerzitního profesora, přes některá zvířata a ptáky až po krebainy z Vrchoviny. Brnovi slouží několik tisíc Občanů a je pravděpodobné, že v téhle chvíli už všichni znají vaše tváře. Vy je nepoznáte, oni vás ano. Nemůžeme použít vlaky ani autobusy. A kvůli prokletí ani auta. Vůbec to nebude legrace.“

„Líbí se mi to čím dál víc,“ pochvaloval si Patrik. „A ještě mi, Václave, řekni, jak ses sem zatraceně dostal? Nepamatuju si, že bych ti dával Juzlinovu adresu.“

„Pamatuješ, jak jsi říkal, že je blázen do fantastiky? Že zbožňuje Pána prstenů a skupuje všechno, co vychází? No tak jsem našel tu speciálku, Brloh, nebo jak se jmenuje. Ukecal jsem toho prodavače a pořádně se ho vyptal. Celé odpoledne jsem čekal, jestli se neukáže někdo…“

„Elfoune jeden, tys mi tvrdil, že jdeš jen nakoupit?!“ durdil se Patrik.

Juzlin se tence usmál. „Zaskočil jsem tam při cestě, jestli nevyšel nový Sapkowski. Sotva jsem ale vešel do krámu, vrhl se na mě Vašek. Teď mě napadá, že jsem se vlastně zapomněl zeptat, jestli ta kniha vyšla.“

Patrik uznale zamručel. „Dobrý, Václave. Možná nejsi tak marnej. Když spojíme síly…“

Juzlin mu skočil do řeči. Oči mu zářily. „Hezky jsi to řekl. Člověk, elf a… člověk. Spojíme síly, abychom se společně postavili zlu a zachránili dámu v nesnázích.“ Natáhl nad stůl ruku a významně se po nich podíval. Vašek se zasmál a přiložil na jeho štíhlé prsty pravou dlaň s lesklým křížem.

Patrikovi vylézaly oči z důlků. „Přestaňte šaškovat! Mně naše situace zas tak zábavná nepřijde.“

„No tak dělej. Nekaž to!“ šklebil se Vašek.

Patrik vzdychl a připlácl svou chlupatou dlaň na druhé dvě.

Juzlin odhalil drobné zuby v úsměvu. „Zrodilo se Společenstvo zlatého kříže.“

Když večer lezl Vašek ze sprchy, překvapil ho v koupelně Patrik, který si šel umýt ruce. Už se chtěl odvrátit, když se zarazil a zůstal zírat na jeho tělo.

„Co je?“ ošil se Vašek a sáhl po ručníku.

„Panebože… Ty tě teda zřídili.“ Patrikův pohled klouzal po černých strupech a čerstvých jizvách, po žlutofialových zhmožděninách a hnisajících popáleninách, po rozdrásané kůži a vytrženém nehtu a uštíplém článku levého malíčku…

„Kdo?“ zachrčel bard rudý zlobou.

Vašek zavrtával oči do zrcadla. Namočil si tvář a nanesl holicí pěnu. Opatrně přiložil strojek. S jednou oholenou tváří se zarazil, jako by se ztratil v myšlenkách.

„Jsi v pořádku?“

Vašek upíral oči do zrcadla, jako by v něm viděl něco jiného než Patrik.

„Jednou za to Krajce zabiju,“ zašeptal.

Vylezl ze sprchy a natáhl se nahý v obýváku na gauč. Okamžitě tvrdě usnul. Juzlin mu s Patrikovou pomocí vyčistil rány. Ani když je zaléval kysličníkem, tak se Vašek neprobral. Musel být napůl v bezvědomí. Vetřeli mu do ran hojivou tinkturu a promastili popáleniny, zatímco pacient na zádech chrápal. Juzlin připravil silný odvar z bylin a nechal ho odpařovat. Patrik přes Vaška přehodil deku.

„Kolik máme času? Potřebuje se dát do kupy.“

Elf se poškrábal ve vlasech. „Jsme v Drakově říši. Hádám, že spíš hodiny. Musíme sebou hodit.“

„Necháme ho spát, ráno něco vymyslíme.“

„Běž si taky lehnout, Patriku. Já se půjdu porozhlédnout ven. Do úsvitu jsem zpátky.“

Ráno ve čtvrt na pět je Vašek vzbudil. Patrik na něj zíral krví podlitýma očima a nebylo vůbec jisté, že poslouchá. Juzlin nejspíš vůbec nespal, hleděl skrz žaluzie okna na svítání.

„Trochu jsem to obhlédl,“ začal Juzlin a odvrátil se od okna. „Všechny silnice z města kontrolují hlídky. Zahlédl jsem Občany na nádražích, na dopravních uzlech a všech rušnějších místech. Možná že Drak dokáže vycítit, v jaké části města se pohybuješ, kolem Lesné se stahují jeho věrní.“

„Nemáš taky nějaké dobré zprávy?!“ zabručel Patrik.

„Mám plán,“ pronesl Vašek. „Nemůžeme cestovat veřejnou dopravou. Auto nemáme, a i kdybychom měli, tak ho něco za rohem sešrotuje. Můžeme jít sice pěšky, ale jak říká Juzlin, všude je teď plno Brnových špehů.“

„Nevykecávej se. Vybal, co chceš, nebo mě nech dospat,“ zavrčel bard.

„Popelářský vůz.“

Podívali se něj jako na návštěvu z Alfa Centauri.

„Je, a není to auto. Jezdí brzy ráno, kdy všichni spí, takže nebude problém ho unést. Je to tank, takže kdyby do nás něco vrazilo, přežijeme. Je nenápadné,“ vyjmenovával Vašek přednosti. „Přijede nám až k baráku asi za hodinu.“

„Nebyl jsi včera moc na sluníčku?“

Elf vstal a začal balit.

„Nemůžeme unést popelářské auto!“ hádal se Patrik.

„Proč ne?“

„Takové věci se prostě nedělají. Je to jako ukrást sanitku, když nechceš trčet v zácpě…“

„To také není špatný nápad, bude to náš plán B.“

„Je to smradlavá železná bečka. Bůh ví, jaký jsi řidič, drcneme do něčeho a já proletím předním sklem!“

„Patriku, přiznej se, ty máš z aut strach! Neboj se, předním sklem neproletíš. Musíme být nenápadní, takže pojedeš s Juzlinem vzadu.“

„Na té stupačce budu vystavený jako ve vitríně. Bezvadný!“

„Na stupačce pojede Juzlin. Ty pojedeš vzadu s odpadky. Nedívej se na mě tak, bude to pro tebe nejbezpečnější!“

Patrik zuřivě vrtěl hlavou. Protestoval by dál, kdyby před něj Juzlin nehodil na stůl nacpaný batoh. Elf byl oblečený v cestovním plášti, pod kterým se modraly levisky. V ruce držel hůl a přes záda měl reflexní skurutí luk. Pokynul k imitacím na zdi. „Nepotřebuješ meč, Václave?“

„Radši ne. Já je hrozně rychle ztrácím.“

„Šéfe, trojka se ještě nevrátila z trasy,“ stěžovala si kudrnatá slečna s brýlemi, které by i v šedesátých byly považované za obří. Významně si ťukala na hodinky.

„To si děláte prdel, Marcelko.“

„Nedělám, šéfe, fakt. Volala jsem jim, ale nikdo to nevzal. Asi se jim to nějak protáhlo.“

„Na vysypávání popelnic se nemá co protahovat. Kdo dneska jede trojku?!“ zahřměl upocený čtyřicátník s prošedivělým knírem, který byl plný drobků ze slaných brambůrků. Modrá košile se mu lepila na záda.

Slečna zamžourala na monitor. „Patočka senior, Marchlík a Kocórek.“

„To jsem si mohl myslet. Já toho Patočku zabiju!“ zařval muž a praštil rukama do stolu, až z okurek vycákl lák. „To jsou ty jeho akce! To jsou ty pivíčka po šichtě… Prdel mu natrhnu! Dejte mi to do diáře, kotě.“

„Ano, šéfe,“ Marcelka se s vášní objevitelů zahloubala nad Outlookem, který byl pro ni zatím stále neprozkoumanou džunglí plnou dobrodružství. „Na kdy to mám napsat, šéfe? A chcete to jako událost, nebo jako schůzku?“

Bylo čtvrt na šest, když podivná skupina vyběhla před dům. Popelářský vůz s ohlušujícím hrkáním a pískáním právě zastavil a začal jednu po druhé vyklápět popelnice. Řidič za volantem sledoval zpětné zrcátko, u pístu vzadu se činili dva chlapi v oranžových montérkách a svítivě žlutých vestách.

Vašek otevřel dveře a vlétl na sedadlo spolujezdce, vzápětí vrazil řidiči pod krk kuchyňský nůž. Nebylo mu právě dobře po těle. „Jestli se hneš, podříznu tě jak čuně!“

Juzlin s Patrikem mezitím zpracovali druhé dva popeláře. Juzlin jim střídavě mířil lukem proti obličejům. Patrik s mečem oba překvapené muže přitlačil k vozu. Ještě víc se divili, když jim přikázal, aby se svlékli. Jeden z mužů začal utíkat. Patrik byl ale skokem u něj a úderem naplocho ho s jistotou uspal.

Museli vzít popeláře s sebou, aby se únos neprozradil příliš brzy. Přinutili polonahé chlapy vlézt do popelnice. Přihodili k nim ještě toho omráčeného a víko zajistili provazem. Vašek ji naložil na podavač. Převlékli se do popelářských uniforem.

Sídliště mlčelo. Přiléhající panelák měl okna slepá, nezachvěla se ani záclona. Celé to trvalo jen pět minut. Za chvíli se už oranžový vůz kodrcal k Židenicím a dál na Líšeň a na východ. Naschvál nezvolili nejkratší cestu. Nechtěli podjíždět krutou Ukončovatelku životů v Brně.

Když dojeli na hranice města, všimli si policejního auta doprovázeného několika civilisty, kteří kontrolovali všechny osobáky, co vyjely v časnou ranní hodinu. Jedna žena stála přímo u hraničního štítu a rozhlížela se po krajině dalekohledem. Vašek si posunul umaštěnou kšiltovku hlouběji do očí. Když popeláři projížděli kolem, hlídkující Občané ani nezvedli hlavu. Juzlin na stupačce jim zamával. Směřovali k obci Podolí.

Asi kilometr za Brnem se Patrik přesunul z uzavřené páchnoucí korby do kabiny. Vašek se tvářil ponuře.

„Jsi v pohodě? Na to, jak mizernej to byl plán, to nedopadlo tak špatně.“

„Ty by ses mi smál.“

„Ale jdi. Jen si vylej srdíčko.“

Vašek si povzdechl. „Teď už mě můžou zavřít. Vyhrožoval jsem někomu smrtí, unesl jsem ho a ukradl mu auto. Tohle není nějaký šermování po horách, ale realita.“

„Copak se tě Krajec nedávno nesnažil stáhnout z kůže? Pronásleduje tě drak, kterýmu i jeho kámoši říkají Strašlivý. Démon tě chce rozsekat na kousíčky… A ty si děláš hlavu s tím, že tě můžou zavřít?“

„Věděl jsem, že to nepochopíš,“ zamumlal Vašek a přeřadil na čtyřku. „Tak jinak. Co myslíš, že bych udělal, kdyby se se mnou ten řidič začal prát?“

„Copak máš na vybranou? Zabil bys ho. Jsi štvanec. Je to buď ty, nebo oni. Nečekal bych, že zrovna ty s tím budeš mít problém.“

„Ti popeláři dělali jen svoji práci. Ani neví, že existuje nějakej podělanej tajnej svět.“

„Ohledy jsou luxusní zboží. A ty právě teď nemáš ani vindru.“

Po nebi se proháněly chuchvalce mraků, slunce se mezi nimi probíjelo a chvílemi prozářilo celou krajinu. Po levé straně minuli rodinné domky, po pravé se zelenal lesík, za kterým mezi stromy zahlédli pole. Asfaltka pospíchala podél koryta potoka Říčky, zatímco popelářské auto nespěchalo nikam. Svým tempem si razilo cestu vpřed jako pancéřovaný šnek. Projeli Podolím, úpravnou vesnicí s kostelem svatého Jana Nepomuckého a pokračovali dál na jih. Nad silnicí se klenul most, po němž se rozvalovala smrtící dálnice D1.

Vašek zvedl dlaň a zadíval se na zlatý kříž.

„Co je?“

„Pálí…“

Patrik hmátl po meči. Vašek se divoce rozhlédl po okolí. Popelářský vůz se valil kupředu. Bard spustil okénko, aby varoval Juzlina. Elf se vyhoupl na střechu korby, aby měl výhled do všech stran.

„Co budeme dělat, Václave?“

„Můžeme jen dopředu. Brzy po nás půjde i policie. Musíme se dostat k rakouským hranicím. To je snad zmate. Necháme tam auto a oni si budou myslet, že jsme přešli na druhou stranu. My mezitím vyrazíme k Lednici pátrat po Bruncvíkovi.“

Vašek zíral střídavě na silnici a na svou dlaň. „Pálí to pořád víc.“

Začal se potit. Když projížděli pod mostem, ozvala se shora rána.

Vykřikli skoro současně. Na střeše něco zaskřípalo. Ozval se zvuk, jako když nůžky na plech stříhají sklo. Vyděšený, ale jistý pokřik: „Elbereth Gilthoniel!“

„Podrž to!“ zařval Vašek na Patrika a přitáhl jeho ruku na volant. Přední sklo zahalily černé plameny.

„Cože?!“ řval bard.

„A drž nohu na tomhle pedálu!“ Vašek zařadil dvojku. „Až zařvu, sešlápneš plyn až k zemi. Jasný?!“

Zanechal protestujícího Patrika v kabině a vyhoupl se ze dveří. Jako na schod šlápl do otevřeného okýnka a vytáhl se na kabinu. Jeli kolem třiceti kilometrů v hodině. Vzduch kolem fičel. Na oranžové korbě stál démon. Drápy na nohou se zarývaly do ocelové konstrukce. Byl snad ještě větší než minule. V černých plamenech se skoro ztrácel, pohlcovaly celý vůz. Před bestií se míhala oranžová postava v reflexní vestě. Juzlinovi kolovala v žilách čistá elfí krev a jeho mrštnost byla na lidská měřítka neuvěřitelná. Démon proti němu vyrážel pařáty, zatímco elf se jim v poslední chvíli ve smrtícím tanci vyhýbal. Stále se ale blížil ke konci korby. Bestie se přikrčila a vyrazila sérií výpadů všemi čtyřmi pařáty, které proměnily prostor před elfem ve frenetický mlýn na maso. Juzlin musel znovu uskočit a balancoval na vratké popelnici visící v pístovém držáku. Skuteční popeláři, kteří v ní byli uvěznění, řvali hrůzou. Elf hmátl k pasu, kde vyčníval toulec, a z bezprostřední blízkosti vystřelil z luku.

Překvapivě přesná rána zasáhla démonovo čelo, šíp se však rozletěl na smršť drobných třísek. Z útrob netvora vzápětí vylétla lebka se zbytky obličeje. Řetěz páteře za ní vlál jako černá stuha. Lebka odrazila další šíp, který démonovým směrem vyslal elf, a málem mu prokousla krk. Juzlin uklouzl a spadl. Zůstal na popelnici viset za ruce. Šedá asfaltka pod ním ubíhala jako struhadlo.

„Jsem tady,“ řekl Vašek docela tiše. „Chceš přece mě.“

Démon se pomalu otočil. Plameny se nachýlily jeho směrem, vyšlehly, obalily ho a oba pohltil temný mrak.

Popelářský vůz za sebou nechal most a pokračoval v cestě; nahoře na dálnici se ozvalo pískání brzd a třesk nárazů kovu o kov. Oranžové auto s desetimetrovým sloupem černého ohně posloužilo Ukončovatelce k tomu, aby si připravila hody.

Vašek stál proti démonovi jako ve snu. „Tak pojď!“ pomalu ustupoval. Viděl, jak se Juzlin škrábe zpátky na popelnici. Přikrčil se a pevně se zapřel o jeden ze střešních úchytů.

„Teď, Patriku!“ zařval Vašek a bard dupl na pedál. Místo toho, aby auto prudce vyrazilo vpřed, zapískaly brzdy a zakvíkly sedmnáctipalcové pneumatiky. Vůz zastavil na několika metrech. Vašek i démon pokračovali v plachtění a zřítili se na silnici před auto. Juzlin se nějakým zázrakem udržel na korbě.

Patrik si svůj omyl rychle uvědomil, protože vzápětí dupl na jiný pedál, kterým byl náhodou plyn. Popelářský tank zavyl a vyrazil vpřed.

Vašek se svíjel na asfaltu. Měl vyražený dech, paži odřenou do krve. Na silnici jen kousek od něj zaškrábaly drápy. Černý zabiják vstal a natáhl se po něm. V tu chvíli Vašek vzhlédl a uviděl démona a za ním řítící se oranžovou masu, zářící světlomety, dvojitá obrovská kola a za volantem nepříčetnou tvář Patrika, který zaryl pedál až k podlaze. Ozval se strašný náraz. Popelářské auto srazilo démona a řítilo se vpřed setrvačností mnoha tun. Zahalilo Vaškovi oblohu. Mihly se černé podběhy, obrovská kola drtící štěrk jako mlaty, žhavé výfukové potrubí mu pohladilo tvář, a vzápětí opět obloha a Juzlinova ruka, která s ním trhla vzhůru.

Auto nad Vaškem přejelo! Elf ho celého roztřeseného držel a tiskl k žebříku u zadních stupaček, dokud Vaška nezačaly poslouchat nohy. Démon se svíjel někde vzadu ve škarpě. Vran se třásl. Zíral na popelnici, která se při srážce auta s démonem utrhla a zřítila se na silnici. Zůstala tam ležet, převrácená na bok.

„Teď se nemůžeme vrátit,“ křičel ve větru Juzlin, jako by mu četl myšlenky. Popelářský vůz stále zrychloval. Řítil se Bedřichovicemi jako splašený slon. Patrik za volantem řval hrůzou a démon někde daleko vzadu mu nenávistné přizvukoval.

Během chvilky se Vaškovi se značnou dávkou štěstí podařilo akrobaticky vrátit do kabiny a zachránit sinalého barda.

Pokračovali krajinou jižní Moravy. Vyhýbali se velkým silnicím a městům. Spěchali po úzkých cestách, kde se stěží vyhnula dvě auta. Jejich krytí se postupně stávalo opakem. Řítící se popelářský vůz přitahoval překvapené pohledy. Jednou do nich nepochopitelně narazilo embéčko se šedovlasým pánem. Křísli se levým blatníkem. Ani nezpomalili. Pán vyběhl z auta, které se převrátilo do příkopu, a vztekle za nimi mrštil rádiovku.

„Vidíš?“ významně se zamračil Patrik.

Vašek soustředěně zíral na silnici.

„Příště to bude kamion nebo vlak. A naše smrt,“ dodal bard.

Vašek jen vrtěl hlavou. Když se jim ale o dvacet kilometrů dál bez zjevných důvodů zadřel motor, nezbylo mu než Patrikovi uvěřit. Shodili oranžové uniformy a nacpali je mezi odpadky. Složili za autem výstražný trojúhelník a nechali blikat směrová světla.

„Když to bude vypadat, že má poruchu, získáme pár hodin k dobru.“

Byli někde u Krumvíře. Jako naschvál se mraky nakupily a ztmavly a během chvíle začalo pršet.

Sešli ze silnice a následovali Juzlina, který je vedl přes pole a louky k lesům. Déšť zhoustl a pole se proměnila v bahnitý močál. Vašek s Patrikem měli nohy brzy po kolena obalené tunami bláta. Při chůzi jim připadalo, jako by na každé noze visela mokrá gorila. Juzlin poskakoval po ornici, jako by nic nevážil, a Vašek ho podezříval, že tuto cestu zvolil naschvál.

Šli celé odpoledne. Kdykoli elf bystrým zrakem zahlédl policejní hlídky nebo i obyčejné auto, poroučeli se všichni k zemi. Nemohli vědět, jestli v autě nesedí někdo z brněnských Občanů. Vašek si kdysi uplatil modrou, aby nemusel na vojnu. Představoval si, že to tam vypadá přesně takhle. Neustále kontroloval dlaň. Tušil, že kdyby ho začala pálit teď uprostřed polí, utéct by nedokázali.

Odpoledne se krátce zastavili, aby pojedli něco z Juzlinových zásob. Přímo z lahve si nahýbali stáčeného vína, o kterém elf tvrdil, že je to miruvor. Když jim ale Juzlin nabídl lembas, byl Vašek ztracený.

„Jedls někdy tortillu se skořicí?“ vysvětlil Patrik.

Putovali celý den. Dálnici D2 přeběhli pod rouškou večera přes most u Rakvic. Znovu sešli z cesty a křižovali nádhernou krajinou žírných luk, rybníků a lesů. Juzlin se ukázal jako neocenitelný průvodce. Moravskou krajinu znal dobře, navíc dobře viděl i ve světle hvězd. Patrik i Vašek by se bez něj ztratili za první vesnicí.

Šlapali za elfem po cestách necestách a byli vděční, že převzal roli vůdce. Juzlin sám byl z výletu nadšený. Jeho vzrušení přišlo Vaškovi naivní, bylo ale lepší než beznaděj, která ho ovládla pokaždé, když pomyslel na černého démona. Stále před sebou viděl popelnici, která několikrát poskočila po asfaltu a zůstala ležet před pařáty rozzuřeného démona. Otřásl se…

Ani si nevšiml, kdy se vnořili mezi domy. Nohy ho už pořádně bolely, sandály půjčené od Juzlina byly menší a zadřely se mu na patách až do masa. Patrik neříkal nic, to znamenalo, že je unavený a naštvaný. Prošli kolem nádherného lednického zámku, podél parkoviště na Zámecké náměstí. Vašek si všiml sloupu, který se tyčil proti budově radnice. Na jeho vrcholu stál anděl a díval se městským zastupitelům do oken, jako by je hlídal.

Vyhnuli se všem frekventovaným hostincům se svítivými vývěsními štíty a došli až na odlehlý konec města. Poblíž nádraží na ně zamrkala tlumeným světlem restaurace s penzionem Myslivna. Jednopatrový oranžový dům nevypadal nijak zvláštně. Střechou z rudých tašek prorůstala malá okénka vikýřů.

Juzlin vešel dovnitř jako první. Vašek s Patrikem ho po pěti minutách následovali. V lokále byly dřevěné židle, na bílených stěnách visely starobylé lovecké pušky a sada renesančních mečů, před kterými byl vystaven štít. Celý strop byl vyložený lakovaným dřevem. Krb v rohu vesele praskal, hodiny nad ním ukazovaly tři čtvrtě na deset. Hospodou se šířilo teplo a vůně dřeva, cigaretový kouř se vznášel pod lustrem z paroží. Volný byl jediný stůl, a tak k němu zamířili. Juzlin už seděl u jiného stolu s několika dalšími lidmi.

Patrik objednal pivo a Vaškovi se zdálo, že tentokrát to trochu odflákl. Musel mít pořádnou žízeň. Moc nemluvili.

„Chlapi, máte tu volno?“ zeptal se asi padesátiletý chlap se šedým strništěm na bradě i na hlavě. Dřív než stihli odpovědět, sedl si a objednal guláš a nealkoholické pivo. Když mu přinesli sklenici, připil si s nimi.

„Sem ňákej Pepa. Čau.“

Byl to kamioňák. Chystal se za chvíli vyrazit na celonočku přes Rakousko do Chorvatska. Zatímco hltal guláš, Vaška zaujala malá televize, která hrála za výčepem. Přejela znělka zpráv, potom tam létala letadla a střílely tanky, pak manifestovali lidé s transparenty, mluvila doktorka v bílém plášti, potom letecké záběry Hradce a najednou…

„Na brněnské Lesné dnes došlo k velmi kurióznímu únosu. Tři neznámí pachatelé přepadli popelářský vůz a pod pohrůžkou smrti přinutili pracovníky komunálních služeb vlézt do jedné z popelnic. Tu později u D1 odhodili a pokračovali v útěku kradeným vozem směrem k rakouským hranicím. Řidič Bohuslav P., který pracoval pro radnici už desátým rokem, si při pádu zlomil vaz. Jeho dva kolegové jsou v péči doktorů. Ať už se jednalo o krutý žert, nebo pokus o krádež vozu v hodnotě několika milionů, policisté nyní šetří případ jako vraždu.“ Následovala několikasekundová přehlídka portrétů od policejního kreslíře. Vašek i Juzlin byli dost mimo, jediný Patrik byl portrétu podobný, a to hlavně kvůli dlouhým štětinatým vlasům a vousům.

Vašek se napil piva a po očku se rozhlédl. Nezdálo se, že by někdo věnoval televizi pozornost. Patrik na něj jemně kývl, ani jemu reportáž neušla.

„Asi půjdu pomalu na kutě,“ prohodil.

Kamioňák Pepa se podíval na hodinky. „No jo, taky budu muset vyrazit. Řekněte prosim šéfovi, že budu platit. Já se ještě skočim vychcat.“ Odplachtil a na stole zůstal ležet jeho mobil.

Vašek po něm v náhlém popudu sáhl. Vymačkal linku sto padesát osm.

„Dobrý den, Kotleta. Chtěl jsem jen říct, že jsem viděl tu reportáž v tévé a že jsem ty únosce popelářů viděl. Ten hřmotnej měl na červeno nabarvený vlasy jako pankáč, druhej byl hubenej a ten třetí vypadal jako úplně obyčejnej chlápek a měl rádiovku. Mluvili spolu rusky. Nepřerušujte mě prosím, nemám teď moc času. Před chvilkou odešli z motorestu a míří k hranici. Vyrážim za nima a budu je sledovat. Je na ně vypsaná nějaká odměna, ne? Tak ji vypište! Ještě se ozvu.“

Vašek ztlumil jas displeje na minimum a vypnul vyzvánění i vibrace. Akorát včas, protože kamioňák Pepa se právě vracel. Automaticky zastrčil mobil do kapsy a hodil na stůl zmuchlané dvě stovky.

„Tak hezkej večer.“

„Taky. Nashle.“

„A pozdravujte v Chorvatsku,“ dodal Patrik.

Za půl hodiny už byli na pokoji o patro výš. Neútulný motelový standard trochu zlepšovalo barevné sladění přehozu postele a tapet. Sada obrázků lesní zvěře odkazovala k názvu penzionu. O chvíli později k nim oknem vklouzl štíhlý stín. Zvlášť po televizní reportáži nechtěli vzbuzovat podezření. Přece jen, tři chlapi na pokoji v hotýlku u rakouských hranic…

„Měl bys něco udělat s vizáží, Patriku. Jsi dost nápadný. Taky bychom se měli pár dní držet někde stranou od lidí,“ navrhl Vašek.

„Svážu si vlasy do copu. To je maximum, co jsem ochotnej udělat.“

„Tak se aspoň ohol.“

Patrik se zamračil. „Ne!“

Juzlin položil bardovi ruku na rameno. „Zapleť si vousy do copů. Tak chodívali do války trpaslíci.“

Nezdálo se, že by to na Patrika udělalo dojem. Na krku mu naběhla žíla.

„Mimochodem,“ usmál se elf, když hrozilo, že škorpení propukne v hádku. „Víte, co má kníže Bruncvík ve znaku?“

„Co asi? Lva přece. Bílého lva v červeném poli,“ zívl bard.

„V tom případě bychom si měli ráno promluvit s majitelem hostince.“

Vaškovi probleskl před očima obraz štítu visícího před sbírkou mečů v hlavní místnosti. „Juzline, to je fakt! Tohle musíme prověřit! Díkybohu, že jsi šel s námi.“

Patrik obrátil oči v sloup a skočil mu do řeči. „Teď ti začne vnucovat, jak je šťastnej, že ses přidal k týhle výpravě, protože ti může vnucovat, jak je šťastnej, že ses k nám přidal.“

„Přesně tak. Kdybys tu nebyl, Juzline, nejspíš bych už toho provokatéra zabil.“

Elf si hodil deku na zem, protože postele byly v místnosti jen dvě.

„V Brně jsem bydlel rád. Už staletí putuji po městech, celý život v blízkosti lidí stejně jako mnoho mých bratrů a sester. Města umí být anonymnější než hluboké hvozdy. Rušné ulice dávají elfům svobodu.“

„Ty už se do Brna nevrátíš?“

„Chtěl jsem tam ještě pár let vydržet, ale nestojí to za to riziko.“ Juzlin se odmlčel. „Až naše výprava skončí, vyrazím možná na místo, kde jsem se narodil. Za dryádou Pardubicí, které jsem kdysi pomáhal při budování města. Koupím si nový byt a pro věci pošlu stěhovací službu,“ přemýšlel nahlas.

„Kdybys potřeboval, můžu ti dohodit výhodnou hypotéku. Nějaké kontakty mi snad ještě zůstaly.“

„Díky, ale peněz mám dost. Budeš se divit, ale devět z deseti elfů patří mezi horních deset tisíc. Po staletí úročené vklady vytváří zisky, které mohou živit celý náš národ, aniž by kdokoli musel pracovat. A přesto spousta z nás pracuje – od nejobyčejnějších rukodělných a uměleckých řemesel, pěstování rostlin a péče o lesy, až po doktory a učitele. Zajímavé je, že mezi tisícem nejbohatších nenajdete jediného elfa. To jen vy tolik toužíte po penězích, abyste je množili na absurdní míru, jako byste si za ně mohli koupit nesmrtelnost. My je potřebujeme jen na přežití ve světě lidí.“

„Peníze,“ zavrtěl hlavou Vašek. Obracel to slovo na jazyku, po dlouhé době znovu zkoušel, jak chutná. Udivilo ho, že neucítil nic.

Juzlin byl nezvykle hovorný. „Když na mě Patrik zazvonil, poznal jsem, že je to výzva osudu. Po staletích přežívání jsem byl postaven před zkoušku – přišel čas prožít své sny.“

Nastalo ticho rušené jen nedalekým pískáním brzdících vlaků a rachotivým kánonem kolejí. Vašek přešel k oknu a zadíval se do teplého večera. Patrik se převalil na druhý bok a začal chrápat.

„Nechápu, jak jsem mohl prožít celý život vedle vás a nevědět… Každý den procházet vedle elfů a mluvícího kocoura, ve městě, kde druid dokáže vzkřísit mrtvého a na hradě bydlí bohyně. Je to neuvěřitelné.“

„Ve velkých městech jsou lidé odcizení. Málokdo strká nos do věcí druhých a díky tomu pohodlně žijeme mezi vámi. Není to naše přirozenost, ale přizpůsobili jsme se.“

„Říkáš to, jako bys radši žil někde jinde.“

Juzlin se smutně usmál. „Už není žádné jinde…“

Z batohu vylovil litrovou PET lahev omotanou kožešinou a do skleniček z koupelny nalil rudé víno. Ťukli si.

„Na prvního elfa, kterého jsem potkal.“

„Na dobrodružství!“

Napili se suchého vína.

„Máš nějakou rodinu? Patrik říkal něco o bratrovi.“

„Gilion. Zatímco já jsem byl vždycky spíš samotář, on miloval hudbu a cestování. Musel být u všeho, kde se něco dělo. Když se potkali s Patrikem, přehnala se kolem nich přírodní katastrofa, smršť alkoholu, hurikán písní a vichřice smíchu. Dokázali člověka vyčerpat během půl hodiny. Možná si ale byli příliš podobní, snesli se vždy jen několik dní.“

„Vím, jak umí být Patrik otravný, to mi teda věř,“ ušklíbl se Vašek. „Ta jeho přímočarost, prudkost a nabubřelé sebevědomí… On to v sobě prostě má! Nekouká se nalevo napravo, nepřemýšlí nad důsledkama a dělá si, co chce. Víš, že mu vlastně závidím?“ rozesmál se Vašek. „Zapomeň na to, plácám hlouposti.“

Dopili víno a šli spát. Vašek byl vyčerpaný po dlouhém pochodu. Převaloval se v posteli. Přemýšlel nad tím, jak pravdivé jsou věci, které před chvílí řekl. Když přivřel oči, míhaly se mu před nimi podběhy popelářského vozu. Černé plameny. Hodiny ubíhaly a v pokoji se ozývalo dvojí spokojeně oddechování. Vašek třeštil oči do noci. Myslel na Bohuslava P., kterého včera zabil. Dej mu Bůh nebe, modlil se, i když na Boha nevěřil.

Po snídani si nechali od majitele restaurace ukázat zblízka štít. Byl to opravdu krásný kousek, a jak brzy zjistili, žádná atrapa. Na rudém poli svítil stříbrný lev se zlatými drápy, jazykem a korunou. Štít byl beze stopy rzi, zvonil ušlechtilou ocelí.

„Opravdu krásná práce,“ hodnotil Patrik. „Jak jste k němu přišel?“

Pupkatý majitel restaurace se zarazil.

„A to vás zajímá proč?“

„Není to atrapa jako ty ostatní meče, ale plně funkční věc. Je i pěkně otřískaný, vidíte tyhle vroubky? Ty jsou od čepelí, a tohle…,“ Patrik zíral na odštíplý kus oceli a měl chuť říct od dračích zubů. „Víte, taky šermuju.“

„Napadlo mě, že budete fanda do historie, když jsem viděl ty vaše copaté vousy. Jestli to tedy musíte vědět, prodal mi ho jeden sběratel,“ odvětil muž. „Říkal jsem si, že se tu bude krásně vyjímat.“

„Koupím ten štít,“ navrhl Vašek a mezi prsty mnul v kapse Juzlinovy peníze.

Majitel se zasmál. „Není na prodej.“

„Ale no tak. Všechno je na prodej. Kolik za něj chcete?“

„Jste hluchý?“

Vašek se pořád usmíval. „Kolik jste mu za něj mohl dát?“ Sázel na stůl jednu modrou bankovku za druhou. „Tři tisíce? Vsadím se, že jste byl štědřejší. Pět tisíc. Dohodneme se?“

„Přestaňte s tím. A vraťte ten štít na místo,“ odsekl majitel, ale zíral na peníze ležící na stole. Vašek tohle kouzlo znal. Ukázat peníze byla prodejní technika známá už od jejich vynalezení. Vysázel na stůl dalších pět tisíc.

„Tady leží deset tisíc. Řekl bych, že jste za něj nedal ani půlku.“ Vašek teď pozorně sledoval mužovu tvář. Ten se lehce potil, pootevřel ústa. Zadíval se vpravo nahoru.

„A další tři vám dám za to, když mi řeknete, jak to bylo doopravdy. Nekoupil jste to přece od sběratele, že ne?“

Tlouštík si zvlhčil rty jazykem. Přistoupil ke stolu, ruku na peníze ale nevztáhl.

„Dobře, jestli nemáte zájem,“ Vašek shrábl hromádku bankovek tak, že dvě upadly na zem. Chlápek je chytil ještě ve vzduchu. Natáhl ruku k Vaškovi, držel je mezi prsty.

„Neznám toho chlapa. Tvrdil, že je to čisté zboží.“

„Možná je, možná není. Tady leží patnáct papírů a… půjčíte mi prosím mobil? Nechal jsem ho nahoře. Díky. Můžeme si čistotu toho vašeho zboží ověřit. Mám na policajtech jednoho kamaráda, zavolám mu.“ Vašek začal vytáčet číslo.

Chlápek těkal očima. Nakonec shrábl peníze. Díval se skrz ně proti světlu, přejížděl je bříšky palců. „V pořádku. Vemte si ho a běžte.“

„Nejdřív nám popiš toho chlapa, co ti štít prodal. Jak vypadal? A kam odsud odešel?“ udeřil na něj Patrik.

Majitel se kroutil. „O co vám jde?“

„Vzal sis prachy, tak koukej mluvit!“ přidal se Vašek a bard se zamračil.

„Pojďte dozadu.“

Vešli do prostoru vyhrazeného pro personál, kde za nimi hostinský pečlivě zavřel dveře.

„Prodal mi ho takový divný vandrák. Dost vysoký a rozložitý asi jako tenhle,“ ukázal na Patrika, „ale hubenější. Měl na sobě rozedraný plášť, zaprášený, jako by se v něm vyválel v blátě. Na jedné ruce měl železnou rukavici. Vypadal jako somrák, ale s frňákem chodil nahoru jako Pražák. Bylo mu asi hrozně zle a taky dost smrděl. Ptal se, co mu za ten štít dám. Nakonec jsme se dohodli. Venku parkoval kárku, měl v ní mezi hadrama spoustu prázdných flašek. Jestli chcete znát můj názor, nejspíš ty prachy hned rozfofroval v místním marketu. Podívejte, nevím, jestli to někde ukrad, a ani mě to nezajímá! To není moje věc. Nemůžu přece kontrolovat všechno, co sem lidi přinesou.“

„Neměl s sebou nějaký velký zvíře?“ zkusil to Patrik.

„Žádného jsem si nevšiml.“

„Tohodle byste si všiml,“ ujistil ho bard.

„Kdy přesně se to stalo? A kam odsud odešel?“ naléhal Vašek.

„Bylo to… asi před deseti dny. A kam zmizel? Netuším. S tou károu se ale moc daleko nedostal. Podíval bych se ke smetáku a taky večer kolem popelnic.“

„Díky. Myslím, že půjdeme,“ rozloučil se Vašek. Ve venkovních dveřích místo rozloučení prohodil: „Zapomeňte, že jsme se potkali.“

Odbočili z hlavní cesty a šli podél železniční trati.

„Co si o tom myslíte?“ nadhodil Vašek.

„Vypadá to, že Bruncvíka okradli…,“ zachmuřil se Juzlin. „To je zlé.“

„A nemohl to být on sám, kdo štít prodal? Třeba nutně potřeboval peníze. Možná má hlad a je na útěku stejně jako my. Není s ním lev, aby mu něco ulovil…“

Patrik položil Vaškovi ruku na rameno. „Vzpomínáš si na rytíře Stovky? Bruncvík byl prvotřídní zabiják. Už samotná představa, že se nechal okrást, je divná. A aby se dobrovolně vzdal svého štítu… to je nesmysl.“

„Zloději mohli být normální lidi, nemuseli tušit, že okrádají někoho zvláštního.“

„Ať tak nebo tak,“ vložil se do toho elf, „vypadá to, že Bruncvík je někde v okolí. A že má problémy.“

Za jejich zády přejelo houkající policejní auto. Sklopili hlavy a poslouchali kolísavý zvuk vzdalující se sirény. „Nikdy dřív mi to houkání nevadilo. Časy se mění,“ zachmuřil se Vašek. Zastavili se u lavičky pod stromem.

„Musíme zmizet. Možná že se na nás někdo v té hospodě rozpomene, nebo nezafunguje ten trik s kamioňákem,“ nadhodil Patrik.

Rozhodli se, že se pro tuto chvíli rozdělí. Juzlin vyrazí do lesa a pokusí se v okolí pěti kilometrů najít nějaký úkryt. Patrik se zaměří na chudší části městečka a zjistí, jestli se kolem nepotloukají podezřelé existence s dalšími kousky Bruncvíkovy zbroje. Vzal si s sebou i štít se lvem a zabalil ho do prostěradla, které prozíravě zcizil z pokoje. Všichni se měli vyhýbat částem města, kde se pohybuje hodně lidí. To znamenalo náměstí, nádraží, okolí zámku. Vašek byl vybrán jako hlavní nákupčí. Měl nakoupit jídlo na týden a věci pro přežití v přírodě. Juzlin rychle odpočítal peníze a vrazil mu deset tisíc.

Vašek si prohlížel tisícikoruny. „Když si představím, že jsem dřív nosil tenhle obnos běžně v peněžence…“

„Zastesklo se ti po starém životě, úředníčku?“ zachechtal se Patrik.

„Tohle je jediný život, co mi zbyl.“

Podle domluvy se sešli odpoledne v lesíku u posledního lednického hraničního štítu ve směru na Nejdek. Juzlin objevil výborné místo pro tábořiště, kde si zřídili hlavní stan. Vašek vybalil celty a karimatky, tuhý podpalovač a sadu ešusů.

Za chvíli už plápolal oheň a nad ním se hřál kotlík s gulášem. Kolem táboráku zavládla příjemná country atmosféra. Patrik opékal buřty a recitoval oblíbený sonet. Vašek s Juzlinem nanosili suché dřevo. Po večeři si rozdělili hlídky. K večeru se ochladilo, čekala je studená noc.

6. kapitola

„Dufam, že maš pořadny duvod jebat mě sem přes pul země. Tož sem se kurva už těšil na vařicy vikend, že se nahřeju jak vysoka pec, misto teho se trmacam do teto dupy. Bych čekal, že dyž je za par dni Rada měst, tak to už počka, ne? Enemže ty si robiš vždy, co sam chceš. Hned reveš, ať chvatam, ani se nezeptaš, co noveho? Tuž co, stejně ti to povim. Jak se dařy, tak se dařy… Žiju a uživam se života, dokavaď to idě. Jo, a kupil sem se novy hrnek na turka, bo ten posledni se odebral do porcelanovych lovišť. Ale možna ho rozervalo z teho něumyteho nanosu logru.“

Hlas umouněného chlapíka s chlupatými pažemi se nesl loukou, nad níž se proplétaly koruny mohutných dubů libavského hvozdu tak, že vytvářely souvislou neprostupnou střechu. Sám jeho majitel byl vysoký a svalnatý. Povaloval se v bílém jasanovém křesle a se zjevnou radostí na něm rozmazával mour. Měl černé kudrnaté vlasy, které mu spadaly na ramena. V levém uchu se mu třpytila zlatá náušnice. Hlavu zdobila obyčejná hornická přílba se svítilnou, na jejímž čele zářil znak – v modrém štítě se vzpínal stříbrný kůň se zlatým sedlem a červenou pokrývkou a nad ním zlatá růže. Tvrdé oči muže jako by se neustále cynicky pošklebovaly nad nespravedlivým světem, který jedny chová v bavlnce, a druhé sdírá rašplí. Každé z nich mělo jinou barvu – levé bylo rudé a při bližším pohledu se v něm odrážela Morava – druhé, žluté, zrcadlilo Slezsko. V obou doutnal nevyhasínající oheň hutí. Chlupatá levačka vrůstala od lokte do podivného mechanického stroje, masivní sbíječky s přídavným nastřelovačem hřebů pokryté loupajícím se modrým nátěrem, opatřené obitým štítkem s nápisem: maRTA666.

Brno se nepřestával odměřeně usmívat. Jeho tvář ozařoval zelenavý rej světlušek, který tvořil aureolu kolem každého z přítomných měst.

„Nech té maškarády, Ostravo. Mám dobrý důvod, proč jsem vás požádal o okamžitou schůzku. Tebe, Olomouc i další.“

Matriarcha ve zlaté masce, oděná do pláště z peří orlice, kývla Brnovi na pozdrav. Seděla v křesle hned vedle Ostravy. „Přišli jsme, přestože sami máme napilno. Teď nám řekni proč.“

„Cením si toho, krajané,“ obrátil se Brno k městům, která byla přítomna. „Nebudu chodit kolem horké kaše. Situace je vážná, musíme ji projednat ještě před Radou…“ Nadechl se a povstal. „Neznámý útočník se snaží zničit Prahu, a já chci vědět, jestli v tom nemá někdo z vás prsty!“

Mezi městy to zabouřilo. Vzrušené hlasy vystoupaly pod klenbu z listoví. Rozhořela se debata, která poplašila lesní zvěř. Roztodivné bytosti, lidské i nelidské, prastaré i nedávno zrozené, se překřikovaly jedna přes druhou.

Ostrava dál nevzrušeně seděl v křesle, nohu přehozenou přes nohu, a špičkou sbíječky se bezděčně rýpal v opěrce. Na mech u jeho nohou dopadaly odštěpky dřeva. V druhé ruce se zdánlivým nezájmem protáčel mezi prsty prastarou zlatou minci.

„Uklidněme se, bratři a sestry! Rozvahu,“ pozvedla Olomouc ruce a její roucho se vzorem šachovnice tvořené červenými a bílými orlími pery se monumentálně rozepjalo. Zlatá maska, zakončená zobákem, skrývala její pravou tvář, známou jen nejvěrnějším.

Když se města utišila, promluvila k nim žena-orlice znovu: „To je skutečně velmi vážný důvod. Je dobře, že jsi nás, Brno, svolal. Jistě nám teď vysvětlíš, že jsi svá slova nemyslel jako obvinění, nebo se snad pletu?“

„Máš pravdu, Olomouci. Ne jako obvinění, ale jako otázku. Někdo ničí pražské hraniční štíty. Již téměř rok padají jeden za druhým. Z tepen Prahy prýští krev a oslabuje ji každým dnem. Královna Čech umírá…“

Znovu zavládl vzrušený šum, který se snažilo překřičet několik měst.

„O tom bychom něco věděli!“ mračil se Zlín.

„Ani mně se to nezdá,“ přizvukoval mu Vsetín. „Kde jsi k tomu přišel, Draku?“

„Dobře jí tak, namyšlené náně,“ ozval se někdo z hloučku Slezanů.

„Nevěřím, že by zbožňovaná a protežovaná Královna umírala,“ ozval se konečně Ostrava. „Neštěstí se takovým, jako je ona, vyhýbají. Místo toho chodí po obyčejných a neurozených…“

Jeho řeč doprovodilo souhlasné mručení.

„Nevěříš, ale je to pravda,“ promluvil Brno. „Už mi to potvrdili i zvědové. Praha se to snaží utajit, protože neví, kdo za spiknutím stojí. Přátelé i poddaní ji opouštějí a ona slábne a slábne. Nepřekvapuje mne, že nikomu nevěří. Jen si vzpomeňte na poslední roky, kolikrát musela na Radě čelit obviněním a žalobám. Praha má spoustu nepřátel.“

„Myslím, že jsem poznala, o co ti jde, Brno,“ ozvala se Břeclav. „Víme, že Praha není spravedlivá. Často si sama bere to nejlepší, zatímco pro nás nechává jen zbytky. Mám ale nádherný kraj, dobrý lid a našla jsem v něm štěstí. Nepotřebuji bohatství. A už vůbec ne za cenu války mezi městy! Pokud je za tím nějaká tvá lest, varuji tě. Já ani mí poddaní válečnou výpravu proti Praze nepodpoříme!“

Brno zbledl. „Ale ne… ne! Copak jste hluší? Já přece nechci válčit! Nestojím za útoky na Prahu! Přiznávám, nikdy jsem ji neměl rád, ale ctím rovnováhu. Proto jsem povolal vás, výkvět moravských měst. Proto vás žádám o pomoc.

Někdo chce, aby to tak vypadalo, že za spiknutím stojím já! Teď se všichni tváříte překvapeně, pokud to ale není nikdo z nás, tak kdo? Kdo je natolik silný a natolik chtivý vlády, aby chtěl obsadit hlavní město?“

„Co když se Hradec spiknul s Pardubicí? Co severská liga? Co unie královských měst? A proč ne Plzeň se zápaďany?!“ zaznívaly různě hlasy.

„A proč ne Ostrava?“ zeptala se Olomouc a najednou zavládlo ticho. Stále víc měst otáčelo hlavy k chlapíkovi s hornickou přilbou.

„Vyjádři se, bratříčku. Už před pár lety jsi v jistých kruzích šířil jisté separatistické myšlenky. Jak se mi doneslo, některé z nás dokonce navštívili tajemní poslové, hovořící o svržení pražské nadvlády a obnově Velké Moravy. Je to celé tvoje práce?“

Oslovený si odfrkl. „Je to léčka. Buď tvoje, Brno, nebo její. Možná ti sladká královnička něco nakukala. Možná se nás snažíš pobláznit řečičkami, a dřív než se nadějeme, shrábneš královskou korunu. Kdybych o ni stál já, tak už mi sedí na hlavě! A vůbec, když nad tím dumám, proč toho nevyužít? Co kdybychom toho intrikána předběhli… Teď je správná chvíle, aby Morava znovu nabyla svého postavení, získejme něco pro sebe. Přitlačme Prahu ke zdi a skončeme s protežováním Čech!“

„Nerouhej se!“ zvýšila hlas Olomouc. „Nabádání k vlastizradě je těžký zločin!“

„Žertoval jsem,“ odsekl božský horník a blýskl po ní očima. Masivní sbíječka se roztřásla a její hrot mimoděk rozdrtil žulový balvan vyčnívající ze země.

„Pleteš se, Ostravo, není to léčka. Nedozvěděl jsem se o jejím utrpení od Prahy. Podařilo se mi zajmout muže, který přišel do Brna hledat Bruncvíka. Z nějakého důvodu byl přesvědčený, že jejího prvního rytíře vězním.

Mučil jsem zajatce a zjistil, co všechno nám Praha tají. Je teď slabá jak dítě a k smrti vyděšená, že se to dozví ostatní města. Někdo to na mě narafičil a já očekávám, že mě Praha na Radě možná obviní.“

Na to se ozvala Kroměříž: „Hezky nám o tom vyprávíš, Brno. Zní to skoro jako pohádka. Chceme vidět důkaz!“

„Správně! Ukaž nám toho špiona, ať si uděláme vlastní názor. Poznám, jestli mluví pravdu, nebo je jen nastrčený komediant!“ souhlasil Opava.

„Držel jsem ho na Špilberku, ale utekl mi,“ přiznal neochotně Brno.

„Utekl ze Špilberku? To je žert?!“ vyprskl Ostrava. „Teď už jsem si jistý, že nás taháš za nos. Buď jsi ho utéct nechal, nebo jsi už tak zhloupl, že nezamykáš špilberské cely, a drakoniáni následovali dinosaury a vymřeli.“

Brno praštil do stolu a rudě zažhnul. V okamžiku se přeměnil v obrovitého draka, který se rozzlobeně vztyčil nad Ostravou. Listy stromů, které se dotýkaly jeho hlavy, v mžiku zasyčely a shořely.

„Ano, zatím mi uniká! Přestože ví, že jeho paní nechci ublížit. Vypadá jako obyčejný Občan, zdání ale klame. Přestože je slabý jak moucha a neovládá ani nejjednodušší kouzla, dokázal přežít věci, o kterých se ti nesnilo! Za pouhých několik měsíců se stal šampionem Prahy. Prošel výcvikem u Rudwolfa Bílého.“

„Jediný za posledních dvě stě let…,“ Olomouc zvedla levé obočí.

„Přežil v pražském Podsvětí, získal ochrannou pečeť Žďára a požehnání Swrotky. Jmenuje se Vran a na dlani má znamení zlatého kříže.“

Ostrava se přestal nezúčastněně rýpat sbíječkou v sedadle a rozhrnul okovanou botou hromádku pilin. „No a?“

„Možná je mu předurčeno zachránit Prahu ve chvíli nejtěžší. Koruna království krvácí… nepřipomíná vám to něco? Nic? Co kdyby se objevil Nositel meče?!“

V tu chvíli lomoz a šepot ustaly. Oči měst se stočily k Drakovi. Dokonce i Ostrava se zarazil, zlatá mince se zastavila mezi prsteníkem a ukazovákem a sbíječka utichla.

„I proto jsem vás jen pár dní před Radou svolal v nejvyšší naléhavosti. Rovnováha je porušená a někdo se vysmívá našim pravidlům. Co když se blíží válka? Co se stane, když tajemný vrah dosáhne svého? V ulicích Prahy poteče krev. Bytosti druhého světa se přestanou skrývat a přijdou bránit umírající paní. Občané budou bojovat do posledního. Nemají ale šanci, protože jejich město padne. Nastane rozvrat a chaos. Tajemství naší existence, které tolik let střežíme, bude prozrazeno a svět bude přeuspořádán. Co když se změní tak, že v něm už pro nás nebude místo?“

Zavládlo dlouhé mlčení.

„To je šílené,“ zašeptala Olomouc.

„Nositel meče je stará legenda,“ pronesla Břeclav. „Byla nesmyslná už v době, kdy jsem přišla na svět. Slyšela jsem tisíc jejích obměn u každého lidského národa. Nestraš nás pohádkami, Draku, situace je i tak dost vážná.“

„Mluvíš o Nositeli, k tomu ale potřebuješ meč. Měl ho snad Vran u sebe? Pokud ano, ukaž mi ho,“ požádal Ostrava. „V oceli se vyznám.“

„Jeho zbraň jsem přivezl s sebou.“ Brno pokynul a skřet Fajk přinesl meč, který sebrali Václavovi. Ležel na modrém sametu, na čepeli se odráželo světlo svatojánského reje.

„Hezký břit, ale jinak bez špetky poezie,“ zamumlal Ostrava a odhodil zbraň na podušku.

„Není v něm žádná magie,“ potvrdila Olomouc. Když brala zbraň do rukou, všiml si Brno, že se jí třesou ruce. Když ji za třicetileté války obsadili Švédové, měla třicet tisíc duší. O osm let později zůstaly v Olomouci jen dva tisíce měšťanů. Hrdé a významné město, druhé nejskvělejší po Praze, tehdy ztratilo hodně ze své pýchy a sebevědomí. Při pouhé myšlence na válku Olomouc bledla. Brno si byl jistý, že k případným vzbouřencům nepatří.

Ostrava praštil do stolu. „No tak Praha umírá! Strašák městských válek! Stupidní proroctví a obyčejný kus železa… Eh, dělá se mi z toho už nanic. Pojďme to nějak uzavřít a vypadnout!“

Brnův hlas naléhal: „Za každou cenu musíme zabránit válce. Zjistíme, kdo stojí za útoky na Prahu, a odsoudíme ho na Radě měst. Všechny vás žádám o pomoc. Jestli to nestihneme do slunovratu, budeme muset čekat na příští Radu celý rok! To už může být pro Prahu pozdě. Mějte oči otevřené. Rozešlete špehy a nejrychlejší jezdce. Hledejte se mnou zrádce a pátrejte i po Vranovi. Je to svědek i má záruka.“

„A jestli ne? Co když ho ten, co poráží hraniční štíty, najde dřív?“ křivě se usmál Ostrava. „Kdo ti pak na Radě uvěří, milý Brno… Budou mít česká města dost trpělivosti, aby si tvou obhajobu vyslechla až do konce?“

Drak se zamračil. „Uvědom si konečně, že tady nejde o mě. Týká se to nás všech. Musíme vraha najít!“

Za hlasitého šumu a mumlání se moravská města rozcházela. Libavské lesy se znovu nořily do ticha. Stromová křesla se pomalu s vrzáním rozplétala. Pošlapaná tráva narovnávala hlavu, otlaky v mechu mizely. Za chvíli nic nenasvědčovalo tomu, že se na místě setkala polobožská stvoření. Snad jen hromádka pilin, nesoucí otisk okované boty.

Vašek, Patrik a Juzlin trávili pátráním po Bruncvíkovi už dvanáctý den. Bylo to skličující. Na několika místech kolem Lednice narazili na jeho stopy. Patrik získal od místního vetešníka plášť se stejným znakem, jaký byl i na štítě. Jedna důchodkyně si vzpomněla na muže, který přišel do města se lvem.

Bydleli v úkrytu, v malé jeskyni, kterou Juzlin objevil. Všude kolem protékaly potůčky a ze dvou stran je obklopoval rybník. Vycházeli hlavně večer a po setmění. Byli neustále v pohybu. Vaškova nervozita rostla. Jednou měl pocit, že ho pálí znamení na ruce. Cítil, že každou další hodinou strávenou na místě hrozí nebezpečí, že se objeví démon. Žili v neustálém napětí a strachu. Kromě toho jim také docházel čas.

Vašek uvažoval nad tím, že vyrazí zpět do Prahy. Musela se dozvědět, že Brno není tajemným nepřítelem, který se Ji snaží zabít.

Ten den ale zjistili, že muž, který prodal štít majiteli Myslivny, je znovu ve městě. Smradlavý vandrák s dvoukolákem s jedním vypuštěným kolem. Chtěl znovu nakupovat, tentokrát ho ale z marketu vyhodili. Proběhla tam nějaká roztržka, dokonce něco ukradl a utekl.

„Možná je Bruncvík mrtvý,“ začínal pochybovat Juzlin. „Kdyby se nám podařilo sledovat toho vandráka, co prodává jeho věci, mohli bychom najít jeho tělo.“

„Já se z toho zblázním! Kolik dní už se motáme kolem, a pak nám ten hajzlík takhle proklouzne mezi prsty!“ vztekal se Patrik.

„Počkejte,“ zašeptal Vašek, když se vraceli do jeskyně skryté v meandru říčky. Zvedl ruku. Palcem si třel pálící dlaň. Zastavili se, protože věděli, co to znamená. Les kolem tiše šuměl. Ptáci mlčeli, jen koruny stromů ve větru vrzaly tichou symfonii. Někde daleko zabubnoval datel. Zvuk jeho zobáku se nesl nad krajinou jako kulometná dávka. Byli tak sto metrů od tábora.

„Čeká tam na nás,“ zašeptal Vašek. Tvář měl bílou. Oči rozšířené strachem. „Musíme vypadnout.“

Nikdo se neptal, jestli si je jistý… Rychle a potichu ustupovali. Poslouchali, zda se neozve dusání a lámání větví, škrábání zahnutých drápů na kamenech.

Patrik se mračil. Ve zpocené ruce svíral meč. „Ten černej hajzl! O co všechno jsme přišli?“

„Téměř o všechno, ale to nevadí,“ odvětil Juzlin. „Najdeme si nový úkryt.“

Ustoupili až k silnici. Přeskočili škarpu a přidali do kroku.

„Před ním se neschováme. Najde nás znovu a znovu, dokud budu naživu,“ zoufal si Vašek.

„Tentokrát mu to trvalo,“ snažil se ho povzbudit Patrik. „Třeba v tom hrála roli voda. Můžeme se schovat na některém z ostrovů na okolních rybnících. Třeba to bude fungovat.“

„Pokud vím, ochrannou sílu mívá tekoucí voda. Radši bych se přesunul co nejdál od tohoto místa,“ navrhl Juzlin.

Vašek se díval z jednoho na druhého. „Nestihneme najít Bruncvíka, a zároveň ještě před Radou varovat Prahu.“

„Chceš říct, že se musíme rozdělit,“ pochopil Patrik. „Dobře, my dva…“

„Vy dva,“ přerušil ho Vašek. „Když nebudu s vámi, démon po vás nepůjde. Najdete Bruncvíka. Já z Břeclavi odjedu vlakem do Prahy. Předám Jí zprávu a získám čas, než mě ta černá bestie zase najde.“

„Jedu s tebou, slíbil jsem Žďárovi, že tě budu chránit,“ trval Patrik na svém.

„Juzlin tě potřebuje. Mě akorát prozradíš. Ty tvý rezavý vlasy a vousy jsou jak maják!“ nehodlal diskutovat Vašek.

„Můžu se ostříhat,“ zavrčel neochotně Patrik.

„Dělej si, co chceš, já ale jedu sám! Do Prahy stejně nesmíš, jsi v exilu. Znáš Itivana. Odpravil by tě dřív, než bys cokoli vysvětlil.“

Bard ho probodával očima, ale zmlknul.

„Alespoň Vaška doprovodíme na vlak,“ uzavřel elf.

Obešli Lednici zezadu kolem zámku a přebrodili pole pšenice. Lehký větřík si pohrával s obilným mořem. Juzlin si držel za ostatními odstup a zametal nejviditelnější stopy. Často se ohlížel.

Vylezli na silnici, aby mohli jít rychleji, a pokračovali na Břeclav. Vašek si zaclonil oči. Slunce pražilo, asfaltku lemovala stromová alej. Po pravé ruce zářil rybník jako zelenostříbrné zrcadlo. Všude cvrčel hmyz a prozpěvovali ptáci. Po modrém nebi plulo několik roztrhaných oblačných korábů. Krajina bublala životem.

„Je tu krásně,“ zašeptal Vašek. „Někdy se sem musím vrátit.“

Patrik ho poplácal po zádech. „Hlavu vzhůru. Nakonec to dobře dopadne.“ V té chvíli se za nimi objevil sprintující Juzlin. „Utíkejte! Rychle z cesty!“ Došli právě na konec rybníka. Po levé straně byly autokempy. Napravo odbočovala prašná cesta obklopená stromy a křovisky. Právě tím směrem vyrazili. Utíkali několik desítek metrů, než zpomalili.

„Co?“ vyhrkl Vašek. Pálení v dlani necítil.

„Policie!“ vyhrkl Juzlin. „Blíží se od Lednice.“

Najednou uviděli, že na prašnou cestu směrem k nim odbočuje stříbrné auto s modrými a žlutými pruhy a blikajícím majákem.

Vašek zaklel a následován svými druhy vyrazil pryč. Zatím nebylo jisté, že je policisté viděli. Utíkali. Probíjeli se křovím a proplétali se mezi stromy, zatímco je větve švihaly do tváří. Když už je auto dohánělo, praštili sebou na zem a přitiskli tváře do trávy.

Stříbrná oktávie projela kolem, aniž zpomalila. Pokračovala ještě asi sto padesát metrů, než zaskřípěly brzdy a otevřely se dvoje dveře. Muži v uniformách vystoupili z auta a vydali se do kopce k podivné stavbě, která se nad krajinou tyčila.

Vypadala trochu jako antický chrám. Empírová budova s osmi dórskými sloupy, se střechou lemovanou čtveřicí soch. Přestože se na ní viditelně podepsal zub času, něčím připomínala zámeček z pohádky. Policisté vystoupali po schodech, prošli dírou v plotě a zamířili do dveří pod stinným loubím.

Juzlin zabodl do chrámu prst. Za okamžik si toho všimli i Vašek a Patrik. U vchodu ležel převrácený dvoukolák s jednou prázdnou pneumatikou.

Aniž by tušili, co na místě udělají, přestali se schovávat a vyrazili k chrámu. Když byli v polovině kopce, ozval se z budovy vzteklý řev. Odrážel se od žlutých stěn a rozléhal se do krajiny.

Rozběhli se. Najednou ze vchodu vylétla postava a v kotrmelcích se několik metrů skutálela. Zůstala ležet omráčená na trávě. Modrá uniforma se barvila krví vytékající z rozbitého nosu. Pouzdro s pistolí bylo rozepnuté, zbraň dosud vězela uvnitř. Vašek se pro ni v náhlém popudu sehnul a zvedl ji. Vzápětí se ozval křik. Náhle třeskl výstřel a on se tak lekl, že zbraň málem upustil. Vystřelila ale jiná pistole. Nad krajem ještě doznívala mnohonásobná ozvěna, když minuli infotabuli Apollónův chrám a vpadli do dveří.

Čtvercová místnost byla ponurá a plná smrdutého haraburdí. Dopadalo sem jen málo světla, do patra stoupaly schody. Zády k nim stál policista a mířil na podivné individuum, které se před ním válelo na zemi.

Vandrák byl oblečený v hadrech, tvář měl umatlanou od špíny a zarostlou vousy. Do modrých očí mu padaly mastné prameny vlasů. Byl to pořádný kus chlapa a pořádně také smrděl. Vznášel se kolem něj zhmotnělý oblak zvratkového puchu a nemytého těla. Uprostřed chrámu si na zemi zbudoval pelech z hadrů a novin. Kolem něj v nepochopitelných liniích stály vyrovnané prázdné lahve od laciného vína, rumu a vodky, řetězy plastových dvoulitrových PET lahví od piva a řady jejich menších, skleněných kolegyň.

Policistovi se chvěly ruce. Pistolí mířil na vandrákovo břicho a křičel: „Lehněte si na zem! Dejte ruce za záda! Ježíši, koukejte se hnout!“ řval jako na lesy. Mohlo mu být kolem pětadvaceti a nervozitou mu přeskakoval hlas. Muselo mu pěkně pískat v uších od toho, jak v uzavřeném prostoru vypálil výstražnou ránu. Ve stropě zůstala díra a na zemi úlomky omítky.

Vandrák si ničeho nevšímal. Klidně seděl a v jedné ruce svíral láhev s rumem. Když do místnosti vpadli noví příchozí, ani nezvedl oči. Místo toho si pořádně přihnul.

Všiml si jich ale policajt a v první chvíli nevěděl, kam zamířit dřív. Nakonec vyhodnotil příchozí jako méně nebezpečné.

„Vypadněte odsud!“ ohlédl se, jako by se mezi nimi snažil někoho zahlédnout. „Karle? Jak jsi na tom. Karle?!“

Jeho kolega ze zřejmých důvodů neodpovídal. V mladíkově hlase začala převažovat hysterie.

„Všechno je v pohodě,“ snažil se ho uklidnit Vašek. „Slyšeli jsme křik a výstřely.“

Policajt si ale všiml pistole v jeho ruce. Zamířil mu do obličeje a řval: „Položte tu zbraň a kopněte ji ke mně!“

Vašek ho poslechl. „Tady je. Ani nevím, proč jsem ji vzal. Potřebujeme s tím vandrákem mluvit. Jen pár minut!“ prosil. „Pak si ho odveďte, kam budete chtít. Je to strašně důležité!“

Policista teď držel dvě pistole. Jeho oči kmitaly mezi Vaškovou skupinou a vandrákem, hlavně obou zbraní se třásly. Vandrák dopil rum a vrávoravě se postavil.

„Běžte k sobě. No tak dělejte!“ vykřikl policajt. „Všichni budou u sebe!“ Jednu pistoli zastrčil do pouzdra a zaštrachal po vysílačce.

Patrik zatahal Vaška za rukáv. Piják s krví podlitýma očima zuřivě mrkal a upíral zrak na mladého ochránce pořádku. Konečně nalezl řeč: „Ty ubohej červe! Koukejosud vy… vypanout!“ rozeřval se na něj. Udělal krok proti zbrani a o stěnu urazil spodek lahve. Ostrými hroty zamířil proti jeho tváři.

„Stůj, nebo střelím!“ ječel mladík.

„Ne!“ vykřikl Vašek. Ve stejnou chvíli vandrák vyrazil proti zbrani. Policista křečovitě přimhouřil oči. Pistole třeskla a somrák se chytil za bok. Vašek skočil jako vlk. Byl to bleskový a instinktivní pohyb. Jeho ruka se mihla vzduchem jako vlčí tlama a roztrhla policistovi rameno. Druhá sevřela ruku se zbraní. Upadli na zem v jednom chumlu. Převalovali se. Propletenec rukou a nohou. Hekání a křik. Najednou vyšla rána a oba ztuhli.

Patrik s Juzlinem se probrali ze strnulosti a vrhli se k Vaškovi. Zvedli ho ze země.

Mladý policajt na zemi chroptěl. Z prostřelené hrudi se valila záplava krve a mísila se na zemi s louží, která vytékala z vandrákova prostřeleného boku. Ožrala se opíral o jednu ruku a zvracel. Řídké žlučové šťávy pleskaly na podlahu chrámu, zatímco policajt naposledy chrčivě vdechl krev a zemřel.

„Co jsem to udělal?“ Vašek si rukama zakrýval tvář, bezděky si po ní rozmazával krev.

Patrik si zachoval zdravý rozum. Popadl ho za hlavu a přidržel si ji proti sobě, dokud jeho oči nezaostřily. „Václave… VÁCLAVE! Nebyla to tvoje chyba. Jen blbá náhoda! Teď ale musíme zmizet!“

„Nechtěl jsem, aby ho zabil… musím vědět, kde najdu Bruncvíka…,“ šeptal Vašek.

Bard přiškrceně zašeptal. „Za normálních okolností by mu žádná kulka nemohla uškodit. Spíš to vypadá, že se chtěl nechat zabít. Ten ubožák, co se tu válí ve vlastních zvratcích, je totiž ten, koho hledáš.“

„Nebo spíš to, co z něj zbylo,“ podotkl Juzlin a najednou vypadal velmi, velmi starý.

Kníže Bruncvík se válel na zemi. Dlaní rozhrnoval krev i žaludeční šťávy.

Třeštil slepé oči. Pokusil se postavit, ale uklouzl a upadl. Juzlin s Vaškem ho podepřeli.

„Nejdřív musíme zastavit krvácení,“ zavelel elf.

„Postarám se o toho druhého policajta,“ prohlásil Patrik a odešel ven.

Vašek jen doufal, že tím nemyslel „nadobro“. Vytáhl nůž a pomohl Juzlinovi rozřezat šaty kolem krvácejícího boku. Když obrátili blábolícího Bruncvíka na břicho, zjistili, že kulka vyšla ven.

„Aspoň tak. Krev není tmavá, snad střela nezasáhla játra.“

„Co teď? Nesmí umřít!“ Vašek se potil.

„Nejsem léčitel. Umím jen několik triků.“ Juzlin přivřel oči. Přiložil na ránu ruku a potom do ní vsunul celý prst. Vašek se otřásl odporem. Nedokázal ale od hrůzného divadla odtrhnout oči. Elf šeptal něco v jazyce edhel.

„Drž ten nůž pevně,“ poručil Vaškovi. Potom sevřel jeho čepel v dlani a trhl jí. Sykl a stiskl pěst. Do Bruncvíkovy rány stékala krev z Juzlinovy pořezané dlaně.

Patrik mezitím vtáhl do místnosti bezvládného policistu. Jeho vlastními želízky mu za zády připoutal ruce k zábradlí. Ústa převázal šátkem. Sebral vysílačku a zahodil ji z travnatého srázu.

Bruncvík zavrčel a mátožně se ohnal. Jeho paže zasáhla elfa jako rameno větrného mlýnu. Juzlin upadl. „Vypal mu tu ránu,“ zasyčel.

Vašek se rozhlédl kolem. Pohled mu padl na čirou láhev, která ležela opodál. Zbývaly v ní tak dva loky nazelenalé kapaliny. Vylil sedmdesátiprocentní absint na kapesník a škrtl zapalovačem. Když hořící chumel přitiskl na Bruncvíkovu ránu, rytíř nespokojeně vykřikl.

„Musíme jít!“ naléhal Patrik. „Někdo ty výstřely určitě slyšel. Za chvíli tu bude víc policajtů než v televizi.“

„Dobře, ale kam?! Musíme zmizet z Moravy!“

„Ty jsi velitel, tak se přestaň třást jako baba a rozhodni!“ zakřičel na něj Patrik.

Vašek pohlédl na Bruncvíka, který mezitím začal chrápat. Na Juzlina, který se velice bledý sbíral ze země a na tváři se mu rýsovala podlitina. Podíval se na barda, rozcuchaného jako lesní divous.

„Patriku, vezmeš Bruncvíka na záda. Juzline, seber pistole, jsou na nich moje otisky. Zatím nikdo neví, že jsme tu byli my tři, a chvíli jim potrvá, než to zjistí.“

Vašek rychle prošacoval oba policisty. Sebral jim klíčky od auta. Seběhl ze stráně a najisto zamířil ke stříbrné oktávii.

„To nemyslíš vážně!“ ozval se Patrik.

„Nemáme jinou možnost. Dělej!“

„Nechci umřít rozmačkanej v železný konzervě. Prosím,“ zašeptal.

Z dálky uslyšeli zvuk sirény. Nesl se nad rybníkem a rozpínal se nad slunečným odpolednem jako hrůzná píseň.

„Řekl jsi, že tomu velím. Tak se koukej hnout!“ zařval Vašek. Beze slova skočil za volant. Juzlin vpadl na sedadlo spolujezdce. Patrik přestal protestovat a vtáhl do auta bezvládného Bruncvíka.

Vašek nastartoval a prudce zatočil volantem. Současně zařadil zpátečku. Otočil auto, nelítostně trhl pákou dopředu a naložil turbodieselu, až se kola protočila a zakvičela jako podřezávaná prasata. Vyvalil se oblak prachu a auto vystřelilo k hlavní silnici. Když na ni vjížděli, Vašek ani nezpomalil. Pravačkou přitáhl ruční brzdu a současně sešlápl plyn. Zadek vozu ustřelil doleva. Dal rychlý kontra a po dvou dalších zhoupnutích doleva a doprava směr vyrovnal. Juzlin s Patrikem řvali jednohlasně hrůzou a naráželi do dveří a oken vozu. Bruncvík chrápal. Pach spečené krve a smrad moče rychle vyplnil interiér vozu.

„Připoutejte se,“ křikl Vašek a přišlápl plyn až k podlaze.

Když jim za Břeclaví praskla přední pneumatika, Vašek smyk ještě vybral. Po dalších deseti kilometrech krkolomné jízdy po ráfku při průjezdu Hodonínem selhaly brzdy. Ještě teď se potil, když si vzpomněl, jak se prořídli městem a brzdili jen podřazováním. Patrik s Juzlinem ječeli, zatímco prolétl dvěma křižovatkami na červenou, srazil nějakého muže a projel mezi dvěma autobusy tak těsně, že přišli o obě zpětná zrcátka. Za městem strhl Vašek auto do pole. Skočilo jako raněná laň, zarazilo se předkem do hlíny a převrátilo se na střechu. Juzlin prolétl předním sklem, které se vysypalo, a mohl mluvit o štěstí, že to odnesl jen šrámy. Patrik byl naštěstí připoutaný, ale jeho pás se zasekl a nešel otevřít. Vaška obcházela hrůza, když si později vzpomněl, jak se snažil přeříznout pás mečem, zatímco se za vytrženou sedačkou rozhoříval oheň. Dveře byly promáčklé a zámek zaseklý. Vzadu začínalo být pořádně horko. Vašek pomohl Patrikovi vylézt skrz přední vysypané okno a s vypětím všech sil vytáhli i bezvládného rytíře, jehož alkoholem nasáklý kabát už začal hořet. Vašek si připadal, že není sám sebou. Že se dívá na oživlé šílenství, které se děje někomu jinému.

Policejní oktávii nechali v poli za Hodonínem nedaleko slovenských hranic.

„Panebože!“ křičel vztekem nad tou křivdou, když stáli dvacet metrů od plápolajícího auta. „Málem jsem nás zabil!“

Patrik byl zachmuřený. „Kdybys alespoň jednou poslouchal, co ti říkám! Druhý svět a technologie, to prostě nejde dohromady!“

„Ale proč?! Jak často člověku vynechají brzdy? Auta hoří a bouchají jen ve filmech!“

Patrik ho strhl k zemi. V tom samém okamžiku se k ní poroučel i Juzlin. Právě včas. Exploze olízla okolí a prohnala se jim nad hlavami zavrtanými do brázd. Ještě chvilku kolem pršely drobně střepiny skla a roztavených umělých hmot. Vašek mlátil pěstí do hlíny. Bylo jasně, že hustý černý dým jim dopřeje jen malý náskok.

Museli utíkat pěšky, což s bezvládným dvoumetrovým mužem nebylo vůbec jednoduché. Zamířili do lesa. Hlouběji mezi stromy, do nepřehledných roklí a skal. Prodírali se křovím, překonávali potoky. Padali vyčerpáním, vstávali a hnali se dál, co jim síly stačily. Byli otrhaní, špinaví, pokrytí škrábanci a potem. Vašek měl čím dál větší hrůzu z Bruncvíkova stavu. Stále se jim nepodařilo ho vzkřísit, přestože dýchal pravidelně. Alespoň že z rány na břiše už nevytékala krev.

Juzlin přišel s nápadem, aby vyrobili vlek. Mezi větve natáhli roztrhanou Patrikovu košili. Na střídačku knížete vlekli a snášeli jej ze srázů, aby si jej vzápětí nakládali na záda a táhli ho do kopců. Modlili se, aby co nejdříve padl večer.

V pozdním odpoledni uslyšeli syčivé rachocení kdesi za kopcem. Vašek je zahnal do hustého mlází, kde se krčili celou půlhodinu, kdy nad okolím přelétával lehký vojenský vrtulník.

Po nekonečné době stroj zmizel za kopci. Pokračovali v cestě. Vašek se tvářil, že tuší, kam směřují. Měl umouněnou, zpocenou tvář. Rychle mrkal a mezi slovy dělal dlouhé pauzy, jako by se ztrácel v myšlenkách. Vypadal jako člověk, co zabloudil uprostřed minového pole.

„Můj děda byl myslivec, stejně jako táta. Než se po šedesátém osmém stal myslivcem, byl profesionální voják,“ vysvětloval, zatímco odhrnoval větve a prodíral se maliním. Patrik těžce funěl, protože právě táhl Bruncvíka.

„Prohlásil, že sovětská okupace je svinstvo, za což ho vyhodili z armády a odsunuli na Vysočinu. Zůstal mu ale jeden koníček. Vojenské mapy a opevnění. Párkrát mě v dětství vzal na výlet do opuštěných pevností. Tvrdil, že o některých z nich ví jen on. Pokud se dobře pamatuju, nedaleko Strážnice je jeden takový bunkr. Měl chránit radar, který tu ale nakonec nikdy nepostavili.“

„Jak je to dlouho, cos tam byl?“ zeptal se Juzlin.

Vašek se zachmuřil. „Dvacet let?“

„Najdeš to místo?“

„Je to hluboko v lese. Vůbec si ale nepamatuju kde. Tekl kolem potok.“

„Hledá nás vrtulník. Co když pošlou psy? Poradíš si s tím?“ obrátil se Patrik na elfa. Ten pokrčil rameny.

„Nevím. Žiji už tak dlouho ve městě, že moje spojení s divokými tvory zesláblo.“

„Je otázka, nakolik jsou policejní ovčáci divoký tvorové. Alespoň to zkus.“

„Zkusím,“ rozhodl se Juzlin a nechával za nimi každých několik set metrů malé postavičky svázané z trávy. Šeptal do nich své prosby. Z větví skládal zvláštní znamení.

Na chvíli se zastavili pod skalním převisem. Kolem tekla stružka s čistou vodou. Neměli moc na výběr, a tak ledovou vodu ochutnali. Za chvíli už ji hltali ze spojených dlaní.

Patrik si utíral předloktím vousy. S huňatou hrudí vypadal jako rezavý medvěd.

„Ne že by mě vzrušovalo, kdyby na nás poslali třeba tanky… Po tom, co jsem dneska zažil s tím šílencem za volantem, nic horšího už nezažiju.“

„Mlč, nespokojenče,“ vložil se do toho Juzlin. „Všechna čest, Václave. Ovládals tu železnou bestii znamenitě. Kde ses to vlastně naučil?“

„Když jsem přišel do Prahy, kradl jsem auta. Ale to bylo v jinym životě,“ zasmál se Vašek.

„To byl vtip, že jo?“ zarazil se Patrik, nikdo mu však neodpověděl.

Bloudili lesem a hledali opuštěnou pevnost, až se zešeřilo. Jak se blížil večer, byl Vašek pořád zoufalejší. „Určitě se motáme někde kolem! Nebojte se, za chvilku tam jsme.“ Dívali se na něj se stále většími pochybnostmi. Les zhoustl, slunce se už úplně ztratilo a po bunkru ani stopa. Nezbylo jim než si najít místo k přenocování.

Při útěku z minulého tábora přišli o téměř všechny věci a úspory. Zůstal jim jen Juzlinův cestovní batůžek s nejnutnější výbavou, skurutí luk s deseti šípy a meč. Jediné oblečení měli na sobě, z peněz jim ke vší smůle zbylo jen něco přes tři stovky. Čekala je chladná noc.

Vašek odešel nasbírat chrastí na maličký oheň. Ve tmě lemované černými kmeny stromů bylo možné jít jen tak, že se člověk zahleděl k obloze pokryté hvězdami a mezi korunami hledal nejasnou cestu. Za chvíli se nedaleko ozval jeho výkřik. Patrik s Juzlinem okamžitě vyrazili za ním. Našli ho – světlejší stín na pozadí temnoty – jak se s odevzdaným smíchem sbírá ze země.

„Jsi v pořádku?“

Vašek ukázal za sebe. Sráz, ze kterého se zřítil, tvořila plocha pokrytá travinami, která se lomila v ostrou hranu. Pod převisem byla betonová zeď a černé škvíry kulometných střílen. V propasti dveří chyběla pancířová deska, kterou někdo už dávno odvezl spolu se zbraněmi a pancéřovým zvonem.

O chvíli později k malé pevnosti přitáhli Bruncvíka. Vstoupili dovnitř uzounkou chodbou za metr tlusté stěny. Omotali silnou větev látkou a zapálili ji jako pochodeň. Pokračovali do střelecké místnosti, kde našli pozůstatky kulometného křesla, a dál až na konec temného tunelu, do obytné místnosti. Betonová pevnost byla dávno mrtvá. Byla zetlelým kostlivcem, který zapomněl, že někomu kdysi sloužil, a zůstal jen nemrtvou připomínkou lidského strachu. Vzduch prosycoval chlad, vlhkost a zatuchlost, zbytky prastarého nábytku pokrývala plíseň. V jednom okamžiku si Vašek vzpomněl na pohádku Třetí princ, to když mu připadalo, že se masivní stěny přibližují k sobě, aby ho mezi sebou rozdrtily. Byl to ale jen optický klam, Vašek se v bunkru cítil bezpečněji než venku. Snad proto, že si ještě pamatoval, jak nadšeně o betonových kolosech básnil děda.

Juzlina pevnost děsila. Přikládal klacíky na ohýnek a upíral do něj světlé oči. Místností stoupal štiplavý kouř, hromadil se u stropu a odcházel otvory po střeleckých věžích a průzory po zbraních.

Společně ještě jednou zkusili probudit Bruncvíka. Rytíř něco zamumlal, ale nereagoval, ani když mu Vašek otíral čelo hadrem namočeným v ledové vodě z potoka.

„Co budeme dělat, jestli takhle zůstane? Dochází nám čas. Praze dochází čas! Musíme ho probrat! Má nám hodně co vysvětlovat.“

„Postřelili ho,“ uklidňoval ho Juzlin. „Ztratil hodně krve, a když jsme ho našli, byl v deliriu. Vůbec netuším, co se v něm teď děje. Počkejme aspoň do rána.“

Vašek se s tím ale odmítal smířit. „Celé moje poslání… naše životy závisí na trosce! Hledali jsme hrdinu, frajera, který ve všem konečně udělá pořádek. Nic jsme nepokazili, tak proč před sebou máme místo rytíře zfetovanýho ožralu? Jsme tak blízko! To není fér!“

„Ráno moudřejší večera,“ zamumlal Patrik a otřásl se. „Zkurvená zima.“

Vašek popadl Bruncvíka a zatřásl s ním. „Prober se! Dělej!“

Juzlin mu položil ruku na rameno. „To nemá smysl.“

„Nemůžeme čekat!“ vytrhl se mu Vašek. „Jde po nás démon a půlka moravskejch policajtů. Chci to vědět teď! Copak to nechápeš? Když Jí nepomůžu já, tak kdo?!“

Udeřil Bruncvíka do tváře. „Vstávej! Koukej se probrat!“

Jeho úsilí ale bylo marné a knížete se mu probudit nepodařilo.

„Já bych to tolik neprožíval,“ chlácholil ho bard. „Když to Matinka přežila doteď, pár dní ještě vydrží.“

Juzlin mezitím prohledal bunkr a objevil nějaké staré hadry. Nahrabali pod ně uschlé listí a starý papír. Do jednoho z nich se bard zabalil jako do zavinovadla. Uložili se na provizorní postele. Elfa betonová masa kolem skličovala, a tak odešel spát ven.

Oheň dohořel a zhasl. Leželi uprostřed černočerné studené tmy.

„Půjdou po nás, co?“ zašeptal Vašek.

„Zabili jsme policajta a druhýho zmrzačili. Bůh ví, jak je na tom ten chlápek, cos ho trefil nárazníkem v Hodoníně. Jo, a taky jsme jim vyhodili do povětří policajtský auto…“

„Musíme tu přečkat pár dní, než se to přežene.“

„… pokud si to spojí s tím mrtvým popelářem a zničeným…“

„Dobrou noc, Patriku.“

Jako by bard čekal jen na tento povel – za okamžik se už ozývalo jeho uvolněné chrápání. V posledních týdnech Vašek začal věřit, že to nějak zvládne. Teď tu víru ztrácel. Příliš se do toho zapletl. Měl na rukou krev.

Kruhovou dírou ve stropě, která zbyla po pancéřovém střeleckém zvonu, prosvítal měsíc. Zjevil se mezi větvemi stromů, zahalený zlatou aureolou úplňku. Cáry mraků se kolem něj hnaly neklidnou rychlostí jako útržky vzpomínek. Vašek zatoužil, aby uměl výt. Teď už ho neděsil jen přízračný démon, který ho pronásledoval, kamkoli se hnul. Po jeho krvi prahl i svět, po němž tak dlouho toužil. Bylo to definitivní a smutné sbohem. Už se neměl kam vrátit.

Mnohem později upadl do neklidných snů. Zdálo se mu, že se do bunkru vplížil démon. Černé plameny se plazily kolem jako smrtící šlahouny. Rozlévaly se po pevnosti a hledaly oběť, až ji našly! Démon se naklonil nad Vaška, který zůstal ležet strnulý hrůzou, neschopný sebemenšího pohybu. Neschopný se nadechnout. Ďábel se nad ním nakláněl a střídaly se mu tváře. Všechny patřily mrtvým. Zaryl mu drápy do ramene… Vaškova ruka vyrazila a sevřela železným stiskem démonův krk. Vran vycenil zuby jako zvíře, zavrčel a škrtil. Jeho oči šlehaly žlutými odlesky. Byl to okamžik, leknutí uprostřed hlubokého snu. Juzlin vytřeštil oči a ztuhnul. S nefalšovanou hrůzou zíral do Vaškovy tváře, odrazu vlčího chřtánu. Dusil se, dokud Vran nepřišel k sobě a neuvolnil smrtící stisk.

„Omlouvám se…“

Patrik už byl také vzhůru, nakláněl se k maličkému oknu.

„Jsou tady,“ zachraptěl elf a třel si pohmožděné hrdlo. „Pomáhá jim někdo z tajného světa, možná jsou mezi nimi i Občani. Nezabralo to!“

Právě probuzený Václav si otřel zalepené oči. Vyklopýtal ke škvíře střílny a opřel se o vlhký beton dlaní. Venku už vyšlo slunce. Nejdřív neviděl nic, vzápětí ale na pozadí lesa ožily stíny. Téměř neviditelné siluety v maskáčových uniformách a helmách. Vojáci s vysílačkami a kulomety. Drželi se jeden druhému na dohled. V rojnici se pohybovali tiše jako stíny. A před nimi běželi na vodítkách psovodů vzrušeně poštěkávající vlčáci, kteří už cítili, že mají kořist na dosah.

„Odpusťte mi. Selhal jsem,“ zvadl Juzlin. Odcházel k východu z krytu.

„Co si myslíš, že děláš?“ zachytil ho Patrik a přitiskl ho ke stěně.

„Vyběhnu ven a budu utíkat, zkusím odvést jejich pozornost.“

„Pitomost, Gandalfe!“ obořil se na něj bard. „Ven půjdu já. Můj ksicht běžel ve zprávách. Dřív nebo později bych vás stejně prozradil.“

„Ticho!“ zasyčel Vašek. „Zůstanete tady oba dva!“ Jeho hlas nepřipouštěl námitky. „Nehnete se odsud! Hlídejte Bruncvíka.“

Patrikův pohled kolísal mezi zlobou a obdivem.

Vašek vyšel do vstupní chodby bunkru a ze střelecké místnosti vyhlédl ještě jednou ven. Tohle nebyla policie. Povolali na ně ostré hochy, vojáky. Bývalí pohraničníci patřili spolu s výsadkáři k nejlépe vycvičeným jednotkám. Nejbližší byl už jen třicet metrů daleko! Vašek se rychle svlékl. Vlastně netušil, jestli se to povede. Stál nahý, na husí kůži cítil průvan. Drsný beton ho studil do chodidel. Měl zavřené oči a psí štěkot se blížil…

„Volám vás!“ zašeptal.

Zaťal pěsti, až se mu nehty zaryly do dlaní.

„Volám vás! Přijďte teď, nebo už nechoďte nikdy!“

Okamžik se nedělo nic a pak mu vybuchla v hlavě bolest. Udeřila s ním o stěnu a zlomila ho v pase, jako by měl začít zvracet. Dopadl na ruce, které bleskově obrůstaly chlupy. Rudé exploze za očima. Cítil, jak se mu páteř prorazila za kostrčí skrz kůži a maso. Vyrostla v ocas. Omračovala ho bolest. Tvář se zdeformovala a protáhla, vyrazily z ní tesáky. Prsty v zaťatých dlaních se zkrátily. Vynořily se z nich drápy. Stál na všech čtyřech a chvěl se jako právě narozený vlk.

Najednou viděl ostřeji. Rozeznával pomněnky a kapky rosy jiskřící na kvetoucím mechu. Každá ze snítek kapradí byla studií žilnaté struktury prozářené ranním sluncem a pavučina mikrosvětem hmyzího zabijáka. Do nosu ho udeřil proud pachů. Cítil lacinou kolínskou nejbližšího vojáka i pot, který se marně snažil překrýt. Cítil z něj kávu a vajíčka, které před hodinou snídal. Cítil nudu a liknavost v jeho pohybech. Vnímal je na stovky metrů na svém zvířecím radaru. Každé křupnutí větvičky, každé zatřepotání křídel poplašeného strakapouda, každý útěk lesní myši lokalizoval jednoho z nich. Vašek potlačil závrať, která se ho zmocňovala.

O jeho bok se otřela dvě chlupatá těla. Po levé straně Princ a po pravé Krev.

„Jdeme lovit, bratříčku?!“ zaštěkal krátce Krev.

„Odlákáme je. Za mnou!“

Vyrazili. Trojice vlků. Rychlé a mrštné stíny. Dva menší – světlý a téměř černý – a mezi nimi velký šedý samec. Psi je ucítili okamžitě. Začali sebou trhat na vodítkách a šílet. Štěkali jako o život.

Vašek se svými druhy odběhl téměř dvě stě metrů. Ukázali se jim na kopci a znovu popoběhli o dalších několik set metrů. Zmatení vojáci se hnali za svými psy. Pravděpodobně vlky spatřili, protože někdo z nich vypálil do vzduchu rachotivou dávku ze samopalu. Všechna lesní zvěř s děsem prchala. Ne vlci. Výsměšně cenili tesáky na blížící se rojnici. Na německé ovčáky, kteří sebou marně trhali na kožených řemíncích.

Vašek netušil jak, ale náhle mezi nimi poznal muže, který prohlédl Juzlinova ochranná znamení. Na první pohled vypadal jako jeden z nich. Voják v maskáčové uniformě, v dlaních svírající zhraň. Ale na krku měl přívěsek, který přestože vypadal jako kříž, byl ve skutečnosti meč. Vojákovy oči byly temné, zornice se roztahovala přes celou duhovku. Byly to oči sovy a prohledávaly les.

„Zabiju ho,“ dychtil Krev. „Nech mě to udělat, bratříčku!“

„Odlákám ho,“ nabízel Princ.

Divní vlci, kteří neutíkají. Zarachotil kulomet a zem kolem začala vybuchovat v chuchvalcích hlíny. Zlostné sykání přeráželo stromky a tříštilo kameny. Odražená kulka zaskučela jen kousek od Vaškovy hlavy. Rychlým skokem zmizeli za hřebenem. Rozprchli se do tří stran.

Občan v hodnosti poručíka vydal pokyn a vodítka byla uvolněna. Přestože přišli jako stopaři, nyní se rozkazy změnily. Za vlky vyrazila smečka dvanácti psů. Vojenských psů, odmalička trénovaných v zabíjení. Štvanice trvala dalších pět hodin, během nichž křížem krážem lesem urazili desítky kilometrů. Vlci operovali jako sehraná smečka. Psy hnala tupá poslušnost.

Krev byl tak rozdivočený, že ho ani Václav nedokázal zvládnout. V jeho stopách zdobilo kapradí rudé moře. Princ zabíjel pro svého pána chladně, bez emocí. Vašek psy litoval, když proti nim ale stanul jako šelma proti šelmě, zbyly jenom líté oči a šmouhy rvoucích zubů, drápy a krvavé cákance. Bestie bojovaly o život.

Vojáci v rojnici prošli lesem, aniž by si maskovaného bunkru všimli. Pokračovali dál k Vracovu a na jihozápad k Dubňanům. Když odpoledne pokročilo, nevrátil se na volání psovodů ani jeden pes. Leželi posetí po lese, roztrhané chomáče chlupů.

Až vojáci dorazí do kasáren, budou o nebezpečné vlčí smečce informovat lesní správu. Do dvou dnů dorazí skupina zkušených myslivců, kteří škodnou budou chtít odstřelit. Dva dny. To byla pro Vaška doba stejně vzdálená jako věčnost.

Padal už večer, když se vrátil do bunkru. Vlétl do obytné místnosti nahý, kůži pokrytou škrábanci, rudými otisky zubů a mnoha modřinami. Patrik s Juzlinem vyskočili od malého krytého ohníčku. Tváře jim naplnila radost a úleva. Vašek se ani nezastavil. Došel k Bruncvíkovi a sršel z něj vztek. Popadl ho za šaty a zacloumal s ním.

„Tak už se sakra prober! Dělej, ty ubožáku!“

Dřív než ho stačili zadržet, vlepil mu jednu, druhou a třetí facku.

„Já vůl si myslel, že tě unesli. Šel jsem tě zachránit, a ty si mezitím ožíráš hubu!“

Zírali na Vaškovo bílé vyhublé tělo, které ale hrálo svaly.

„Neslyší tě,“ upozornil ho jemně elf.

Vašek ho nevzal na vědomí. V očích mu blýskal žlutý vlčí svit. Znovu Bruncvíka dvakrát udeřil. „Vstávej! Už jsem kvůli tobě zabíjel dost!“ Zvedl ho a přirazil ke stěně.

„Vstávej!!!“

Patrik s Juzlinem na sebe pohlédli. Bard vsunul ruku mezi Bruncvíka a Vrana. „Je zraněný.“

V té chvíli Bruncvík zasténal a otevřel oči. Ztratil rovnováhu a narazil na stěnu. Pomalu po ní drhnul zády, až se sesunul na zem.

Vašek ho zlobně sledoval. Sklonil se a na zdi nad polosedícím, pololežícím mužem vykreslil oheň výhružný vlčí stín. „Kdo chce zničit Prahu? No tak mluv!“

Rytíř v šatech vandráka mlčel.

„Ani to nevíš. Mám pravdu?!“

Jedinou odpovědí zůstaly Bruncvíkovy semknuté rty a pohled očí, které si ho bez zájmu prohlížely. Vašek se třásl zlostí. „Věděl jsem to! Jsi ztracený čas! Slepá ulička, která nás jen zdržela. Doufal jsem, že najdeme prvního rytíře. Našli jsme ale jen chlast a špínu pod nehty. Nejradši bych tě zabil!“

Vašek nad Bruncvíkem zatínal pěsti. V hlase mu doznívala vlčí dravost, ruce zůstávaly chlupatější a nehty ostřejší a delší než obvykle. Jako by se v něm svářily dva principy.

Nebylo vůbec jisté, že jej zubožený muž vnímá. Seděl bez hnutí.

Žlutý svit ve Vranových očích vyhasínal. „Ona ti věřila…“

Také Patrik přistoupil ke shrbenému rytíři: „Bruncvíku, mě přece znáš. Nejsem žádný fanatický obdivovatel Matinky, ale situace je vážná. Padají slova jako městovražda a válka. Pověz nám, co se ti stalo – unesli tě? Ztratil jsi paměť? Proč jsi Ji v takové hodině opustil?!“

„Pověz nám všechno, co víš, a pak si dělej, co chceš. Třeba se uchlastej k smrti. Slibuju, že rozmlouvat ti to nebudu,“ doplnil Václav.

Bylo ticho.

Kníže poprvé promluvil. „Pít…“

Juzlin nedbal Vranova výhružného pohledu a nabídl rytíři misku vody z potoka.

„Zatraceně. Je to český kníže!“ horlil Patrik o pár minut později, když se radili před bunkrem. „Určitě existuje důvod, proč se z něj stala taková troska. Vzpomeň si na sebe, Vašku, když jsi přišel o starej život. Jak jsi jen kňoural a stěžoval si…“

„Tohle nechci poslouchat.“

„Věřím, že se ti to nelíbí. To ale neznamená, že budu předstírat, že to bylo jinak! Dej Bruncvíkovi čas, ať se sebere. Ať pozná, že táhnem za jeden provaz. Juzlin ho určitě přesvědčí, že nepatříme k nepřátelům Matinky.“

Elf právě podpíral knížeti hlavu a snažil se mu dostat do úst kus zajíce. Zdálo se, jako by Bruncvík stále napůl spal. Jeho oči bloudily po okolí bez zájmu, nebyla v nich žádná jiskra ani inteligence. Jeho slovník se zatím omezoval na slova Pít-hlad-spát. Vašek se nakonec rozhodl, že do rána mu dá čas, pak ho ale znovu vezme do kleští.

„Možná ani neví, kdo chce Prahu zničit,“ neochotně přiznal. „Musíme aspoň zjistit, kde se koná Rada měst!“

„Kolik máme času?“

„Do Rady zbývá jedenáct dní.“

„To vím. Myslel jsem na toho Občana, který dnes přišel s vojáky. Co když pošle zprávu do Brna?“

Vašek se zachmuřil. „Je to jediný úkryt, který v okolí znám. Máš ale pravdu, zůstat tu nemůžeme. Brno udělá všechno pro to, aby nás dostal. Stejně tak po nás půjde i démon. Jakmile to Bruncvík zvládne, vyrazíme a půjdeme přes noc. Snad už zítra.“

Patrik odcházel do bunkru, když se ve vchodu zastavil. „Mimochodem, obdivuju tvoji regeneraci. Když si uvědomím, že tě před pár dny mučili… A ta tvoje proměna, to mě někdy musíš naučit. Teď už se ale radši obleč.“

Vašek si uvědomil, že je stále nahý. Ošlehaný větvemi a obalený drobnými zelenými kuličkami, které se zachytily v chlupech. Tělo pokrývaly modřiny a stružky potu, na které se nalepil prach a vytvořil tak žíhané maskování. Zachvěl se chladem a odešel posbírat navlhlé svršky.

Leželi vedle sebe s Patrikem u vchodu do obytné místnosti. Tiskli se k sobě zády, protože na ně útočila lezavá zima. Teplo bylo teplo a předsudky zbytečný luxus.

„Můžu si za to sám,“ šeptal Vašek. „Čekal jsem někoho jiného. Hrdinu, před kterým si sednu na zadek… někoho, kdo konečně vyřeší všechny problémy. A tys mě v tom ještě podporoval!“ vyčetl Patrikovi.

„Změnil se až neuvěřitelně. Když jsme ho našli v Apollónově chrámu, skoro jsem ho nepoznal. Muselo se mu stát něco hodně zlýho. Věřil bys, že se o něm zpívají písně? Úplný legendy!“ rozpovídal se Patrik. „Koncem třináctýho století vyrazil se svou družinou na smrtelně nebezpečnou výpravu. Plavil se po mořích a dalekých zemích, až jednou jeho loď ztroskotala u jantarové hory, kde nic nerostlo a nežilo. Se svými muži se stal vězněm na ostrově obklopeném skalisky, ze kterého nikdo nedokázal uniknout.

První měsíce jedli koně. Později začali družiníci pojídat jeden druhého. Bruncvík na to ale vyzrál. Věrný rytíř Balad ho zašil do kůže mrtvého koně a vynesl na vysoké místo. Ještě jsem zapomněl říct, že na ten ostrov každým rokem přilétal obrovský pták Noh a oni to stihli právě včas. Voňavou kořist – Bruncvíka v kůži měsíc mrtvého koně – odnesl pryč z ostrova a předhodil ho jako snídani nic netušícím mláďatům. Nedokážeš si představit, jak to uvnitř muselo smrdět, ale to je holt daň za to, když se chce člověk přemístit z jednoho místa na druhé. V Nohově hnízdě se Bruncvík propáral mečem ven, rychle se zorientoval a ptáčata velká jako ovce zabil. Potom následuje epizoda, kterou dějepisci většinou přeskakují, já ji mám ale nejradši. Užívá si na ostrově ptáka Noha s vodními nymfami, které pojmenuje po jednotlivých známých světadílech a dalších zemích, protože světadíly by mu nestačily. Zejména náruživě si to rozdává se žínkou Evropou.

Na další pouti uviděl Bruncvík lva, jak právě bojuje s devítihlavou saní. Rytíř se přidal na stranu slabšího, správně – lva, a společnými silami draka zabili. Boj byl ale velmi obtížný a i tvrdý chlapák dostal do těla. Padl na zem v bezvědomí, z ran se mu valila krev. Už to vypadalo, že je vymalováno. Tehdy mu lev, místo toho, aby jako rozumná šelma rytíře sežral a doplnil nějaké ty karbohydráty, přinesl léčivé byliny, tahal mu od nedalekého jezera vodu v přilbici a vůbec, dělal psí kusy, aby ho vyléčil. Stali se nerozlučnými parťáky, po čemž následují opět nezbytné orgie s mořskými nymfami, tentokrát v čele s exotickou Afrikou.

Další příběhy vyprávějí o Bruncvíkově divotvorném meči, který prý kdysi patřil samotnému svatému Václavovi a kterým jsou od těch dob pasováni čeští králové.“

„To je ten Všem hlavy dolů?“ ušklíbl se Vašek.

„Všem nepřátelům hlavy dolů, drobný rozdíl, ale důležitý,“ opravil ho Patrik. „Tak přesně s tímhle mečem se v následujících letech specializuje na zachraňování princezen a likvidování ďáblů v blíže neomezeném počtu. Sice se to nezdá, ale tahle troska před námi je ověnčená legendami.“

Vašek si odfrkl. „Není ani dost originální, aby si vymyslel vlastní erb. Bílého lva v červeném poli už máme ve státním znaku.“

„Můj ty světe, a kdo si myslíš, že ho pro český trůn vydobyl? To je právě ten Bruncvíkův lev.“

„Jestli je pro něj tak důležitý, proč se na něj vykašlal! Zatímco se ta bečka hnoje zpíjela do němoty, chudák lev se toulal po lesích. Kdo ví, třeba pro Brunciho hledal léčivou bylinku. Mně to připadá jako zrada. Prožili spolu staletí a ten vandrák ho teď klidně nechá zabít…“

Z druhého konce místnosti se zvedl stín. Stál na nejistých nohou a potácel se k nim. Pohyboval se trhaně jako někdo dávno mrtvý. Václava uchopily ruce. Zvedly ho za tuniku a přirazily na stěnu, až vyhekl.

Z blízkosti mu pronikal do tváře smrdutý dech. „Kde… je… můj lev?!“

Patrik se vyhrabal z hadrů a přispěchal na pomoc. Letmý pohyb druhé Bruncvíkovy ruky ho ale poslal přes místnost až k opačné stěně. Nezapraštěl beton, ale jeho kosti.

„Můj… lev!“ šeptal výhružně Bruncvík.

Vašek se vytrhl a rozrazil mu ruce. Rytíř ho ale zachytil za paži a zkroutil mu ji za záda. Přirazil jej obličejem ke stěně, aniž by si všiml Juzlina, snažícího se je odtrhnout. Přitlačil, až Vašek zaúpěl bolestí. Tlak rostl, každým okamžikem hrozilo, že Vaška rozmáčkne. A pak se náhle Bruncvík zřítil k zemi.

Nemluvili o tom. Odtáhli ho zpátky na kavalec. Juzlin natrhal nové obvazy a na rány přiložil léčivé byliny. Potom už konečně usnuli.

Vašek se probudil brzy. Opatrně se odkulil, nejdřív ale nadlehčil Patrikovu hlavu, která se mu opírala o rameno, a podepřel ji polštářem z listí. Kupodivu se cítil svěží a i ve vzduchu se něco změnilo, slunce vystrkovalo prsty a les voněl jarem. Juzlinovo místo bylo prázdné.

Vašek se přesunul k Bruncvíkovi a zjistil, že rytíř má otevřené oči.

„Dávám ti poslední šanci,“ zašeptal výhružně. „Kdo stojí za útokem na Prahu?!“

Kníže se ani nepohnul. Mlčel.

„Jsi strašnej hajzl, víš to?!“

„Vím.“

Vašek se kousl do rtu. Pochopil, že tady nic nezmůže. Vyplížil se před bunkr a o kus dál se vymočil. Seběhl k potoku a ošplíchl si obličej ve studené vodě. Když se vracel zpět, uviděl na betonové pevnosti sedět Juzlina. Elf ohýbal silný dřevěný prut a snažil se napnout tětivu z provazu. Vašek mu přispěchal na pomoc. Ohnul prut a držel ho, dokud Juzlin nezaložil provizorní tětivu do horní drážky a neomotal konec provazu. Když utáhl poslední uzel, kriticky se na svůj výtvor zadíval.

„Není to nic moc, ale od včerejšího rána jsme nic nejedli. Zkusíme s Patrikem něco ulovit.“

„Ulovit?“ zopakoval Vašek. „Tak to držím palce. Jen pár kilometrů odsud je Strážnice. Nějaké peníze ještě mám. Skočím pro rohlíky a u popelnic seberu i nějaké hadry pro Patrika. Doufám, že tam budou jen ženské šaty,“ zazubil se.

„To mi přijde jako velmi nešťastný nápad. Je to riskantní.“

„Nemyslím. Včera to tu pročesali. Dneska budou pátrat kolem Hodonína. Navíc mám výhodu, že mou tvář policie nezná.“

Možná to bylo něco v jeho hlase, nebo v rozhodnosti, s jakou si balil těch pár věcí, které mu zbyly. Juzlin se v náhlém popudu zarazil a podíval se Vaškovi do očí.

„Ty nechceš jít nakupovat, Václave. Chceš odjet vlakem, abys varoval Prahu, je to tak? Nevěříš, že z Bruncvíka něco dostaneme…“

„Promiň, ale nevěřím. Dochází čas, musíme jednat.“

„Chceš jít, dobře. Vezmi nás ale s sebou!“ naléhal Juzlin.

„Nejde to, příteli. Máme peníze jen na jeden lístek, a to nemluvím o tom, že ve čtyřech bychom byli mnohem nápadnější. Jestli tam na nás čekají, stačí, když to odnese jeden. Jdu sám, už jsem se rozhodl. Jestli se zvládnete dostat na Radu měst, potkáme se tam.“

„Asi tě nepřesvědčím, že?“

„Ne.“

Po chvíli váhání elf smutně kývl. „Namárië, tenn’ enomentielva.“

„Zatím,“ mávl rukou Vašek.

Spěchal lesem k mostu přes řeku Moravu. Přestože před Juzlinem nedal najevo obavy, nyní se každou chvíli ostražitě zastavoval a rozhlížel. Les šuměl jiskrným ránem, které vonělo po nočním dešti. Vašek přeskočil potok, ve kterém se zaleskla černě a žlutě strakatá těla mloků. Přeběhl železniční trať, vyhnul se Přívozu a zastavil se až u mostu. Tam zalehl k zemi a pět minut se jen díval a poslouchal bez hnutí. Nikde nezahlédl člověka, kolem projelo jen několik aut.

Konečně se odhodlal a přeběhl most. Pokračoval podél silnice k městu. Oblečení, které si půjčil ještě v Brně od Juzlina, bylo již řádně ošuntělé. Doufal, že při zběžném pohledu bude vypadat jako jeden z dělníků, kteří u silnice kopali výkop pro nějaké potrubí. Zamířil k lahůdkám a nakoupil velkou tašku rohlíku, sýr a salám, a protože prodavačka neměla drobné nazpět, vzal si místo nich kypřící prášek.

Už chtěl zamířit k nádraží, když si všiml chlápka, který stál naproti přes ulici a četl si noviny. Bylo ráno, kdy každý někam spěchá, málokdo se na ulici zastaví, aby si přečetl noviny. Zahnul tedy hned za další roh. Pospíchal ke stromům a Baťovu kanálu, za kterým se rozkládal strážnický skanzen, aby celé město obešel po vnější straně až k nádraží.

Přímo od vody se k němu blížili dva muži. Jeden starý a nahrbený, druhý mladý, s černým knírem. Ten druhý nesl v ruce zabalený podlouhlý předmět, který trochu připomínal hůl. Vašek znovu změnil směr. Nelíbilo se mu to. Proběhl Bratrskou ulicí kolem mlýna a kolem kostela Panny Marie na Piaristické náměstí. Na východ od něj se tyčila vysoká strážnická věž spojená s kostelem sv. Martina. A na jejím vrcholku…

Vašek uskočil zpět do ulice. Couval, až narazil na dřevěné, železem pobité dveře. Na vrcholku strážnické věže stála postava připomínající dravého ptáka. Jednou rukou se přidržovala korouhve, jejím pláštěm trhal vítr. Krahujec si clonil dlaní nelítostné oči, shlížel do ulic tak, že mu neunikl jediný pohyb.

„Rychle sem!“ křikla na něj liška, která proběhla škvírou pootevřených dveří do kostela.

Ulicí, kterou přišel, se blížila trojice Občanů. Cestu k mlýnu odřízl stařec s kníratým mužem, kterým unikl před chvílí. Zdálo se, že Vaška zatím nezahlédli, rychle se však blížili. Smyčka se stahovala a nezbylo mu nic jiného než vklouznout do kostela svaté Panny Marie.

Jako by se vnořil do jiného světa. Světlo zpomalilo, zlato oltáře vrhalo jemné odlesky. Barevná skla vytvářela aureolu klidu a míru. Liška někde zmizela. Byl si jistý, že právě vkročil do pasti, na druhou stranu, cokoli bylo lepší než padnout do rukou Krajcovi.

Naposled se smutně podíval na tašku plnou rohlíků a nacpal ji do zpovědnice. Klekl si do jedné z lavic a sepjal ruce. Modlil se. Na studené podlaze kostela zabubnovaly tlapky.

Vašek oči nezvedl, ani když se za ním zachvěl vzduch a někdo zasténal. Potom už po podlaze kráčela bosá chodidla. Nahá rusovláska si klekla vedle Vaška. Stejně jako on sepjala ruce a dívala se k oltáři. Kostelní světlo si pohrávalo s její jemnou pihovatou tváří. Mlčeli.

Když už je začínala tlačit kolena, Reza se zeptala: „Vrátíš se se mnou do Brna?“

„Ne,“ odpověděl Vašek. „Nevrátím.“

„Prosím tě o to. Musím tě přivést, po dobrém nebo po zlém. Závisí na tom můj život.“

Hleděl přímo před sebe. „V tom případě jsi mrtvá.“

„Nenuť mne k tomu, Václave. Už jednou jsem kvůli tobě málem přišla o všechno.“

„Nahoře na té věži… to nebyl Krajec, že ne? Byla to léčka.“

Překvapil ji.

Vašek pokračoval: „Kdyby to byl pravý Krajec, už by tu stál. Udělal by cokoli, aby se mě zbavil. My dva se ale můžeme dohodnout. Před pár týdny jsem tě porazil a nechal tě žít. Něco mi dlužíš.“

„Podcenila jsem tě,“ zavrčela hraničářka. „Všichni jsme tě podcenili. Jak si můžeš být jistý, že jsme se nepoučili?“

Vašek přemýšlel, jestli se dokáže proměnit ve vlka. Vlastně ani nevěděl, jak to udělal včera. Byl k smrti vyděšený, ale dnes? Je jen unavený…

„Jdi mi z cesty, Rezo. Přestože jsi mrcha, nechci ti ublížit,“ odkašlal si a překryl si ústa dlaní.

„Pamatuješ, jak jsme se poprvé setkali? Tenkrát se ti to líbilo, ne? Nechtěl jsi, abych šla z cesty,“ hraničářka zvedla koutky v nebezpečném úsměvu. „Kdybychom nebyli v kostele… Ale cesta do Brna není tak krátká.“

Vašek náhle zrudl. „Tentokrát mě nedostaneš! Otrá… vil… jsem se…,“ zachrčel. Z úst se mu vyvalila šedobílá pěna. Z očí stékaly slzy.

Reza ztuhla. Vrhla se k němu. Vašek upadl na zem a svíjel se v křečích. Prsty si rozdíral hruď. Vydával vlhké dávivé zvuky a třísnil okolí stříkanci pěny z úst.

„Cos to proboha udělal?!“ zakřičela a objala ho. Přitiskla si jeho hlavu na prsa. Držela ho, dokud se nepřestal zmítat a neochabl. Tiskla ho k sobě a chvěla se.

„Vašku! Ty svině!“ zaječela o chvilku později. V křečích musel vytrousit roztržený pytlík s kypřícím práškem. Tahle lest nevyšla.

Shodil ji ze sebe, až tvrdě narazila do modlitební lavice, a rozběhl se ke dveřím. Řítil se středem kostela, lavice se kolem míhaly jako šmouhy. Těsně před ním vstala z jedné z nich žena, které si dříve nevšiml. Byla vysoká a rozložitá jako muž. Zdálo se, že mu zatarasila celou cestu. Ramena jí štítily masivní nárameníky z rudých cihel jako strážní bašty – vlevo Skalická, vpravo Veselská. Hruď jí kryla hustě pletená černá kroužková košile, na místě srdce v ní byl vypletený rudý husitský kalich. Krk chránil plátový nákrčník, v jehož středu zářil ve zlatě vsazený znak – lev sklízející vinnou révu ve strážnici ozdobené věncem. Na zápěstí se jí houpal medailonek s podobiznou sirotka, kterého kdysi vychovala a který později proslul jako Učitel národů. Shlížela na něj hlubokýma zelenomodrýma očima jako vody Moravy. Paprsek světla se zaleskl na její zbroji.

Vašek se v poslední chvíli prosmýkl kolem ní. Málem se to podařilo, když ho do zátylku zasáhla pěst o pádnosti ocelové traverzy. Ztratil vládu nad tělem a dopadl na zem. Ještě než ho pohltila temnota, zahlédl na úrovni podlahy, jak se ze zpovědnice rozsypaly rohlíky. Jeho poslední myšlenka patřila prázdnému žaludku.

Bruncvíkovi bylo strašně zle ještě dřív, než se probudil. Jeho vstup do slunného dne doprovodilo zvracení. Potil se a třásl tak, že se stěží držel na nohou. Doklopýtal k potoku a upadl do ledové tekoucí vody. Omýval si ruce i tvář. S vytřeštěnýma, krví podlitýma očima zíral pod hladinu a přál si, aby mu hlava konečně praskla a bolest, nevolnost i třas nadobro zmizely.

Patrik s Juzlinem ho zpovzdálí sledovali.

„Teď by upsal duši za láhev nejlevnější vodky.“

„Jak se to mohlo stát?“ nechápal Juzlin. „Byl vzorem. Prvním rytířem nejskvělejšího města. Prvním rytířem státu! Je to něco nepředstavitelného… jako kdyby Aragorn začal fetovat.“

Bard jen pokrčil rameny.

Bruncvík dokončil očistu a nejistým krokem se vydal k nim.

„Kde je lev?“ zavrčel místo pozdravu.

„My si spíš děláme starosti s Václavem,“ odvětil Juzlin.

„Rozhodl se, že odjede do Prahy, a já se chci přesvědčit, že se mu to povedlo,“ řekl Patrik.

Bruncvík se vysmrkal do trávy. Z nosu se mu spustila krev. Stiskl si jeho kořen a zaklonil hlavu. Promluvil zkresleným hlasem: „Nevím, co je ten člověk zač. Nelíbí se mi ale jeho útočnost, zpupnost a sprostota. Včera jste mluvili o mně a mém lvu, i když jste si asi mysleli, že vás neslyším. Měli jste pravdu. Můj život skončil, jsem troska beze cti… ale lev za to nemůže! Mnohokrát mi v minulosti zachránil život. Musím ho najít… Kde je?!“

„Už toho mám dost!“ odsekl Patrik. „Nejdřív se půjdeme podívat, kde se fláká Václav.“

„Ať táhne k čertu,“ zabublal rytíř.

Patrik si k němu stoupl tak blízko, že se ho téměř dotýkal vousy. Skoro chrčel. „Václav není žádnej rytíř, žádnej hrdina z legend. Kdybys, ty parchante, ale tušil, co vytrpěl pro to, aby tě našel…“

„Já se ho neprosil!“

„… kdybys věděl, co obětoval, abys tu teď mohl stát, odpustil by sis tyhle kecy! Chová se tak, jak by ses měl chovat ty! Nezastaví se, dokud Praze nezachrání zadek. Nebudeš o něm mluvit pohrdavě, nebo budeš mít co dělat se mnou.“

„A se mnou,“ dodal tiše Juzlin.

Rytíř na ně chvíli zaraženě civěl. V jeho tváři se nepohnul jediný sval. „Tedy pojďme.“

„Ještě moment, chci se tě na něco zeptat,“ zastavil ho Patrik. „Co přiměje prvního rytíře, aby opustil svou královnu a zradil všechno, co mu je svaté, aby vlastní štít vyměnil za chlast a málem se upil k smrti?“

„Jdi mi z cesty. Opakuji, že jsem se vás o pomoc neprosil. Když mi povíš, kde vězní mého lva, zjistím pro tebe, kde zasedne Rada měst. To je přece to, co chceš slyšet. Každý si pak půjdeme po svém.“

„Mlčíš… Dobrá. Říkám tedy na rovinu – nevěřím ti! Budu si na tebe dávat pozor,“ zasmušil se Patrik.

Chtěli, aby na ně rytíř v deliriu počkal v bunkru, on ale odmítl. Vyrobil si berlu z dubové větve a vyrazil spolu s nimi lesem ke Strážnici. Bruncvíkovi stékal po skráních ledový pot, třásl se, jako by měl při příštím kroku padnout – a často se mu to i stávalo. Padl do vývratu, skulil se z kopce, hltavě pil ze strouhy a zvracel. Nepomáhali mu. Vstával ze země sám. Zatínal zuby a klopýtal za nimi bez jediného slova stížnosti. Oblek mu zvlhnul krví prosakující ranou na boku.

Už když se přiblížili na dohled ke Strážnici, poznali, že je zle. Bystré elfí oči odhalily oddíly brněnských Občanů, kteří se potloukali po ulicích, ani se nesnažili skrývat. Zahlédli ruku položenou na hrušce meče skrytého pod sakem. Jiný muž se zas opíral o hůlku se zvláštně tvarovanou rukojetí. Před vanilkově zbarveným zámkem, přestavěným z původně gotického hradu, se srotil dav, ve kterém zahlédli i několik strážnických bytostí tajného světa.

„Zatraceně! Čekali na něj. Připravili past, protože věděli, že ten oslík dřív nebo později přijde,“ klel Patrik.

„Tamhle je Mantis, zvaná Kudlanka,“ zašeptal Juzlin, zatímco se krčili za travnatým náspem. Ukázal na vysokou ženu, stojící na zámeckých schodech. Byla zahalená v dlouhé pláštěnce. Na štíhlém krku jí seděla plochá hlava s řídkými vlasy a velkýma, zelenýma očima. Když se otočila, plášť se na okamžik v závanu větru rozevřel a oni uviděli ostnatá klepeta, která jí vyrůstala od ramen místo rukou.

„Je to žoldák, lovkyně lidí. Slyšel jsem o ní vyprávět. V posledních deseti letech chytala na hranicích se Slovenskem a Rakouskem pašeráky se zbraněmi a drogami z Ruska. Dokáže se udělat neviditelnou a vydrží stát bez hnutí celý den. Za jednu noc zvládla zabít i deset chlapů se samopaly. To, že ji vidíme, znamená…“

„Že jsme přišli pozdě,“ dořekl Patrik. „Vsadím se, že ho zajali živého.“ Bedlivě si prohlížel trojkřídlou budovu zámku se sedlovou střechou a výraznou osmibokou věží. Snažil se zahlédnout Václava.

Juzlin mumlal: „Tenhle zámek má mnohem tvrdší jádro, než se na první pohled zdá. Roztříštili se o něj Uhrové, Turci i Tataři a dlouho byl oporou husitů. V jeho zdech je nezlomnost hraničního lidu. V boji nemáme nejmenší šanci.“

„Jakákoli akce je šílenství,“ potvrdil Bruncvík. „Není tam jen Mantis. Zahlédl jsem i Kulhavého Braanwera, Rezu, Josifa Bitnera zvaného Matuška a tlupu Palivců. Jsou tam určitě víc než dva tucty brněnských Občanů a vsadím se, že přinejmenším dva z nich budou drakoniáni. Kdybych tak měl svůj zázračný meč,“ posteskl si Bruncvík.

„Myslíš ten Všem hlavy dolů?“ zbystřil Patrik.

„Legendy přehání. Taková zbraň neexistuje. Ve správných rukách ale dokáže být docela mocný.“

„My ale zázrak potřebujeme. Sotva stojíš na nohou.“

Mantis se zahleděla jejich směrem a oni se vmáčkli hlouběji do trávy. Bruncvík šeptal s tváří přitisknutou v drnu: „Je to krásný meč. Se stříbrným ostřím a křížovou záštitou znázorňující Krista. V čepeli z damascénské oceli je prolomen kříž, aby navždy připomínal, že tato zbraň byla vykována se svatým posláním. Odnepaměti jím byli pasováni čeští králové. Snad proto ta legenda všem hlavy dolů. Když nový král pozvedl meč, všichni sklonili hlavy.“

„Vraťme se pro něj. Kdes ho nechal?“

Bruncvík si otřel zpocené čelo, bylo vidět, že delirickou nevolnost ještě nepřekonal. Stále byl na smrt bledý. „Nerozuměls mi. Vlastnil jsem ho v dobách, kdy se ještě konaly hrdinské činy. Z velkých panovníků ale nikdo nezůstal, přišly věky slabých a rozdrobené vlády. Meč byl příliš mocný a mohl být zneužit. Karel IV. jej nechal zazdít do jednoho z pilířů Kamenného mostu. Tam je podle legendy ukrytý dodnes.“

Patrik zklamaně udeřil pěstí do hlíny. „Pak to musíme zvládnout bez něj!“

„Ale jak?!“ nechápal Juzlin a smutně hleděl na svůj nanicovatý luk.

„Pomůžu vám, když se mnou osvobodíte lva.“

7. kapitola

„Možná je to trochu nepohodlné,“ vycenil na Václava zuby brněnský drak. Sledoval ho s nečitelným úsměvem, v němž se každý z desítek zubů leskl jako zářivý náhrobek. Zajímavé bylo, že v menší místnosti se drak zmenšil, určitě teď neměřil osm metrů jako v podzemní sluji.

Nacházeli se v nejvyšším místě špilberské pevnosti. Pokoj byl přepychově zařízen v biedermeierovském stylu. Křesla i pohovka byly z tmavého dřeva, na polstrovaných potazích se střídaly krémové a zelené pruhy. Na servírovacím stolku stála černozlatá empírová karafa s vínem. U stěny protilehlé vysokým oknům se rozkládala knihovna plná svazků vázaných v kůži, na stěnách visely portréty dávno mrtvých lidí a zaprášená zátiší měšťanských pokojů.

Vašek seděl v pohodlném křesle a na první pohled byl zcela volný. První pohled často klame. Za dveřmi stáli dva drakoniáni a kolem oken se podivně chvěl vzduch, jako by je halila stěží viditelná záclona – závěsy byly ale rozhrnuté a spoutané kalouny, aby do místnosti proudilo sluneční světlo.

„Omlouváš se za nepohodlí? Poznal jsem už na Špilberku horší místa,“ odpověděl Václav.

„Bylo to nedorozumění, nemám k tomu co dodat. Pokáral jsem Krahujce za přílišnou horlivost. Ty si zas laskavě uvědom, že jsi do Brna přišel jako agent Prahy, ne jako vyjednavač! Když jsem poznal pravdu, nikdo ti už neubližoval.“

„Drželi jste mě na drogách! To není zrovna přátelské jednání.“

„Vol svůj tón opatrně, človíčku,“ zahřměl Brno. „Zacházíš daleko.“

„Co se mnou chceš udělat?“ Vašek si dal záležet, aby jeho hlas nezněl přiškrceně.

Drak se na něj díval a mlčel.

„Potřebuješ mě, Brno, jinak by ses mě už dávno zbavil a nestíhal mne po všech čertech. Proč ale? Možná proto, že kdyby se mi něco stalo, Praha ti nikdy neuvěří, že se ji nesnažíš zničit?!“

Drak se burácivě rozesmál. „Věříš si, to se mi líbí. Ale varuji tě. To, co může být jednou zábavné, podruhé začne unavovat.“

„Mám pro tebe nabídku,“ začal opatrně Vašek, „vezmi mě s sebou na Radu měst a já všem řeknu pravdu. Jsem tvůj svědek. Vím, že jsi nevinný a že nestojíš za únosem Bruncvíka.“

Brno si ho zamyšleně prohlížel. „Budu nad tím přemýšlet.“

„Chci něco na oplátku.“ Vašek se natáhl k míse z vídeňského porcelánu a vzal si jablko. Myšlenkami zalétl k přátelům, které zanechal uprostřed lesů. „Mám k tobě prosbu.“

„Poslouchám.“

„Nech mé přátele jít.“

„Hmm.“

„A ještě jedna drobnost,“ kul Vašek železo, dokud bylo žhavé. „Když jsem utíkal ze Špilberku, využil jsem jednoho člověka z Druhého města.“

„Jméno?“

„Nepamatuji se,“ lhal Vašek, protože netušil, co všechno Brno ví. „Uvěznil jsi někoho z nich?“

„Poznal jsem, že ti pomáhali. Vypálil jsem Druhé město do základů.“

Vaškovi zaskočil v krku knedlík. Vytřeštil oči.

Drak se na něj klidně díval. Na rudnoucí tvář a žíly tepající na krku. Na to, jak se z děsu stával vztek. Vranovi žlutě zaplanuly oči. Praštil do stolu, až se po místnosti rozlétly biedermeierovské třísky a střepy.

„Co se s tebou stalo, človíčku? Neovládáš vztek. Šelma v tobě se probouzí a požírá vše lidské. Dávej si pozor, nebo jednou uděláš chybu, kterou už nevezmeš zpět.

Zůstaneš tu uvězněný až do chvíle, kdy se přidáš k mé družině, abys mne doprovodil na Radu.

Nebudu ti říkat, ať nezkoušíš utéct, protože to stejně zkusíš. Z této místnosti ale není úniku. Dveře budou zamčené, jídlo ti budou podávat servírovacím výtahem. Už vím, že dokážeš překvapit. Jestli ale napadneš moje drakoniány, bez milosti tě zabijí.“

Brněnský drak se na odchodu otočil. „Ještě poslední věc, človíčku. Vztek je tvá slabina. Tvé slepé místo. Každý, kdo to pozná, navlékne prsty do tvého vodícího kříže. Staneš se jeho loutkou…

Druhé město je drahé mému srdci, nedopustil bych jeho zničení. Aby bylo jasno – nedovolím jim razit ve mně tunely jak v prohnilém jablku, aby se mi pod kůží proháněli červi. Tvůj dobrodinec už to pochopil. Je ale živ a při zdraví.“

Drak se otočil a náhle byl chlapcem loudajícím se ke dveřím. Prošel mezi rozložitými postavami drakoniánů v ještěřích podobách, kteří neklidně syčeli a častovali Vaška nenávistnými pohledy. Potom se dveře zavřely.

Celý den Vašek strávil hledáním cesty ven. Zpočátku se to snažil dělat nenápadně, protože podezříval drakoniány, že ho sledují. Okna byla ale zavřená a dveře zamčené. Opatrně zkoumal kachlová kamna, jejich tělo však vrůstalo do zdi a nenabízelo žádnou možnost útěku. Popadl jej vztek nad vlastní bezmocností. Už se ani nenamáhal skrývat. Zkusil rozbít okno, dokonce odsunul od stěny knihovnu. Zeď za ní byla ale rovná a stejně pevná jako všechny ostatní.

Když den zmodral ve večer, Vašek se vyčerpaně posadil na hromadě rozházených knih. Do jedné z nich se ve světle lampy začetl a nakonec schoulený na zemi usnul. Pronásledovaly ho neklidné sny o dravém ptáku, jehož drápy škrábou na římse, o krahujci, který ťuká zobanem do skla, zlobně o ně bije křídly a hledá cestu dovnitř.

Špilberk se radoval, protože jeho vězeň byl zpět a pověst hrůzného žaláře, z něhož není úniku, tak byla zachráněna.

Itivan se potácel napůl mrtvý vyčerpáním. Štvanice podzemím trvala už několik dní. Spal pokaždé jen krátce, protože déle nemohl. Nechápal, jak je to možné, ale komando z pevnosti Delapanza mu bylo stále v patách. Několikrát se mu je podařilo setřást, pokaždé ale znovu našli stopu, jako by je naváděly nečisté Wihelinovy síly.

Itivan už několik dní nejedl a pil jen špinavou páchnoucí vodu. Raději nemyslel na to, co se děje v jeho vnitřnostech. Bakterie ho sežerou zaživa za týden. On teď bojoval o každou hodinu. Potácel se temnotou a přes dobrý kočičí zrak se chvílemi pohyboval spíš poslepu. Tělo ho bolelo, jako by povolovala magie, kterou ho Zdenal slepil dohromady. Přišlo mu, že je týden stará mrtvola, která se pohybuje jen díky červům pod kůží. Zahánět otupělost bylo stále těžší, Itivan ale vytrval. Povinnost v něm zažehla plamen umíněného šílenství, který ho hnal stále vpřed. Svět se musel dozvědět o Wihelinově zradě!

Klopýtal dál, nedbal, že levou přední tlapu si rozřízl o střep a že má zlomené žebro. Nesměl se zastavit, protože bledý obr Sedmtři s trestnou výpravou byl stále pár kroků za ním, jako by mu samo bludiště ukazovalo cestu.

Kočičí lord došel ke shybce, ve které burácely dvě stoky. Špinavá voda pěnila a zápach výkalů a rozkladu byl přímo hmatatelný. Itivanovi se točila hlava. V jednu chvíli se málem zřítil do stoky. V posledním okamžiku nabral rovnováhu. Všiml si velkého ocelového kola na konci místnosti. Dokulhal k němu a zkusil s ním otočit, jestli nezavře stavidla shybky, aby mohl pokračovat prázdným korytem. Kolo bylo ale stržené, protáčelo se mu volně v packách. Itivanovi se zdálo, že kdesi za sebou zaslechl hlasy. Nechal kolo kolem a kulhal dál.

Přebalancoval po úzké rampě z rezavého plechu a vnořil se do tunelu z rudých cihel, který ústil do čtvercové místnosti půlené kanálem stoky. Přelezl mostek pokrytý rzí a mokvavou plísní. V záplavě odpudivých pachů zachytil kocourův čenich něco příjemného. Tak ho to překvapilo, že se zastavil a rozhlédl.

Ano, nemohlo být pochyb. Na hromadě pytloviny leželo u jedné stěny něco vábného a voňavého. Itivan se přikradl blíž. Měl už takový hlad, že by sežral i člověka. Ostražitě přibližoval čenich a byl si stále jistější, že pouhý kousek od něj leží zbytek uzené ryby. Opatrně do ní šťouchl packou a bleskově uskočil. S bušícím srdcem sledoval, jestli se něco změnilo.

Nic. Stejně se mu to nelíbilo. Prohlížel si kus makrely a neklidně obcházel kolem. Připadalo mu, že mu žaludek každou chvíli vyskočí z krku, aby se mohl na tu lahůdku podívat. Znovu po rybě zaštrachal packou. Tentokrát do ní zaťal drápy a zkusil ji přitáhnout blíž. Uzené maso se ale rozpadlo a zůstalo ležet na stejném místě. Itivan si olízl pracku a byl ztracen. Jedním skokem byl u ní a s našpicovanýma ušima hltavě žral.

Bylo mu to jasné ve chvíli, kdy uslyšel zvuk stahujícího se provazu. Vlastně ho to vůbec nepřekvapilo. Temnější stín se mihl proti betonové zdi. Země pod kocourovýma nohama se zachvěla. Pytel vystřelil ke stropu a jeho konce se stáhly. Vztekle se zazmítal, ale nebylo mu to nic platné.

To je konec, uvědomil si v tom okamžiku. Jen pár sekund a přijde smrt, kterou ani neuvidí. Byla v tom pochybná logika – v pytli to všechno začalo, když ho chtěli po narození utopit, v pytli všechno skončí. Životní filozofie v jediné větě.

Radostné hlasy zvenčí ale nepatřily Hluchým! Byly to dětské hlasy.

„Podívej, jak je to velký, Glife!“ křičel jeden radostně. „Z týhle budeme žít celej týden. A možná ještě nějaký maso nasolím.“

„Proboha, uklidni se, Mzí! Nechytli jsme labuť, ale blbou krysu. Jak tě znám, zejtra večer budeš už zase kňučet hlady.“

„Já za to nemůžu, že mám furt takovej hlad.“

„Podle mě máš v břiše toho červa, co měl Zbyndr z Masařovýho tunelu. Furt jedl za dva. Museli mu rozříznout břicho, aby z něj toho červa vyndali. A taky že ho vyndali! Když se sešel celej klan kolem poradního ohně, nechali ho kolovat. Jo, a když si ho náčelník Morzhuby obtočil kolem pasu, tak to vyšlo na osmkrát. Všichni řikali, že do Zbyndra vlezlo něco ze Zóny, ale krysí šaman mi řekl, že tyhle věci nejsou žádný mimozemní blbosti, ale že do člověka vlezou ze syrovýho masa.“

„A co ten Zbyndr?“ zbledla neskutečně ušmudlaná a špinavá Mzí.

„Co je s nim?“ nechápal o hlavu vyšší kluk s umaštěnými vlasy.

„No co na to řikal?“

„Neřikal nic, protože ho přece rozkuchali. Umřel. Ale nikdo ho pak stejně nechtěl jíst, protože se báli toho červa, a tak klan maso prodal na bahenlejnskym rynku. Co je?“

„To je blbý. Tak to já si toho červa teda radši nechám a budu furt jíst za dva.“

„Ty si trouba. Třeba žádnýho nemáš. Třeba seš jenom ve vývinu… že se musíš vyvinout v to… v ženu.“

„Jak v ženu? Chceš říct, že mi vy rostou to…?“ Ve světle slabé lampy nebylo vidět, jak Mzí zrudla.

„Radši se mrknem na úlovek. Podej mi střep, je pořádně velká. Radši ji nejdřív zabijem a teprv pak rozvážem.“

Itivan musel jednat.

„To bych nedělal,“ snažil se vyčerpaný chrapot naladit v nejpříjemnější hlas, kterého byl schopen. „Prosím, nezabíjejte mne,“ šeptal s očima vytřeštěnýma na stěnu plátěného vězení. Čekal, že se do něj každým okamžikem zaboří dýka ze skleněného střepu.

„Ty jo! Slyšelas to?!“

„Jsem kouzelný kočičí princ. Když mě pustíte, splním vám jakékoli přání.“ Dlouhou dobu byl slyšet jen vzrušený dech.

„Glife, ta krysa mluví.“

„Ticho, přemejšlim…,“ odsekl chlapec.

„Glife, co když jsme nechytli krysu, ale ňákýho chlapa?“

„Blbost. Bylo to něco mrňavýho a chlupatýho… Mohl by to bejt jeden z těch, co kdysi žili na Špíně. Ty jsou prej ale všichni mrtví.“

„Mára Skučák mi kdysi vyprávěl příběh o rybě, která plnila přání. Že se to stalo známýmu jeho strejdy,“ navrhla Mzí.

„Ano, a já jsem kočka, která plní přání,“ chytil se toho Itivan. „Zkus to, vyslov svoje přání nahlas a pak mne pusť.“

„Jé, Glife! Co si mám přát? Já si chci asi přát, abysme měli zase celou tu prasečí nohu, co jsme minulej tejden našli mezi odpadkama.“

„Ty ses blbá. Mzí. Přej si, ať nemáš toho červa.“

„Tak jo, Glife. Ale kdybych si přála tu prasečí nohu, tak bych se najedla já i červ.“

Itivan trochu ztrácel trpělivost. „Dobře, dobře, tentokrát udělám výjimku. Vyřeším maso i toho červa. A teď mě pusťte, ať vám můžu splnit to přání!“

„Já nevím,“ váhal Glif a šeptal děvčeti do ucha. „Je to docela velká kočka. Když ji zabijeme, tak se najíme taky.“

„Hmm, ale víš, co řikal Skučák o tý rybě,“ šeptala mu Mzí. „Tak si budeme přát dvě prasečí nohy a žádný červy! A až to splní, tak ho zabijeme.“

„Tak jo.“

Glif zašátral rukou v pytli a Itivan ucítil, jak se mu dětské prsty sevřely na kožichu. Jasně si v tu chvíli uvědomil, jak strašně v posledních týdnech sešel. Byl jen hromádka kostí obalená kůží a zrousanými chlupy. Glif ho zvedl jednou rukou. Držel ho před sebou a v druhé ruce svíral nůž. Itivan visel schlíple. Uvolňoval všechny svaly, uklidňoval se předtím, než všechnu energii vymrští v jediném mocném úderu.

„Teď nám splň přání,“ vyzval ho chlapec.

„Mám lepší nápad. Budu vám věštit. Za dvacet vteřin vpadne do téhle místnosti komando Hluchých vedené obrovským mrtvým chlapem. Utečte a někam se schovejte, haranti. Hned!“ zařval Itivan a zároveň sekl packou proti Glifovu obličeji. Mladík vykřikl, ale kocoura překvapivě nepustil. Na jeho nose vykvetly čtyři rovnoběžné šrámy, které vyplnila krev. Rozmáchl se dýkou a… zarazil se.

Bystré smysly dítěte odkojeného kanálem zachytily vzdálené otřesy dupajících nohou. O okamžik později zabušily podrážky na kovové lávce ve vedlejší místnosti.

Itivan se vymrštil a zadními tlapami narazil do Glifovy hrudi. Zařval bolestí, jak ho bodlo zlomené žebro, vyrazil chlapci dech a odrazil se od něj. Jako chlupatá střela dopadl na zem a odkulil se z jeho dosahu. Vyklopýtal do tunelu ve stejné chvíli, kdy z druhé strany vběhli do místnosti Hluší vedení obrovitým Sedmtři.

Obě děti se v té chvíli bezhlavě vrhly do stoky, která je s řevem unášela pryč.

Itivan sebral poslední síly. Rozběhl se temnotou.

Zdenal byl už několik dní neklidný. Budil se uprostřed noci s bušícím srdcem, pronásledovaly ho sny, na které si nedokázal vzpomenout. Jeho pokoj ve skále mu v takových chvílích připadal jako klec a knihovna se starými svazky se v něm černala jako propast do pekla.

Hodiny ležel a zíral do tmy. Vstával a přecházel po pokoji, znovu ale neusnul. Už dávno mu nepřišlo divné, že v podzemí se nestřídá den a noc. Tak si zvykl na pokřikování ponocného, který vyhlašoval každou celou hodinu, že ho ani nevnímal. Dříve býval studiem magie tak unavený, že upadal do mrákotného spánku beze snů. Něco se ale změnilo. Ještě dřív, než unikl Itivan a než za ním vyrazilo komando vedené Sedmtři.

Zdenal nedokázal cítit Podsvětí tak, jak to uměl Wihelin, který byl přímo jeho součástí. Přesto nějakým šestým smyslem tušil, že se schyluje k něčemu velkému. Strašnému.

O tajném podzemním vojsku mloků se dozvěděl nedávno. Když je viděl ve Wihelinově chrámu, běhal mu po zádech mráz. Nelidská rasa fanaticky oddaná svému vládci. Jejich výcvik se chýlil ke konci. Mloci se vydávali v Podsvětí dál, operovali v nezávislých skupinách po tuctu. Každá taková skupina prý byla plně schopná postarat se sama o sebe. V Podsvětí už se objevily i názory, že Wihelin chce celou říši reformovat. Z mloků se mohly stát jeho policejní jednotky.

Jeroným Kořínek byl stále zamlklejší. Zdenal ho podezříval, že starý pán ví víc, než říká. Rufus dál vyučoval Krysopláště magii a tvářil se, že nic jiného ho nezajímá. O Longinovu kopí, které měla skupina chránit, nepadla ani zmínka.

Zdenalovi bylo úzko, a čím to bylo horší, tím víc myslel na Valentýnu. Toužil po ní. Každé ráno jí věnoval první myšlenku. Posílali si dopisy po podsvětních pošťácích, otrhaných dobrodruzích, kteří riskovali životy při přepravě kanální pošty. A přitom byli jen pár kilometrů od sebe. Nedokázal ji navštěvovat. Chtěl si ji uchovat v paměti jako mladou a krásnou dívku plnou života, zatímco reálná Valentýna se stala zuboženou stařenou a musela zůstat spolu s arcimágem v poli zpomaleného času.

Cítil se bez ní osamělý, ale nikdo o tom nevěděl. Neměl to komu říct. Sedmtři by se mu vysmál a pan Kořínek měl plnou hlavu starostí s úkoly od Rufuse. A Rita? Rita je už dávno opustila.

Od doby, kdy se pro ně Valentýna obětovala a zestárla z osmnácti na sedmdesát let, ji miloval ještě víc než kdy dřív. Byl posedlý touhou jí pomoci. Když uviděl příležitost, neváhal a vsadil všechno na jedinou kartu. Itivana. Obětoval hodně, aby v něm znovu vykřesal život. A jaký byl výsledek? Oživil nepřátelského špeha, který se mu vysmál a utekl.

Zdenalovi nezáleželo na tom, co může Itivan napáchat, trýznilo ho, že stále neví, jak pomoci Valentýně. A to bylo jediné, na čem záleželo. Kdyby se mu podařilo vrátit jí mládí, kdyby napravil tuto chybu, spravilo by se jistě i všechno ostatní.

Itivan zabil několik vandráků, aby Šklíbě prodloužil život o trochu nešťastného času. Zdenal přemýšlel. Kolik životů bude stát sedmdesát let? Bylo to šílené. Odpudivé. Chtělo se mu zvracet nad sebou samým, že nad tím vůbec uvažuje. Stejně neznal kouzlo, které by něco takového dokázalo. Stanul ve slepé uličce.

Ve chvílích, kdy nemyslel na Valentýnu, jako by se probouzel z hlubokého snu do temného světa, který se vymkl kontrole. Byl nejistý, propadal malomyslnosti. Někdy vzpomínal na svůj předešlý život. Na spolužáky a nezřízené pitky na vysoké škole. Na kamarády, se kterými chodil klábosit do knihkupectví. Na své nejbližší. Cesta magie ale nepřipouštěla výjimky. Když se pro ni rozhodl, plně se jí odevzdal a jedinou výjimku tvořila Valentýna, ke které se na tomto nenáviděném místě v Podsvětí připoutal.

Ponocný vyhlásil sedmou hodinu ranní. Pevnost Delapanza pomalu ožívala zvuky. Na nádvoří vznikla strkanice mezi otroky u studny. Během půlhodiny se opět rozbušila kladiva kovářů, ozvalo se volání dělníků, kteří táhli kvádry na stavbu zdi ze sto metrů vzdáleného lomu. Zdenal si protřel rudé oči. Vlastně byl rád, že dnes už neusne. Potřeboval změnit vzduch. Rozhodl se navštívit jednoho starého přítele.

Matyáš Morn seděl ve středu místnosti za krupiérským stolem. Po celé jeho desce byla rozložená lejstra. Pokrývala i rudočerný řetěz trojúhelníků backgamonu a jemnou zelenou plsť. Zlatošerou místnost podél stěn lemovaly antické sloupy, na každém byla umístěna lastura vydávající nevtíravé světlo. Mezi pilíři visely těžké závěsy z rudého sametu. Krupiérské stolky se leskly leštěným dřevem, ruleta se třpytila jako císařská koruna. Kasino bylo přepychové, okázalé a zároveň decentní jako zlatá tabatěrka v kapse hedvábného obleku.

Muž s tmavě hnědými vlasy jezdil prstem po jednom z papírů a jadrně nadával. Lampa se zeleným stínítkem a zlacenou základnou ve tvaru lidské ruky osvětlovala přísnou čtvercovou výseč, ve které ležela vyúčtování posledních obchodů s prostitutkami, případy vydírání, stavy zásob drog a kódované soupisy vražd na zakázku. Matyáš se mračil, jako by pohledem dokázal přinutit skutečnost, aby dohonila účetní plán. Byli pozadu, zločin zažíval špatný rok.

„Primarie, Krysoplášť žádá o slyšení,“ vyrušil Matyáše hlas obrovitého strážce v černé kombinéze jeho osobní gardy. Stejně jako ostatní elitní vojáci mafie Hluchých měl na zádech vyšitý znak řvoucí ohnivé lebky s rohatou přilbou. Pod ní stálo heslo, které Morn pro gildu zvolil, když nad ní převzal moc. Born2Die.

Matyáš na strážce okamžik hleděl, jako by ho ani neposlouchal. Potom si vyčerpaně promnul oči rudé od nevyspání. Mávl rukou. „Pusť ho, Ferdinande. A přines nám dvakrát Mrtvou Šárku.“

Strážce se vzdálil a do kasina vstoupil mladík. Překvapeně se rozhlížel. Pomalu přešel místnost, dotkl se vyřezávaného zábradlí. Zkoumal podlahu s modrým kobercem, dokonale tlumícím kroky.

„Hezky jste to přebudovali. Málem bych to tu nepoznal,“ řekl Zdenal.

Matyáš zamumlal: „Posaď se, ještě tu něco dodělám. Ferda ti přinese něco k pití.“

Inkantor přejel dlaní po zelené plsti. „Je vůbec možné, že je to tak dávno? Když jsme s Kořínkem, Valentýnou a Ritou probíhali touhle místností, málem jsme tu zařvali. Pamatuješ? Tady stáli dva hlídači. Všimli si tvého mazlíčka, co se třepotal tamhle, co jsou teď ty světla. Začali po impovi střílet, zrovna když jsme se jim plazili za zády. Tobě ruply nervy a jednoho jsi zabil nožem.“

Matyáš zvedl oči. „Neruply mi nervy! Nikdo nemá co střílet po mým impovi!“

„Nebýt Kořínka, tak bylo po nás. Vynořil se přímo za tím druhým strážcem a pohladil ho solingenem po krku.“

Šéf gildy Hluchých pokrčil rameny. „Je to už dávno… Rád tě vidím, mladej.“ Vzhlédl od papírů ke Zdenalovi, jako by ho teprve teď vzal na vědomí. V očích mu zahrály plamínky a na okamžik vypadal tak, jako když se setkali poprvé. Tehdy se jim představil jako vyhazovač z metalového klubu Tomáš Slíva, lehkovážný pruďas se srdcem na pravém místě. Bývali se Zdenalem parťáci, oba oběti nelítostných únosců – gildy Hluchých. Teprve později vyšlo najevo, že Matyáš celou družinu využil…

Vše skončilo monumentálním bojem, při kterém Zdenal strašným kouzlem spálil na atomy triumviry i celou elitní gardu Hluchých. Matyáš Morn přišel o levou ruku, stal se ale jediným a svrchovaným vládcem rozvětvené podzemní mafie s víc než stoletou historií. Dnes mu pahýl zdobila ocelová koncovka s pozlaceným hákem.

Zdenal si přisedl. „Dlouho jsme spolu nemluvili… je možné, že už to bude rok? Nechceš mě navštívit v pevnosti? Kdykoli tě rád uvidím, hipíku,“ tituloval Morna škádlivou přezdívkou z dřívější doby, vůbec nevadilo, že dlouhé vlnité vlasy už byly vzdálenou minulostí.

Muž proti němu se zazubil a nadobro odložil papír s hlavičkou: Seznam VIP klientů Mrtvé růže – řazeno dle politických stran.

„Jak se mají ostatní?“

„Kořínek je nadšený. Myslím, že založením nového Lvího spáru se mu splnil sen. Sedmtři… je nasraný a pořád někomu ubližuje, takže je ve svém živlu. Rita vzala dráhu, to ale víš.“

„Co nového s Valentýnou? Přišel jsi už na to, jak zastavit stárnutí?“

Zdenal věděl, že ta otázka přijde. Doufal, že udrží nehybnou tvář a v klidu Matyášovi odpoví. Místo toho zbledl. V krku ucítil knedlík, který hrozil, že ho zadusí.

Matyáš to pochopil. „Měl jsem jít tehdy s váma a neztrácet čas s tímhle svinstvem. Dřív jsme na to byli tři, teď řeším všechen bordel sám! Topím se v práci. Začínalo mi z toho už hrabat. Když jsem zjistil, že už vůbec nevycházím z kanceláře, přesunul jsem se do Kasina, abych se dostal mezi lidi. Taky tu je slušná aparatura – to je asi jedna z mála výhod podzemí – když tu uprostřed noci osolím Manowar, sousedi si stěžovat nepřijdou a moji hosti jsou na to zvyklí. Stejně ale nevim, kdy jsem si naposled poslechl celý cédéčko. Kdybych tušil, že řídit zločineckou gildu bude z poloviny byrokracie a z druhý zahlazování průserů, co ti kreténi natropili…“

„Primarie, vaše drinky.“ Obrovitý strážce jim na stříbrném podnosu naservíroval dvě skleničky. Bylo v nich cosi rudého a tenká zlatavá vrstva. Uprostřed plula černá višeň.

„Primarie?“ otázal se šeptem Zdenal.

„Triumvirát je pryč. Bylo by hloupé, kdybych si nechal říkat triumvir. To dává smysl, ne?“

„Proč se nenecháš titulovat rovnou caesar?!“ šklebil se Zdenal.

Vládce gildy Hluchých mávl otráveně rukou. „Jakés nám to namíchal, Ferdo?“

Ferdinand z každé trochu upil. „Znamenité, primarie.“

„Dík, a teď se ztrať,“ odehnal ho gestem Morn.

Zdenal štítivě otočil skleničku vlhkým okrajem od sebe a pozvedl ji proti světlu. „Je to opravdu nutné?“

„Nutné ne, ale prozíravé jo. O dva strážce už jsem takhle přišel. Pokaždé nechávám ochutnávat člověka ze svojí gardy. Zvykneš si na to.“

„A oni… zvykli si?“

„To víš, že jo. Udělají pro mě cokoli, držím je zkrátka, ale platím královsky. Dost o mně. Jak pokračují opravy pevnosti?“

„Myslel jsem, že ti Wihelin poslal zprávu. Rekonstrukce už končí. Delapanza bude pevnější a nedobytnější, než kdy byla Špína. Tvoji otroci se činí, jen jejich strážci nám tam tropili výtržnosti. Musel jsem jednoho zabít.“

Matyáš kývl.

Zdenal se opřel do křesla a zadíval se na černou višeň. Vznášela se v drinku jako planeta. Připomínala maličkou ženskou tvář. Trhl hlavou.

„Zaslechl jsem zvěsti, že se Hluší mění. Už prý nejste tak tvrdí.“

„Jen ať mi to přijdou říct do očí…,“ Matyáš se zle usmál. „Nějaké změny jsem udělal. No vážně, ta vaše útlocitná parta by byla spokojená. Úplně jsem zarazil kšefty s lidským masem, pod trestem smrti jsem zakázal kanibalismus a na orgány se rozprodávají už jen lidi, který zemřeli nedopatřením nebo úrazem…“

„Nedopatření je dost široký pojem a úraz se dá lehce přivodit.“

Morn se zašklebil. „Já nežertuju, leccos jsem zpřísnil. U prostitutek jsem zavedl minimální věk na dvanáct a Mrtvou růži předělal na obyčejnej sadomaso bordel. Nevěřil bys, že když to kluci malovali, tak teprve čtvrtej nátěr překryl skvrny, co tam zbyly z dřívějška. Uvažuju, že v Podsvětí zavedu daně a začneme poskytovat placenou ochranu.

To víš, mladej, o tom je celej byznys. Žádný velký rány, ale hodně pravidelnejch malejch příjmů. Když ti jich pár vypadne, seš v suchu. Člověk musí furt hledat nový příležitosti. Když uvážim, s jakym pracuju materiálem…“ Matyáš obrátil oči v sloup. „Bylo to snad vloni, kdy mi ti moji blbci přinesli rozjásaně dřevěnou protézu, chápeš to? Vyměnili ji za otroka, mysleli si, že mi tim udělají radost. Že když teď nemam ruku, že snad tyhle krámy sbírám nebo co?!“

„A nesbíráš?“ chechtal se Zdenal.

„Ty vole,“ zahrozil Slíva pahýlem. „Byla to dřevěná noha! Že prej sama chodí a plave. S tím si můžu tak… Ale jinak nám řemeslo kvete. Víc jsme se otevřeli povrchu a operujeme teď v obou světech.“

„Slyšel jsem, že na povrchu děláte i pro Wihelina,“ nadhodil Zdenal a snažil se tvářit jakoby nic. Tuto informaci získal ukrytý pod clonou kouzla. Byla jedním z hlavních důvodů této návštěvy.

„To je nějaká blbost,“ odpověděl s pokerovou tváří primarius. „Pro Wihelina dělají Rychlý šípy a možná ještě Lví spár. Gilda Hluchých je nezávislá zločinecká organizace, svobodnej stát. Nespadáme pod jeho vládu.“

„Zapomínáš, že to byla právě tvoje gilda, která nás tehdy unesla z domovů. A jak víš, najal ji k tomu Wihelin. Proč by měla vaše spolupráce skončit jenom proto, že jsme obnovili Lví spár?“

Morn se na mladíka zamračil. „Nech to bejt, Zdenale. Nešťourej se v tom. Zachránils mi život a já tě mám rád. Když mi ale budeš strkat frňák do obchodů, tak o něj přijdeš!“

Jedinou rukou začal rovnat papíry a shrabovat je na hromádku. „Starej se radši, jak zachránit to svý děvče.“

„To… to nebylo nutné,“ vypravil ze sebe Zdenal a prsty se mu zaryly do hracího plátna. Stáhl je k sobě, ani si nevšiml, že přitom povrch roztrhl.

Ozvalo se zatřepotání a na Mornovo rameno dosedl černý stín. Pořádně vyrostl. Byl velký asi jako sova. Rudě zářící oči a dlouhé špičaté zuby přečnívající z tlamy. Chlupatá kulička, kterou kdysi Matyáš zachránil z hnízda, dospěla v impa s ostrými drápy a krhavým pohledem.

„Nazdar, Eliško,“ pozdravil Zdenal bestii.

Imp zvrátil hlavu a radostně zaskřečel. Z hlasivek mu vyrazil kvílivý rachotivý zvuk, jako kdyby člověk pustil zároveň motorovou pilu a roztočil řehtačku.

„Rád tě vidí. Stejně jako já ti vděčí za život, Krysoplášti. Akorát, na rozdíl ode mě, o tom ta blbá milá potvora neví.“

Zdenal se zadíval na impa, kterého kdysi vzkřísil z mrtvých. Dolehl na něj smutek. „Matyáši, objednej ještě nějaké pití.“

„Nachcat se s čarodějem, to se mi každej den nepoštěstí,“ zakřenil se Morn. „Ferdinande, kde vězíš?!“

O pět Mrtvých Šárek, čtyři Oka v roztoku a tři poctivé plzně později stále seděli u stolu…

„Jsem v Podsvětí už druhý rok,“ Zdenal gestikuloval a srazil ze stolu sklenici. Jejich ochutnavač Ferdinand ji nezvedl, protože se válel úplně zpitý opodál. „Nejdřív jsem občas chodil nahoru, chápeš? Mrknout se mezi lidi, abych nezapomněl, že tam nahoře je něco, za co bojujeme.“

„Nebuď patetickej!“ skočil mu do řeči Matyáš. „Něco, co ždímáme a dojíme…“

„Že existuje místo, kam se chci s Valentýnou vrátit… Ale čím jsem pod zemí déle, tím chodím nahoru míň.“

„Nekňourej furt a napij se!“ Primarius mu podával zelenou pivní láhev, cestou z ní dobrou třetinu vylil. „Chtěl bych se mít jako vy ve Lvím spáru. Hlídáte něco, o čem ani nevíte, kde to je. Proflákáte celý dny… Vysněnej život.“

„Rufus nás přinutil, abychom obětovali všechno. A přitom nám nevěří ani tolik, aby nám řekl, kam ukryl Kopí osudu… Kdybych si ho tak mohl půjčit,“ zašeptal Zdenal. Zhluboka se napil a vyrazil něco mezi výkřikem a zasténáním. „Doprdele, copak to necítíš?! Něco se děje! Vím to. Podsvětí se otřásá v základech.“

Morn chtěl něco namítnout. Zvedl ruku, ale Zdenal ho popadl za zápěstí.

„Nelži mi, Slívo! Víš to stejně dobře jako já. Ještě líp! Wihelin vytvořil podzemní armádu, o které ví jen málokdo. Jednou jsem je viděl cvičit. Jak prolézají úzkými rourami. Jak trénují vylodění z těch tenkých plechových kocábek. Proč k jejich výzbroji patří i černé brýle? Nejsem idiot!“ Zdenal si instinktivně stáhl kápi krysího pláště přes tvář. Už se nedíval na Morna, ale dál mluvil tichým a chraplavým hlasem. „Rufus zobe Wihelinovi z ruky. Je zaslepený, nevystrčí nos z magického pole. Nevím, co je to za hru, ale líbí se mi pořád míň.“

„Je to tvůj učitel. Myslel jsem, že arcimága zbožňuješ.“

„Za to, co se stalo Valentýně? Za to, že nás tehdy vehnal do labyrintu pod Prahou, aby se v nás probudily síly zděděné po předcích ze Lvího spáru? Nenávidím ho. Slíbil jsem mu, že až budu silnější než on, zabiju ho.“

„Předpokládám, že to zatím nehrozí,“ střízlivěl Matyáš.

„Posledních osmdesát let se ukrývá v bezčasé kouli. Doba, kdy byl nejvyšším z Churchillových mágů, je dávno pryč.“

„Pořád se od něj ale učíš, ne?“

Zdenal otázku ignoroval. „Ta chcíplá bestie Podsvětí ožívá. Páchne smrtí, je prohnilá, zkažená a zalyká se nemocemi a hnusem. Hrabe se na nohy a připravuje se ke skoku!“

Morna už to přestávalo bavit. „O co ti jde?! Jsi vyděšenej? Běž se vyplakat na rameno Kořínkovi, já mám svejch starostí dost!“

„Nevěřím Kořínkovi. Udělal by pro Rufuse všechno na světě, protože pod ním sloužil za druhé světové. A Sedmtři? Tomu záleží jen na sobě. Po tom, co ho zabili, je ještě větší sobec než předtím. Nachází v ubližování živým potěšení. On je v Podsvětí šťastný. Slívo, ty jsi jediný normální člověk, který tu zůstal.“

„Slíva nikdy neexistoval! Neříkej mi tak. Jsem Matyáš Morn, primarius gildy Hluchých.“

„Tak?“

„Tak. Seš dobrej kluk, Zdenale, dám ti dobrou radu. Nepleť se do Wihelinových věcí.“

Krysoplášť prudce vstal. Zamotala se mu hlava, že se musel opřít o stůl. Vrávoravě se vydal ke dveřím. Ani se k Mornovi neotočil, když drtil mezi zuby: „Měl jsem to vědět. Každej sám za sebe… posranej svět. Pomůžu Valentýně, s tebou nebo bez tebe. Jednou ti připomenu, že jsem tě přišel žádat o pomoc.“

„Vypadni, ty jeden… romantiku!“ vykřikl za ním primarius.

Lejstra na stole se Matyášovi mlžila před očima. Mnohá měla na sobě mokré kroužky od sklenic, byla politá pivem a ulepená višňovými peckami. Zatřásl hlavou a znovu si promnul oči. Byl čas vrátit se k práci.

Itivan překládal jednu nohu před druhou. Soustředil se. Kráčel po římse úzké pouhých několik centimetrů. Tiskl se bokem k betonové stěně olepené šlemem a pečlivě se vyvažoval ocasem. Překonal stoku řítící se pod ním a dál pokračoval pod stropem tunelu vedoucího bůhvíkam.

Čtyři metry pod jeho nohama si vykračovalo komando Hluchých. Svítili si na cestu lampami, jejichž světlo zalétalo i ke klenbě chodby. V takových chvílích Itivan prudce zavíral oči, aby ho neprozradil zářivě zelený odlesk rozšířené panenky. Mohl jen doufat, že si ho nevšimnou. Na další útěk už neměl sílu.

Útvar pod ním potichu našlapoval. Rozhlíželi se, jako by očekávali, že se Itivan každým okamžikem objeví. Byli oblečení v ošoupaných džínách, kožených bundách, v maskáčích i nepraktických kožených pláštích. Někteří měli na zádech výšivku, která byla teď mezi Hluchými v módě. Born2die. Narozen pro smrt. Itivanovi takové heslo připadalo směšné. Pro co jiného se lidi rodí?

V té chvíli se mu zatmělo před očima vyčerpáním a on na kratičký okamžik ztratil vědomí. Byl to jen zlomek sekundy. Probral se akorát v momentě, kdy jeho geniální kočičí rovnováha poslala mozku signál, že se tělo nachyluje k pádu. Zachránily ho reflexy, které situaci vyřešily dřív, než si to uvědomil. V posledním okamžiku jej přitiskly zpět ke stěně. Srdce mu tlouklo tak, až se Itivan divil, že nerozeznělo betonovou zeď jako buben.

Stíhací skupina byla ozbrojená vidlicovitými střelnými zbraněmi, které vrhaly naostřené disky. Někteří měli za pasy mačety a zahnuté meče. Pokřivený muž s jediným uchem měl přes prsa pověšený zrezlý kalašnikov. Další si nesli sbírku řetězů a křesadlových pistolí. Víc než stopaře připomínali trestnou výpravu. Jejich vůdce, modravý obr s nafouklými svaly a očima černýma jako peklo, žádnou zbraň neměl. Itivan pochyboval o tom, že s takovými hnáty nějakou potřebuje.

Potom si všiml, že mezi sebou mají i krysího šamana, a srdce se mu roztlouklo až v krku. Byl dosud zahalený pláštěm, proto ho předtím nezahlédl, ale teď, když s ním Sedmtři třásl, už o tom nebylo pochyb. Vychrtlý muž měl na prsou navázané dva tucty háčků. Na šesti z nich ještě visely krysy. Byly živé, přestože jim někdo omotal tlamy drátem a svázal přední i zadní pařáty. Visely na šamanovi jako vánoční ozdoby, a když s ním hromotluk mlátil o stěnu, vesele poskakovaly.

„Už mě to přestává bavit! Rozumíš?! Ještě jednou mi řekneš, že ta prašivá kočka je přímo tady, a ulomím ti tu vyjebanou kanálnickou palici!“ Obr otvíral ústa a kovově zabarvený řev vycházel ze strojku, který měl připevněný ke krku a fungoval nyní i jako amplion.

Itivan mezitím traverzoval přes místnost po rezavě vodovodní trubce obaleně stříbrnou izolací. Nejvyšší čas odsud vypadnout.

Protestující šaman plačtivě křičel, dokud ho Sedmtři nepustil na zem. Potom z chumlu na hrudi vytrhl jednu krysu a zamumlal zaklínadlo, ze kterého se všem v místnosti zhoupl žaludek. Ve stejné chvíli zabodl kryse pod čelist ocelový nehet levého prostředníku a pevně ji stiskl v pěsti. Cenil zuby, kňoural a vrčel, zatímco drtil drobné tělo, až se mu mezi prsty vyvalila krev. Když dlaň otevřel, byl vyčerpaný a zpocený. Uprostřed krvavé kaše stála maličká bytost – chomáč šedivých chlupů a ulepených vnitřností s vypoulenýma očima mrtvé krysy.

Krysí šaman ukázal Sedmtři pyšně svůj výtvor a zachrčel: „Vúdú ho dostihne a vysaje mu morek z kostí.“ Krvavá postavička spletená z vnitřností seskočila na zem.

„Hovno,“ houkl Sedmtři a rozdrtil tu odpudivou věc podrážkou. „Už jsi mě tahal za nos dost dlouho. Myslíš, že se kvůli tobě budu ještě srát s černou magií?“

Chytil šamana pod krkem a zvedl ho, až klepal nohama.

„Chci, abys našel kocoura! Nic víc, jen takhle jednoduchou věc.“

Šaman se cukal. Trhal končetinami. Zvlášť pravou rukou, která ukazovala kamsi ke stropu.

Sedmtři pokračoval v monologu. „Slíva je na vás měkkej. Jste jen banda mizernejch flákačů a začínám mít pocit, že si ze mě akorát děláte prdel.“

Krysí šaman už byl úplně rudý, dusil se. Konečně se mu podařilo dosáhnout k pasu a bleskově vytáhnout zahnutou dýku. S překvapivou rychlostí ji vrazil Sedmtři do srdce. Či spíše tam, kde obvykle srdce bývá.

„Teď jsi mě nasral,“ řekl Sedmtři a vyhodil ho do vzduchu. Sáhl po okovaném kyji s ostny, který s sebou nesl jeden člen komanda, a ještě dřív, než drobný šaman dopadl na zem, nabral ho jako baseballovou pálkou a odpálil přes celou místnost. Tělo šamana narazilo do železné konstrukce pod stropem a omotalo se kolem ní jako mokrý hadr.

Sedmtři se pobaveně rozhlédl po zbytku komanda. Měli v očích vztek a nenávist. Někteří na něj mířili zbraněmi, jiní vytahovali meče.

„Co je, doprdele?! Nikdo netleská? To byl homerun!“ Hromotluk si zklamaně vytáhl z prsou dýku. Věnoval jí krátký pohled a odhodil ji.

Jeden z mužů zachraptěl: „Zacházíš příliš daleko. Nemáš žádnou moc nad gildou Hluchých. Wihelin není naším pánem!“

„A já myslel, že mistr Wé šéfuje celý týhle zavšivený díře… Teda až na mou osobu,“ zamumlal výhružně obr.

Pak se to stalo. Jeden z Hluchých zařval: „Támhle!“ Přitiskl k rameni zbraň a bez čekání začal pálit z vrhače disků. Vzduch proťalo kvílení miniaturních cirkulárek. Sedmtři zahlédl chlupatou siluetu, která pádila až u stropu po neuvěřitelně tenké trubce.

„Střílejte! No tak už kurva palte!“ zařval a dřív, než dozněla ozvěna jeho výkřiku, vypustili Hluší všechno, co měli. Rozječely se další diskové vrhače. Se syčením burácely křesadlovky. Kalašnikov se rozštěkal s takovou razancí, že všem zalehlo v uších. Hluší zatínali zuby, mhouřili oči a místnost se plnila kouřem. Z omítky odletovaly spršky prachu, cihly se tříštily, kulky skučely a odrážely se od železné konstrukce, ostrých úlomků bylo ve vzduchu jako molekul kyslíku.

Když palba po deseti sekundách utichla, Sedmtři se svítilnou marně hledal roztrhané zvířecí tělo.

„Posraná práce. Copak já můžu honit nějakou zkurvenou kočku?!“

Byla jedna hodina po půlnoci, půldruhé hodiny po zavírací době. Po uklízecí četě, která se kavárnou Louvre přehnala jako povodeň, už nebylo ani stopy, jen v rohu dosud vysychala zapomenutá loužička pěny. Tmavě růžová podlaha se leskla čistotou, na stěnách se bělala štuková výzdoba ohraničující starorůžové tapety s jemným vzorem, vysoká okna voněla saponátem, shlížela z prvního patra na Národní třídu, z níž ale do kavárny vidět nebylo. V klenutých zrcadlech se odrážel sál, kde v šeru svítil lustr jen nad jedním stolem. Dnes večer měli přijít neobvyklí hosté.

Štěpánu Johovi se vzrušením potily ruce. Naštěstí měl navlečené bílé rukavice, a proto když tajemná dáma v kápi dorazila, mohl jí s klidem podržet a přisunout židli, aniž by se bál, že prsty zanechají stopy na lakovaném dřevě. Když odešel vyřídit její objednávku, rychlým pohledem zkontroloval svůj vzhled v jednom ze zrcadel. Naškrobená bílá košile zapnutá až ke krku, bílá zástěra a černě a šedě proužkovaná vypasovaná vesta. Perfektní. Za okamžik už na stříbrném tácu servíroval kouřící horkou čokoládu s pravou šlehačkou a sklenku vody.

Neviděl jí do tváře, ale věděl, kdo žena u stolku je. Upozornili ho předem a také mu přikázali, aby splnil každé její přání. Zahlédl, jak jí z rukou nezadržitelně stéká krev a vpíjí se do ubrusu. Zachvěl se – tak je to pravda…

Uklonil se a odstoupil, protože přicházel druhý host – muž oblečený do černého koženého křiváku pobitého stříbrnými cvoky. Pod ním měl šedivou mikinu s kapucí staženou do tváře. Na podlaze zaduněly těžké kožené boty. Když mu číšník přisunoval židli, ucítil nepříjemný a zatuchlý pach, který stoupal z jeho šatu.

Muž usedl a sejmul si z hlavy kapuci.

„Je mi fakt velkou ctí, že vás konečně poznávám,“ zamumlal a poklepal si sevřenou pěstí na srdce. Prsty mu obepínaly stříbrné prsteny s lebkami. „Jste ještě krásnější, než jsem si představoval.“

„Díky, poslední dobou neslýchám poklony často,“ usmála se, ale kápi si nechala nasazenou.

„V čem vám může gilda Hluchých pomoci?“

„Jdete přímo k věci? Nechte mě vydechnout… Cesta sem mě dost vyčerpala.“

„Mohl jsem přijít za váma, ale nechtěla jste…“

„Nechtěla jsem,“ potvrdila žena a odmlčela se, protože k nim s úklonou přistoupil Štěpán Joh s utěrkou obřadně přeloženou přes předloktí.

„Mohu vám něco nabídnout?“

Matyáš Morn krátce zalétl pohledem ke své společnici. Po čokoládě se mu dělaly pupínky a šlehačku přímo nesnášel.

„Dám si to samé.“

„Děkuji, pane.“ Číšník se vzdálil.

„Mám ráda místa s tradicí – všechno tam chutná jinak. I vzduch. Možná je to trochu staromódní.“

„Určitě ne. Nejste zkrátka povrchní… dokážete tyhle věci ocenit.“

„Sto let uteče jak voda. Čím dál víc si vážím věcí, které se rychle nemění. Dnes tu popíjím čokoládu a vzpomínám, že támhle sedával Einstein a u toho stolku u okna Franz Kafka. Věděl jste, že právě tady založili kdysi bratři Čapkové Pen klub?“

„Fakt?“ O tomhle klubu šéf gildy Hluchých nikdy neslyšel, ale byl přesvědčen, že docela určitě se tam nehraje metal.

Nádherná žena pokračovala: „Některá místa jsou předurčena k přijímání význačných rozhodnutí. Kdo ví? Třeba budeme za sto let na tuhle noc vzpomínat.“

Praha nabrala čokoládu na lžičku a spokojeně ji olízla. Primarius se snažil nevidět krev, která jí kapala na tmavě zelený plášť, na podlahu a na ubrus. V hloubce pod okny projížděla tramvaj. Zasršela elektrika a na okamžik bledě ozářila jejich tváře jako fotografický blesk.

„Jsem nemocná. Chci najmout gildu Hluchých, aby našla artefakt, který by mě mohl zachránit…“

„Hmm?“

„… vím, že jste o něm už slyšel. Ano, mluvím o Kopí osudu, které tu po válce ukryl jeden anglický mág. Klíč k jeho nalezení a možná i samo Kopí leží v pražském podzemí. Potřebuji ho!“

Morn se napil hořkosladké čokolády, aby získal okamžik na uvažování. Klouzala mu do krku jako horký asfalt.

„Zaslechl jsem nějaké drby.“

„Nejsou to drby a vy to víte lépe než kdo jiný. I Wihelin to ví.“

„Jsem jen obyčejnej člověk v čele zločinecký organizace, Paní. Proč nejdete za ním?“

„Proč myslíte?“ kontrovala rychle.

Matyáš Morn se zamyslel. „Už jste za ním byla a nepřineslo to výsledky.“

„Pokud úkol splníte, zaplatím vám tolik, kolik gilda vydělá za rok.“

„Rád bych vám pomohl, ale fakt nevím, kde ten artefakt je.“

„Někdo jiný to ale ví. Zjistěte to. Nebudu vám radit, jak máte dělat svou práci. Potřebuji výsledek, postup a prostředky nechávám na vás.“

„Dobrá,“ kývl nakonec Morn. Po páteři mu probíhalo chladné mravenčení. „Udělám, co je v mých silách. Nechci za to ale peníze. Nechci nic víc než mít u vás službu.“

„Nechcete bohatství? Jestli je to málo, můžeme o ceně smlouvat…“

„Jak jsem řekl. Udělám to z obdivu k vám, zůstane mi u vás ale malé plus, jedna služba. To se v turbulentních dobách hodí víc než peníze. Co říkáte, plácneme si?“

Bylo to o myší fous. Itivan se otřásl a z kožichu se vyvalil prach. Jeden z disku mu usekl špičku ucha, ale na tom teď nezáleželo, protože po ohlušující střelbě stejně nic neslyšel. Oči mu slzely, měl je plné prachu. Díky štěstí se stihl do bezpečí dostat dřív, než kanonáda spustila v plné síle. Plazil se dál po trubce vedené pod stropem další místnosti.

V tu chvíli ho dostihl nespokojený řev Hluchých, určitě za ním zase vyrazili. Spěchal dál a snažil se nemyslet na to, že jestli mu uklouznou na vlhkém rezavém povrchu packy, je po něm. Chodba se vnořila do mnohem většího tunelu Kanálstrály. Byla tu naprostá tma. Itivan se plížil stále kupředu a najednou zjistil, že dál už nemá kam. Trubka, po které lezl, končila kolenem zanořeným do stropu nad Kanálstrálou.

Temnotu za ním prořízla záře svítilen. Blížily se zlostné hlasy. Zejména jeden hrubý, mechanický…

„Posviť tam nahoru, blbe. Hni sebou, nebo tě tam vykopnu, abys to vosahal!“

Kocourovi se zježily chlupy. Přitiskl se těsněji k trubce, byla ale příliš úzká, aby ho ukryla před světly. Čekal na první výstřel, který ho pošle do hlubin.

V dálce se ozval podivný rachotivý řev. Šelma, která ho vydala, musela být obrovská. Jemné receptory na Itivanových vousech mu prozradily, že vzduchem se šíří podivné vibrace. Za okamžik už o tom nebylo pochyb. Kanálstrálou se řítila nějaká podzemní stvůra. Trubka pod Itivanovýma nohama se rozdrnčela. Zdálo se, že si toho už všimli i Hluší.

Kocour vyděšeně strnul. V předchozí místnosti jeden z Hluchých vylezl na trubku, po které šplhal i Itivan. Teď po ní pomalu ručkoval k němu. Ještě si přikrčeného chlupatého stínu nevšiml. Jeho svítilna byla ale stále blíž.

„Máme ho!“ zakřičel náhle jeden z komanda a světelný kužel se zastavil. Itivan přivřel oči. Slyšel cvakání natahovaných závěrů a klapání křesadlových zámků. Šplhající Hluchý po něm hmátl rukou, ale minul. Itivan zasyčel a sekl ho přes prsty.

Řev blížící se Kanálstrálou vzrostl do téměř ohlušující hlasitosti. Možná v něm zanikl i povel k palbě. Objevila se obrovská záře, která všechny oslepila. Hučela a řítila se k nim jako oživlé peklo.

Kočičí lord otevřel tlamu a s výkřikem skočil. Plachtil téměř sekundu. Šílené vytřeštěné oči, divoce kormidlující ocas a hřbet prohnutý, aby eliminoval náraz. Dopadl té věci na záda a chvíli vůbec nevěděl, jestli je to živé, nebo ne, a jestli žije on. Jisté bylo jen to, že to řvalo jako stádo bizonů a stejně nekompromisně se to řítilo tmou.

Už za okamžik Itivan litoval, že se nenechal zastřelit. Byl to stroj. Nad hlavou mu sršely bílé výboje. Probíhaly téměř bez ustání mezi dvěma sochami Dia na opačných koncích vozu, každá z nich svírala v ruce zkrabacený blesk. Uprostřed střechy se vznášel a rotoval jasně bílý krystal. Bylo zřejmé, že jde o kombinaci techniky a magie.

Itivan se převalil, aby unikl z dosahu blesků, a byl stržen proudícím vzduchem. Okamžitě začal po střeše klouzat k jejímu okraji. Drápy vyryly v šedém nátěru rovnoběžné rýhy. Tunel Kanálstrály se řítil a rozmazával kolem něj. Docházela mu síla. Jedinou záchranou mohl být čtvercový světlík, který rušil jednolitou hladkost střechy. Itivan vztekle zamňoukal a pokusil se k němu přeručkovat.

Vozidlo prudce zabočilo doprava a Itivan se ke světlíku skutálel rychleji, než čekal. Hlava prošla skrz jeho mřížku a zůstala v ní uvězněna. Vůz sebou smýkl a Itivan se udeřil do čelisti, až se mu zatmělo před očima. Zkusil se packami vzepřít a málem si zlomil vaz. „Co je to za kecy, že kočka proleze všude, kudy projde hlavou?!“ vřeštěl vzteky. Nabyl ale dost rozvahy na to, aby se místo ven začal rvát dovnitř. Pomohlo mu opět přibrzdění v tu nejnečekanější chvíli. Zaskučel, když zlomené žebro protestovalo, stejně jako zachycené chlupy. Krátce prolétl vzduchem a praštil sebou jak široký, tak dlouhý. Packy se mu rozjely do stran, čumák zabořil do smrdutého rudého koberce.

Když mu před očima dojančila kola bolesti, rozhlédl se kolem. Interiér byl tmavý, od osvětlené kabiny jej dělil poloprůhledný kytičkovaný závěs. Za ovládacím pultem se někdo hrbil za něčím mezi řidítky a kormidlem.

Vůz staré pražské tramvaje nesl na přídi dobrých deset světlometů, které oslnivou září zalévaly tunel Kanálstrály do vzdálenosti desítek metrů. V pancéřované kabině blikaly roztodivné čudlíky a měřáky jako ze století páry. Boky vozidla byly vyztužené nýtovanými pláty pancíře a gumovými plováky, navařenými přímo na trup. V zadní části dýmala kamna – pokud ovšem rudá rozpálená mřížka nebyla branou do kočičího pekla. Ďábelská tramvaj svištěla těsně nad zemí, Itivan ale neslyšel zvuk rachotících kol.

Vůz na padesáti metrech zpomalil a zastavil. Závěs se odhrnul a do zadní části dopadlo světlo z kabiny. Kocour ztuhl neschopen pohybu. Na sedadlech kolem seděli kostlivci oblečení v šatech. Někteří z nich měli u nohou položené kufříky a odrané batohy. Jako jeden muž k němu otočili hlavu. Středovou uličkou se potácel do zadní části řidič, který v rukou držel gramofonovou desku s fotkou Karla Gotta a něco si mumlal pod vousy.

Itivan se nahrbil, zježily se mu chlupy a vyjely drápy. Muž, který k němu kráčel, byl oblečený ve špinavém pršiplášti. Svezla se mu kapuce a na Itivana vyhlédla zachmuřená tvář se štětinatými vousy, červenými tvářemi a obočími zvíci veverek. Muži chybělo jedno oko! V prázdném důlku měl zasazenou skleněnou kouli, ve které byl zasněžený Karlův most. Muž výhružně naklonil hlavu na stranu a drobné částečky začaly v kouli poletovat, jako by sněžilo.

Překvapení ve tváři muže rychle zmizelo. Zahrabal v kapse a vylovil umolousanou knížečku. „Nazdar, Mici, teď nevím, jestli se známe. Nejsi moje kočka? Možná jsem to jen zapomněl. Možná jsi můj oběd… Počkej, podívám se do bločku!“

To už bylo na Itivana příliš. Bezhlavě vyrazil. Proklouzl štětinatému mezi nohama a přeletěl ke dveřím. Kostlivci ho zvědavě sledovali. Muž zavrtěl hlavou a protočil desku mezi prsty. Položil ji na stařičký gramofon.

Itivan vlétl do kabiny a zatancoval na přístrojové desce. Bubnoval tlapami po barevných čudlících. Všiml si otevřeného okna a v děsu se jím prodral ven. Ztěžka dopadl na dno Kanálstrály a uháněl nejbližší cestou do hlubin užších tunelů.

Jen jednou se ohlédl. S bušícím srdcem sledoval, jak se pancéřovaná starodávná tramvaj, na kterou někdo připevnil cedulku „Tak-si,“ dala do pohybu. Nad střechou zasršel zvláštní bílý krystal a mezi sochami vládce bohů se vzňaly blesky. V jednu chvíli byla tady a vzápětí tramvaj vystřelila pryč jako projektil, až Itivana ovanul zvířený vzduch. Zdálo se, jako by za vozidlem ještě doznívalo: … ty ptáčku hnízdo máááš…

Itivan sám sebe ujišťoval, že právě prodělal infarkt. Potácel se pryč chodbou tak úzkou, že i on se musel chvílemi prodírat vpřed. Uvažoval, jaký náskok asi získal. Hodinu, nebo jenom pár minut?

Polštářky tlapek měl rozedrané, drápy obroušené a polámané. Krev z ucha mu na hlavě zaschla v černou krustu. V mozku tepala bolest způsobená omračující hlasitostí střelby v uzavřeném prostoru. Itivan mimoděk odhalil špičáky. Znovu pomyslel na to, proč se musí z kanálů dostat živý, a upnul se k té myšlence jako tonoucí.

Pospíchal chodbou a doufal v zázrak. V té chvíli vlevo zahlédl pohyb. Tmou se něco blížilo. Něco malého, u země. Tiše to šmejdilo a čichalo. Potkan! Itivanovi se zhoupl žaludek hlady. Přitiskl se k betonu a nehybně čekal, až bude kořist na dosah. I odporné kostnaté tělo potkana teď tvořilo rozdíl mezi životem a smrtí.

Nic netušící hlodavec očichával podlahu a pomalu se přibližoval. Teď! Itivan vyrazil. Jak ale za okamžik zjistil, příliš brzy. Tlapa, která měla potkanovi přerazit vaz, ho o pár centimetrů minula. Hlodavec vypískl děsem a vyrazil pryč. Kocour se za ním vrhl jako smršť. Prolétli pár metrů po mokrém betonu, než potkan prudce odbočil a vyrazil doprava. Itivan nezůstal pozadu a každým skokem ho doháněl. Náhle se potkan zastavil a otočil se. Něco bylo špatně. Trvalo okamžik, než si uvědomil, že se před ním v temnotě leskne víc korálkových očí. Byly jich desítky a vypadaly, jako by se smály.

Itivan zařval a vystřelil pryč. Živá lavina potkaního hejna se rozlila za ním. Štvanice byla nemilosrdná. Kocour ždímal poslední síly. Chraplavě mezi jednotlivými nádechy vy rážel. „Koč-ka, kte-rou se-že-rou my-ši?! To se rad-ši u-to-pím!“

Málem se mu to splnilo. Chodbu, kterou v trysku náhodně zvolil, dělila v polovině stoka splašků. Páchnoucí řídké bahno v ní stálo téměř nehnutě, jen tu a tam se z něj uvolňovaly bublinky výparů, na povrchu praskaly a vypouštěly do okolí pach, ze kterého štípaly oči.

Itivan ani nepřibrzdil. Doběhl na samotnou hranu stoky a ve chvíli, kdy po něm první z potkanů skočil, se odrazil. Letěl nad hnědou břečkou jako vystřelený pérem. Letěl dlouho. Kormidloval ocasem. Začínal už doufat, že doskočí na druhý břeh stoky, když ho zemská tíže nemilosrdně stáhla dolů a těsně před cílem s ním praštila do páchnoucího bahna. Itivan zavřel oko a divoce zahrabal nohama. Od něčeho pod hladinou se odrazil a zoufale vymrštil přední tlapy. Zachytil se drápy. Z posledních sil, olepený řídkou břečkou a omráčený bolestí, se vyškrábal nahoru. Naprosto vyčerpaný se svalil na bok. Díval se přes stoku na potkany, jak vzrušeně pobíhají po jejím kraji sem a tam a snaží se k němu najít cestu. Itivan ležel a všechno mu bylo jedno. Cítil, jak bahno smíšené s výkaly a chemikáliemi na jeho těle zasychá, jak kolem něj tvoří neprostupný smradlavý krunýř, ale vlastně se ho to netýkalo.

Ležel by klidně dál, i kdyby ho zaživa žrali potkani. Ve vyčerpané letargii strávil několik hodin. Vlastně sám nevěděl, jestli usnul, nebo jen ležel s hlavou položenou na podlaze a díval se na bahnitou hladinu a praskající bubliny.

Dostal druhou šanci. Přežil vlastní smrt, to jistě mělo nějaký účel. Po nekonečné době se Itivan pohnul. Vyhrabal se na nohy. Měl poslání, a to mu zakazovalo umřít. Pomalu se vydal na další cestu.

Napůl slepý se loudal temnými tunely a čekal na zázrak. Kdekoli se cesta dělila, vydával se tou, která stoupala, anebo tou s nejčerstvějším vzduchem. Zdálo se mu, že se zdi kolem něj stahují, jako by ho chtěly zasypat a pohřbít. Několikrát omdlel vyčerpáním. Jednou se mu stalo, že se probral, zíral do tmy a vůbec nevěděl, kde je a kdo je. Znovu se sebral a pokračoval, hnán víc zvířecím pudem uniknout než myšlenkami. Tlapy za sebou nechávaly krvavě otisky, toho si ale ani nevšiml. Mířil jen výš a za proudícím vzduchem, až přišel ke skládce.

Rozlévala se v obrovské jeskyni na rozloze stovek metrů. Nad skládkou se tyčil skalní ochoz, do kterého někdo vysekal schůdky, a nad ním, úplně nahoře, byly malé kovové dveře.

Itivan se nedůvěřivě zadíval na moře odpadků, které ho od schodů dělilo. Uvažoval, jestli přes ně dokáže přejít. Vyhne se ostrým drátěným pérům, zlámaným čepelím pil, chuchvalcům drátů i polámaným svářečským elektrodám. Vyhne se oblastem mokvajícím chemikáliemi i olejnatým jezírkům neznámé hloubky. Vyhne se planinám rozbitého skla a rozdrcených lahví, horám rezavých hřebíků a kopcům z plechu zvrásněného jako struhadlo. Dojde ke dveřím a zaklepe na ně, a když nikdo neodpoví, stočí se před nimi do klubíčka a usne. Počká, dokud někdo nepřijde a nenalije mu mléko.

Itivan už vcházel na skládku, když si všiml podivného hmyzu, který se vznášel asi patnáct metrů daleko. Musel být obrovský. Vypadal jako rosolovitý komár propletený ratanovým stínidlem lampy. Rozmazaná čtveřice křídel vířila jako rotory, tvor se ve vzduchu pohyboval těžkopádně jako vojenský vrtulník. Osten sosáku mu prorůstal zrezlým zavařovacím trychtýřem. Po stranách zadečku ho chránila zohýbaná víčka od zavařovaček. Bytost se vznášela ve výši tří metrů na místě a pak se střemhlav vrhla do hlubin skládky. Když se znovu vznesla, měla na sosáku nabodnutého rosolovitého tvora připomínajícího želvu nebo velkého brouka, jehož tělo pokrývala bublinková fólie a stovky zátek od limonád.

Itivan se zarazil a dlouho se jen díval. Poloprůsvitné organismy vytvořily zvrácený ekosystém, který připomínal pozemskou džungli. Každé místo se hýbalo životem. Hemžilo se stvořeními od velkosti mince až po obrovské tvory, kteří víc než cokoli jiného připomínali haldy odpadků. Skládka před ním byla smrtící. Malé organismy na bázi rosolu byly požírány většími. Všude stříkala kyselina a svíraly se ocelové drápy. Boje probíhaly bezhlesně, jen za zvuku srážejících se kbelíků, hřebíků škrábajících o plech, tavících se kovů a syčících pneumatik. Až na tyto občasné zvuky byla tichá. Proto Itivan zaslechl, že se k ní zleva blíží skupina vojáků. Jeden z nich vesele pořvával. „Kdo chce po mým boku stát…“

Skupina klusala za velitelem v rytmu podrážek okovaných bot a navazovala. „… musí jako blbec řvát!“

„Tak se mi to líbí,“ ječel Sedmtři hrubým hlasem a pokračoval. „Až tu kočku chytíme…“

„… hnáty jí zpřerážíme.“

„Stát. Hlušáci. Rozptýlit se! Je někde tady.“

Víc už Itivan neslyšel. Klopýtal pryč směrem, který si náhodně vybral. Pryč od pronásledovatelů i od smrtící skládky. Pryč od všeho a od všech. Pryč… a přitom věděl, že mu síly zbývají stěží na pár desítek metrů.

Nakonec jich, slepý tmou, překonal téměř devadesát. Zdálo se, že v chodbě před ním je něco živého. Nedokázal už ale myslet na nic jiného než na ty, kteří jsou za ním. Plazil se dál, napůl mrtvý a slepý, a když se dostal do výseče světla, které na něj dopadalo odkudsi shora, zůstal v ní lapen jako moucha u rozžhavené žárovky.

Na železném žebříku visel muž v modré kombinéze pražských kanalizací. Na hlavě měl ochrannou přilbu se svítilnou a na rukou žluté rukavice. U pasu mu viselo lano, baterka a svazek klíčů. Druhý muž ho jistil shora. Odložil starou rezavou mřížku kanálu a připravoval se připevnit jinou, lesknoucí se novotou. Shlížel dolů do šachty, černá silueta proti oslepujícímu dennímu světlu.

Lord Itivan, šéf tajné služby hlavního města státu, udělal to poslední, na co měl ještě sílu. Nepřemýšlel nad tím, jestli to je nebo není potupné, a už vůbec ho nenapadlo, jestli ho takhle někdo uvidí… Začal mňoukat jako obyčejná, k smrti vyčerpaná a zoufalá kočka a spolehl se na lidské milosrdenství.

8. kapitola

Z nedaleké pekárny voněly rohlíky, lípy na náměstí šuměly a vítr přinášel oknem vzdálené pokřikování dětí. Vzduch chutnal po malém městě. Silné zdi staré radnice poskytovaly příjemný stín před pálícím sluncem. Ve světnici proti sobě seděli dva muži. Příliš nemluvili. Popíjeli hořké pivo, zatímco čas běžel. Vystačili si s tím, že sem tam pohlédli přes stůl jeden na druhého. Z mísy voněla osmažená slanina s mandlemi.

Jeden z mužů byl oblečený v odraných špinavých šatech. Tvář měl zarostlou vousem, pod vznešeným čelem zářily modré oči, na kterých ale bylo něco divného. Vypadaly mrtvé, jako by zamrzly a uvěznily pod ledem všechny city. A možná v nich žádné city nezůstaly. Na opěradle jeho židle visel otlučený štít s heraldickou figurou lva.

Druhý muž byl oblečený honosně jako středověký měšťan. Přihnul si z dřevěného korbelu a hřbetem ruky si otřel pěnu, co se zachytila na mohutném kníru. Měl zelené nohavice, vysoké boty z plazích šupin a červenou kazajku z vyšívaného brokátu. Uprostřed hrudi prorůstalo skrz oblek velké bijící srdce, jeho jedna polovina byla železná a druhá zlatá. Zlaté tepny a železné žíly se rozbíhaly po povrchu látky do všech stran. Kolem krku muž nesl drahocenný řetěz s medailonem zobrazujícím svatého Jiří na vzpínajícím se bělouši, jak kopím zabíjí draka.

„Mile jsi mě překvapil, Bruncvíku,“ promluvil měšťan sytým barytonem. „Neobjevil ses tu dobrých sedm let. Příliš dlouho jsme nesrazili korbely.“

„Byl bych rád řekl, že mě naše setkání těší stejně jako tebe, Vysoké Mýto.“

„Co ti brání, příteli? Nebo ses už tolik zhlédl v Jejích očích, že pro tebe neexistují žádná jiná města, ba ani ta s královskou krví?“

Bruncvík se kousl do rtu. Popadl korbel a zprudka si přihnul.

„Vidím, že jsem se dotkl citlivého místa. Nechceš-li o Praze mluvit, změňme téma.“

„Nechci,“ zašeptal rytíř. „Odpusť mi, prosím.“

„Stalo se,“ odvětil Mýto a vlídně se usmál. „Čemu vděčím za to, žes zavítal do mého města?“

„Potřebuji zjistit, kde letos zasedne Rada měst. Delší čas už nejsem ve spojení s Královnou.“

Město pozvedl obočí. „Slíbil jsem, že se na ni nebudu ptát, ale…“

„Prosím, Mýto…,“ Bruncvíkovo ovládání na okamžik polevilo. Skrz oči proniklo tolik bolesti a smutku, až se město zarazil.

„Dobrá, ponechme tvou velitelku stranou. Promluvme si jako dva rytíři, kteří se po dlouhých cestách znovu setkali.“

Bruncvík s díky sklonil hlavu.

„Pro tento rok byl vylosován Říp. Rada zasedne na posvátné hoře o půlnoci letního slunovratu.“

„Díky, příteli.“ Rytíř zvedl hlavu a tváří mu přeběhl úsměv, který zmizel téměř dřív, než se objevil… „Jak se ti vůbec daří? Když jsme se viděli minule, stěžoval sis na problémy s vampýry z Vratislavského hradiště, už je to v pořádku?“

„Ale však to znáš. Jednou jsou to vršovečtí vampýři, podruhé neplatiči daní z vietnamské tržnice, potřetí mi radnici postříkají frackové sprejem. Nikdy to nepřestane. Stýská se mi po pranýři a popravčím špalku. Znáš mě, nejsem zastánce mučení, ale jisté lidské vynálezy podtrhují skutečný obsah slova morálka. Doba se ale změnila a pranýře odvál čas. Hledám tedy útěchu u své věrné Karasky, a oporu u věží Sokoličky a Voděnky.“

„Vypadáš dobře, můj pane. Vidím, že ti jejich péče svědčí.“

Opět nastalo ticho, v minulosti tak nezvyklé mezi dvěma přáteli.

„Čemu se vyhýbáš, Bruncvíku? Nemám dobrý pocit z tvé návštěvy. Nechceš mi jako starému příteli něco říct?“

Rytíř se zarazil se zdviženým korbelem. Okamžik váhal a potom tiše promluvil: „Nejezdi na Radu měst.“

„Co to říkáš? Zbláznil ses?! Žádné město tam nesmí chybět, takový je zákon. Rada se koná jedinkrát za rok, jen jedinkrát jsou města svolána, aby přijala rozhodnutí v osudový den letního slunovratu. To, cos navrhl, není jen neslušné, je to pohrdání vládou této země.

Možná se každý rok vyskytne několik takových. Všimni si ale, jak jsou tato města osamocená, izolovaná. Nepodílí se na vládě a nechávají si vládnout jinými. Proč mé navádíš k rouhačství?!“

„To je vše. Mýto. Víc ode mě neuslyšíš.“

„Nevím, na cos narážel. Mám ale pocit, že vše se zpátky stáčí k naší Královně. Ty víš, že nemám Prahu rád. Může za mnohé mé neúspěchy a prohry. Nelíbí se mi její nabubřelost a krása lacině stavěná na odiv. Nelíbí se mi. že často nedbá dobrých mravů. Přesto dokážu ocenit její kvality. Jsem a budu jí loajální. Pokud bych zjistil. Bruncvíku, že o ní nesmýšlíš dobře, byl by to konec našeho přátelství. Česká Koruna může být jen s Prahou v čele. Praga caput regni! Praga mater urbium!“

„Vždy jsi byl královský. Vždy budeš. Díky,“ sklonil kníže hlavu. Vstal a stiskl Mýtu pravici.

„Než všechno skončí, ještě se setkáme.“

Mýto nerozhodně přešlápl. „Snad příště nebudeš tak tajemný, starý příteli. Není rytířské napínat své dobrodince a zasévat do jejich mysli pochyby.“

„Sbohem, dobrodinče.“

Bruncvík se ve světnici nechtěl déle zdržovat. Venku před radnicí ho netrpělivě očekával Patrik s Juzlinem – zbytek jeho nové družiny.

Zlátnoucí odpolední světlo vykreslovalo dlouhé stíny a příjemně hřálo do zad. Podivná skupinka šlapala podél krajnice rozbité okresky. Přešli železniční trať a pokračovali dál živoucí krajinou Vysočiny. Asfaltka se táhla jako tenká jizva uprostřed polí. Měli za sebou bezmála týden vyplněný nočními pochody, skrýváním a minimem spánku. Na Moravě se zdrželi déle, než chtěli. Proto teď museli spěchat, aby ke svému cíli dorazili včas.

Vlevo kráčel rozložitý muž, kolem jehož hlavy trčela svatozář ježatých vlasů, vousy měl svázané do dvou ryšavých copů. Doprovázel ho štíhlý elf s dlouhými plavými vlasy, které téměř zakrývaly uši špičatější, než je mezi lidmi obvyklé. Vpravo od něj se ploužila další hřmotná postava. Rozložitý tulák se štítem, za nímž jako pejsek cupitalo obrovské zvíře, které si co do velikosti nezadalo s menší krávou. Muži kráčeli mlčky, chvílemi zvedali pohledy k obzoru, jako by na něm hledali nějaký daleký cíl.

Kdesi se ozvalo rachtání motoru, znějící, jako by někdo rytmicky krouhal na struhadle kus olova. Trvalo snad minutu, než se automobil objevil na silnici za kráčející skupinou. Ani se nesnažili skrýt.

Stařičká škodovka jela téměř krokem. Za volantem seděl seschlý děda, který skupinku sledoval s neskrývaným úžasem.

„To je opravduckej lev?“

Patrik se usmál. „Co by to bylo jinýho, dědo? Vypadá snad jako vycpanej?“

„Šmankote.“ Děda zařadil jedničku, až auto poskočilo a celé zaskřípělo. Popojížděl krokem vedle skupiny a fascinovaně si zvíře prohlížel.

„Baže, je to fakticky lev.“

„Jsme od cirkusu,“ vysvětloval dědkovi Juzlin. „Žádný strach, stařečku. Není se čeho bát.“

„Však já se nebojim. Sem ňákej Vydřík, tady z Plchůvek.“

„To je ta vesnice pod kopcem?“

„Baže. Kam máte namířeno, chlapci?“

„Ještě pořádnej kus cesty, dědo,“ odvětil Patrik a dál si muže nevšímal.

„Nepustili vás s tím mazlem do vlaku, co? A nechcete u nás přespat? Stará bude mít radost.“

Bruncvík se zastavil a poprvé na muže pohlédl. „Nemáte z nás strach? Tři chlapi se lvem… ani nás neznáte.“

„Pročpak bych se vás bál, cirkusáci? Jsem starej, kromě týhle rachotiny nemám skoro nic. Jen pojďte. Nastupte si.“ Stařík zjevně ignoroval možnosti vozu, pokud tedy stará škodovka neobsahovala nějaké zakřivení vesmíru s prostorovou kapsou.

„Nevím, jestli je to dobrej nápad,“ přemýšlel Patrik. Pohlédl na Juzlina. Nespali v posteli už několik týdnů, suchá matrace byla příjemná představa, ale…

„Však neprdolte. Zajdem k nám, stará vám najde něco na zub. Mám jedinou podmínku, zajdete se mnou večír do hospody a vezmete to cvičený lvíče s sebou.“

Patrik se ohlédl na Bruncvíka, který rezolutně zavrtěl hlavou.

„Jo, to by šlo,“ zakřenil se.

Modravá obloha přešla v šedomodrou a světle oranžovou a v sytou zlatou lemovanou rudým pásem oblak. Tmavnoucí obrysy rozházených domků v západu slunce vyvstaly jako něco blízkého a poctivého, vesnice Plchůvky v té chvíli klidně mohla být nejhezčím místem na světě.

Patrik se pohupoval na stoličce bez opěrky. Upínalo se k němu dvanáct párů očí a jedny žlutooranžové s velkou zornicí. Mluvil už dobrou hodinu, každý z jeho posluchačů by ale přísahal, že právě začal vyprávět. Posedávali kolem. Pálili jednu cigaretu od druhé a krkem si prolévali pivo za pivem. Hostinský v červeně kostkované košili zapomněl obsluhovat. Hodil si přes rameno hadr, kterým otíral stoly, a také poslouchal. Kolem stropu se vznášel kouř.

Patrik vyprávěl.

„… a tak jsme našli to místo, kde chovají šelmy. Neměli jsme moc času, protože zahradou každou hodinu procházela ostraha. Navíc jsme měli v patách agenty vídeňskýho starosty. Kdyby zjistili, k čemu se chystáme, v okamžiku by do zoologické vtrhla policie, a to by byl konec.“

Jednomu ze strýců vypadlo cigáro a zůstalo doutnat na stole. Patrik ho mimoděk zvedl a položil do popelníku, aniž by přestal mluvit.

„Můj přítel Bruce a lev jsou v telepatickém spojení. Nevěřili byste, jaké to je bejt propojenej myšlenkama s divokým zvířetem. S králem všech zvířat! Bruci, ukaž nějakej trik. No tak, nenech se prosit.“

Hlavy štamgastů se jako na tenise otočily k šelmě, která žvýkala obrovský kus šunky, a potom k Bruncvíkovi.

Ten jen znechuceně zavrtěl hlavou. Vzápětí jeho gesto dokonale napodobil obrovský lev. Hospoda vybuchla smíchem a pozornost se vrátila k Patrikovi.

„Neměli jsme čas. Jen si to představte – uprostřed noci ve vídeňský zoo. Jako tři včely, co vlezly do vosího hnízda! Bruce přikázal lvu, aby vzbudil ostatní šelmy. Až útěk začne, pomůžou odvést pozornost stopařů. Potom jsme se já i žonglér Julek zapřeli do mříží. Rvali jsme je od sebe ze všech sil. Svaly nám málem praskaly námahou, po tvářích se valil pot. Potom se do toho ze všech sil opřel mistr Bruce. Společně se nám podařilo dvoucentimetrový ocelový pruty roztáhnout a dostat lva ven.

Neměli jsme ale ještě vyhráno. V tý chvíli se totiž stalo to, čeho jsme se báli nejvíc. Zatímco se ty dva,“ kývl k Bruncvíkovi se lvem, „radovali, že se zas vidí – chlupáč ho voblizoval jak cukrovou vatu – vídeňský špiclové nás vypátrali! Do zoo vtrhla speciální jednotka, která se ježila zbraněma jak jehelníček.“

Patrik se zhluboka napil a zaťukal půllitrem o stůl. Během minuty tam stálo nové napěněné pivo.

Ještě dlouho bard vyprávěl příběh o tom, jak se svými kamarády z cirkusu vysvobodili lva, kterého jim zabavila vídeňská zoo. V jeho verzi nebyla nouze o zkorumpované politiky, agenty, o tajnou speciální jednotku a Svobodné zednáře. Vyprávěl o pronásledování a soubojích pod rouškou tmy. O skrývání a lstech, díky kterým se jim podařilo z Rakouska uniknout. Jak se vyprávění blížilo ke konci, poznal Patrik, že dneska za jídlo ani pití platit nemusí.

„Až dorazíme na konec cesty, sejdem se zas všichni v našem cirkuse a budeme jedna rodina!“ ukončil dramaticky vyprávění, které bylo z velké části vybájené a neuvěřitelné, zkrátka přesně takové, jaké dobré vyprávění být mělo.

Ani na chvíli mu nevěřili. Dokud ale bard vyprávěl, všichni seděli bez hlesnutí, takovou moc měl jeho hlas. Teď se chlapi smáli a plácali ho po ramenou. Začali objednávat rundy zelených a fernetů.

Spokojený hospodský Patrikovi a jeho přátelům naservíroval vepřové koleno s hořčicí a křenem. Zasvítily jim oči a pustili se do pečínky, jako by týden nejedli. Vydřík se pyšně rozhlížel po sousedech a spokojeně bafal z fajfky. Tolik vzrušení maličká vesnice nezažila roky.

Do jeho domku s obitou omítkou se vrátili, až když začínalo svítat. Patrik s Juzlinem byli příjemně rozjaření, stejně tak starý pan Vydřík. Museli dědu přemlouvat, aby staré nezpíval pod oknem. Bruncvík zůstal podmračený, mlčenlivý a nepřátelský – stejný jako v první chvíli, kdy se setkali. Juzlin s dědou zmizeli ve stavení. Patrik na rytíře počkal, a když procházel kolem něj, přirazil ho ke stěně. Nedbal hřmotného vrčení šelmy, které se mu ozvalo za zády a rozvibrovalo orgány v těle.

„Už mě nebaví chodit kolem tebe furt po špičkách! Jakej máš pořád problém?!“

Rytíř zkusil Patrika odstrčit, ten se ale nenechal. Tiskl ho ke zdi a funěl mu do tváře. Čekal na odpověď.

„Nechtěl jsem s vámi jít, ale přinutili jste mě. Dal jsem ti slovo za to, že jste mi pomohli osvobodit lva.“

„Copak máš na práci něco jinýho?! Ach, promiň, vlastně sis chtěl lehnout do škarpy a uchlastat se. Sebelítost zabíjí. Na nešťastnou lásku zařvaly už tisíce blbečků, proč by k nim neměl přibýt jeden další? Až osvobodíme Václava, dělej si, co chceš.“

Teď pro změnu Bruncvík popadl Patrika. Teď to byl on, kdo toho druhého tiskl ke stěně, až bard čekal, že se oba každým okamžikem provalí do stavení.

„Je to jinak, než si myslíš!“ zachraptěl kníže.

„A jak to tedy je?“

Okamžik napětí pominul. Náhle byla celá scéna zbytečná a trapná. Někde zakokrhal kohout a po něm další. Obzor bělal svítáním.

„Pojďme spát,“ zamumlal Bruncvík.

Druhého dne pršelo. Šlapali tedy dál v dešti, protože čas neúprosně uháněl. Rozedrané boty měly jedinou výhodu. Voda, která do nich zatékala, mohla stejně rychle i vytékat. Měli za sebou hodně přes sto kilometrů, z nichž většinu prošli obtížným terénem mimo cesty. Ještě na území Moravy se navíc pohybovali především v noci. Byli unavení a měli hlad. Sem tam se jim podařilo něco malého ukrást, ale poslední pořádné jídlo snědli u Vydříka. Jejich šaty byly stále špinavější a zuboženější, takže když vstoupili do obchodu, okamžitě přitáhli nežádoucí pozornost. Jednou museli dokonce utíkat, když si Patrik nacpal do kapsy pytlík rozinek a neměl čím zaplatit.

Bruncvík hlad necítil, a pokud ano, tak to nedával najevo. Patrik ztrácel na váze každým dnem a zvlášť některé oblé části jeho těla se rychle zahlazovaly.

Vyhýbali velkým silnicím a městům. Nechali Vysočinu za zády a dál se drželi malých silnic, po kterých se šlo lépe než po rozbahněných polích. Většinou spali pod širákem, i když byli už od čtyř všichni vzhůru, protože je vzbudil lezavý chlad. Když nebylo zbytí, pili z potoků vodu cezenou přes kapesník. Pojídali zeleninu nakradenou ze zahrádek. Občas Patrik z někoho vymámil pár korun za pěvecké či recitační vystoupení.

Šlapali pod temnou oblohou, která se na východě začínala trhat, až se před nimi jednoho dne na obzoru objevil kopec připomínající odložený klobouk. Blížili se k cíli.

Tak jako tolikrát předtím se Zdenal nadechl a vstoupil do zlatavě zářící koule, která levitovala nad podlahou nedaleko Wihelinova trůnu. Hlavu mu naplnily matoucí přízraky zpomaleného času. Před očima mu tančila barevná světla, mámivá jako svatojánské mušky, jen po nich vztáhnout ruku a sevřít je v pěsti, jak se rozhlížel, jeho pohled rozptyloval mlhu a předměty kolem se materializovaly. Klidně stál a čekal, až se rozmazané hrany předmětů zaostří a kontury se přestanou vlnit.

Magická brána, kterou vstoupil do arcimágova maličkého království, se za ním zavřela. Před barem stály tři polstrované stoličky na pavoučích nohou. Samotný pult byl z lakovaného dubu, jeho horní desku tvořil tmavý mramor. Místnost osvětlovaly nízké mosazné lustry polepené reklamami na pivo Worthington. V policích stály vystavené desítky různobarevných lahví s cizokrajnými etiketami. Studená podlaha byla vyskládána z černých a bílých dlaždic ve vzoru kosé šachovnice. Jedna stěna baru byla prosklená, oddělovala bar od neklidné temnoty převalující se venku. Téměř nic se tu nezměnilo, jen neon ve výloze, který teď blikal pěti barvami: uráps_ohívL_U.

Za barem postával barman, jehož prsty Zdenal nedokázal spočítat. Jednou mu vycházelo sedm a podruhé jedenáct. Jeho ruce se míhaly a rozpíjely, zatímco muž připravoval dva koktejly. Měl slámové vlasy spadající na ramena a tmavě hnědé, hluboké oči, které toho za staletí viděly už příliš mnoho.

„Čím to je, mistře, že vždycky, když sem přijdu, něco připravuješ.“

Edward Malborough Rufus, největší mág, kterého Británie v novověku měla, si zamyšleně poklepal prstem na bradu.

„Nejspíš tím, že jsem tě čekal. Chceš do mojita kostky, nebo tříšť?“ Kdesi za ním stálo prastaré skříňové rádio. Zdenalovi nepříjemně zapraskalo v uších, načež šumění z rádia nahradil předválečný spirituál.

„Přišel jsem s tebou probrat závažné věci.“

„Chceš snad se mnou změřit síly? Slibovals mi to, pamatuješ? Že se budeš učit, a až budeš silnější než já, pomstíš se za sebe i ostatní. Za to, že jsem zmanipuloval a zničil vaše životy. Za to, že jsem ve vás obrodil hrdiny Lvího spáru… Jsem tedy připraven.“ Rufus obešel bar a v ruce náhle svíral kouzelnou hůl s hlavicí zdobenou sokolem RAF.

„Víš moc dobře, že kvůli tomu jsem nepřišel.“

„Tak kvůli čemu? Anebo víš co? Neříkej nic. Nejdřív zajdi za ní. Pořád na tebe čeká a ty… Není to moje věc, ale…“

„Není to tvoje věc,“ odsekl přiškrceně Zdenal.

„Jsi krutý. Já jsem ti možná ublížil. Valentýně jsi ublížil hlavně ty.“

Krysoplášť zaťal pěsti, Rufusovi to gesto neuniklo. Čekal.

„Nemusíš mi připomínat mé povinnosti,“ zachraptěl mladík. Potom přešel kolem baru a závěsem z pestrých korálků vstoupil do jiné reality.

Valentýnin pokoj byl znepokojivou variací naivních a krásných věcí zavěšených v temnotě nad propastí. V nicotě se vznášeli plyšáci, plakáty hudebních skupin a herců, volně v ní pluly oblíbené romány. Visela tam loutna, kterou dřív dokázala měnit realitu, stejná loutna, která ji připravila o padesát let života. Jasně zelené závěsy se rozbalovaly kolem oken, sama okna ale visela v prostoru a nevyhlížela nikam. Podlahu tvořil rotující hnědočerný vír, propadající se do nedohledných hloubek.

Zdenal zůstal stát ve dveřích. Sklopené oči, upocené ruce. Připadalo mu nepatřičné vejít a vyrušit snící dívku.

Stařena v křesle přestala chrápat a pohnula se. Šedé rozpuštěné vlasy dopadaly až na zem. Kolem ramen měkl přehozený růžový šátek se žlutými hvězdami. Oči, modré jako studánky, krátkozrace mžouraly, až se zastavily na Zdenalovi. Žena se usmála. Její vrásčitá tvář se rozzářila a omládla o deset let.

„Ahoj, Zdendo!“

Nedokázal zadržet úsměv. Unikl mu a prorazil barikádu, která mezi nimi byla.

„Lidi se přede mnou dneska třesou, Val. Myslí si, že jsem poznamenaný. Inkantor. Ty jsi jediná, kdo mi ještě říká takhle hezky.“

„To, že jsi čaroděj, ještě neznamená, že už nejseš můj bobík. Pojď sem.“ Pohladila široké opěradlo křesla. Ve skřípavém starém hlase stále zůstaly zbytky bývalé melodičnosti.

„Valentýno…“

„No tak šup, pojď mě obejmout. Umírám zvědavostí, co se děje venku. Ty potvoro, tak dlouho jsi tu nebyl! To i Sedmtři za mnou chodí častěji než ty.“ Říkala to vesele, výčitka v hlase byla ale nepřeslechnutelná.

„Měl jsem práci, Val. Pořád mám tolik, tolik práce…“

„Já vím. Kořínek mi říkal, že se snažíš přijít na to, co mi vrátí mládí. Dala bych půl života za to, aby mi znovu bylo osmnáct. Tohle… tohle tělo mě děsí. Všechno mě bolí. Jsem slabá. Každý ráno se probouzím utahaná. V noci nemůžu spát a viklají se mi skoro všechny zuby. Dokonce i blbě slyším…“

„Val, prosím,“ přerušil ji Zdenal. Přešel pokoj a přitiskl jí prst na rty.

„Rozbila jsem všechna zrcadla,“ zašeptala přes jeho prst a políbila ho.

„Prosím, mlč. Dělám, co můžu. Už se k tomu blížím, nemusíš se bát. Myslím, že je to už jen otázka měsíců.“

„Měsíců?“ zklamaně protáhla. „Zdenku, chybíš mi. Nejen mý hlavě, mýmu srdci. Chybíš i mýmu tělu, ale takhle… já bych s tebou ani nemohla…“

„Ježišmarja,“ zhrozil se. „Věř mi, že to je to poslední, co mě teď zajímá.“

Sklopila oči a začala natahovat. Po vrásčitých tvářích se jí koulely slzy. Oči zrudly popraskanými žilkami. Stará ramena se chvěla jako břízy ve větru.

„Vím, jsem odporná. Nemusíš mi to připomínat!“

„Ale já tě miluju, Val. Přísahám, že ano! Udělám všechno, abych ti vrátil mládí.“

Dívala se na něj přes slzy a Zdenal viděl, že mu věří. Tak naprosto a oddaně, že se mu chtělo zvracet.

„Nezlob se. Vím, že děláš, co můžeš. Jsem pitomá, ale… taky tě miluju, Zdenku. Jsi moje poslední naděje.“

Objali se. Krysoplášť byl rád, že může schovat tvář do jejích šedých vlasů. Byl rudý studem. Lhal? Když byla Valentýna nádhernou osmnáctiletou dívkou, miloval ji. Její nová podoba ho ale odpuzovala přes všechno, co k ní cítil. Zkusil zavřít oči a představit si ji, jaká byla tehdy. Kdyby vnímal jen doteky, laskání a polibky… Bříšky prstů přejížděl poddajnou vrásčitou kůži. Ucítil chuť stáří. Přepadla ho nevolnost. Nešlo to, neuměl předstírat.

Uvědomoval si to čím dál jasněji. Selhal. Zradil jejich lásku. Možná že místo citu už má jenom výčitky. Copak na tom ale záleželo? Musel ji zachránit tak jako tak, jinak by se už nikdy nedokázal podívat do zrcadla.

Držel ji v náručí opatrně jako křehký kus ledu. Jako by se bál, že když ji k sobě přitiskne víc, tak se Valentýna rozpustí. Poznal, že uhodla, na co myslí. A stejně neuhnula, tulila se k němu, jako by byl jediným stéblem, které ji drží nad propastí. Přimkla se blíž a držela se ho jako klíště, jako vyděšená malá holka. Zlobil se na ni za to, a zároveň nenáviděl sebe, že se na ni zlobí.

Zůstal s ní několik hodin. Když odcházel, vyprovázela ho láskyplným pohledem. Zranitelná stařena. V tu chvíli ji Zdenal miloval i nenáviděl.

O chvilku později už seděl na baru proti Rufusovi a usrkával mojito. Za dobu, co byl u Valentýny, led ani trochu neodtál.

Zdenal sáhl do vaku a vytáhl těžkou knihu v kožených deskách. Položil ji na bar a rozevřel na první stránce. „V grimoáru stojí: Magie je neviditelná. Magie je v našem srdci,“ přečetl úvod Rukověti. „Není magie bez srdce. Není magie bez zdroje, není magie bez pohonu. Základním zákonem vesmíru je zákon zachování hmoty. Akci následuje reakce. Odevzdej a vezmi. Není magie bez pohonu.“

Rufus trpělivě čekal, až dočte. „To je první lekce. Naučil ses ji dřív, než jsme se setkali.“

„Zjistil jsem, že abych zachránil Valentýnu, musel bych sto jiných zabít…,“ mladík usrkl mojita. Na rtu mu ulpěl lístek máty. Olízl se.

„Uděláš to?“ Rufus z něj nespouštěl oči. Rychlý pohyb zornic prozradil, jak zkontroloval, že má nadosah svou hůl.

Krysoplášť sklonil hlavu. „Nevím. Patříme přece k těm hodným… Nechci to udělat, ona na mě ale spoléhá. Musí existovat řešení.“

Arcimág mlčel.

„Já jsem ho našel, mistře. Proto jsem za tebou dnes přišel. Nechci, aby trpěli nevinní. Potřebuji půjčit Kopí osudu, které jste ukradli Hitlerovi a po druhé světové válce ho ukryli v Praze. To kopí, kterým setník Longinos bodl Krista visícího na kříži… Svaté kopí, které bylo tak mocné, že jsi se dobrovolně vzdal veškeré své síly a rozdělil ji mezi členy Lvího spáru, než jsi ho převzal u Hitlerova bunkru a odvezl z Německa.

Pan Kořínek se ho kdysi dotkl a získal dlouhověkost. Já vím, že s Kopím to dokážu! Zachráním Valentýnu a vrátím ho, kam patří. Přísahám, že to udělám. Prosím tě, jako jsem tě nikdy neprosil. Řekni mi, kde je?“

Rufus mávl rukou a odmrštil drinky ze stolu. Oči mu žhnuly ohněm, který Krysoplášť nepoznal. Jako by celý vyrostl a jeho hlas zahřměl: „Neznáš jeho sílu! Nemáš ponětí, jak mocný je to artefakt a jaké zlo by dokázal v nepovolaných rukou napáchat. Vzpomeň si na Hitlera, vzpomeň na Fridricha Barbarossu a Čingischána… Ani kdyby umíralo tisíc dívek, nesáhl bych po Kopí!“

„Ale tohle není tisíc holek!“ praštil Zdenal do stolu. „Je to Valentýna! Naše Valentýna, kterou máme oba na svědomí!“

Arcimág se zamračil. „Posaď se a nekřič. Myslíš si, že to pro mě bylo jednoduché?! Netušíš, čím jsem prošel. Vzdal jsem se své moci, magie, talentu a znalostí nashromážděných za stovky let a přenesl je na vojáky Lvího spáru. Oslabil jsem se tak, že jsem se stal obyčejným člověkem – a to všechno pro to, abych nepodlehl jeho volání. Kopí samo o sobě není dobré nebo zlé, dokážeš si ale představit, kolik zloby a nenávisti v něm zůstalo po Hitlerovi?

Zatímco já se dobrovolně stal doživotním vězněm a ochráncem Kopí, ty jsi v rodinné linii zdědil mou magickou moc a probudil ji v sobě v labyrintu kanálů. Stal ses čarodějem. Naučil ses ji používat a ovládl ji tak, jak se ti ani nezdálo. Stále jsi ale jen nezkušený a svéhlavý žák s obrovským talentem.

Když člověk čaruje s Kopím v ruce, zdá se, že zákony magie neplatí. Neplatíš krví ani energií, neplatíš životní silou ani bolestí. Ty si přece pamatuješ, jak magie trýzní. Zažils to už stokrát – pořezal ses, když jsi léčil Kořínka, při magickém souboji v paláci Hluchých sis málem upálil ruce! Když čaruješ s Kopím, dějí se zázraky. Nic ale není zadarmo! Měníš běh světa, aniž bys věděl, kde si to magie vybere zpátky.“

„Budu s tebou bojovat!“ Zdenal vstal pomalu ze židle a vyhrnul si rukávy. Mírně se rozkročil a pozvedl ruce.

Arcimág seděl bez hnutí. Rozbitá sklenička se ze země vymrštila zpět na stůl a složila se ze střepů jako puzzle. Vzápětí se opět naplnila tekutinou i s ledovou tříští. Rufus se napil nápoje.

„I kdybys mě zabil, nepomůže ti to. Nedozvíš se, kam jsem ukryl Kopí. Než to ale zkusíš, možná bys měl vědět, že nejsi sám, kdo se na ně tento týden ptal.“

To Zdenala zaskočilo. „Kdo?“

„Wihelin za mnou poslal jednoho ze svých mloků, abych mu o něm přišel povědět. Víš, co to znamená?“

„Wihelin ví o Kopí osudu?“ Zdenalovi spadla čelist. „Kdo mu to prozradil? K čemu ho chce?“

„Přemýšlej.“ Rufus sklidil prázdné sklenice do dřezu. Napustil do nich vodu a vypláchl zbytky máty.

„Nemám ponětí.“

„Dostanu se k tomu. Když jsem za ním přišel, Wihelin byl rozlícený. Prý obživl ten kočičí špeh, kterého už jednou zabil, a unikl i komandu vedenému Sedmtři. Ptal se mě, jestli bych tu kočku dokázal na dálku zabít kouzlem.“

Krysoplášť byl šokovaný. „Vím, že Itivan utekl. Co skrývá Wihelin tak strašného, že se to nikdo nesmí dozvědět?!“

Rufus pokrčil rameny. „Zlobil se, že jsem mu o Kopí neřekl dřív. Velmi by o ně stál. Prosil mě stejně jako ty, ať mu ho půjčím, aby s jeho pomocí ochránil životy milovaných mloků. Když jsem odmítl, vyhrožoval mi… stejně jako ty.“

Zdenal rozpačitě mlčel.

„Nelíbí se mi, co se tu děje, Krysoplášti. Hlavním úkolem Lvího spáru bylo strážit Kopí, a ne chytat špehy, kteří se provinili bůhvíčím.“

„Ale vždyť jsi nám ani neřekl, kam jsi ho schoval!“

„Můžete ho strážit, aniž byste věděli, kde se skrývá. Přijde chvíle, kdy na vás bude záviset mnoho. Vzpomínáš si ještě na sny, které pronásledovaly Ritu? Mohou se splnit dřív, než se nadějeme.“

Zdenal zachraptěl. Chtěl něco říct, ale náhle měl před očima Národní třídu s převrácenými auty a hořícími tramvajemi. Kanálníky rabující obchody a zabíjející lidi za slunečního světla. Chaos a krvavou lázeň, která spláchne město jako povodeň…

„Ještě chceš se mnou bojovat?“

„Proč mi nevěříš?“

„Tvůj úkol je důležitější, Krysoplášti. Dokážu toto bezčasé pole udržet ještě roky. Snad najdeme způsob, jak Valentýně pomoci, teď se ale nesmíme rozdělit, jinak nás jednoho po druhém zlomí.“

„Ale kdo?! O kom to celou dobu mluvíš?“

„Neznám jeho tvář. Přichází se zmocnit Kopí. Nezřetelná postava, již vídám ve snech. Jestli uchvátí Kopí, rozpoutá peklo na zemi. Cítím, že chvíle jeho příchodu se blíží.“

Zdenal si mnul spánky. „Seženu Sedmtři a Kořínka.“

„Přiveď je co nejdřív. A také najděte Ritu. Vzdálila se nám a ztratila se ve světě na povrchu. Využijte své znalosti a kontakty s gildou Hluchých, najděte ji a přiveďte sem. Lví spár musí být silný. Wihelinova mločí armáda se prý dala do pohybu.“

Zdenal odcházel zmatenější, než když sem vstoupil. Ještě ve dveřích baru se nerozhodně zastavil. „Nerozumím tomu. Wihelin byl přece náš spojenec. Přítel. Po válce tě ukryl ve své říši, znáte se tolik let…“

„Možná chce použít Kopí k něčemu ušlechtilému stejně jako ty. Zjistím, co se děje. Ty zatím přiveď Lví spár. Čas nás tlačí!“

„Sbohem, arcimágu,“ kývl Krysoplášť a vstoupil do neklidně se převalující temnoty za dveřmi baru.

„Připadám si jak Dorotka na cestě za Ozem,“ vtipkoval Juzlin. „Když pohlédnu doleva, vidím obrovského lva, a když se podívám doprava, kráčí vedle mě strašák a plecháč.“

„Já jen doufám, že ti to vydrží,“ odtušil suše Patrik.

Jak se blížili k Řípu, byla družina stále opatrnější. Bard měl dlaň položenou na hlavici meče. Bruncvík nesl štít na zádech a opíral se o sukovitou hůl.

Obloha byla tmavá, plná mraků, kterými místy prosvítalo bílé světlo. Potili se a ve vlhkém dusnu šlapali do kopce podél silnice. Zkrátili si cestu polem, přes které na obzoru přejížděl traktor. Od nedaleké vesnice se neslo kejhání hus a štěkot psů. Hmyz bzučel, jako by měla každým okamžikem začít bouřka.

Náhle se Juzlin zastavil a zaclonil si oči. Sledoval něco daleko vzadu, nehýbal se a najednou vykřikl. „K zemi!“

Poslechli ho, aniž by věděli proč. Přeplazili se k remízku vzdálenému asi dvacet metrů a schovali se v křovinách.

„Co? Proč?“ naléhal Patrik.

„Něco se blíží,“ odpověděl Bruncvík.

Opravdu se na obzoru objevila bílá a stříbrná tečka, doprovázená několika dalšími tečkami. Pohybovala se rychle. Po pár minutách již bylo zřejmé, že se jedná o skupinu tří jezdců, doprovázející lehký kočár. Patrik se opíral o lokty a poulil oči.

„To je Pardubice!“ zašeptal Juzlin.

Jezdci směřovali nejkratší cestou k Řípu. Sjeli z asfaltky stejně jako předtím družina, aby si zkrátili cestu přes pole.

První cválal vysoký černovlasý muž, který měl na bílém štítě znak černého zubra se zlatým kruhem v nozdrách. Nesl slavnostní bílý varkoč a kopí s praporcem. Jeho kůň, stejně jako koně ostatních jezdců, nesl rudou čabraku, na které byla přepychově stříbrem vyšitá polovina vzpínajícího se koně se zlatou uzdou.

„To je hrabě Vilém,“ zašeptal Juzlin a pokračoval v tichém výkladu. „Tomu vlevo se říká Páv. Umí prý mluvit ptačí řečí. Vidíš, má chochol z pavích per. Toho vpravo neznám. Vypadá jako jeden z pardubických vodníků.“

„Je to Mandir, cechmistr perníkářů,“ zavrčel Bruncvík.

Kočár s doprovodem se přiblížil na pouhých několik desítek metrů k remízku, kde se skrývali. Byl celý vyrobený ze stříbra, obklopovala ho mámivá záře, která ho chvílemi zcela skrývala před jejich očima. Táhla ho bezhlavá bílá kobyla zapřáhnutá v uherském poprsním postroji a její kopyta, stejně jako kolesa vozu, se nedotýkala země. Kozlík byl prázdný. V zadní části seděla v poduškách ve tvaru lotosu dryáda. Vypadala jako drobná dívka. Měla nazelenalou kůži připomínající kůru habru. Vlasy světlé, propletené dubovými lístky a větvičkami. V zašedlých očích se zračily nečistoty, zakalující vody rybníků a řek v okolí jejího města. Pardubice byla oblečená v přiléhavém červeném latexu, který byl symbolem pardubické chemie. Mezi drobnými prsy se jí leskl znak v menším provedení.

Zdálo se, že traktor křižující pole si dosud zářícího vozu nevšiml. A to ani tehdy, když se ukázalo, že se jejich cesta kříží.

Kavalkáda však na poslední chvíli změnila směr a projela těsně za traktorem. Ten pokračoval dál, aniž by třeba jen změnil rychlost.

„Neviděl je,“ zašeptal Juzlin.

„Neviděl,“ potvrdil Patrik. „Cos čekal? Mají to skvěle odstíněné.“

„Zahlédl jsem Pardubici. Vypadá moc dobře.“

„To máš z toho, že trčíš v Brně zahrabaný do filmů a knih. Jestli tě tohle vyvádí z míry, tak na Radě měst si švíkneš do kalhot,“ zachechtal se Patrik.

Bruncvík útrpně zavrtěl hlavou.

„Jsem zvědavý, ještě nikdy jsem tam nebyl,“ přiznal Juzlin.

„Rada je velkolepá party,“ vysvětloval Patrik. „Města se tam jezdí ukázat. Je to stejný jako na kterýkoli jiný akci. Někteří se předvádějí, jiní tiše trpí. Patolízalové jdou nahoru, neoblíbení ztrácí. Je to politika, diplomacie, vyjednávání, rozdělování dotací…“

„Asi jsem jezdil na jinou Radu než ty, barde. Pokud jsi tam vůbec byl,“ odsekl Bruncvík.

„Nepopřeš ale, že je to velkolepá přehlídka alegorických vozů a roztodivných průvodů, ze kterých oči přecházejí. Všude samý zlato, drahokamy, magie srší ve vzduchu jako statická elektřina. Kolem proudí davy bytostí…“

„Každé město smí provázet jen tříčlenná družina. Dokonce i Prahu. A v posledním století přijíždí většina měst bez doprovodu. Nevidím na tom nic velkolepého.“

„Neposlouchej ho, je to mrzout.“

„Docela se tam těším,“ uvažoval Juzlin.

„Dovedu vás na Radu a tím to pro mě končí,“ zavrčel Bruncvík. „Tak zněla dohoda!“

Juzlin mu náhle položil ruku na rameno. Neřekl nic, jen ukázal. Patrik sledoval jeho prst, bloumal očima po obzoru a najednou se také zarazil. Přes obzor se k Řípu hnala další postava. Byla černější než temnota a vlál za ní šál plamenů. Démon!

Patrikovi přeběhl po zádech mráz. „Něco mi říká, že Václav už je na Řípu. Měli bychom si pospíšit.“

Za chvíli poskakovali přes pole k lesu a za nimi se nesly jadrné nadávky rozčileného traktoristy, kterému šlapali po čerstvé setbě.

9. kapitola

Itivan mhouřil oči, které ho pálily, jako by měly každým okamžikem shořet. Když ho pracovníci kanalizací šťastně vytáhli na povrch, předstíral, že omdlel, jakmile ho ale položili na zem, obrátil se na všechny čtyři a vyrazil pryč. Nikdo ho nestíhal. Zazněl za ním jen pobavený smích.

Itivan zaběhl za roh. Řítil se oslňující bílou mlhou, ve které oslepené slzící oči neviděly víc než šmouhy. Když vrazil hlavou do značky, mohl být rád, že nevběhl pod kola řítících se aut. Udělal ještě několik potácivých kroků k temné šmouze, ze které se vyklubalo křoví. Prodral se dovnitř a zvracel. A potom upadl a nemohl jít dál. Ležel ve vlastních žaludečních šťávách, tělo ho bolelo, nebyl už schopen udělat ani jediný krok. Přestože byl napůl v bezvědomí, jakýsi cynický a výsměšný hlásek uvnitř mu nedopřál klidu.

Tady to končí, po tom všem?

Kocour věděl, že mluví sám se sebou. Rozhodl se hlas ignorovat. Kdyby mohl, vypnul by si uši. Hlas tu ale byl. Uvnitř lebky před ním nebylo úniku.

Lorde Itivane, jak skvělý a obdivuhodný jsi vyzvědač! Vážně, má úcta. Že ti někdo přímo pod vousy ukradl stovky cedulí? Z toho si nic nedělej, to se může stát každému… A že už viníka znáš? Inu, každý někoho zná. Jen si tu polež, odpočívej, udělal jsi už dost. Nikdo přece není dokonalý… ani kočka, i když ta se tomu z božích stvoření nejvíc blíží. Odpočívej si a lenoš, zatímco tvou Paní zaživa stáhnou z kůže. Přesně to se totiž děje. Právě ji sloupávají jako cibuli. Vrstvu po vrstvě, hraniční štít za hraničním štítem… Hezky pomalu, až nezbude vůbec nic. Odpočívej, lorde Itivane, svou hloupostí a natvrdlostí bys stejně všechno jen zhoršil…

„Itivane,“ zašeptal jemný kočičí hlas, který neslyšel tolik let.

„Šklíbo,“ zamumlal ze spaní a probral se. Jeho milovaná nikde nebyla. Stále ležel v zaprášeném trnitém křoví. Mohla uběhnout hodina.

Itivan se vyhrabal na nohy a zorientoval se. Zprava na něj vrhal stín kostel svatého Antonína. Kousíček od něj řvala magistrála. Byl na nábřeží kapitána Jaroše.

Kolem pospíchala dvojice, blondýna ve středních letech a obrýlený muž s kufříkem.

Itivan neztrácel čas. „Kolikátého dnes je?!“

„Ježíšikriste!“ vyjekla žena. „Matouši, ta kočka mluví!“

„Boženo, co blbneš…“

„Dozvím se, doprdele, kolikátého je?!“ zařval kocour z plných plic.

Žena zůstala stát s otevřenou pusou, možná se rozhodovala, jestli začne ječet, dostane infarkt, nebo zvládne oboje.

„Jednadvacátýho června,“ odtušil chlap automaticky a kufřík mu vyklouzl ze zchromlých prstů.

Itivan vytřeštil oči. „Už?! Musím jít.“ Přiměl k pohybu to, co z jeho těla ještě zbývalo, a zanechal strnulou dvojici za zády. Proběhl za Městským úřadem Prahy 7. Přebíhat třídu Dukelských hrdinů si ve svém stavu netroufl, a tak počkal na semafor. Za chvilku se vnořil do Letenských sadů.

Na Hrad to nebyly ani dva kilometry. Itivan pospíchal, co mu síly stačily. Když už nemohl běžet, klusal. Když nemohl klusat, šoural se… Pokračoval nad letenským tunelem pod Dolním Letohrádkem dál a hlouběji do sadů, kolem tenisových kurtů a stále podél Vltavy, kterou mu ale překryly stromy. Přerývaný chraptivý dech hrozil roztrhnout hrudník.

Kočka vydrží všechno. Nestěžuj si. Není to tak těžké. Packa před packu. Šlapej. Šlapej! Ten tichý hlásek byl zpět a doprovázel ho až ke Starým zámeckým schodům, které se Itivanovi mlžily před očima. Přesto se potácel neúnavně dál. Škrábal se vzhůru a každým krokem se blížil k zadní bráně Hradu.

Srotil se před ní dav zakrslých opálených turistů. Uprostřed jeden z nich mával zelenobíločervenou vlajkou. Měl na sobě péřovku a na nose sluneční brýle, které byly větší než jeho obličej. Připomínal masařku – Itivanovi se zdálo, že vzlétl a hnusně se na něj šklebí.

„Z cesty!“ zařval a vytáhl drápy. „Vypadněte! Kliďte se!“ Od tlamy mu stříkala pěna. Probíjel se středem turistů, kteří se v panice rozbíhali do stran. Sekal drápy napravo, nalevo. Trhaly se šaty i kůže. Ozývalo se zoufalé i bolestné volání. „Aiuto, e’un tigro!“ Dav se rozpadl a Itivan ignorovaný hradní stráží vpadl pod Černou věží do Hradu.

Nevšiml si toho hned, protože už dávno se pohyboval jen díky železné vůli. Přesto i on zaznamenal, že u brány hlídkují rytíři Stovky. Pod dlouhými kabáty skrývali kroužkové zbroje. Několik jich bylo dokonce převlečených za historické šermíře a v plných plátových zbrojích pózovali fotografům. Usmívali se na ně, ale oči měli pozorné a chladné. Oči elitních zabijáků. Všimli si Itivana hned, jak se vpotácel dovnitř.

Nejbližší z nich k němu přiskočil a uklonil se. „Lorde, dovol, abych ti pomohl.“ Čekal se sklopenou hlavou, přestože viděl, že Itivanovi se třesou všechny čtyři tlapy a co nevidět se zřítí na dlažbu. Lord by radši umřel, než aby se nechal nést.

„Potřebuji se okamžitě dostat za Prahou,“ zachraptěl. „Nemám už sílu.“

Rytíř ho jemně zvedl do náruče. „Stověžatá věděla, že se vrátíš. Zanechala nám příkazy.“

Válečník Itivana nesl jako vzácnou vázu. Přeběhl nádvoří a vstoupil do paláce. Hrad byl podivně šerý. Hemžilo se to v něm vojáky. To je dobře, pomyslel si Itivan.

Když vystoupali do trůnního sálu, zastavilo se mu srdce. Byl prázdný. Na trůně nikdo neseděl, nikdo neležel v černozlaté posteli, ve které Praha strávila tolik času. Itivan strnul v hrůzné předtuše. Zmohl se jen na přidušené zašeptání: „Praha?“

Rytíř ho uložil do postele, kde lehávala jeho Paní, a vzdálil se.

Na chodbě se ozvaly rázné kroky okovaných bot. Každý doprovázelo cinknutí ostruhy. Itivan ho poznal dřív, než vešel do sálu. Sir Hradčan.

Lord vojevůdce přicházel v plné zbroji. Hledí přilby měl zvednuté, cinkala pod ním kroužková kukla. Na ocelovém prsním pancíři měl vytepaného zlatého lva s korouhví Prahy. Vojenský opasek bez ozdob nesl pochvu s těžkým mečem, který by jiný muž musel držet oběma rukama. Loketní klouby zbrojíř protáhl do trnů. Ochrana nohou byla ze slabšího plechu, neměla chránit proti seku, ale spíš proti řezání, zlacené nákolenice měly tvar lvích hlav a na plátových střevících s dlouhou špicí zvonily ostruhy.

Hradčanova tvář byla strohá, zarostlá vousem, složená z plošek světla a stínu. „Vítej zpět, lorde Itivane,“ pozdravil ho. Jeho hřmotná postava s rameny zdůrazněnými masivními nárameníky zastínila okno.

„Kde je Královna?! Musím s ní okamžitě mluvit!“ zachrčel Itivan.

Hradčan vypadal zaraženě. Jako by nevěděl, co kocourovi odpovědět.

„Praha tě teď nemůže přijmout.“

Itivan zkontroloval, že jsou v místnosti sami, a zoufale zapískal. „Jde o záležitost života a smrti, Hradčane! Ta informace stála život mého nejlepšího agenta a málem zabila i mě! Zjistil jsem, kdo se Ji snaží zničit. Tak mi přestaň…“

Vojevůdci vylétlo obočí. „Co to říkáš?!“

„Slyšel jsi dobře! A teď mě k ní zaveď!“

„Rád bych, ale není to možné, Itivane. Praha odjela už ráno na Radu měst. Byla tak slabá, že nemohla chodit, museli jsme vypravit velký královský vůz.“

Itivan se zoufale zhroutil do podušek. Opouštěly ho poslední síly a cítil, že co nevidět omdlí. Nezbyla mu jiná možnost.

„Máme zrádce ve vlastních řadách… pošli nejrychlejšího posla. Musí Ji zastihnout ještě před zasedáním! Musí, Hradčane, jinak naše Paní obviní Brno a… stane se… něco strašného!“

„Itivane. Itivane!“ Hradčan přiskočil a podepřel kočičího lorda, kterému se zvrátily oči v sloup. „Pošlu svého nejlepšího muže. Co Jí mám vzkázat?“

„Pošli… pošli zprávu dvakrát. Jezdce můžeš zabít… Pošli… i holuba…“

„Itivane! Prober se! Co chceš, abych jí vzkázal? Kdo je ten zrádce?“

Kocourovi se svět vzdaloval, měnil se v maličkou bílou tečku. „Wihelin,“ zašeptal a jazyk se mu pletl. „Vycvičil v podzemí tajnou armádu. Není to… jiné město. Vraždí Ji… její vlastní syn.“

Lord vojevůdce vytřeštil oči. Musel se opřít o postel.

„Jestli máš pravdu, tak ať při nás stojí Bůh. Jakmile se Praha vrátí, vystrojíme trestnou výpravu a jednou provždy vyčistíme Podsvětí od všeho zla. Naše meče jako pochodně spálí to místo na prach.“

Uložil kocoura zpět do podušek a přetáhl přes něj pokrývku. Itivan ho už nevnímal. Ležel v mrákotách, hlava a jedna tlapa mu bezvládně visely z postele. Z tlamy mu kapala tenká slina.

Vojevůdce kvapně opustil místnost, aniž by věnoval pozornost vrypům, které v dřevěné podlaze při rychlé chůzi zanechávaly ostruhy. Musel napsat dvě spěšné zprávy a vypravit dva posly se stejným cílem. Za necelé dvě minuty už seděl v komnatě s pergamenem před sebou. Jeho rukopis byl poznamenán chvatem a nervozitou. Každá minuta měla cenu zlata. Nakonec zprávu smotal do úzké ruličky a zalil rudým voskem, do kterého otiskl svou pečeť. Doufal, že ještě není pozdě.

Vašek se dotýkal vysokého listnatého stromu, jako by v něm hledal oporu. Mohl to být buk. Vlastně mu teď bylo líto, že se nikdy nenaučil stromy poznávat – ostudný syn myslivce. Přejížděl prsty po kůře a užíval si ten pocit. Obloha z listoví byla svěže zelená. Nedaleko kvetly lípy, jejichž koruny dosahovaly k nebi. Květy prastarých stromů medově voněly. Všude bzučely včely, rozrůstaly se křoviny, šlahouny maliníků se natahovaly jako nenechavé prsty, spadané větve tlely na zemi a rostly na nich houby, mezi čedičovými kameny vyrážela tráva a kapradí. Říp porůstal listnatý prales.

Vašek se došoural k vyhlídce a zastavil se ve stínu stromů. Díval se na žlutá pole hořčice a další světle a tmavě zelené čtverce a plující stíny mraků. Vpravo bylo možné zahlédnout Mělník, jako na dlani viděl Štětí a nedalekou elektrárnu. Vlevo trčel k nebi jako vztyčený prst hrad Hazmburk. Malý kopeček na obzoru vypadal jako Ještěd. Měl středočeskou kotlinu jako na dlani. Možná kdyby natáhl ruku, dosáhl by až na zalesněné kopce Krušných hor trhající bílá oblaka.

Když se pohnul, okovy na jeho rukou a nohou zacinkaly. Stáli stranou od ostatních. On a jeho strážce, velitel drakoniánské centurie Baltazar. Od Vaškových okovů vedl řetěz k náramku na drakoniánově ruce.

Byl podvečer dvacátého prvního června, magický a posvátný den. Města se sjížděla na Radu. Mezi stromy Vašek zahlédl zázraky, ze kterých oči přecházely. Zapomněl, že je spoutaný, a napjatě sledoval neuvěřitelné bytosti, vstupující na prostranství před rotundu svatého Jiří.

Z lesa se vyřítil burácející motocykl, ze kterého se svalil medvědí člověk, oblečený v dlouhém plášti a se širákem staženým do očí. Jeho průvodce, ošklivý skřítek, mu cosi šeptal do ucha. Další z jeho družiny, rytíř v modrobílém varkoči se znakem medvěda, seskočil z koně, uchopil stroj za řídítka a odtlačil ho z prostranství. Teprve teď si Vašek uvědomil, že motocykl je živý. Jeho kola tvořili propletení hadi, řídítka byla z mufloních rohů, na místě reflektoru seděla obrovská světluška a za sedadlo posloužila záda divokého prasete. Hejno tvorů dokonale napodobilo chopper Fat Boy od Harleye Davidsona. Vzápětí se stroj rozpadl a houf zvířat se rozběhl do stínu stromů.

Baltazar si všiml Vaškova vyjeveného pohledu. „Beroun si potrpí na okázalost.“ Zjevně se nudil, protože v ústraní seděli už přes dvě hodiny a mnoho dalších ještě posedí.

„Támhleta žena, ta panna v bílé antické říze, co jí ve stopách zůstávají kaluže vody, to je Mariana z Lázní.“

Takhle si Vašek vždycky představoval bohyni Afroditu. Měla pomněnkově modré oči beze stopy bělma. Kůže se leskla, jako by po ní stále stékala voda. Do vlasů si vpletla květy a místo koruny nesla věnec z trávy. Šoural se za ní bachratý bazilišek ve smokingu, který se nevraživě rozhlížel po ostatních městech a sem tam něco prohodil ke své paní německy.

Kousek za ní, skromný a bez doprovodu, přicházel hrozivý muž. Měl dlouhý plnovous a staré šaty, které kdysi musely být přepychové. Jeho kůže se hemžila jizvami, při chůzi napadal – jednu nohu měl dřevěnou a druhou ocelovou. Na levé ruce mu chyběly tři prsty a pravá byla utnutá v lokti. Přesto kráčel klidně a vyrovnaně, na zádech nesl obrovský obouruční meč, který vypadal trochu jako křesťanský kříž.

„Proboha, to je kdo?“ zašeptal Vašek.

Baltazar se zamračil. „Opava, byl kdysi jedním z nejváženějších měst. Čas, války a nemoci ho připravily o mnohé, zocelily ale jeho vůli. Přese všechno si zachoval svou čest. Takové muže je třeba ctít, ne se jim pošklebovat!“

Vašek přikyvoval, ale vlastně už drakoniána nevnímal. Úžas v něm zvítězil. Na okamžik dokonce zapomněl, že je stále vězněm a že celou dobu vyhlíží Prahu.

Mlčky zíral na muže v mnohavrstvé hnědé peleríně a záplatovaném cylindru, který se snesl na mýtinu z nebe na obrovském deštníku. Potom hned na ženu, která byla až na zářivý znak na hrudi úplně nahá. Neměla na sobě jediný chloupek, zato po celém těle se jí proháněla oživlá tetování a neustále měnila její zjev. Vytetovaný drak prorazil hlavu skrz její kůži a vyplivl do skutečného prostoru metrový plamen. Z opačné strany zase přicházel kamenný obr porostlý mechem a lišejníky a při každém kroku se z něj sypal prach. Minula ho postava od hlavy až k patě zahalená v modrém plášti, ze kterého zářily jen bílé oči. Kousek nad ním prolétla porcelánová dívka s blanitými křídly…

„A kdo je tamto?“ neudržel se Vašek a ukázal na kentaura s mohutnou hrudí, napůl jelena, napůl člověka s hlavou korunovanou parožím, který se procházel mezi roztodivnou směsicí měst, četl si Goethovo Utrpení mladého Werthera a tiše se pochechtával.

„Hádej,“ zamumlal otráveně Baltazar.

Vašek se zahleděl pozorněji. Kentaur se otočil – místo levého oka se mu leskl objektiv filmové kamery. Zalovil ve vaku, který měl přeložený přes chlupatý hřbet, a vytáhl jedenapůllitrovou láhev becherovky, ze které si přihnul.

„Karlovy Vary?“

„Bingo,“ zamumlal drakonián. „I když on sám si říká Karlsbad.“

Přicházela další města a mezitím se stmívalo.

„Kdy dorazí Praha?“

„Nejspíš je už někde poblíž. Vždycky přichází poslední. Nechává na sebe ráda čekat. Ostatní musí vidět, že ona je něco víc!“

„Rada zasedne o půlnoci?“

„Dáš mi už konečně pokoj?“

„Ne!“ zavrčel Vašek.

Nedaleko prošla mohutná zlatovlasá žena ve fialové říze, které se na zádech zachvívala andělská křídla. Za uzdu vedla zlatého velblouda, kolem nohou se jí pletla bílá chrtice. Doprovázel ji starý rytíř, dvojník dona Quijota, opírající se o kopí. Pod levačkou měl zavěšený soudek plzeňského Prazdroje. Plzeň si sundala sluneční brýle a zahákla si je nožičkou za okraj řízy. Rozhlédla se po shromážděných a vydala se pozdravit Karlsbada.

Vašek pohlédl na drakoniána. „Pusť mě.“

„Zbláznil ses?“

„Musím mluvit s Prahou ještě před Radou!“

„To zrovna…“

„Nechápeš, že je to v zájmu tvého pána?!“

„Hni se, a urazím ti hlavu. A nezkoušej na mě ty fígle s proměnou. I kdybys mě zakousl, potáhneš mě za sebou na řetízku jak ozdobu.“

Vašek se pokusil najít vnitřní klid. Brno mu slíbil, že ho před Radu předvede, a jemu nezbylo než se na jeho slovo spolehnout. Dobré úmysly prokázal, už když si za člena svého doprovodu zvolil Rezu místo Krahujce. Prý špiona potřebuje v Brně. Václav znal pravý důvod. Kdyby se s Krajcem setkali, jeden by musel toho druhého zabít.

Teď seděl na vršku Řípu a čekal, až zahlédne Prahu. Snad to konečně všechno nabíralo správný směr. Vládce Moravy mu tvrdil, že žádné z moravských měst za útoky na Královnu nestojí. Vašek doufal, že dnes večer bude na Radě odhalen pravý viník, anebo že Rada alespoň udělí Praze právo, aby si opravila hranice sama. Ať tak či tak, Královna přestane krvácet, zmírní se i její nemoc a brzy se uzdraví. Ať si potom města loví tajemného škůdce třeba další rok, s Brnovou pomocí to bude určitě mnohem jednodušší. Už nepůjde nikomu o život, leda tomu, kdo to způsobil. A třeba Praze zbude i nějaký čas pro Václava. Zažil toho dost, aby jí mohl pár večerů vyprávět…

Možná by se mohl stát spojujícím článkem mezi Brnem a Prahou, možná by jim pomohl překonat některá nedorozumění.

Když seděl ve špilberském vězení, chlapec ho několikrát navštívil a pokaždé spolu několik hodin hovořili. Brno byl velmi sečtělý a vzdělaný, zároveň měl v sobě ale vznětlivost a rozšafnost draka. Neskrýval, že nemá Prahu rád. Vyčítal jí mnohé křivdy a občas se rozpálil tak, že z něj šel strach. Bylo to ale v tom, jak ji neměl rád – otevřeně, demonstrativně. Nebyla v tom žádná podlost a zrada.

„Jestli se jednou rozejdu s Prahou ve zlém, zabuším jí s armádou na přední bránu! Nebudu hledat zrádcem otevřená zadní vrátka!“ tvrdil Brno a Vašek mu věřil.

Teď byl chlapec v červenobílé pláštěnce na prostranství před rotundou. Procházel mezi městy, s mnohými se zdravil, jiným věnoval jen chladný pohled. S některými se zastavil a chvíli rozmlouval. Vaška to zaujalo, protože nejedno město vypadalo při rozhovoru s Brnem překvapeně či zaraženě.

Čas běžel a noc byla stále temnější. Planinu ozářily pochodně, ve kterých se zjevila románská rotunda s polokruhovou apsidou a věží. Zdivo tvořily světlé opukové kvádry. Klenuté klenby připomínaly dobu Přemyslovců a jejich patrona, svatého Jiří, jemuž patřila i socha uvnitř kaple.

Říp, nejpamátnější česká hora a trvalý symbol českých dějin, se nořil do další noci, stejné jako před jeden a půl stoletím, kdy zde byl vyzvednut základní kámen Národního divadla.

Ve dvanáct se rozezněl na věži zvon a široká vrata rotundy se otevřela. Rozlila se z nich bílá záře a města do ní začala jedno po druhém vstupovat. Mizela uvnitř, dlouhý průvod se vinul po návrší jako procesí. Vašek se divil, kam se města ztrácejí. Odhadoval, že hlavní budova má tak sedm metrů v průměru, přesto dovnitř proudily desítky a desítky bytostí v nekonečné řadě. Jejich doprovod zůstával venku, do samotné kaple vcházela jen živá města. Dlouhé minuty trvalo, než průvod dospěl ke konci. V té chvíli Ji Vašek uviděl.

Dva rytíři Ji nesli na otevřených nosítkách ve tvaru letících labutí, které za jejími zády spojily svá křídla a vytvářely tak opěrku. Praha zářila. Měla na sobě přepychové šaty ze zlatého hedvábí a s bělostnou vlečkou, na níž byl zlatě vyšit její znak. Celá byla bílá a zlatá. Ramena jí kryly lví hlavy mistrně zhotovené ze zlatých plíšků, v jejich očích zářily české granáty. Z ozdobných nárameníků spadaly filigránské řetízky k bílým rukavicím, které dosahovaly až k loktům. Musela si je navléknout před okamžikem, přesto už nyní zrudly prosakující krví.

Vaškův pohled pronikl skrz pozlátko překrásné róby až k samotné Praze. Měla ztrhanou, alabastrově bledou tvář. Oči zapadlé tak, že její obličej připomínal lebku. Vystouplé lícní kosti jí dodávaly zatvrzelého výrazu těch, kterým zbývá jediná cesta.

Vašek se zachvěl a pocítil uvnitř něco strašně zvláštního. Nemohl mlčet. „Praho!“ vykřikl. Celý den si plánoval, co všechno jí řekne ještě před Radou. Ona se ale ani nezastavila a pokračovala ke kapli.

Náhle na scénu přiběhl neskutečné zaprášený rytíř. Rozepnuté řemínky na prošívanici prozrazovaly, že odhodil většinu plátových částí zbroje, ostruhy na vysokých kožených botách zas to, že možná schvátil koně a dál běžel po svých. Krátce se Praze uklonil a vtiskl jí do ruky pouzdro se zprávou.

„Královno Praho, počkej!“ zakřičel znovu Vašek. V půli slova s ním ale smýkl jeho strážce a srazil ho na zem. Přitiskl mu obličej do trávy.

Vašek neviděl, že se zastavila. Zmateně se rozhlédla a potom pokynula nosičům a vystoupila z nosítek. Vrávoravě vešla do kaple.

Když ho Baltazar pustil, byla pryč. Drakonián si měřil Vaška bez sebe zlostí.

„Měli jsme dohodu! Vidím, že po dobrém to s tebou nepůjde.“

Od té chvíle ho nespouštěl z očí. Ke kapli se přiblížila poslední skupinka opozdilců.

„Musím dovnitř!“ naléhal Vašek.

„Dočkáš se, možná pro tebe pošlou po hlavním zasedání,“ odsekl Baltazar. V tu chvíli na něj skočil Patrik Dodnar a srazil ho na zem. Drakonián se ohnal a odmrštil barda stranou. Sáhl pro meč a ve chvíli, kdy se začal proměňovat, za ním vyrostl Bruncvík a obouruč ho udeřil do hlavy ocelovým štítem. Zadunělo to a Baltazar se bezvládně složil k zemi.

„Neděkuj, na nic se neptej. Padáme!“ drmolil Patrik, zatímco se hrabal z křoví.

„Čekali jsme, až bude Brno uvnitř. Pro jistotu,“ šeptal Juzlin a odemykal mu pouta klíčem, který vylovil z Baltazarovy kapsy.

„Kde se tu…?“ koktal Vašek a náhle vyhrkl: „Počkejte tu na mě! Jo, a díky, díky moc!“ Potom se přes jejich protesty ztřeštěně rozběhl přímo k rotundě svatého Jiří. Zamotal se do skupinky posledních čtyř měst, která se hrnula do kaple. Věkovitý kamenný obr kontroloval jejich znaky. Jeho tělo pokrýval mech, oči jako broušené diamanty si prohlížely každého příchozího. Vašek mu před tvář nastavil dlaň se zlatým křížem, a dřív než stihl obr zareagovat nebo pořádně si znak prohlédnout, proskočil dveřmi do bílé záře.

V rotundě nebyl Památník českého státu, jak by se dalo očekávat. Nebyla tam socha svatého Jiří v boji s drakem od B. Seelinga z roku 1870. Nebyla tam ani plastika symbolizující přeměnu kočovného slovanského lidu v usedlý a spořádaný lid zemědělský. Dveře ústily do obrovského bělostného amfiteátru ve tvaru koule, který musel být mnohokrát větší než celá rotunda. Prostor zářil vnitřním světlem. V jeho středu stálo kruhové pódium, které se zdálo maličké. Desítky řad sedadel se zvedaly po všech stranách až do poloviny výšky koule. Osm schodišť z bílého mramoru rozdělovalo hlediště do pravidelných částí. Stovky živých měst již seděly na svých místech a další do velkolepého sálu stále proudily. Vládl tu mumraj a šum. Hlasy se překřikovaly, ozývalo se volání a omluvy opozdilců, hledajících svá místa. Zvuky vytvořily jednolitou ohlušující kulisu. Vašek si v mumraji vyhlédl jedno z prázdných sedadel.

Kdykoli město usedlo, oddělil se jeho znak a vystoupal ke stropu sálu. Tam se znaky shlukovaly do duté polokoule, ve stejném rozložení, v jakém seděla i města po obvodu amfiteátru.

Přiblížila se půlnoc. Neviditelné zvony rotundy svatého Jiří začaly odbíjet. Vašek si všiml Prahy, jak poslední kráčí ke svému křeslu. Mezi městy to zašumělo. Vládkyně hlavního města byla ztrhaná, její oči pozbyly lesku a pleť zešedla vyčerpáním. Na zápěstích a nohou jí prosakovaly krvavé skvrny a ničily jí zlatou róbu. Na hubeném krku se hlava zdála příliš velká, ruce tenké jako kosti obalené kůží. Přesto oči zůstávaly hrdé a pyšné jako vždy předtím.

Zvony dozněly. Dveře, kterými všichni přišli, zmizely. Na pódium sestoupila žena v rudých šatech s bílými liliemi. Když Litomyšl začala zpívat hymnu, města povstala. Dokonce i Praha se o to pokusila. Vydrápala se do polostoje, střídavě rudla a bledla vyčerpáním a krev z tepen začala proudit silněji. Přesto Královna vydržela až do konce skladby, kdy se sinalá zřítila zpět do křesla. Často k ní zalétaly znepokojené pohledy. Zasedání pokračovalo.

„Omluvte mne, že nebudu při své řeči stát. Nechci tím zneuctít Radu, ale mám za sebou několik náročných dní,“ promluvila chraplavě Praha a její hlas zazněl od stropu silně, jako by mluvila do mikrofonu. „Vítám vás všechny na třístém šedesátém prvním zasedání Rady. Z pěti set devadesáti tří měst je přítomných…,“ Praha zkontrolovala pohledem strop, kde se znaky sestavily do tvaru číslic, „… pět set osmdesát sedm. Čtyři města se omluvila. Broumov a Vysoké Mýto žádný důvod neudala a budou u Tribunálu volána k odpovědnosti. Jejich hlasy budou z dnešního rozhodování vypuštěny. Rada zasedá ve dvoutřetinové většině, a proto je usnášení schopná. Do kontrolní komise byli tento rok vylosováni Písek, Teplice a Chotěboř.“ Potom se Praha rozhlédla po celé šíři amfiteátru, až měla města pocit, že se podívala na každé z nich. „Přeji vám bystrou mysl a dobrý úsudek, protože my všichni jsme vládci. Na našich rozhodnutích závisí budoucnost národa.“ Odkašlala si. Kapesníkem setřela ze rtů krev a usedla.

„Dobrý večer, vážení – snad to mohu říci – kolegové… Je mi ctí, že povedu tuto Radu,“ promluvil nesmělý starší muž, který se opíral o opatskou berlu, jejíž hlavici tvořila dvě zkřížená kladívka. „Los padl letos na mne, že ano, a budu tedy dnešní schůzi řídit. Možná nemám příliš mnoho vlasů…,“ muž se rychle opravil. „Samozřejmě hlasů, vlasů tedy také moc nemám, že ano, ale to sem nepatří. Na druhou stranu mám téměř tolik obyvatel, kolik je mi let.“ Nikdo se nezasmál. Muž se začínal potit. „Schůzi jsem už jednou řídil, možná si to pamatujete, bylo to akorát po smrti Marie Terezie. Jmenuji se Hrob a mým lenním pánem jsou Teplice. Dovolte mi tedy, abych zahájil oficiální část Rady a přistoupil k prvnímu bodu jednání, což je řešení sporů.“ Město Hrob obřadně pozvedl ruce a rozhlédl se po aule. „Kdo z přítomných se chce dovolat práva?“

Jako první se přihlásil nevysoký potměšilý muž ve vysokém klobouku. Uhladil si licousy, ze kterých se zaprášilo mourem. Měl snědou ušmudlanou tvář, která kontrastovala s vybraným frakem. Posunul si na nose cvikr, zatímco se jeho znak ze stropu oddělil a připlul do prostoru nad jeho hlavou. Byla na něm polovina orlice a rys a nad nimi zkřížená hornická kladiva.

„Vážení,“ promluvil hlubokým hlasem. „Tohle už přestává všechno! Nechci vznášet nějaká obvinění, ale pražští potkani mě snad sežerou zaživa! Ničí mi nové kolektory, roznáší nemoci, množí se a děsí děti. Podezřívám zde naši předsedkyni, že posílá krysaře, kteří odvádějí část pražských potkanů do okolních měst. Všichni víme, že Praha je těmito hlodavci prolezlá. Musí to být strašně pohodlné takhle svůj problém přehodit na někoho jiného. Apeluji na ostatní města v okolí Prahy! Pokud máte problémy s pražskými potkany, teď je ta pravá doba se ozvat!“ Muž se triumfálně obrátil na Prahu. Královna ho ale nevnímala. Měla skelné oči, hlava jí unaveně padala na stranu.

„Děkuji panu uhlobaronovi Kladnu za první příspěvek. S vaším dovolením, Praho, co řeknete na svou obhajobu?“

„Je to nesmysl,“ zašeptala.

Hrob se jí uklonil. „Jaké řešení navrhujete, barone?“

„Chci odškodnění dvě stě milionů na stavbu nového luxusního obchodního centra. Pokud v něm bude i multiplex, jsem ochoten přimhouřit oko a přijmout ještě sto tisíc potkanů.“

Praha zavrtěla hlavou.

„Máte nějaký protinávrh, Královno?“ moderoval Hrob.

„Ne,“ hlesla tak, že ji téměř nebylo slyšet.

Města se po sobě znepokojeně dívala. Praha byla skvělým řečníkem a málokteré z měst s ní dokázalo držet v rétorice krok. Její umění diplomacie a manipulace bylo obávané stejné jako její inteligence.

Zdálo se, že i předseda letošní Rady je vyveden z míry.

„Nebudete se hájit? Potom tedy musím nechat hlasovat.“ Hrob se obrátil k amfiteátru a zopakoval kauzu.

„Má někdo doplňující otázky?“

Povstala Plzeň a hrdě rozvinula andělská křídla. „Ráda bych se vznešeného uhlobarona zeptala, jak pozná, že potkani v jeho městě jsou pražští. Jsou snad nějak označkovaní? Mají na levé lopatce vypálenou kartuš s pražským znakem?“

Sálem to zašumělo smíchem. Praha mlčela. Křečovitě tiskla zuby, po skráních jí stékal pot, z rukou i nohou temná krev.

Kladno si vzal slovo. „Na podobné provokace zápaďanů nebudu reagovat. Spravedlnost musí zvítězit. Děkuji všem.“

V sále se zvedla vlna diskutujících hlasů. Hrob nešťastně zamával rukama. „Prosím, klid, vznešená města. Nemá-li nikdo další doplňující otázky, nechávám hlasovat o tom, jestli má Praha zaplatit Kladnovi odškodné za potkany.“

Znaky u stropu se rozzářily. Koule, ve které byly poskládány, se rozprskla a rozdělila na dvě skupiny. Hrob rychle zkontroloval počty.

„Tři sta sedmdesáti dvěma hlasy z pěti set osmdesáti sedmi byl požadavek uhlobarona Kladna schválen. Praha je povinná poskytnout mimořádnou dotaci na postavení obchodního centra.“

Plzeň zavrtěla hlavou a opovržlivě si odfrkla: „Maloměšťáci.“

Další kauza byla mnohem složitější a opět se týkala peněz. Před shromáždění přistoupil vysoký šlachovitý muž, jehož tělo obrůstaly šlahouny rostlin. Byl oblečený v džínech, flanelce a odřené kožené bundě. Na zarostlém krku mu seděla mohutná jelení hlava.

„Jsem Semily, a nemluvím tu jen za skoro tři stovky obcí v Libercově panství, ale taky za celou unii malejch měst do sto tisíc duší. Co tim chci říct… Systém přerozdělování daní je nespravedlivej! Velký města dostávaj mnohem víc na každýho obyvatele. Vždyť se mezi ně rozdělí celá polovina všech peněz z daní. To se jim to pak žije! A my, chudáci, abysme dřeli bídu s nouzí!“

Jelení muž se rozhlédl po amfiteátru a kýval hlavou, mezi městy se ozývaly nadšené výkřiky a souhlasné skandování. Zdálo se, že většina měst v sále jeho návrh podporuje, velcí hráči ale mlčeli a chladně si řečníka měřili.

Jelení muž se rozehříval. „Připravili jsme protestní akci! Každé z měst si připevnilo přímo pod hraniční štít nápis: daňově diskriminovaná obec. Vyslali jsme tuhle zprávu i do lidskýho světa, a pokud nás velký města nezačnou brát vážně…,“ Semily se odmlčel a počkal, až umlkne souhlasné burácení davu, „… jestli nás teda nezačnou brát vážně, budeme to řešit po svým! Tím myslím otevřený protestní akce. Jsme připravený využít magii i mýtický bytosti druhýho světa, abysme k našemu problému přitáhli pozornost!“

Hrob měl co dělat, aby situaci zvládl. Zdálo se, že čím jsou města menší a mladší, tím hlasitěji a bouřlivěji se na Radě projevují. Po chvíli se skandování několika stovek měst přece jen uklidnilo, stejně jako nesouhlasný křik těch zbývajících.

Hrob udeřil berlou o zem, až pronikavě zazvonila. „Prosím zástupce měst nad sto tisíc obyvatel, aby pronesli svou obhajobu.“

První povstal Brno. Mluvil konstruktivně, nemilosrdně. Ani jedno jeho slovo nebylo zbytečné. „Systém je spravedlivý. Každý má stejné šance. Vydělejte si na svůj rozvoj ze svých daní. Nevidím důvod, proč by úspěšní měli platit za chyby neúspěšných.“

Další se o slovo přihlásil Ostrava. Umouněný horník počkal, až se na něj soustředí všechny oči v sále. Bylo vidět, že si to užívá, na tváři mu seděl ironický úsměv. „Řeknu k tomu jedno. Když máte prachy na pitomé cedule, kterými akorát otravujete lidi, tak na tom ještě nejste tak špatně…“

V sále to zahučelo. Ozvalo se mnoho nepřátelských výkřiků.

Povstala Plzeň. Mávla křídly a vznesla se ze svého sedadla. Z místa několik metrů nad davem přejela prstem stovky měst. „Sestry a bratři, probuďte se! Můžeme se dohadovat o rozdělování zlata, můžeme se dlouhé hodiny přít o to, kolik komu po právu náleží. Nikdo ale nebude vyhrožovat, že prozradí druhý svět!

Styďte se všichni, kteří jste Radu chtěli zastrašit. Kliď se, Semily – vrať se na své místo a buď rád, že tě neobviním z velezrady. Přijď znovu za rok se svou nótou, ale slušně a uctivě, a budeme o ní jednat! Dokud tu ale zasedám já, žádné město nebude vyhrožovat jinému městu! Je to věc principu! Navrhuji věc odročit.“

Hrob se ještě obrátil k Praze. Její oblek byl již nasáklý krví. Stékala po stupních do nižších řad jako temné vodopády. Róba se stala zlatorudou, obličej vládkyně byla bílá lebka. Seděla shrbená, onyxová stověžatá koruna jí klouzala na stranu.

„Jste v pořádku, Královno? Přejete si přestávku?“

Zavrtěla hlavou a odpověděla – v sále však bylo takové ticho, že každé její slovo zaznělo zřetelně. „Vzpomínáte někdy na staré časy? Proč se ptám… Vím, že jste zapomněli. Zapomněli a přijali zvyky lidí… Chováte se jako kupčíci! Zajímají vás jen peníze. Kde je víra? Kde je čest a sláva?!“

Ticho. A pak šum mnoha šeptajících a dohadujících se hlasů.

Hrob dal postupně hlasovat o obou návrzích. Těsně zvítězilo odročení navrhované Plzní.

Následovaly další případy. Jihlava si přála, aby se znovu stala moravským městem. Pardubice se rozhodla změnit logo pardubického kraje, protože zobrazuje Kunětickou horu z pohledu od Hradce. Řešila se obří černá skládka u Sedlece, na kterou vozili odpadky Mostovi lidé. Hlasovalo se o vině na znečištění řeky Bíliny. Chlumec zablokoval stavbu nového logistického centra v Novém Bydžově. Další dvě města se soudila o sporné území. Byl vyhlášen společný dobrovolný projekt sázení stromů.

Rada ubíhala k ránu, případy byly řešeny, až nastala chvíle, kdy už nikdo nechtěl projednávat spor.

Poté přišly státnické otázky – bylo rozhodnuto o výsledku voleb do horní komory parlamentu, které měly proběhnout před koncem roku. Liga spravedlivých mést vyžadovala zrušení rasistické Dělnické strany a její postavení mimo zákon – vyhrožovala nasazením vycvičených Občanů proti neonacistům.

Když už Hrob téměř chtěl ukončit první, oficiální část Rady, povstal Brno a promluvil.

„Všichni mne znáte, přesto se ve světle toho, co se vám dnes chystám říct, znovu představím. Jsem Brno, největší z moravských měst. Není v naší zemi druhého města, které by se mi mohlo rovnat, až na ni!“ Chlapec s ohnivýma očima odešel ze svého místa a jedním skokem byl ve středu amfiteátru a ukazoval na Prahu.

Rozhlédl se po publiku. Bělostný sál byl plný živých měst, většina z nich byla podobná lidem, některá zvířatům a u jiných nebylo téměř poznat, že jde o živou bytost. Všechna teď zaraženě sledovala, co se bude dít dál.

„Ona jediná mě převyšuje. Dlouhé roky odvádí mé nejschopnější a nejšikovnější syny a dcery. Láká je na neomezené možnosti, za které však platí jen pouťovým pozlátkem. Vysaje z nich životadárnou mízu a vrhne do koloběhu nesmyslů a bezdůvodné spotřeby. Ztřeštěně zrychlený život jim proteče mezi prsty dřív, než si uvědomí, co udělali špatně. Vítá mé děti s otevřenou náručí, aby jim posléze ukradla identitu, zaplavila je sobeckostí, odcizením a nezájmem.“

Brno se obrátil k Praze, zkrvavené Královně napůl v mdlobách.

„Nemám tě rád. Nikdy jsem neměl a nikdy jsem to neskrýval. Na nikoho nebereš ohledy. Zajímáš se jen o sebe. Jsi pyšná. Nikoho se neptáš, nežádáš, a přesto si ode všeho bereš jen to nejlepší.“

Mezi městy rostl šum. Byl to ale jiný zvuk než mumlání a hartusení, které se ozývalo dříve. Tento zvuk byl tišší, ale zlověstnější. Sálem se šířilo jak pochvalné mručení, tak i nesouhlasné syčení. Brno to čekal. Popošel téměř až k Praze a v té chvíli mluvil jenom k ní, jako by nikdo jiný v sále nebyl.

„Nemám tě rád, ale respektuji tě. Mluvím o tvé ošklivosti, ale klaním se před tvou krásou. Jsi bezohledná, ale vykonalas mnoho dobrého i pro ostatní. Jsi pyšná, ale také hrdá. Jsi tak hrdá, že raději zanikneš, než abys řekla této Radě pravdu?“

Ozvaly se výkřiky, které požadovaly vysvětlení. Praha pohnula hlavou, a tak prozradila, že Brna celou dobu poslouchá.

Chlapec se obrátil k davu.

„Vzešel jsem z víry lidí. Víra mých měšťanů mě utvořila takového, jaký jsem. V mnohém se jim podobám. Na jaře se mi vrací síla, když cítím, jak stromy a lesy ožívají, jak se život v mých dětech probouzí. Na podzim bývám zádumčivý, jak na můj lid doléhají chmury a on se obrací ke svým myšlenkám. Moravané mají k víře blíže než lidé z Čech. Jsem Brno, a přestože nemám Prahu rád, chci vám dnes říct o jejím utrpení.“

Praha mlčela. Sledovala chlapce skelným pohledem jako svá vlastní posmrtná maska. Jemně kývla.

„Někteří z vás už to vědí, zlé zprávy se šíří rychle. Na Prahu někdo zaútočil, začal podtínat její hraniční štíty. Trvá to už téměř rok a její nemoc je velmi vážná. Neřekla vám to ze strachu, protože je teď zranitelná jako dítě. Anebo možná z prokleté hloupé hrdosti, protože se nechce pokořit a Radu o něco žádat… Vidíte ji dnes před sebou. Rány už nedokáže skrývat. Hrozí jí zánik.“ Brno vzhlédl k městům. „Víte, co to znamená! Viník či viníci dnes sedí mezi námi! Nečekám, že se sami přihlásí, ale Rada musí okamžitě jednat. Navrhuji zřídit vojenskou komisi, která věc vyšetří. Nemáme ale čas, a proto navrhuji Praze na dobu jednoho roku povolit, aby sama obnovila své hranice!“

V tu chvíli vypukla vřava. Města vyskakovala ze svých míst. Ozýval se křik a rozčilený řev. Na pódium dopadaly rozličné předměty. Některá města nespokojeně dupala, jiná hrozila pěstmi. Hrob se před tím zhmotnělým nesouhlasem přikrčil. Brno se přímo na pódiu proměnil v draka a hrozivě zařval.

Do chvilkového ticha promluvil Ostrava.

„Jsem proti! Tušil jsem, že tě to napadne, Brno, ale pořád jsem doufal, že nebudeš takový hlupák! Nevíme, kdo za tím masakrem stojí. Jsem proti léčení, když neznáme příčinu nemoci!

Vážené shromáždění, my na východě si problémy řešíme sami. Nepřehazujeme břímě na druhé, je to znak naší síly a nezávislosti. Vyzývám Slezsko i celou Radu, aby tenhle nesmysl smetly ze stolu!“

Plzeň se přidala na stranu Ostravy. „Vážená města, uvědomte si, jak důležité je toto hlasování. Nabourává samotnou existenci Rady. Jejím základem je přece to, že jsme se všichni určitých práv vzdali! Nemůžeme porušovat zásadní stanovy, kdykoli se nám zlíbí.“

Medvěd Beroun zařval a opřel se tlapami o záda Chrudimi, která seděla před ním. „To jsem si mohl myslet. Velcí se jenom třesou, aby královna Praha padla. Jakmile se to stane, vrhnou se na ni jako supi! Stojím za Prahou!“

Další se ozval muž v modrém sametovém kostýmu, s výšivkou dvou zlatých draků na prsou. Kolín. „A co když je to jinak. Brno… Co když od začátku počítáš s tím, že Rada tento návrh neschválí. Třeba tak jenom maskuješ, že se právě zmocňuješ naší metropole!“ Kolín zaťal pěst a pozvedl ruku nad hlavu. „Nevěřím Brnu! Proto budu hlasovat pro!“

Hlasy odpůrců ale sílily.

„Kdo jiný by za tím stál než Brno?!“ Města volala po uvalení klatby na krále Moravy, po jeho uvěznění, dokud nebude záležitost prošetřena. Další se bouřila kvůli ohrožení nejsvětější zásady rovných práv pro všechna města. Málokdo si všiml, že z nejvyššího ochozu, až úplně shora, kde se začínala kopule lomit v strop, sestupuje po schodišti mužská postava. V mumraji a překřikování, které vládlo v sále, ji Brno uviděl až ve chvíli, kdy vykročila na pódium.

Jedno po druhém města utichala, zaražená něčím, co se v téměř čtyřsetleté historii Rady měst ještě nestalo. Uprostřed polobožských bytostí stál obyčejný člověk.

Vaškův pohled se setkal s pohledem Prahy. Přišlo mu, že se na něj usmála. Třásl se nervozitou a děsem. Celou bytostí cítil, že sem nepatří. Přesto se Brnovi uklonil a nadechl se. Promluvil, ale ve vřavě, která nastala, jeho hlas zanikl.

„Člověk!“ šířilo se od města k městu. Ta zpráva obletěla amfiteátr v jediné sekundě. „Jak se sem mohl dostat? Dveře byly zapečetěny, a dřív než jednání skončí, je nelze otevřít!“ „Musel tu být celou dobu!“ „Portálem ale projdou jen živá města, nikdo jiný!“ „Podvádí!“ „Zneuctil Radu!“ „Zabte ho!“ „Kdo ho sem pustil?“ „Kdo ho sem přivedl?!“

Kamenný obr porostlý mechem se u dveří snažil vypadat menší a ještě menší. Hluk narůstal a Vašek se pod jeho nárazy krčil ve středu amfiteátru.

Náhle se za ním vztyčil obří stín a strašlivě zařval, až se stěny kopule otřásly. Auditorium ozářil sloup ohně.

„Chtěl jsem tě předvolat po skončení Rady. Možná je to ale osud, že stojíš tady. Ukaž jim dlaň!“ poručil Drak.

Vašek před sebe napřáhl ruku a pomalu se otáčel kolem dokola a sledoval města, jak jedno po druhém utichají.

Opět promluvil Brno: „Vidíte sami – nese zlatý kříž. Znamení, že byl vyvolen. K čemu, ptáte se? I já se na to ptám od první chvíle, kdy jsem ho uviděl. A nevím to ani dnes. Možná byl vyvolen k tomu, aby před námi dnes promluvil.“

Vašek využil krátkého ticha, které nastalo, a zakřičel: „Přišel jsem proto, abych dosvědčil, co se s Prahou stalo za poslední rok!“

Konečně šramot a šeptání utichly. Pozornost měst byla upřena na pódium.

„Nepatřím do vašeho světa. Ještě nedávno jsem měl jiný život a netušil nic o druhé tváři světa. Neměl jsem ale na vybranou. Už rok mi jde po stopách démon, který se mě snaží zabít. To, co vám chci říct, je…“

„Je to příliš pomalé,“ vykřikla Plzeň. „Říkáš, že jsi přišel svědčit, smrtelníku. Pak tedy svědči!“

Tleskla rukama a Vašek se vznesl do vzduchu asi metr nad zem. Zpanikařil a začal kopat nohama. „Nechte mě mluvit!“ zaječel. Neznámá síla ho držela jako komára připíchnutého na špendlík.

„Budeš mluvit,“ usmál se Ostrava a také pozvedl ruku.

Vašek zařval bolestí. Vrazili mu do mysli jako beranidlem. Zaúpěl, z nosu se mu spustila krev. Zvrátil oči v sloup a třásl se, zatímco se před městy promítaly jeho vzpomínky. Další a další stovky myslí zvědavě osahávaly jeho vědomí. Svíjel se pod jejich dotyky, neovládal tělesné reakce, smál se i plakal zároveň, blížil se k hranici šílenství. Sál ztemněl, města zmlkla a v absolutním tichu sledovala první Vaškovo setkání s královnou Prahou v kapli Všech svatých. Vzpomínky na noc v Národním divadle. Na výcvik u Rudwolfa v horách, na smrtícího démona a na výpravu do Podsvětí, při které přišel o černou známku a objevil zlatý kříž. Skrze jeho oči města vnímala, jak nemoc Prahy postupovala a krvavé léze se s ubývajícími hraničními štíty šířily po celém těle. Viděla naléhavost v očích Královny, když ho poslala do Brna, aby osvobodil Bruncvíka. Viděla nic netušícího Brna, jak rozdává svým lidem v trůnním sále příkazy. V tu chvíli se stalo něco neočekávaného. Václav, třesoucí se lidská troska, sebral síly a přirazil před všemi bránu své mysli. Ostrava s Plzní se ji pokusili udržet otevřenou, Václavova síla je ale smetla. Jen taktak se stačili stáhnout, než zaklaply ocelové čelisti jeho vědomí. Maličký lidský červ právě přede všemi přemohl vůlí dvě z největších měst. V sále to zašumělo údivem.

Brno se smutně usmál. „Ano, teď už chápete… možná před vámi nestojí úplně obyčejný člověk. Zajal jsem ho ve svém městě jako agenta Prahy. Moji lidé ho mučili, abych se dozvěděl, o co jí jde. Nezradil ji. Podařilo se mu utéct ze Špilberku. Není to můj přítel, stejně jako se nepřátelím s jeho paní. Přesto věřím, že nám dnes nelže. Riskoval život, aby nám řekl pravdu: Praha umírá. Vidíme to všichni. Pokud se nám nepodaří zjistit, kdo za tím stojí, měli bychom jí dopřát čas. Nemůžeme ji nechat pominout – stejně jako k životu náleží smrt, tak i k Brnu náleží Praha.“

Ostrava opět začal protestovat a přidávala se k němu mnohá slezská města. Hodně bylo také slyšet Západočechy, podle kterých Praha dostala, co si zaslouží. Rakovník, muž s červenými vlasy, klepety na rukou a krunýřem rýsujícím se pod prošívanicí, se snažil krajany mírnit a vyzýval je k milosrdenství.

V tu chvíli povstal žhnoucí zubr Žďár a promluvil dunivým hlasem: „Jsou chvíle, kdy nemůžeme zůstat stranou. Jsou chvíle, které mění budoucnost. Je lepší rozhodnout se špatně než nezaujmout žádný postoj. Věřím člověku s křížem a vyzývám k tomu i města Vysočiny.“

Další promluvilo malé město Strážnice, mohutná válečnice s nárameníky ve tvaru věží: „Hlavním úkolem Rady vždy bylo za všech okolností ochraňovat životy a práva všech měst. Všech! Pokud nenaplníme hlavní smysl Rady, je tato Rada k ničemu.“

„Je to manipulace! Tyhle řeči jsou stejně prázdné jako vaše hlavy!“ ozvala se budějovická Dáma. „Princip rovnosti práv měst je nad principem ochrany! Rozmyslete si dobře, co děláte! Takový precedens může zničit, co jsme budovali staletí! Kdo je ten muž, co před námi stojí? Znáte ho? Je to poskok Prahy, který pro svou paní udělá cokoli. Je to figurka, opička, která nám předvedla dobře nacvičené představení.“

V tu chvíli Václava podpořila Swrotka, jejíž černá a bílá tvář zářila do šera odraženým světlem jako půlměsíc. „Divíte se, že Václav proklouzl na tuto Radu? Já se tomu nedivím. Zlatý kříž ho opravňuje, aby tu byl. Skrývá se v něm neznámá síla světlonoše. Je posel nového věku. Co naděláme s tím, že nevíme, jaký bude.“

Vzrušené hlasy stoupaly nad klenbu amfiteátru a mísily se. Mnohá další města vykřikovala připomínky a názory. Čas běžel.

Když se o slovo přihlásila sama Praha, Hrob se musel velmi snažit, aby atmosféru uklidnil.

„Děkuji vám za podporu, i když jsem se o ni neprosila. Mám svou hrdost a nerada peru na veřejnosti špinavé prádlo,“ rozkašlala se, až jí na bradu vychrstla sprška krve. Otřela si ji úzkostlivě kapesníkem, jako by i celý zbytek její róby nebyl prosáklý červení. Zvedla oči a promluvila příkře. „Nebudu se nikoho prosit o pomoc. Radši přijdu o poslední hraniční štít, než abych se plazila před těmi, kteří tak dlouho čekali na chvíli, kdy mě pokoří.

Neměl jsi sem chodit. Václave. Teď a přede všemi tě propouštím ze svých služeb. Dostal jsi mě do velmi trapné situace.“

Vašek zavrtěl hlavou. To bolelo. Jeho nevěřící pohled se setkal s chladným pohledem Brnovým – Cos čekal? říkaly dračí oči.

Diskuze bouřila další půlhodinu, než se konečně Hrobovi podařilo města uklidnit. Byl úplně zpocený, jeho berla měla ztupený bodec, jak s ní neustále bušil do země. Smrt Marie Terezie, letělo mu hlavou, to byla procházka růžovým sadem.

Nakonec Hrob přistoupil k hlasování, které mělo zachránit nebo zničit Prahu. Ani největší sázkový odborník by si v tu chvíli neodvážil tipnout, jak tahle hra dopadne.

„Ať se rozhodnete jakkoli,“ prohlásil Hrob po tom, co definoval kauzu, „dle zásad naší Rady vaším soudcem nebudou ostatní, ale pouze vaše svědomí.“

10. kapitola

Nohy metelily, zatímco záda potkoně se za běhu jen mírně houpala. Sedlo umístěné hned za kohoutkem drželo pevně. Bylo přitažené pobřišními řemeny, od jejichž spodní části vedl průvlečný martingal k otěžím. Zbytek potkoňovy uzdy tvořil nátýlník za ušima, anglický nánosník a čelenka nad velkýma černýma očima. Udidlo se zakusovalo do hlodavčí tlamy a umožňovalo Zdenalovi lehkými pohyby obrovského tvora ovládat tak, že jízda na potkoňovi byla jednodušší než klus na koni.

Vjeli do obří pískovcové jeskyně podpírané masivními sloupy a strop se ztratil v nedohlednu. Mladík poplácal zvíře po boku. V duchu děkoval bohu, že dva potkoní hřebci, kteří zbyli po rytíři Delapanzovi, byli ušetřeni masakru při dobytí pevnosti. Jednalo se bezesporu o nejlepší dopravní prostředek v Podsvětí. Když byla potřeba, dokázal potkůň přeplavat stoku, přeskočit propast anebo vyběhnout po téměř kolmé stěně.

Od návštěvy arcimága Rufuse uplynulo několik dní, kdy Zdenal cestoval po Podsvětí. Vyptával se. Poslouchal zaručeně pravdivé zprávy, legendy, povídačky i úplné výmysly, mezi kterými bylo jen těžké rozeznat zrnka pravdy. Nyní se vracel do pevnosti Delapanza a doufal, že tam najde pana Kořínka.

Lucerna zavěšená na sedlové tyči se houpala v rytmu potkoňových nohou. Objevilo se ale nové světlo, které se rychle blížilo – skalní městečko blikající desítkami pochodní, co se rozlily po hornatém srázu jako hvězdy. Podzemní pevnost vykukovala zpoza masivních hradeb, na nichž hořely vysokými plameny železné koše. Čím byl Zdenal blíž, tím víc bylo vidět, že stavební práce už skončily. Dělníci potáhli zdi novou vrstvou hlazeného betonu, ze kterého trčely tisíce hrotů. Vrcholy hradeb lemovaly ostnaté dráty, za nimi přecházely siluety hlídek. Na hlavní věži držela službu posádka u strašlivé magické muškety Aurory.

Zdenal se díval na pevnost Delapanza a vzpomněl si na chvíli, kdy ji uviděl poprvé. Tehdy byl vyděšený student, který snil o tom, že svět není jen šedivé místo plné betonu a šedi, o tom, že existuje magie a lidský život má smysl. Tehdy se ještě jmenovala Špína a jemu připadala jako místo z neskutečných nočních můr. Zároveň byla hrůzně krásným splněným snem, skalním rytířským hradem ukrytým pod Prahou.

Mladík přicválal do míst, odkud na něj z pevnosti bylo vidět, a sundal si kápi krysího pláště.

Ozvalo se rachocení rumpálu a řetězu. Brána umístěná na obří kolejnici se začala pomalu odsouvat do strany. Zdenal přitáhl otěže a potkůň klidným krokem vstoupil do pevnosti.

„Buď pozdraven, inkantore!“ ozval se jeden ze strážců. Zdenal na něj mávl. Poznal ho podle tváře, jméno se mu ale nevybavilo. Muž patřil k Hluchým, co přišli s armádou otroků pevnost obnovit, podle Slibu, který dal kdysi Delapanzovi Matyáš Morn. V této chvíli tvořili Hluší téměř polovinu posádky. Zbytek připadal na členy kanálních kmenů, naverbovaných pro výjimečné schopnosti, dále na skupinu Wihelinových mloků a z původních Delapanzových vojáků zbylo pouhých několik, jimž se nějakým zázrakem podařilo bitvu přežít.

Obnovili pevnost tak, že by byl starý rytíř pyšný, škoda, že mrtví lidé a skřeci obnovit nejdou.

Zdenal hodil otěže pacholkovi a poručil mu, ať dá potkoňovi vitaminové granule a ovoce. Jakmile najde pana Kořínka, chtěl opět vyrazit na cestu.

Přešel přes nádvoří plné bláta, které ztvrdlo v kámen, a vstoupil do hlavní bašty opevnění. Nevšímal si pohledů, které se za ním otáčely. Už si zvykl. Po tom, co tehdy v bitvě z jeho prstů vytryskly desítky oslnivých výbojů a složily elitu Hluchých, se zpráva o jeho zázračných schopnostech rozšířila celým Podsvětím. Proti jeho magii byla černá kouzla krysích šamanů jen pouťovými kejklemi. Zdenal byl jedním z vyvolených. Čaroděj. Inkantor…

Teprve když vcházel do věže, uvědomil si, čeho si měl všimnout dřív. Na nádvoří byla spousta mloků. Mnohem víc než obvyklá hrstka. Byli vyzbrojeni halapartnami a kopími, ověšení podivnými pryžovými zbrojemi zhotovenými z pneumatik rozřezaných na pláty. Mladík si je mohl dobře prohlédnout, protože mu právě zatarasili cestu. Instinktivně se ohlédl a pochopil, že ani cesta k bráně už není volná. Mezi pracujícími otroky a Hluchými zdánlivě bez důvodu postávala další skupina mloků.

„Vznešený Inkantore, prosím tě jen o malou chvilku. Náš pán Gorht by tě rád pozdravil,“ pronesl zadrhávanou lidskou řečí první z mloků a lehce se uklonil. Přestože slova byla slušná, postoj ještěřího vojáka nepřipouštěl odpor.

„A jestli s ním nechci mluvit?!“ odsekl Zdenal. „Co když jsem unavený po dlouhé cestě? Co když se chci vyspat a najíst, dřív než začnu tlachat s tvým velitelem?!“

Jeho ráznost mloka překvapila. Oči mu v rychlém sledu zamžikaly, jak je překryly bílé blanky. Rozdvojeným jazykem si olízl rty.

„A jsi unaven po dlouhé cestě, Inkantore?“

„Co mi Gorht chce?“

„Chce ti položit otázky. Někdo oživil kočičího zrádce… Potřřřebujeme tvou pomoc.“

„Kde je Kořínek?“

Mlokovy černé lesklé oči nic neprozradily, skvrny na černé kůži ale zazářily jasnou oranžovou. Zdenal poznal, že ho vyvedl z míry.

„To nevíme, inkantore.“

„Jdu se převléci do čistých šatů. Opláchnu se a přijdu za tvým šéfem.“

„Nemyslím, že je to…“

Zdenal ho ignoroval. Odcházel k točitým schodům vedoucím do jeho pokojů. Polilo ho nepříjemné horko, srdce se mu rozbušilo. Co všechno vědí? Co tu vůbec, zatraceně, dělají?! Do poslední chvíle čekal, že jej eskorta zastaví. Mloci ho však nechali jít.

Vystoupal po schodech až ke své komnatě a zůstal zírat na rozhrnuté gumové rohože. Uvnitř se několik mloků prohrabovalo jeho věcmi. Další zkoumali rozvrzanou postýlku, ve které se týdny zotavoval Itivan. S nepochopitelným zaujetím z ní jeden z mloků sbíral pinzetou jakési neviditelné věci a ukládal je do igelitového sáčku. Další – veliký samec se sytě žlutými skvrnami – sňal ze zdi podivný meč, který otroci vylovili ze stoky, a pohrával si s ním v blanitých rukou. Zdálo se, že je zbraní přímo uchvácený. Zdenal v něm poznal generála Gorhta.

Polilo ho horko a začal couvat. Jeden krok. Druhý. Zdálo se, že mloci jsou tak zaujatí prohlídkou pokoje, že si ho zatím nevšimli. Jeden z nich náhle zaklonil hlavu a začichal. Několikrát dlouze vymrštil jazyk, jak na citlivé receptory chytal stopy pachů.

Zdenal co nejtišeji ustupoval. Výjev mu zmizel za ohbím schodiště. Scházel ze schodů, když mu najednou někdo stiskl rameno. Leknutím by vykřikl, v tu samou chvíli mu ale vrásčitá dlaň přikryla ústa. Mladík ucítil, jak se k němu zezadu přitisklo tělo a známý hlas do ucha zašeptal: „To jsem já, chlapče. Sledoval jsem tě.“

„Pane Kořínku!“ zdušeně vyhrkl a otočil se. Černá silueta s výsadkářským baretem nemohla patřit nikomu jinému.

„Ukrývám se v pevnosti už několik dní. Čekám tu na tebe,“ zašeptal bývalý astrální major Lvího spáru.

„Wihelinovi už nemůžeme věřit. Zatoužil po Kopí. Přijíždím akorát od Rufuse. Chce, abychom dali dohromady tým. Musíme sehnat Sedmtři, a hlavně Ritu. Času je málo.“

Kořínek kývl, jako by ho to nepřekvapilo. „Nejdřív tě ale musíme dostat pryč. Nebo se už umíš udělat neviditelným?“

„Myslíte jako vy? Ne, ale poradím si. Vy se postarejte o sebe,“ zamumlal Zdenal. „Sejdeme se před pevností u prvního východního pilíře.“ Potom sestoupil po schodech, zatímco více než stoletý důchodce se ztratil ve světě slepých úhlů.

Zdenal nevěděl, co bude dělat. Věděl ale, že je dost starý na to, aby své problémy řešil sám.

Dole uviděl mloky, kteří právě diskutovali se skupinkou Hluchých. Zdenal chtěl projít kolem a zamířit k hlavní bráně pevnosti.

„Inkantore,“ zastavil ho jeden z nich. „Mluvil jsi s Gorhtem?“

„Jistě, prohodili jsme pár slov. Zbytek projdeme u večeře.“

Mlok naklonil hlavu na stranu. Jeho jazyk nedůvěřivě zakmital. „Zdržel ses tam jen okamžik. Běž to prověřřřit!“ zasyčel na jednoho ze svých lidí.

V tu chvíli se do toho vložil holohlavý předák Hluchých. „Tady inkantor může bejt váš, šupináči, neřikam, že ne. Budete ale muset počkat, až s nim skončíme my, jasný? Máme svý příkazy, tak to už nekomplikujte!“

Mlokovi se nadmuly jedové váčky pod lícemi a skvrny na těle mu zasvítily jasnou žlutí jako pruhy útočící vosy. Ve výrazu jeho plazí tváře se ale nepohnul ani sval.

„Musím vás požádat, abyste si to rozmyslel. Hluchý. I my máme přřřímé rozkazy od našeho generála velitele…“

„Ty šmejde, nebudu s tebou diskutovat v naší pevnosti! Jste tu hosti, tak se podle toho, kurva, chovejte!“ rozkřičel se na něj Hluchý. Jeho hlas přivolal i několik dalších členů gildy, kteří se poflakovali poblíž. Kolem mločího oddílu se vytvořil několikanásobně početnější hlouček holohlavých mužů.

Mlok zamrkal. Za zády se mu ozýval tichý sykot. Ostatních pět členů jeho doprovodu vzrušeně kmitalo jazyky. Halapartny a kopí nechali ve zbrojnici u vstupu do stísněných chodeb pevnosti a jedinými jejich zbraněmi byly krátké tesáky z broušené pérové oceli. Hluší proti tomu byli vyzbrojeni těžkým arzenálem mlatů, palcátů, rozličných bodáků a sekáčů. Dva dokonce nesli vrhače disků.

Zdenal se krůček po krůčku sunul k východu. Byl rozhodnutý, že jakmile to začne, vrhne se k bráně. Chvíle napětí ale pominula a mlok sklopil hlavu.

„Dobrá. Dáme vám přřřednost, ale až s ním skončíte, tak nám ho přřředáte. Souhlasíš?“

Dva Hluší v černých kožených bundách se přesunuli za mladíkova záda.

„To zní fér, šupináči,“ zachechtal se předák. „Třeba vás ten Wihelin přece jen naučil i něco jinýho než louskat šváby a tahat bordel ze stok.“

Mlok provokaci ignoroval a radostně kývl. „Náš pán je velký!“

„To si piš. Je to velkej zazděnej frajer.“

Dohodu potvrdili plivnutím do dlaně a stiskem ruky.

O chvíli později už Zdenal seděl v jedné z přízemních místností, do které vedly jediné dveře. Ty byly právě teď zamčené. Za nízkým rozklíženým stolem proti němu seděli dva gildovní zabijáci. Jeden z nich rozkládal vrhač disků a čistil jeho části, druhý upíral na Zdenala světlé vodnaté oči a žvanil.

„Je to svoloč, tyhle ještěří příšery. Fakt mě to vytáčí do červenejch! Podsvětí vždycky patřilo Hluchejm… Co se tu objevili tihle Wihelinovo šupináči… maj plnou hubu keců o rovnosti a věcech, kterejm houby rozumí. Dělá to špatnej příklad pro ostatní, když do všeho strkaj ty tupý rypáky. Cení raťafáky, jako by se tím šklebem rozmnožovali, jen se ale otočíš, vrazí ti kudlu do zad. Chtěli by si sami vládnout, sami rozhodovat o všem, co se kde v Podsvětí šustne! Dej si na tuhle chamraď bacha, protože jinak nás tyhle ještěrky převálcujou a nezbude z nás víc než mastnej flek…“

Zdenal si tohoto muže okamžitě překřtil na Žvanila, prázdné plácání mu šlo víc než dobře. Byl čas přejít do protiútoku.

„O co tu sakra jde? Nejsem zvědavý na vaše kecy! Jsem čaroděj Krysoplášť, přítel vašeho velkého šéfa. Co mi chcete?!“

„Víme, kdo seš, pane,“ zkrotl Hluchý. „Primarius nás sem poslal, abychom na tebe dohlídli. Náš šéf říkal, že možná zjistíš, že ovzduší v pevnosti už ti nebude tak příjemný jako dřív. Třeba se ale pletu. Třeba se cejtíš líp mezi šupinatejma.“

Zdenal se na holohlavého dlouze zadíval. „To mě máte chránit?“

Žvanil pokrčil rameny. „Náš šéf se doslechl, že tě mloci chtějí zmáčknout proto, žes pomohl utýct tý kočce. Nečil se, my víme, že to je kec a pomluva, ale víš, jak to chodí… Dokážeme tyhle věci zahladit. I kdyby se našly důkazy, můžou se ztratit… Mločímu poslovi se může stát nehoda, vždyť to je v Podsvětí každodenní chleba, ne? Ale potřeboval bych pro svýho šéfa jednu malou informaci na oplátku.“

Zdenal stiskl zuby. „Jakou informaci?“

Tehdy poprvé promluvil ten druhý, nebezpečnější. Měl kruté oči a vypadal, že předtím, než se dostal do podzemí, se živil jako profesionální voják. „Máš přiznat barvu, kde je schovaná nějaká supermagická fangle, oštěp nebo co. Primarius to potřebuje vědět, takže se tě ptám: kde je?“

Zdenal doufal, že si jeho rychlého nadechnutí Hluší nevšimli. „Morn se bohužel plete. Nevím o ní nic.“

„Ale no tak. Zkus se rozpomenout. Řikal doslova, že tu s tebou máme sedět tak dlouho, dokud to nevybalíš. To může bejt zatraceně dlouho, inkantore. Radši to ještě zvaž. Namáhej paměť.“

Zdenal položil ruce na stůl a mlčel. Čas běžel. Voják na něj občas s nezájmem pohlédl. Vrátil se ke skládání a rozkládání vrhače disků. Dokončil sborku a opět začal zbraň rozkládat. Žvanil se pohupoval na židli a tvářil se vyrovnaně.

„Pochybuji, že tu informaci vysedím. Přísahám, že nevím, kde je ta věc, která Morna zajímá.“ Ale i kdybych to věděl, tak bych ti to neřekl, dodal v duchu.

Čas běžel. Dvakrát je vyrušil posel mloků, který se přišel zeptat, jestli už výslech skončil. Dvakrát ho Hluší hrubě vyhodili.

„Co když tu odpověď opravdu neznám?“

Když Voják potřetí dokončil rozborku, Žvanil se Zdenala zeptal: „Ty seš fakt čaroděj? Jako že umíš kouzla s kartama a tak? Taháš lidem králíky z nosu?“

„To si piš. Dřív jsem vystupoval na podnikových večírcích.“

„Kecáš. Na vopravdickejch večírcích? Nahoře na povrchu, jo?“

„Na večírcích těch největších firem. Mívali tam rauty, kde jsi toho mohl sníst, co se do tebe vešlo, a taky živé zpěváky.“

„Hmm, kouzla neexistujou, jsou to jen pitomý oblbovací triky,“ odsekl Voják.

Uběhlo dalších třicet minut. Hluší se evidentně nudili, ten drsnější neustále kontroloval hodinky. Měli nejspíš přesné rozkazy, které zahrnovaly i to, za jak dlouho mohou proti Zdenalovi použít hrubou sílu.

„Co vlastně znamená to heslo, co máte na bundách?“

„Born2Die!“ odpověděl Žvanil. „Je to náš symbol. Jako že každej z nás je narozenej, aby jednou umřel. Filozofie, chápeš? Když se s tim smíříš, jako že jednou prostě umřít musíš, tak seš jako neporazitelnej. Proto Hluchý všechny převálcujou. Chápeš to?“

Zdenal pokrčil rameny.

Voják začínal ztrácet trpělivost: „No tak nám to už, doprdele, řekni! Kde je ten krám, co chce náš šéf? Vybal to a půjdem si všichni po svejch.“

„Ale já to fakt nevím.“

Voják se zamračil a nahnul se přes stůl. „Jestli budeš mlčet jak zařezanej, tak tě za pár hodin vydáme mlokům. Pak budeš zařezanej doslova. Chceš si hrát na tvrďáka?“

Uběhlo dalších dvacet minut.

„Umíš aspoň nějaký kouzlo?“ zašklebil se znuděný Žvanil a předvedl výstavku vyhnilých zubů.

„Jaký? Třeba s hodinkama?“

„S hodinkama? No jasně. Co třeba s hodinkama?“

Dřív než ho stihli zastavit, sáhl Zdenal po bubínku elektromotoru, který ve vrhači disků sloužil k ovládání zásobníku. Chvíli si s ním hrál v ruce, zatímco ho Hluší ostražitě sledovali.

„Necháš to zmizet?“

Zdenal neodpovídal. Vyklepal z motorku pět malých hodinkových baterií. „Chcete vidět kouzlo, ne?“

Jeden Hluchý se podíval na druhého. „Ne,“ odsekl Voják. „Jasně,“ vyhrkl Žvanil.

Zdenal tedy pokračoval. Dřív než se vzpamatovali, sáhl po bajonetu vrhače a postupně si o jeho špičku rozřízl bříška prstů levé ruky.

„Sleduj, je to magor!“ culil se Žvanil.

Zdenal proceduru zopakoval s pravou rukou. Potom pečlivě uchopil pětici stříbrných baterek a tiskl je mezi krvácejícími prsty, které sepjal jako v modlitbě.

„Ukážu vám kouzlo, ať nám ten čas líp utíká. Říkám mu hodinkové, ale trvá jen pár minut.“ Zamumlal podivné zaklínadlo. „Riviveros chronos, aufsteh genio muertolos, obedir il mio imperativus!“

Náhle se oběma Hluchým oddělily ze zápěstí hodinky. Jejich pásky se rozepjaly, jeden kožený a druhý kovový. Začaly se jim plazit po rukou jako titěrní hádci, kterým někdo vdechl život. Zabijáci se začali pochechtávat, protože jim hodinky vlezly pod košile a lechtaly je.

„To sem nežral, to je vopravdický kouzlo!“ měl Voják oči navrch hlavy.

„Ježiš, do kalhot ne!“ zařval náhle Žvanil, zatímco druhý mlátil smíchy do stolu.

Zdenal soustředěně seděl se sepjatýma rukama, ze kterých kapala krev. Na jeho tváři visel chladný úsměv.

Druhého Hluchého zalechtaly hodinky na krku, vzápětí se kožený pásek roztáhl, obepnul hrdlo a zadrhl se jako obojek. Voják vyskočil od stolu. Zkusil vklínit prsty mezi pásek a kůži, ale mezera už byla příliš těsná. Obojek se dírku za dírkou stahoval.

V ten samý moment měl ale jeho druh jiný problém. I on zrudl a oči mu málem vylezly z důlků. Hluchý se držel za přirození, které pod vrstvou svršků a špinavých spodků brutálně drtil kovový pásek. Tvář měl zpocenou a chraptěl bolestí, zatímco Zdenal sebral ze stolu zpola rozebraný vrhač disků a namířil jej bajonetem proti sténajícímu Žvanilovi. Přiložil si prst na rty.

Voják už zrudl ve tváři tak, že by zahanbil i Hellboye. Hodinkový pásek se zaryl hluboko do masa, kolem se začínala červenat krev. Dusící se Hluchý vyrazil ke dveřím. Zacloumal klikou, jako by zapomněl, že je sám zamykal. Otočil se a zoufale se vrhl přímo proti Zdenalovi. Dřív než se mladík nadál, přirazil ho Hluchý vlastním tělem ke stěně a sevřel ruce kolem jeho krku. Vzápětí se ale roztřásl a s rozšklebenou tváří podivně ztuhl. Kdesi dole Krysoplášť cítil, jak se bajonet vrhače při nárazu do stěny vzpříčil a zabořil se dobrých dvacet čísel do útočníkova břicha. Zdenal chraptícího muže s odporem setřásl a obořil se na Žvanila.

„Jestli cekneš, tak ti ho rozdrtím na kaši!“

Hluchý se tiše svíjel, z očí mu tekly slzy. Horečně přikyvoval.

Zdenal Vojáka opatrně svlékl, dával pozor, aby se příliš neumazal od krve. Potom si sundal krysí plášť a pečlivě ho složil. Oblékl si mužovu černou mikinu s kapucí. Podržel před sebou koženou bundu s vyšíváním: Born2Die!

„Tvůj kámoš může být spokojený. Žil a umřel podle vaší filozofie.“

O chvíli později vyšli z místnosti dva Hluší. Jeden z nich měl přes hlavu staženou kapuci, druhý kráčel opatrně, jako by měl v botách střepy. Když vstoupili na nádvoří pevnosti, zamířili ke stájím a vyvedli z nich dva osedlané potkoně. Poté se oba vyhoupli do sedel. Nebo spíš jeden se vyhoupl a druhý se velmi opatrně vyškrábal na potkoňův hřbet a i poté přenášel většinu váhy do třmenů.

Zdenal měl kapuci staženou do obličeje, přesto si nemohl nevšimnout podivných obojživelných saní na mnoha malých pneumatikách, které mloci nakládali jeho věcmi! Osobně na ně dohlížel generál Gorht, který se drze opásal Zdenalovým mečem!

Mladík zaťal zuby. Na vztek teď ale nebyl čas. Sklopil tvář, ukryl ji ve stínu kapuce. Ječící rohatá lebka na jeho zádech vzkazovala mločímu veliteli: Born2Die!

Žvanil zavolal na strážce brány a vzápětí skrz ni oba proklouzli ven, na obrovské temné prostranství jeskyně. Brzy jim hradby pevnosti Delapanza zmizely z dohledu.

Jeden z jezdců po několika hodinách přikulhal zpátky. Bez bot a bez potkoně. Tou dobou už mloci nalezli tělo mrtvého Vojáka a pevnost Delapanza byla vzhůru nohama. Viníka odhalili rychle a ještě téhož dne Žvanila přivezli svázaného k primariovi gildy Hluchých.

Matyáš Morn se nevyžíval v přísných trestech. Zároveň ale věděl, že morálku je třeba udržet. Za nesplnění úkolu a napomáhání k útěku ochutnala Žvanilův krk gilotina. Ještě předtím ale muž předal primariovi lístek psaný Zdenalovou rukou.

Zatímco rachotil mechanismus a skřípala čepel zvedané gilotiny, pán Hluchých četl vzkaz na žlutém papíře: „Až se mnou příště budeš chtít mluvit, požádej mě. Tvého muže jsem zabil v sebeobraně. Nic ve zlém. Krysoplášť.“

Morn se smutně ušklíbl.

Marie Svízlová šlapala na staré modré libertě. Její postava hrušky máslovky ladně přetékala na obě strany koženého sedátka. Nehledě na bujnější tvary. Marie vzorně držela rovnováhu, snad proto, že se v dětství chtěla stát baletkou jako Helena Růžičková.

Marie pracovala v Nových Ouholicích jako pokladní v Jednotě, bydlela ale v Mlčechvostech. Každé ráno kolem půl sedmé vyváděla kolo z kůlny a absolvovala pár kilometrů do práce, ze které se zpravidla vracela o půl páté. Na vstávání si nestěžovala, dřív totiž dělala v JZD a musela vstávat s východem slunce. Dnes jela domů pozdě, protože se zdržela u milence.

Nerada jezdila po hlavní, cesta byla úzká a k večeru nebylo výjimkou potkat chlapa, co se předčasně vrací z hospody. Nebylo by to první ani poslední dopravní neštěstí v okolí – Marie si pamatovala, jak vloni umřel starý pan Čermák, který křižoval ulici na kole a byl sražen vlastním zetěm. Takové věci se v Mlčechvostech zkrátka stávaly, a proto Marie raději jezdila podél břehu řeky.

Dnes to vypadalo, že pořádně zmokne. Po krátké přeháňce odpoledne se ale nebe vyčistilo, a až na vzdálené mráčky nad Krušnými horami byla obloha jasná. Modrala a temněla přicházejícím večerem.

Marie se podívala na hodinky a zjistila, že je čtvrt na deset. Domů přijede za tmy. Nebála se, protože v okolí znala každý kout. Narodila se v nedalekých Vraňanech a přivdala se za Tondu Kudláka do Mlčechvostů. Její manžel byl traktorista, i když poslední roky bez práce. Věčně seděl doma, listoval sportovními rubrikami a vybíral sázky na zaručené zápasy. Marie dlouho mlčela. Poslední dobou ale měla pocit, že na ni všechno padá, a jednou zaslechla, že se o „tom jejím“ baví i ženské v krámě. Než začal hrát automaty, byl Tonda docela fajn chlap.

Ženská na vesnici si nemůže vybírat, říkala jí kamarádka Romča, buď ráda, že tě nebije. Marie se s tím nechtěla spokojit.

Dlouho panu vedoucímu odolávala. O dvacet let starší muž, bezmála šedesátník, v sobě měl ale charisma a solidnost, které ji nakonec zmámily. Spali spolu už několikrát, dnes si předtím ale dali večeři jako ve filmu.

Marie jela domů pozdě, a jestli Tonda přišel domu z hospody dřív, neměla připravenou žádnou výmluvu. Vlastně se nechtěla vymlouvat, nechtěla žít ve lži… Náhle se vytrhla ze zamyšlení nad svými nadějemi a strachy. Všimla si něčeho, co ji přimělo stisknout brzdu a libertu zpomalit.

Na cestě stála černá silueta. Měla na sobě zvláštní, křiklavě oranžové skvrny, které se leskly jako odrazky. Marie k ní přijela na pět metrů, napínala oči a snažila se zaostřit. Muž vypadal jako potápěč. Oblečený byl do černého přiléhavého obleku a na obličeji měl něco jako masku. Opíral se o vysokou hůl.

Pozornost Marie přitáhlo tiché šplouchání, které přicházelo od řeky. Zdálo se, že voda je černější, než by měla být. Vltava ožila podivným hemžením. Ozývalo se ťukání kovu o kov, chrastění kamínků, šustění trávy a capkání neviditelných mokrých nohou. Marie napínala oči. Intenzivně cítila, že něco není v pořádku. Uvažovala, že kolo otočí a začne ujíždět zpátky k Vepřku. Od nedalekého tunelu zahoukal vlak a za okamžik se ocelová obluda vynořila a prořítila se po kolejích pouhý kousek od Marie. Reflektory vlaku ozářily postavu na cestě.

Byla to oživlá noční můra! Vzpřímeně stojící ještěr na Marii vytřeštil kulaté oči a zaklapal tupými čelistmi. Černou kůži pokrývaly oranžové skvrny. Za kostrčí k zemi padal silný ocas. Ještěr vyrazil syčivý řev a rozběhl se k ženě.

Marie pronikavě zaječela hrůzou. Otočila kolo a snažila se naskočit a rozjet. Šňůrkové sandály jí klouzaly. Srdce jí bilo, jako by se o ni pokoušel infarkt.

Ještěr ji snadno dostihl. Cítila, jak něco zachytilo zadní kolo liberty a strhlo ji na zem. Marie upadla, odřela si kolena a dlaně. K smrti vyděšená vyskočila a začala mlátit útočníka kabelkou. Nikdy nebyla sušinka, a teď se stala zvířetem bojujícím o život. Tvrdé rány kabelky zahnaly obřího mloka o několik kroků zpět.

Jak si Mariiny oči zvykly na šero, uviděla konečně, co se děje. Nohy se jí podlomily. Kam až dohlédla, po celé délce břehu se od řeky drápali mločí lidé s oštěpy, harpunami, sekerami a kyji. Voda vřela dalšími loděmi ze dřeva a plechu. Stovky dalších bytostí čekaly na vylodění. Teď na břeh vyskočil dokonce jeden, který měl na sobě hábit připomínající lidské oblečení. Marie se divoce rozhlédla. Cesta zpátky byla odříznutá. Postupovali odtud proti ní tři mloci s oštěpy.

Stala se svědkem mimozemské invaze! Kriste Ježíši! zaječela děsem a rozběhla se od řeky k trati. Pronásledoval ji krátký svist vržené harpuny, který přeťal její výkřik v půli. Ozvalo se žuchnutí těla do trávy a potom zvuky, jako když někdo chrčí a snaží se plazit. Ještěr si došel pro harpunu, a když se vrátil, neozývaly se už žádné zvuky.

Mločí armáda, tichá a neviditelná, pokračovala ve výsadku. Během půl hodiny byly lodě ukryté. Po další čtvrthodině mločí šiky překonaly nad tunelem železniční trať a zahájily pochod přes pole mezi vesnicemi Vepřekem a Mlčechvosty, mezi Ledčicemi a Jeviněvsí a dál, mezi Černoučkem a Mnetěší.

Armáda se pohybovala vyrovnaným tempem. Nohy s blánami se do vlhké hlíny nebořily. Nebylo třeba spěchat, Rada měst byla po svém zahájení zapečetěna a nikdo na ni nevstoupí dřív, než zasedání skončí. Tak bylo psáno.

Mločí generál Gorht nevěděl, co je to nervozita. Dlaně, ve kterých svíral jedenapůlruční meč, se mu nepotily – byl přece prodlouženou rukou svého pána. Nemohl udělat chybu.

Hora Říp se zvětšovala každým krokem. Vše zatím probíhalo podle plánu.

Hrob se připravil vyhlásit výsledek hlasování. Všechna města netrpělivě zvedla hlavy. Byl to okamžik zmrazený ve věčnost. Tváře stažené napětím. Jazyky nervózně vlhčící rty. Stovky rozšířených očí sledovaly znaky, které se přeskupovaly v obří číslice.

Vašek se nedíval vzhůru. Udělal už, co musel, zbytek nemohl ovlivnit. Díval se na ženu, na které mu tolik záleželo. Praha se opírala o lokty. I zbědovaná vypadala překrásně.

Byla druhou osobou, která se nedívala vzhůru. Pohlédla Vaškovi do očí a náhle to nebyly oči umírající bohyně, která ho zavrhla. Konejšily ho a slibovaly…

Hrob ještě jednou překontroloval počet a chvějícím se hlasem oznámil výsledek.

„Tři sta šestnáct pro. Dvě stě sedmdesát jedna proti.“

V sále vypukla vřava. Ozvaly se hlasy protestujících i jásot navrhovatelů. Praha se stále dívala Vaškovi do očí. Jeden z koutků se jí zvedl v úsměvu.

Hrob přešel do středu amfiteátru a pozvedl ruce. Nemělo cenu snažit se rozvášněná města utišit. Stál s rozpaženýma rukama a čekal, až hlasy utichnou. Ještě dlouho se ozývaly vzrušené výkřiky, než je berlou konečně umlčel.

„Rada měst rozhodla a proti rozhodnutí není odvolání. Praha získává na jeden rok právo obnovit své hranice!“

Ze stropu vylétl oslňující blesk a zasáhl znak Prahy, který se pomalu snesl ke své majitelce. Přitiskla ho k sobě a on zmizel, jako by prošel její kůží a vnořil se dovnitř.

Hrob se poté obrátil ke kontrolní komisi. „Oficiálně žádám města Teplice, Písek a Chotěboř, aby potvrdila, že jednání Rady proběhlo podle našich zákonů, že nikomu nebylo upřeno právo projevu.“

Před trojici měst vystoupila Chotěboř. „Za kontrolní komisi potvrzuji, že letošní Rada proběhla podle zákona a její rozhodnutí jsou právoplatná.“

Úplně zpocený Hrob si otřel rukávem čelo, ke kterému se přilepily šedé vlasy. „Ani nevíte, s jakým potěšením ukončuji dnešní zasedání Rady měst a vyhlašuji začátek večírku. Los rozhodl, že příští rok se sejdeme pod Pravčickou bránou.“

Kulovitý sál se jemně třásl. Stupňovitá struktura amfiteátru se dala do pohybu. Města dál seděla na svých místech, zatímco jednotlivé stupně od středu směrem k okraji zajížděly s tichým hřměním do podlahy. Za chvíli byla celá základna sálu rovná, bílá kopule se nad ní dál klenula jako strop. Světlo se ztlumilo a po obvodu se rozhořely červenavé a modré magické pochodně. Ze stropu se spustila koule s milionem zrcátek, která se pomalu otáčela a zdobila klenbu tisícem odlesků připomínajících hvězdnou oblohu. Neviditelný pianista zahájil jazzovou seanci. Za chvíli se k němu přidalo drnkání basové kytary a tiché lkaní saxofonu.

Struktura kruhů, ve kterých města seděla, se rozpadla. Všichni začali korzovat a rozmlouvat. Některé hloučky hlasitě probíraly skandální rozhodnutí. Města se zdravila a radovala se ze shledání po roce. Přesto atmosféra zůstávala mrazivá a totožnost neznámého zrádce stále visela ve vzduchu.

Od stěn sálu se oddělily dvojrozměrné bílé stíny a začaly města obsluhovat. Roznášely míchané drinky, kávu a chlebíčky, šunkové rolky s křenem a plátky svíčkové s brusinkami, jelení paštiku, husí játra a citronový sorbet, na zvláštních zlatých tácech pak krajské speciality, které předtím dovnitř nanosil doprovod živých měst. Po těch byla poptávka největší. Ze zlata se servírovaly kousky pražského rožněného vola, jičínské ragú z divočáka, břeclavská husí pečeně, olomoucké syrečky, plátky salámu Vysočina a pro milovníky sladkého valašské frgály, štramberské uši nebo nejjemnější pardubický perník. Další sluhové na podnosech roznášeli mezi hosty plzeňské pivo kvašené v dubových sudech, voňavou slováckou slivovici, mikulovské slámové víno či karlovarskou becherovku.

Vašek se cítil ztracený. Chtěl se vydat za Prahou, ale v davu ji ztratil z očí. Mnoho měst se natlačilo do středu sálu, kde se zrovna nacházel. Pestrý dav se vlnil jako rozbouřené moře.

Nad Vaškovým tělem převzaly vládu léta pěstované reflexy krále večírků. Hbitě se proplétal mezi městy, periferním viděním vnímal jejich pohyby jako hokejista řítící se do útočného pásma. Vyhýbal se jim a rychle postupoval. Prahu zatím nikde neviděl, ale cítil, jak se atmosféra pomalu mění. Většina měst stále rozmlouvala o podivném hlasování, o nemoci Prahy… S přibývajícím alkoholem byly jejich teorie stále fantastičtější.

Čas vážného vyjednávání minul. Města se uvolnila a teď v klidu hovořila, popíjela a uždibovala z táců přetékajících dobrotami. Překvapilo ho to, ale byl to vlastně docela obyčejný mejdan. Zbývalo už jen začít tancovat.

Prodral se mezi Pardubicí a Hradcem, kteří si významně hleděli do očí. Provlékl se pod rukou obrovitého golema Kamenice. Nechal do sebe vrazit jelením zadkem Karlsbada a jen zázračným únikem do strany uhnul sluhovi prohýbajícímu se pod tíhou podnosu s číšemi.

Hledal Prahu a vytrvale si razil cestu skrz města, která jako by ho úplně přestala brát na vědomí. Náhle ji zahlédl. Seděla na zemi, opřená o stěnu. Krev kolem ní tvořila louži. Vaškovi zakryl výhled muž s rybíma očima a vlasy podobnými rezavým železným prutům. Husté vousy měl jako splet měděných nitek, nyní byly vlhké od piva. Poplácal Vaška po rameni.

„Jsem Chrastavák. Dobře jsi mluvil, človíčku. Tvá paní na tebe může být pyšná.“

„Díky,“ zamumlal Vašek. Vlastně nevěděl, jak se k ostatním městům chovat. Do dnešního dne potkal jen Prahu, kterou zbožňoval. Žďára, jenž v něm budil hrůzu. Swrotku, k níž cítil téměř synovskou náklonnost, a Brna…, o kterém nevěděl, co si myslet. Proto se podivnému starému muži vykroutil, prohodil omluvnou frázi a zmizel v davu.

Potřeboval mluvit s Prahou. Chtěl, aby mu vysvětlila, co měla její slova znamenat! Srdce se mu svíralo při představě, že to myslela vážně. Pomohl jí přece, i když měl strach.

Náhle mu dopadla na rameno těžká ruka a zastavila ho. Už už měl na jazyku slovo, kterým neznámého zpraží, když se ale ohlédl, došla mu slova.

Téměř celou bytost zakrýval modrý plášť s kápí, který skrýval ohyzdné stvoření. Svíralo Vaška za paži a nezdálo se, že by se ho chystalo pustit. Naopak, nekompromisně ho za sebou vláčelo davem. Hnědé ruce se zkrabacenou kůží jako by kdysi patřily někomu mnohem většímu, co se věky smrskl v trpaslíka. Okoralá pokožka obalovala tenké ruce, přilepila se na ně a ztvrdla v nekonečných záhybech.

Konečně byl neznámý spokojen, stáli na stinném místě stranou od ostatních. Vaška sevřely drápy a přitáhly ho k odpudivé, zkrabacené tváři, připomínající mumifikovaného mopse. Jedno oko města bylo potažené blánou zákalu, druhé bylo krvavě rudé. Ve znaku na prsou zářila brána se dvěma bílými věžemi a lev v červeném štítě.

„Kdes vzal ten meč?!“ vychrlila na Vaška bytost. Ovanul ho zatuchlý chladný pach, který mu připomněl vzduch v kostele.

„Jaký meč? Nemám žádný meč.“

„Nelži! Viděl jsem ho ve tvých vzpomínkách.“

Chování města se mu nelíbilo. „Říkám, že ho nemám!“

„Kde je teď?“

„Nevím. Je ztracený.“

„Ztracený?!“ zopakovala po něm bytost a skřehotavě se uchechtla.

„Zkrátka jsem o něj přišel. Nemám ho. Tečka. A teď, kdybyste dovolil…“

„Nedovolím!“ zaskřehotalo město a přirazilo ho ke zdi, když už hledal ústupovou cestu. Znehybnilo mu ruce. Dalším párem paží, který se vynořil ze záhybů pláště, mu začalo šacovat kapsy. Třetím párem ho chytilo za tvář, až vyšpulil rty, a hrubě natočilo jeho hlavu k sobě. „O takový meč nemůžeš jen tak přijít! Buď ho máš, nebo tě zabili a vzali ti ho…“

„Tak mě asi zabili! Nevzpomínám si.“

Město mu zlobně zíralo do obličeje. „Vidím, že opravdu nemáš nejmenší tušení! Takže znova. Jak jsi k tomu meči přišel?“

„Mám už těch otázek dost! Podívejte se, musím ještě…“ Vašek se rozhlížel a zoufale hledal očima Brna, Prahu nebo jiné známě město. Nikoho ale poblíž nezahlédl.

„Jak jsi k němu přišel?!“ vyštěkla bytost.

„Našel jsem ho ve sklepě,“ zaúpěl, protože skřet mu drtil zápěstí.

„Ve sklepě?! Řekni mi o tom, neviděl jsem to ve tvých vzpomínkách jasně. Byl v jeho čepeli vyražen tvar kříže?“

„Možná něco podobného. Nepamatuju si!“

„A co runy. Neviděls ho zářit?“

„Nepamatuju si!“ Vašek začínal zuřit. Uctivost k živému městu byla jedna věc, ale nechat se sebou orat druhá. Zkusil se vytrhnout, město ho ale držel jako v železných kleštích.

„Kde jsi o něj přišel?“

Za městem v modrém plášti se náhle vynořil Brno a položil mu ruku na rameno.

„To stačí, Kouřime.“

Vrásčitý jako by celý schlípl. Oheň v rudém oku vyhasl. Otočil se na Brna, jako by chtěl začít něco vysvětlovat. Nakonec ale neřekl nic a vytratil se do davu.

„Díky.“ Vašek si třel pohmožděná zápěstí.

„Když ho to popadne, bývá s ním těžké pořízení.“ Brno měl opět podobu chlapce. Držel šálek s horkou čokoládou.

„V tom případě ho to popadlo. Drmolil jako blázen!“

„Co ti chtěl?“

Vašek mávl rukou. Nejraději by se vydal za Prahou, než ho zastaví někdo další. Brno ho ale nechtěl jen tak propustit.

„Kouřim je jeden z nejstarších, má to v hlavě už trochu popletené. Možná že na jedno město zažil příliš mnoho pádů a neštěstí. Založil ho kdysi prý sám praotec Lech. Krátce potom byl jeho chráněnec Radslav ze Slavníkovců poražen knížetem Václavem. O tom jsi určitě slyšel, ne? Kdo ví, kdyby tehdy bitva dopadla jinak, mohl být dnes Kouřim hlavní město našeho státu.“

„Vyptával se mě na meč,“ přiznal Vašek.

„Býval vyhlášeným kovářem. Protože ale vzýval pohanské bohy, neměl to jednoduché.“

Vašek si vzpomněl, co chtěl Brnovi říct. „Překvapils mě, když jsi podpořil Prahu. Nevím, co mezi vámi dvěma je, ale zachoval ses odvážně. Mohlo by to hodně zlepšit vaše vztahy.“

Chlapci unikl úsměv. „Vím, že toho budu litovat. Neměl jsem ale zrovna na vybranou. Kromě toho, že je to správné… nezapomeň, že jsem byl hlavní podezřelý.“

Večírek trval sotva hodinu, přesto bylo vidět, že některá města jsou už rozveselena pitím. Barevné světlo pochodní na okrajích poblikávalo snad ještě tlumeněji než na začátku. Jazzové skladby vystřídaly ostřejší kytarové riffy. Jídla a pití jako by neubývalo. Bílé stíny se dál neúnavně míhaly mezi roztodivnými postavami živých měst. V jednom ze stinných koutů Vašek dokonce zahlédl dvě líbající se siluety. Podle znaku lva svírajícího zlaté G poznal Hradce, kdo byla ale útlá dívka zelenavé pleti, nezahlédl.

Náhle se u dveří rozlil bílý kužel světla, jako by někdo u stropu zapnul reflektor. Stála v něm Praha. Řečnický stupínek stoupal z podlahy, až ji vyzdvihl do tří metrů.

Smrtelná bledost připomínala tvář mima, krev se nepatřičně leskla jako nevkusný doplněk jejího oděvu. Praha přimhouřila oči a zaclonila si je dlaní. Světlo ji oslepovalo. Počkala, až v sále zavládne ticho. Města se na ni zvědavě dívala. Bylo to překvapení. Čas vymezený pro proslovy už skončil, za půl hodiny udeří šestá ranní. Rada skončí a města se zas rozjedou do svých sídel.

Praha si odkašlala do ušmudlaného rudého kapesníku a setřela ze rtů novou krev. Sotva se držela na nohou.

„Vím, že porušuji tradici, když k vám chci v tuto chvíli promluvit. Vím, že mi to mnozí budete mít dvojnásob za zlé, protože jsem tím, kým jsem. Pojmenovali mě Praha a stala jsem se nejskvělejší z vás. Je to fakt a zároveň i věčný důvod, proč mě většina z vás nenávidí.“

V sále zavládlo ticho, ve kterém by bylo slyšet spadnout špendlík. Dělo se něco velmi znepokojujícího.

„Dlouhé roky jsem se s tím snažila bojovat. Snažila jsem se krotit svůj majestát a poslouchat vaše nekonečné stížnosti, pomáhat vám s malichernými problémy a soudit vaše žabomyší spory.“ Praha se odmlčela. „Už toho mám dost! Místo úcty a respektu pro mě máte jen závist a za mými zády pohrdání. A co hůř… zradu.“

Davem to zašumělo. Města se rozhlížela jedno po druhém. Někteří měli v tvářích zvědavost, někteří úlek hraničící s děsem.

„Nechceš k tomu něco říci, Ostravo?!“ ukázala Praha prstem a druhý reflektor se náhle rozsvítil nad hlavou božského horníka, postávajícího se sklenkou slivovice v kruhu svých věrných.

„Nevím, kam míříš. Jsi opilá. Strč si svá prázdná obvinění někam!“ odrazil ji a třískl sklenicí o zem. Obří sbíječka maRTA sebou otřásla v mechanické křeči. Bodec za jedinou sekundu stokrát zajel a znovu vyjel ven.

„Moc dobře víš, kam mířím. Podcenil jsi mé věrné a přecenil své síly. Dávno vím o tajném plánu, který jsi začal připravovat po revoluci v devětaosmdesátém.“ Praha se obrátila k ostatním městům. „Ostravovi se revoluce zalíbily. Rozhodl se, že i on si jednu malou připraví. Možná i za vámi přišli tajemní poslové, kteří hledali podporu pro obnovenou Velkomoravskou říši… Nebo Velkoostravskou, Ostravo?!“

Udivená města se otáčela a sledovala vládce Slezska.

Praha pokračovala: „Přišli za vámi poslové, kteří mluvili o odtržení od velkopanské Prahy třeba i za cenu války. Prokazovali se zlatými byzantskými dukáty, mluvili o kořisti a o rozšíření hranic na území Slovenska a Maďarska…“

„Je to lež!“ vyštěkl Ostrava. „Nejsem blázen. Chtěl jsem tě jen vyděsit, a tys to zblajzla i s navijákem. Nikdy jsem žádné spiknutí doopravdy nepřipravoval!“

Praha se držela řečnického pultu, jako by visela na otevřené hrazdě u stropu cirkusu. „Ale proč, Ostravo? I kdybys teď nelhal, proč mě chceš děsit, urážet, klamat? Proč se mám pořád strachovat, odkud přijde úder. Co jsem ti udělala? A co jsem udělala vám všem? Proč tolik z vás touží po tom mě pokořit?!

Mám si pořád hlídat záda? Třást se, že jednoho dne se proti mně spojíte a první město zničíte?“ mluvila teď rychle. Byla v podivném vytržení, oči měla rozostřené. „Jestli jsem do poslední chvíle váhala, absurdní výnos Rady v případu s Kladnovými potkany mě jenom utvrdil v tom, že jsem se rozhodla správně.“

Praha odcházela a města se před ní rozestupovala a tvořila uličku. Reflektor ji sledoval, jako by se jednalo o bizarní divadelní výstup. Tragédie končí a brzy se rozlehne hřmotný potlesk.

Když došla ke dveřím ze sálu, opřela se o ně zády a naposledy se otočila.

„Někteří z vás ještě pamatují časy, kdy se národ rozdělil a krvácel. Byla to nejstrašnější doba v našich dějinách, občanská válka. Stáli jsme tehdy proti sobě a chtěli bojovat až do naprostého vyhlazení. Vzpomínáte si ještě na katolickou Plzeň, Brno, Olomouc či Jihlavu? Na orebity a sirotky Hradce, Trutnova. Kolína, Dvora Králové či Českého Brodu? Na táborský svaz Stříbra, Berouna, Nymburka, Žatce, Písku a mnohých dalších pod vedením Tábora? Královská města tehdy prolila řeky krve, boj zachvátil celou naši zem. Už tehdy jsem měla univerzitu. Nabízela jsem vám umírněnou cestu kompromisu, ale neposlouchali jste.

Dnes tu popíjíte jako staří přátelé, odpovězte si ale sami, kolik je v tom přetvářky a pokrytectví? Díváte se na sebe a stále si pamatujete, jak se vaše šiky srážely v poli. Jak umíraly tisíce vašich dětí. Přijde vám ta doba vzdálená jako noční můra?

Tehdy jsme se nemuseli skrývat. Neexistovali Občani, protože jimi byli všichni naši měšťané. I v této chvíli, zatímco se usmíváte jeden na druhého, si pamatujete, s jakým zvukem železný meč rozpoltil lebku, jak znělo svištění letícího šípu, jaké to bylo, když v horečnatých mladých tepnách proudila divoká krev.

Když se před třicetiletou válkou vzbouřily české stavy a vyhlásily konfederaci, znovu nám hrozilo, že země bude rozdělena a jeden se postavíme proti druhému… Bitva na Bílé hoře byla fiaskem naší nejednotnosti. Abychom zabránili druhým městským válkám, stáhli jsme se a přenechali válčení lidem, přestože diplomaticky jsme se sráželi ještě roky.

Navzájem jsme se hlídali a obviňovali z nečinnosti.

Nakonec jsme našli řešení tam, kde žádné nebylo. Založili jsme Radu měst, prý aby ochraňovala spravedlivé zájmy nás všech. Ve skutečnosti jsme se všichni navzájem vykastrovali, ořezali se o práva, která nás dělala tím, kým jsme byli. Ze strachu jeden z druhého jsme se svázali a spoutali tak pevně, že se od těch dob už nikdo na nic nezmohl. Ustoupili jsme do pozadí a smazali všechny stopy, abychom do věcí světských zasahovali jen skrytě.

Podívejte se, jak jste skončili. Příliš mnoho hlídacích psů zavřených v jednom kotci. Pokoutně po sobě plivete. Nevěříte si. Připravujete převraty… Rada měst se stala společným vězením, které nepřipouští změnu. Naše okovy na sobě mají slova morálka, svoboda, demokracie. Ptám se vás, k čemu jsou ta slova, když jsou vyleptána kyselou žlučí na okovech?

Nechci žádné další války. Ale také už nechci dál čelit pokrytectví, ústrkům, intrikám a spiknutím. Zasloužím si víc!“

Praha se odmlčela a zapotácela se. Byla ve vytržení, v půli cesty mezi věštbou a šílenstvím. Za jejíma očima sálaly obrovské černé díry. Se strnulým úsměvem pozvedla ruce nad hlavu a hrdě vystrčila bradu. „Tímto vyhlašuji novou republiku Praha, která nastolí vládu skutečné svobody. Sjednotím vás všechny jednoho po druhém v ideálním státě. Buďte šťastní, protože skončí všechny spory a vy se stanete jedním. Mnou! Příští rok budu dost velká, abych ovládla Radu, a navždy tento žalář zruším.“

V šokovaném tichu, které zavládlo, se někdo rozesmál. Ostrava. Smál se, až mu na krku naběhly žíly a po tvářích stékaly slzy. Zatleskal jí a potom náhle přestal a namířil na ni paži s masivní sbíječkou.

„Tvůj výstup byl komický. Jsi opravdu šílená…“

„Možná,“ zašeptala Praha. „Ale až budeme jediným městem, nebude na tom záležet.“

Ostrava zaťal zuby a vypálil z nosníku pod sbíječkou dva sedmipalcové hřeby, které přibily ruce bohyně ke dveřím.

Ozvaly se vyděšené výkřiky.

„Teď to zkus!“ zasmál se chraplavě a vydal se k ní. „Obviňuji tě z vlastizrady!“

Praha zaťala zuby a vyrvala ruce ze dřeva, do kterého se hřeby zavrtaly. Dívala se na dlaně, na nichž se rány rychle zatahovaly.

Náhle vykřikla, nečekaně a strašlivě: „TO STAČILO!“

A v tu chvíli bylo všech několik stovek měst sraženo do mramorových křesel, která vyjela z podlahy. Ozvalo se tisícinásobně kovové cvaknutí, se kterým kolem jejich zápěstí a kotníků zaklaply ocelové okovy. Praha pohnula rukou. Ostrava odlétl ke zdi, narazil do ní s roztaženýma rukama a nohama. Každou z nich sevřely ocelové čelisti jako krokodýlí tlamy, jež se vynořily ze stěny. Hřeby, které před chvílí vystřelil na Prahu, prolétly místností a zaryly se mu do masa. Sálem zazněl jeho překvapený výkřik plný bolesti.

„Co se to proboha děje?“ zašeptal Hrob a zazmítal sebou v mramorovém křesle nejblíže hrozivé Královně.

Václav stál kousek od Brna, viděl, že je znehybněn stejně jako ostatní.

„Zrádkyně. Tisíckrát prokletá!“ křičel chlapec a zmítal sebou nepříčetný vztekem, nedokázal se ale uvolnit ani proměnit v draka.

„Jak? Jak jsi mohla?!“ smutně šeptala Plzeň.

„Ať černý mor vypukne v tvých zdech, ať domy tvé sesypou se jak domečky z karet, ať tě pohřbí zemětřesení! Proklínám tě, Praho!“ hřímal Liberec.

I další města marně bojovala s okovy, křičela bolestí a vzdorem. Kamenný golem se snažil útlý okov roztrhnout, až se z něj drolil štěrk. Hadí stvoření se pokusilo vyvléknout. Berounský medvěd zaryčel námahou. Ozývaly se zvuky urputného zápasu, kletby a nadávky. Žádné z měst se ale nedokázalo osvobodit.

Vašek byl v šoku. Marně se znovu a znovu snažil pochopit, co se právě stalo. Realita mu unikala a on se za ní klopotně potácel. Ostrava visel roztažený na stropě a oživlé ocelové čelisti mu ohlodávaly zápěstí.

Praha pokynula a bílé stíny se shlukly kolem Václava. Postrkovaly ho a tlačily ke dveřím. Cestou jeho i Královnu probodávaly stovky nenávistných pohledů. Děsivé temné hučení, které je pronásledovalo, bylo horší než dřívější vzteklý řev.

„Najdu si tě a zaživa tě stáhnu z kůže,“ zašeptal Hrob, když kolem něj Václav procházel.

Praha zlomila pečeť na dveřích a bez ohlédnutí vyšla ze sálu. O okamžik později byl stíny do lidského světa vyhozen i Václav.

Byl to stejný, a přece jiný Říp. Když vcházel do rotundy svatého Jiří, byla černá noc. Nyní ho přivítalo šedé větrné ráno, které cloumalo s korunami stromů a šelestilo milionem zelených listů. První, na co padl Vaškův pohled, byly stromy. Druhá věc, které si všiml, byla Baltazarova hlava, nabodnutá na černém kopí. Trčelo z obrovské hromady mrtvých, zohyzděných těl nanošených na prostranství před rotundou. Zem kolem byla rozbahněná krví. Třetí věc, kterou Vašek uviděl, byl kruh bělostných hraničních štítů s nápisem PRAHA, který obkličoval rotundu jako ostnatý drát a činil tento kousek země součástí hlavního města. Královna zde byla všemocná!

Všude kolem stály černooranžové a černožluté ještěří postavy s ocasy, které nyní zvedaly zbraně nad hlavu a syčivými hlasy provolávaly slávu. Většinou byli nazí, jen někteří měli bederní roušky či zbroje, a pouze několik z nich dlouhé splývavé pláště. Další si navzájem stírali z barevných skvrn na svých tělech černou maskovací barvu. Na Řípu se hemžily stovky mloků! Vyráželi vítězné skřeky a Praha jim přátelsky kynula.

Vašek si vzpomněl na Patrika s Juzlinem a zatrnulo mu. Stál na místě bitvy. V okolí rotundy byla zem rozrytá a stromy polámané, křoví i tráva byly postříkané tmavou krví. Pomalu mu docházelo, co se tu stalo. Mloci přišli pod rouškou noci. Obklíčili horu a postupovali od jejího úpatí ve stále hustější rojnici až k samotnému vrcholu. Zaútočili ze zálohy na nepočetné družiny doprovodů měst. Bili. Sekali. Zabíjeli a pálili. Opodál uprostřed ohrady z kopí se krčila skupinka těch, kteří zdrcující útok přežili a vzdali se. Tiskli se jeden ke druhému, špinaví a zakrvácení. Klopili pohledy a čekali na ortel Prahy, který rozhodne o jejich životech.

Královna přešla ke generálovi mloků, po jehož boku stáli i dva rytíři Stovky. „Dokonáno jest,“ řekla tiše.

Vaškovi se ulevilo – vedle elitních rytířů stáli i Patrik, Juzlin a Bruncvík s obrovitým lvem. Měli svázané ruce, jinak byli ale v pořádku. Bez ohledu na mloky k nim přešel a srdečně Patrika i Juzlina objal.

„Kde jsou ostatní města?“ zašeptal bard. Vašek zavrtěl hlavou.

Praha mezitím poroučela rytířům Stovky: „Skočte na koně a ujíždějte říct Hradčanovi, že se mé podezření potvrdilo. Do spiknutí byla zapletena většina měst z Rady. Chystala revoluci, která by zničila celou naši zem. Vyřiďte mu, ať Itivana zdrží, než se vrátím na Hrad. A prosím, poděkujte mu za varování.“

Potom se otočila k mločímu generálovi. „Až budu mluvit s tvým pánem, zmíním se o tvé statečnosti, Gorhte.“

Ještěr se uklonil.

Vašek otevřel ústa a zase je zavřel. Nebyla dobrá chvíle říkat, že Královna lže. Rytíři nasedli na válečné oře. Na planině zůstali jen mloci a zajatci.

Praha došla až k Bruncvíkovi. Usmála se na něj.

„Děkuji, můj rytíři. Nezradil jsi mě.“

Trhl hlavou a podíval se na ni tak, že k němu přiskočilo několik mloků. Hroty oštěpů mu přitlačili na hruď. Bruncvík si toho nevšímal.

„Čest je pro mě víc než život. Nepřipisuj si na tom zásluhy, Stověžatá! Nezradil jsem tě, ale zklamalas mě tak, že mě to málem zabilo.“

Tvář Prahy zjihla. „Oháníš se ctí, a přitom jsi utekl, když jsem tě potřebovala po svém boku!“

„Kdybych neodešel, dřív nebo později by ses mě zbavila. Jsi příliš pragmatická. Copak jsi to nepochopila? Nepromluvil bych…“

„Opravdu si myslíš, že bych zabila svého nejlepšího? Bruncvíku, vždy jsem ti věřila. To tebe jsem si vybrala za osobní stráž, když jsem navštívila v Podsvětí Wihelina. Nemohla jsem vědět, že vyslechneš náš rozhovor.“

„Když jsi dnes jela na Radu, bála ses, jestli jsem neprozradil tvé tajemství? Musela to být muka třást se do poslední chvíle, jestli jsem nepromluvil. Takové oběti, a všechno mohlo být zbytečné…“

„Měla jsem právo se bránit! Naše země se teď nenápadně promění a konečně tu zavládne spravedlnost. Potřebuji tě, Bruncvíku, konečně tě mohu odměnit.“

„Dostál jsem povinnosti,“ odsekl. „Má služba teď končí, už nejsem tvým rytířem. Nenávidím se za to, že jsem ti daroval meč i srdce.“

Praha se na něj dlouho dívala. Znala ho příliš dobře. Tváří jí probleskla zloba. „Jak chceš!“

„Tys to celou dobu věděl?“ zašeptal Juzlin a díval se na rytíře, který nachověl ve tváři.

„Nejradši bych ti jednu vrazil,“ skřípal zuby Patrik.

„Vějička,“ promluvil konečně Václav. Jeho hlas zněl suše jako přesýpající se písek. „To je to jediné, na cos mě potřebovala. A já to spolkl i s navijákem. Moc hezky jsi to vymyslela, jenom nechápu… proč zrovna já?! Mohl ti posloužit kdokoli jiný, nejposlednější z tvých dvořanů. Ty sis ale vybrala mě…“

„Využila nás všechny,“ opravil ho Patrik a vztekle zíral na Prahu.

„Už jste se vyplakali? Skončeme to. Právě jsem zvrátila pokus o státní převrat. Mám právo na chvíli klidu… Ale dobrá, odpovím ti, Václave. Ptáš se, proč jsem požádala o pomoc právě tebe? Vymykáš se z našeho světa, od počátku jsem cítila, že jsi výjimečný. Jedině ty jsi je mohl přesvědčit, a já ti děkuji. Teď se vrátím na Hrad.“

Pohlédla k zajatým členům městských doprovodů. Krčilo se jich u sebe několik desítek. Něco zašeptala veliteli mloků. Poté nastoupila do kočáru.

„Zabte je!“ zařval na své vojáky generál Gorht. Mloci se vrhli na zajatce s oštěpy, sekerami a meči. Zubožení členové doprovodů měst před nimi utíkali. Šlo to jen těžko uprostřed ohrady z kopí. Schovávali se jeden za druhého, někteří proklínali, jiní žadonili a prosili. Vrhali se proti plotu z kopí. Křičeli hrůzou a bolestí. Krváceli. Mloci neznali slitování. Bili a bodali. A potom už nikdo nekřičel a všichni leželi na zemi mrtví.

Vašek se odvrátil a zvracel. Smrtelně bledý Juzlin sledoval Prahu, jako by nedokázal pochopit, čeho se stal svědkem. Patrik padl na kolena, bil pěstí do země a plakal. Bruncvík se otočil a odcházel pryč. Zavolal svého lva, který mu pařátem rozetnul pouta. Rytíř sebral ze země meč. Ohlédl se.

„Patriku, Juzline, Václave, pojďte. Tady vás nečeká nic dobrého…“

Elf i bard se vydali za rytířem s tvářemi bledými nenávistí.

Praha odhrnula záclonu v okně kočáru. „Václave, nemusíš odcházet. Pomohl jsi mi, když šlo o dobro země, a já umím být vděčná. Možná to bylo kruté, ale mohu ti to vynahradit. Dostaneš zpět starý život… Když budeš chtít, jmenuji tě starostou hlavního města – máš mé slovo. Jsi výjimečný. Máš v sobě něco, kvůli čemu tě lidé následují.“

Vašek mlčel. Třel si klouby jedné ruky v druhé.

„Vzalas mi všechno, co jsem měl. Změnilas mě. Udělala jsi ze mě někoho, kdo nepatří nikam.“ Věděl, že to už nevezme zpátky, ale nešlo to zastavit. „Věřil jsem ti, a tys mě zradila.“

Linka jejích rtů ztvrdla. „Nebudu tě přemlouvat. Uvědom si ale, že stojíš se mnou, nebo proti mně.“

Díval se jí do očí. Mlčel. Poznala, že už se rozhodl.

„Měla jsem tě radši, než si myslíš. Jdi mi z očí!“

Odvrátil se a dohnal ostatní.

Skupinka odcházela. Patrik se po očku rozhlížel a neustále čekal, že se na něj mloci vrhnou. Juzlin našlapoval zlehka, jako by kráčel minovým polem. Armáda ještěrů je sledovala a čekala na příkaz, který nepřišel. Skupina prošla jejich řadami a sestupovala z Řípu do nížiny.

„Velká Královno,“ zasyčel generál. „Přřřece je nenecháme zmizet!“

„Nenecháme, Gorhte, nemusíš se bát, ale… hmm, sloužili mi dlouho a věrně. Nechci mít na rukou jejich krev.“ Praha zatáhla záclonku kočáru ve stejné chvíli, kdy se generálovi zazdálo, že se jí cosi zalesklo na tváři.

„O ně se postará někdo jiný. Ten, který číhá pod Řípem,“ dokončila Královna. Vykřikla povel. Majestátní vůz tažený šestispřežím běloušů vyrazil proti hranici lesa. Těsně před ní začal stoupat, jako by se dral do příkrého kopce. Kočár se odlepil od země a ve výši několika desítek metrů se kolem něj zablesklo a zmizel.

Pouhou hodinu na to zazněly na Řípu sekery. Staletí velikáni se pod jejich nárazy otřásali. Ozývalo se hrozivé skřípění a bolestné ševelení listů. Spustila hrůzná píseň pil. S uši rvoucím praskáním se začaly kácet první prastaré kmeny. Vybraní mloci mezitím umístili kolem příchodových cest cedule s přísným zákazem vstupu na horu kvůli epidemii vztekliny.

Úplně nahoře v samém středu čedičového masivu stála rotunda svatého Jiří obehnaná bílým pásem cedulí. Stovky zaostřených kůlů kolem ní během několika dní vytvořily první a druhou obrannou hráz. To byl ale teprve začátek. Říp se začal proměňovat v pevnost.

11. kapitola

Městský druid Polis se hrbil nad obstarožním notebookem a dvěma prsty do něj soustředěně ťukal. Napájecí zdroj tiše vrčel a síťová karta mrkala zelenou kontrolkou. Vedl od ní kabel k modemu, který ležel na prastaré gotické truhle. Kolem notebooku stály na stole čtyři cínové sošky zpodobňující roční období. Podle kompasu je Polis přesně rozestavil na čtyři světové strany. Zima se dívala na sever. Jaro na východ, Léto na jih a Podzim na západ.

Ve velké komnatě se kolem druida vršily stohy fasciklů a záplava kartonových krabic, které po svém příjezdu ještě nestačil vybalit. Na přání milované Paní se v minulém týdnu přesunul na Hrad. Netušil, proč ho pozvala, měl z toho ale takovou radost, že žádné vysvětlení nepotřeboval. Styděl se za svůj šťastný úsměv, nepatřil do tíživé atmosféry, která na Hradě vládla. Šuškalo se, že Praha je velmi nemocná. Co když bude chtít, aby ji léčil? Polis se té myšlenky děsil, a zároveň se k ní upínal. Točila se mu hlava, když si představil, že by jí mohl být nablízku.

V této chvíli mu ale neplánovaně svěřili jiného pacienta. Ohlédl se na druhou postel, kterou včera do jeho komnaty přinesli. Itivan ještě spal.

Polis dokončil přípravu stránky na Facebooku, kterou potřeboval pro zesílení svého kouzla. Její titulek zněl: Zachraňte Itivana. Rozeslal zprávu kruhu městských druidů a dál několika stovkám přátel, které měl ve své virtuální skupině. Pozvánka obsahovala i žádost, aby ji dál předali známým. Polis potřeboval veškerou podporu, které se mu mohlo dostat.

Když kocoura přinesli, umíral. Tělo měl zmrzačené, a navíc byl smrtelné vyčerpaný. Druid si všiml, že některá kocourova zranění jsou starší – týdny, možná i měsíce – a že je někdo už dříve léčil. Mnohé z ran se ale znovu otevřely, v těle se rozbujela infekce. Itivan trpěl vysokými horečkami. Šance na jeho přežití se každým okamžikem menšila.

Polis ho dokázal na několik hodin stabilizovat. Sám netušil, jestli mu bude tento čas stačit, aby připravil silné kouzlo. Přešel před zrcadlo, kriticky zkontroloval neholenou tvář, ze které trčela dlouhá šedá bradka. Ošoupané džíny a oblíbené tričko s horizontem Pražského hradu, nad nímž se klene duha. Rychle si oblékl šedé roucho, jako si chirurg obléká bílý plášť, a zkontroloval nastavení amuletů. Ubezpečil se, že na Facebooku naskakují desítky lidí, kteří se připojili k žádosti o pomoc. Zatím jich ale bylo málo. Musel čekat.

Shlížel na lorda Itivana a přemýšlel, co se asi stalo. V době, kdy tajemný nepřítel ničil hraniční štíty, by byla ztráta šéfa špionáže pohromou pro celé město. Polis nesl velkou odpovědnost.

Pohlédl na monitor – k výzvě se připojilo sto třicet lidí. Bylo to stále málo, ale nemohl už čekat.

Z kalicha si nalil do dlaně vodu z Čertovky a třikrát pacienta pokropil. Vltava byla pro kocoura osudovou řekou. Třikrát vyslovil jeho jméno. Pronesl koncentrační formuli a vlhkými prsty rozhodil do vzduchu hrst starých jízdenek. Snášely se pomalu k zemi, jako by je brzdila neviditelná síla. Polis stál se zdviženýma rukama a zaříkával.

Prozkoumal, do jakého tvaru se lístky po dopadu složily. Pozorně z nich vyčetl diagnózu. Natržené svaly, vyražené zuby, zlomeniny, vnitřní krvácení v břišní dutině, selhání ledvin a celková infekce.

Rychle přes rameno zkontroloval notebook. Tři sta čtyřicet dva. Muselo to stačit.

Popadl svou hůl zakončenou lebkou. Udeřil s ní do země.

„Arive elementos Nord, Levantos, Meridin, Ouster! Sauvr est carno, eg requedor! Kérir verletzor! Purifere sang! Per divino merce, eg ordernar per forse Praha!“

Znovu udeřil holí do země. Zůstala viset ve vzduchu mezi Itivanem a počítačem. Honily se kolem ní pestrobarevné, stěží viditelné chomáče vzduchu. Kolem praskala elektřina. Ve skupině bylo pět set sedmnáct lidí. Polis udeřil do klávesy enter a spustil kratičký, vlastnoručně napsaný program.

Na celém Hradě na okamžik zaprskala světla a zakolísalo elektrické napětí. Obrovský výboj vyšlehl z počítače a vklouzl do Polisovy hole. Svíjel se kolem ní jako had. Druid jí prudce švihl proti Itivanovi.

„Remetere Solidar Kreft! Mirakol! Mirakol! Mirakol!“

Výboj i s pestrobarevnými duchy sjel do kocourova těla, které se zazmítalo jako zasažené elektrickými šoky. Polis přiložil ruce na Itivanovo břicho. Za nekončícího zaříkávání vnořil prsty do jeho těla.

O několik hodin později, naprosto vyčerpaný s rukama zkrvavenýma do půli předloktí, sáhl po termosce s kávou. Na hladině šálku spatřil vlastní vyčerpaný odraz. Ještě ho čekala dlouhá noc. Smutně se ohlédl na seškvařený notebook. Stoupal z něj odpudivý zápach spálených obvodů. Roztavená umělá hmota už vychladla.

Zdálo se mu o Šklíbě, běžel za ní po petřínském kopci. Noční vzduch mu čechral chlupy, vousy se mu ježily radostí, s jakou vnímal svět. Sledoval ji na jejich Tajné místo. Utíkala před ním, důvěrně známá, lákala ho, hrála si s ním. Vřískl nadšením a vyrazil za ní v divoké honičce. Notně zadýchaný a zpocený ji dohnal pod Petřínskou rozhlednou. Pak se ale něco změnilo a Šklíba zčernala. Už to nebyla ona. Cizí černá kočka mu přeběhla přes cestu. Zaběhl za ní do křoví. Šklíbo? Ocitl se na travnaté mýtince. Kolem se bělaly sedmikrásky. A v jejich středu šedivý hrob.

Tak jako několikrát v posledních dnech Itivan otevřel oči a pár sekund zůstal naprosto zmatený, neschopný uvědomit si, kdo je a kde je. Matně tušil, že prospal několik dní.

Nacházel se v místnosti, kterou nikdy dřív neviděl. Přesto prostředí znal. Stačilo mu zaslechnout tlumené zvuky za oknem a věděl, že je na Pražském hradě.

V nočních můrách posledních dní ho neustále pronásledovalo, že selhal a nedokázal Praze předat svou zprávu. Probouzel se s křikem a pokaždé znovu přemýšlel, jestli se mu o Hradčanovi jen nezdálo.

Itivan zaslechl na chodbě kroky blížící se k jeho komnatě. Rychle, spíš ze zvyku, zavřel oči a předstíral, že spí.

Vrzly dveře a dovnitř vešlo několik lidí. Podle kroků Itivan odhadoval tři. Jedny z těch kroků ho ale přinutily široce rozevřít oči.

Přišla až k jeho lůžku. Usmála se a položila mu dlaň na hlavu. Itivan zapředl slastí a vyšel jí hlavou vstříc. Za Prahou stál ještě lord Hradčan a městský druid Polis.

„Vítej zpátky do života, milý Itivane.“

Kocour si ji prohlížel. Pořád vypadala ztrhaně a nemocně, přesto byla veselejší, tváře jí zrůžověly. Nejhorší krvácející rány se před jeho očima zatahovaly, přesto z ní ale stále cítil vnitřní napětí, které nedokázala skrýt.

„Má Královno,“ zachraptěl kocour. „Stihl jsem to? Rád bych… Tibor… chci mu posmrtně navrhnout nejvyšší vyznamenání. Zemřel pro vás, aby odhalil pravdu!“

„Zadrž, lorde,“ přistoupila k němu a znovu ho pohladila. Nedokázal se ovládnout a zapředl blahem.

„Pořád jsi velmi vážně nemocný. Setři síly. Tyhle věci počkají.“

„Se vší úctou…,“ Itivan se rozkašlal, všichni tiše čekali, až jeho záchvat skončí, „… nepočkají, Paní!“

Praha se usmála. „To jsi celý ty. Nedopřeješ si chvíli odpočinku. Bez tebe by byla naše říše ztracená!“

Lord vojevůdce se podrbal ve vousech a dal si ruku v bok. „Tvá varování jsem Praze vyřídil, Itivane. Věc byla ale složitější, než sis myslel. Nebyl to Wihelin, kdo naší Paní usiloval o život. Spojila se proti ní ostatní města.“

Itivan se zarazil. Chtěl něco říct, ale Hradčan pokračoval. „Jejich lidé útočili ze všech stran. Podnikali výpady z okolních měst, proto bylo tak obtížné je vysledovat. Byli pokaždé jinde než my. Museli jsme mít mezi sebou zrádce, protože předem věděli o každém našem kroku. Bůh ví, jak by to dopadlo nebýt Wihelinových mloků. Přesunovali se neviditelní podzemím, tajně strážili hraniční štíty, až se jim podařilo objevit místo, kde zrádci svou kořist ukrývají. Jejich armáda udělala výpad a hraniční štíty ukořistila. Wihelin je nechal dopravit do Podsvětí – a to byla nejspíš chvíle, kdy jsi na ně narazil.“

„Ale tak to přece nebylo…“

Dívali se na něj s lehkým překvapením. Itivan měl pocit, že padá do propasti.

„Wihelin nechal zabít Tibora! I mě málem zabil. Vyvázl jsem jen díky podsvětnímu čaroději, který mě chtěl využít k vlastním záměrům. Utekl jsem a oni na mě podnikli hon. Lovili mě jak zvíře.“

„Určitě ses spletl. Možná ti chtěli jen vysvětlit, co se stalo,“ navrhla Praha. „Wihelin mi pomohl. Rytíři Stovky už od něj převzali neporušené hraniční štíty.“

„Ne!“ vykřikl Itivan a vzepřel se na loktech. „Nesmíte mu věřit! Chtěl mě zabít! Neuvědomujete si, jak strašně je nebezpečný. Fanatická armáda mloků Wihelina zbožňuje víc než cokoli na světě.“

Účastné pohledy byly solí do Itivanových ran. Kocour se ale nevzdával: „Přemýšlejte! Wihelin drží zpět kanální kmeny, gildu Hluchých a nemrtvé z olšanské nekropole. Stačí, aby povolil, a brutální obyvatelé podzemí zaplaví povrch! Podsvětí je hniloba, smrt a chaos. Musíme Wihelina odstranit a najít někoho vhodného na jeho místo. Možná že Krysoplášť, ten čaroděj, by to dokázal.“

Hradčan se zamračil. Druid Polis sklopil oči.

Itivan se zhroutil do podušek a horečnatě drmolil. „Nemůže to být, jak říkáte. Proboha, nedává to přece smysl. Wihelin byl vždy krok před námi. Měl informace o tom, co chystáme. Jeho mloci byli nepolapitelní. Až jsme je odhalili díky plánu, o kterém jsem nikomu neřekl. Ani tobě, má Paní.

Překvapili jsme mloky, když podřezávali hraniční štít. Pro všechno na světě, věř mi!“

Praha si povzdechla. „Není nic zvědavějšího než kočky… Nechte nás.“

Lord vojevůdce i druid opustili místnost.

„Itivane, drahý Itivane, copak si neuvědomuješ, že teď potřebuji každého věrného kocoura? Hodně se změnilo za těch pár dní. Prospal ses do jiného světa. Do světa, kde začala tajná válka.

Byla jsem na Radě měst a Václav před ni předstoupil jako svědek. Uznali, že umírám a… vrátili mi právo stanovit vlastní hranice. Ty víš, jací jsou. Intrikovali proti mně celá staletí, podváděli…“

„Asi jsem špatně rozuměl. Cos to právě řekla. Paní? Vrátili ti právo hranic?“ přeptal se Itivan s nechápavou tváří.

„Spikli se proti mně, mám právo se bránit! Nehodlám se už zahazovat kupeckým handrkováním ve světě, kde slova čest a statečnost vybledla jako loňské listí. Zabíjí mě to!“

„Cos jim provedla? Cos udělala s ostatními městy?“ zašeptal kocour.

„Nic. Držím je stranou. Nemám teď čas zjišťovat, kdo byl a kdo nebyl do spiknutí zapojený. Má vláda se poněkud rozroste. Popřej mi štěstí.“

Itivanovi se oči rozšířily pochopením. „Měl jsem ho za původce všeho zla. Wihelin ti ale celou dobu jen sloužil. Dělal přesně to, cos mu poručila… Sama ses málem zabila, abys nás všechny obelhala!“

„Věděla jsem to jen já a podsvětní lord. Nikdo jiný, ani Hradčan. Kdyby do toho ten hlupák Bruncvík nestrkal prsty…“

„Milovali jsme tě. Všichni bychom pro tebe zemřeli, protože jsme tě milovali.“

„Já ale chci, abyste žili. A milovali mě.“

„A co ten prosťáček Václav? Věděla jsi, že ho dostanou! Proto jsi ho poslala do Brna. Celý jeho trénink, cesta za Marmelhadem a hledání Bruncvíka… jen krytí, aby byl důvěryhodný… Dokonale jsi ho zneužila. Je mrtvý…?“

„Nedalo se nic dělat,“ odpověděla nevinně. Vzápětí na kocoura zlobně udeřila: „Nedívej se na mě tak! Ty, který jsi celý život zneužíval stovky lidí, lhal jsi každému na potkání a nakonec jsi s Tiborem obelhal i mě, ty mi chceš vyčítat, že jsem někým manipulovala?!“

Itivan zkroušeně zamňoukal. „Zešílelas?! Jestli začneš dobývat ostatní města, povede to k prozrazení druhého světa!“

„Nepovede,“ odsekla. „Bez svých pánů se podvolí bez boje.“

„A veřejnost?!“

„Mám vliv na média i politiku. Lidi uvěří všemu, co se jim správně předloží.“

Znovu zamňoukal. „Proč… proč jsi mi to neřekla?“

„Přestaň už! Přestaň!“ Otočila se. „Nechtěla jsem ti ublížit. Zvědavý hlupáku! Kdybys do toho nestrkal nos!“ Odešla.

V kocourovi se toho sesbíralo tolik, že toho bylo na jeho zvířecí duši moc. Bylo to horší, než když umřela Šklíba. Svět se mu rozprskl na tisíc střepů. Přestal mluvit. Upadl do apatie. Polis o něj pečoval i v dalších dnech. Zdravotní stav Itivana se ale zhoršoval.

Bylo to v době, kdy Praha s Hradčanem povolali do aktivní služby tisíce věrných Občanů, aby mohlo začít tažení s poetickým názvem Protiúder. Zatímco se bytosti druhého světa vyzbrojovaly, štáby se seskupovaly, kovaly se zbroje a brousily meče, zatímco se připravovala blesková válka beze ztrát, která jednou provždy učiní Prahu jedinou vládkyní státu, Itivan přestal jíst. Ležel bez hnutí. Oči ztratily lesk, letargicky bloudily po okolí. Kožich pelichal, na seschlém těle vystupovala žebra.

Pražské legie potají vyrazily z města a pod rouškou noci zamířily k Říčanům, Roztokům, Neratovicím, Úvalům, Brandýsu nad Labem a Staré Boleslavi. Polovina rytířů Stovky zamířila ve jménu Prahy ke Kladnu.

Po několika týdnech, kdy se stav Itivana neměnil k lepšímu, ho Polis na příkaz Prahy odvezl do luxusního útulku v Bubenči, aby tam v klidu zamřížovaného kotce dožil pohnutý život.

Když za ním vrata klece zapadla, nehnul ani brvou, nezachvěly se mu vousy, oči dál zíraly do prázdna. Přišla první noc uprostřed osamělých zkroušených zvířat, která ztratila své pány či tyrany. Ticho v útulku bylo příliš děsivé a tíživé, a tak je brzy narušilo žalostné vytí, mňoukání a kakofonie dalších zvuků zoufalství.

Tehdy se něco uvnitř Itivana pohnulo. Ještě nehodlal zemřít.

Druhého dne našli ošetřovatelé jeho kotec prázdný.

Čtveřice postav sestoupila po příkré cestě, která vedla po okraji hory. Boty jim klouzaly po blátě, chvílemi narážely na betonový chodník, který les ještě nedokázal zcela rozrušit. Vzduch voněl vlhkem a jarem, stále se v něm ale vznášela pachuť krve. Sestoupili z Řípu a stromy, které jim doposud nahrazovaly oblohu, zmizely. Kráčeli stromovou alejí po štěrkové cestě.

„Nenechá nás odejít. Nemůže, protože víme, co se nahoře doopravdy stalo,“ nadhodil Patrik.

„Šlapej dál,“ odsekl Bruncvík.

„Ty radši mlč!“ obořil se na něj bard. „Zachránili jsme ti život, a tys nás ani nevaroval! Jen zázrakem nejsme mrtví!“

„Nečekám, že to pochopíš.“

„Když jsi přišel na to, že si cedule ničí sama Praha, musel sis myslet, že zešílela. Neříkám, žes ji měl prásknout jiným městům, ale ty ses ji ani nepokusil zastavit!“

Vašek přerušil vznikající hádku: „Možná si vybral špatně, ale vzpomeň si, v jakém jsme ho našli stavu. Řekl bych, že si to uvědomuje i bez nás. Zaplatil.“

„My všichni jsme zaplatili,“ bručel bard. „A ještě zaplatíme. Praha nás nenechá naživu.“

„Nenechá,“ souhlasil Bruncvík. „Vím to už od chvíle, kdy jsem ji doprovodil na schůzku s Wihelinem. Myslela si, že jejich hovor neuslyším, podsvětní katedrála má ale mámivou ozvěnu. Neumím se přetvařovat. Když mu poručila, aby pro ni podřezával a kradl její vlastní hraniční štíty, byl můj osud zpečetěný.“

„Nevypadáš, že by tě to vyděsilo!“ obořil se na něj Patrik. „Možná že tobě už je všechno jedno, ale já chci žít! Nechci se stát zrníčkem mezi mlýnskými kameny měst.“

„Patriku,“ Vašek mu položil ruku na rameno, „slavný bard se nikdy nestane zrníčkem.“

Náhle Bruncvíkův lev strnul a neklidně zavrčel. Na cestu před ně se vypotácela polomrtvá liška. Měla bok poznamenaný mločím kopím. Zaschlá krev slepila srst v chomáčky. Pajdala na levou zadní. Byla zrzavá, jako lišky bývají, měla ale vyděšené lidské oči.

„To je Reza!“ zašeptal Vašek. „Patří k Brnovu doprovodu. Musela jim v noci proklouznout!“ Když se šelmě podlomily nohy, zvedl ji do náruče. Jako by v ní k smrti vystrašené zvíře převládlo, zakousla se mu do ruky. Nevšímal si toho. „Musíme se ztratit a vymyslet plán, jak města osvobodíme.“

„Napadá mě jedno místo daleko v horách,“ nadhodil Patrik a významně se podíval na Václava.

„Rudwolf?“

„Přesně. Je to tvůj mistr. Je moudrý a silný. Navíc je to dost daleko, takže…“

Bruncvík prohlásil: „Rozdělíme se. Vy běžte za Rudwolfem. Já se pokusím odčinit hrůzy, které jsem zavinil. Teď jsem volný.“

„Co chceš dělat? Sám nic nezmůžeš,“ ozval se Juzlin.

„Zabije tě,“ přizvukoval bard.

„Musím to alespoň zkusit. Udělám něco, co Praha nečeká. Vysoké Mýto nepřijel na Radu měst, protože jsem ho varoval. Je to můj starý přítel.“

„Jak velkou má armádu?“ pochopil Vašek.

„Velkou na město svého významu. Odhaduji, že do pole postaví dvě stovky mužů, několik vodníků, možná i nějakého ohniváka. Proti mlokům je to málo, ale pořád lepší než čtyři a lev.“

Vašek si neklidně třel dlaň. Zlatý kříž ho pálil stále víc.

Patrik se ohlédl a zbledl. „Utíkejte!“ vykřikl.

Od zalesněné hory se k nim silnicí blížil stín. Černý démon ukrajoval vzdálenost každým krokem. Nohy zakončené ostrým drápy už škrábaly na štěrku.

„PRYČ!“ zavelel Bruncvík, sám ale zůstal stát. Patrik s Juzlinem neměli žádnou zbraň, mloci je při zajetí odzbrojili. Vašek k bardovi přiskočil a vtiskl mu do náruče zraněnou lišku. „Doženeme vás ve vesnici. Sežeňte zatím nějaký dopravní prostředek!“

Patrik zmateně kývl.

„No tak už běžte!“ zařval Vašek a jeho dva přátelé se konečně rozběhli. Černý démon mezitím doběhl k Bruncvíkovi, který se postavil před Václava. Rytíř v pravačce svíral meč. Levou měl navlečenou do štítu. Po boku mu stál obrovitý lev.

Vašek byl beze zbraně.

Démon zaútočil. Možná si nejdřív myslel, že přes rytíře přeběhne. Že ho srazí a zadupe do země. Lev strašlivě zařval, až se zachvěla země. To nebylo přirovnání… Kamínky poskakovaly, okolní stromy se roztřásly a pršelo z nich listí. Bruncvík vyrazil proti netvorovi a čelně se s ním srazil štítem. Ozval se ohlušující třesk, po kterém se od sebe oba soupeři odpoutali. Bruncvík ho ještě při odskoku zkusil zasáhnout mečem, čepel ale prosvištěla prázdným prostorem.

Démon zařval a vychrlil tmu, která se rozlila jako černý kouř. Rozevřel čtyři šavlovité spáry. Lev s řevem skočil a ve stejnou chvíli zaútočil i rytíř. Přestože byl téměř oslepený, jeho meč proťal třikrát vzduch. Netvor seky vykryl pancéřovaným spárem a současně zaútočil spodním párem. Bruncvík bleskově paríroval. Lev zkusil netvora strhnout na zem, ale nepodařilo se mu to. Zakousl se mu alespoň do nohy.

Vašek se proti démonovi rozběhl s holýma rukama. Křičel, aby překonal vlastní strach.

Bruncvíkovi se podařilo bodnout spodem tak, že se špička jeho meče vnořila do netvorova těla. Meč mu ale zablokovala dvojice spodních pařátů. Horní dva se vrhly po jeho hlavě. V tu chvíli se pod nimi prosmýkl Vašek. S řevem udeřil pěstí do místa pod démonovou paží. Jeho dlaň se těsně před dopadem změnila v rozevřenou vlčí mordu a zanořila se do masa. Démon zařval bolestí a minul Bruncvíkovu hlavu. Mezitím rytíř vytrhl meč a s výskokem sekl. Čepel zasvištěla a uťala jeden z pařátů! Bruncvík znovu bodl do těla démona. Vašek zaútočil i levým hákem, který bestii vyryl čtyři rovnoběžné rýhy na hrudním pancíři. Lev se vztyčil a zaútočil obrovskými tlapami, démon měl co dělat, aby klopýtavě ustoupil před mlýnem drápů. Lila z něj černá krev, tráva, na kterou dopadla, syčela a hořela.

Náhle se netvor předklonil a vypustil strašlivý ryk. Zněl jako jekot zatracenců, jako tisíce zlámaných žiletek a rezavých hřebů, skleněné střepy, kotouče ostnatého drátu a praskání plamenů upalujících zaživa. Byl to trýznivý řev nekonečného utrpení. Byla to výzva.

Když se znovu narovnal, zdálo se, že ještě vyrostl. Ze zad se mu rozvinuly černé řetězy olepené zčernalým masem a obklopily jej jako kostnatá křídla. Visely na nich uřezané lidské hlavy a lebky, řetězy k nim vedoucí byly vytrženými páteřemi. Temnota, která démona obklopovala, ještě zhoustla. Bestie zastříhala pažemi.

Bruncvík těžce oddychoval. Byl široce rozkročený, držel před sebou štít. Lev čekal na povel. Vašek stál mírně přikrčený. Jednou rukou si kryl bradu jako boxer, druhou měl zatnutou ve spár a napřaženou proti bestii.

Démon se rozběhl. Nevšímal si Vaška, který na něj s výkřikem zaútočil z boku a začal z něj rvát maso. Zaměřil se na nebezpečnějšího Bruncvíka. Během okamžiku na něj pršely údery ze všech stran. Nebránil se. Nevšímal si ani drápů a lvích tesáků, které mu drásaly stehna. Černá krev šplíchala kolem, dusivá temnota vtrhla bojujícím mužům do plic. Démon zasypával údery rytíře, který už umdléval. Přestože se i Bruncvíkovi podařilo zasadit mu několik strašných ran, jeden z pařátu jeho meč zachytil a druhý mu ho vytrhl z ruky. Jeho řetězová křídla se roztočila jako pekelná šroubovnice. Šest hlav zaútočilo na rytíře a další se vrhly na Václava a lva. Bylo v tom něco strašlivého, co ochromovalo údy a tavilo kosti.

Když se lvu zakousla do krku vystřelená lidská hlava, zvíře zpanikařilo. Odskočilo a začalo prchat.

Vašek uhýbal výpadům černé lebky ověnčené plameny, která se po něm na páteřovém řetězu natahovala jako útočící kobra. Zahlédl její rudě zářící oči, zakolísal. Chtěl páteř zachytit a přerazit, když ji ale na okamžik sevřel, dopadlo na útočící hlavu sluneční světlo a jemu zchromly ruce. Byla to Lenka… Její obličej zčernalý a znetvořený v nelidské grimase nenávisti a lačnosti. Vytrhla se mu a udeřila ho čelem, až se mu zatočila hlava. Upadl na kolena. Nemrtvá hlava se mu zakousla do ramene a rvala se blíž k hrdlu.

Vašek vykřikl bolestí. „Volám vás, vlci!“

Dopadl na všechny čtyři a cítil, jak se na něm oblečení trhá. Jak se mu srst rozbíhá po těle a z kostrče vyrazil ohon. A náhle tu byli Krev a Princ a bojovali po jeho boku. Letmý pohled Vaškovi prozradil, že s Bruncvíkem je to zlé. Krvácel z celého těla. Měl mnoho ran a šrámů, v obličeji mu jedna z lebek vykousla pruh masa, takže obnažila čelist. Rytíř nevnímal bolest. Znovu vykřikl a jako šílený se vrhl proti démonovi.

„Smrrrt!“ zařval Vašek a zaútočil na netvora po svém boku. Trojice vlků hledala mezery v chitinovém pancíři. Zakousli se do těla a začali ho trhat na kusy. Bruncvík bojoval z posledních sil. Jeho rány by zabily dvacet mužů, démon ale stál. V jedné chvíli nebyl dost rychlý při krytu a ostnatý pařát ho zasáhl hlavy. Rytíř se několik kroků odpotácel. Z čela se mu valila krev. Instinktivně si kryl hlavu štítem. Mrkal, jako by oslepl. Podlomily se mu nohy a silně otřesený upadl na zem. V tu samou chvíli Vašek odtrhl druhou ze strašných lebek, které se zmítaly na řetězových páteřích. Na cestu se vedle hlavy brněnského drakoniána skutálela hlava Lenky.

Vašek se třásl nenávistí. Toužil po černé krvi. Vrčel a vrhal se znovu proti démonovi, který zasypával Bruncvíka deštěm ran. Rytíř už ležel, tvář stále přikrytou štítem, zatímco hrůzná řetězová smečka trhala jeho svaly a lámala kosti.

Vlci se bili jako šílení. Princ oběhl démona zezadu a vyškrábal se mu po krunýři až za krk, do kterého se zakousl. Netvor zatřásl hlavou, Princ se ale držel jako klíště, a když konečně odlétl, vyrval démonovi z těla pěkný kus masa.

Vašek si začínal zoufat. Démon byl silnější než kdy předtím. Zaútočil na něj dvěma lebkami z obou stran. Jen díky nelidským reflexům se Vašek dokázal v poslední chvíli sehnout. Planoucí hlavy se nad ním s třesknutím srazily. Zapršely úlomky kostí. Ctiborově řvoucí lebce v přilbici, dopadající shora jako meteor, se ale Vašek vyhnout nedokázal. Úder ho na kratičkou chvíli omráčil. Když otevřel oči, zjistil, že Krev i Princ zmizeli. Bruncvík ležel opodál, nehybné, zkrvavené tělo.

I démon utrpěl strašlivá zranění. Tělo měl posekané a roztrhané, jeden z pařátů mu bezvládně visel u těla, dlouhé cáry masa se odchlipovaly od kostry. Přesto se nezastavitelně potácel k ležícímu Vranovi. Lila z něj hustá černá krev a pleskala na prašnou cestu. Jedním ze spárů si přidržoval vnitřnosti. Těžce napadal na jednu nohu. Přesto se sunul pořád blíž. Chraplavě se smál. Zbývající potrhaná řetězová křídla z mrtvol se kolem něj rojila jako hlavy lítých saní. Proplétala se v tanci přinášejícím smrt.

Vašek znovu nabyl lidskou podobu. Něco mu ochromilo nohy. Nedokázal se pohnout. Plazil se, přitahoval se rukama pryč od šourajícího se zla.

„Tady ty konec život!“ ozval se hluboký hlas, znějící jako pukání lávových kamenů. Démon se nad Václavem rozkročil a se stříhavým zvukem rozevřel horní spáry.

„Možná ona myslela, že to hra. Já ale ne ona. Brzo já nezastaví nikdo. Každá jedna krev, každá jedna nenávist, já víc silný. Slyšíš? Mluvím. Zabít tě od já přivolán na svět. Opak ty. Pozřel duše, už čekají na ty. Křičí bolest bez konce, já trávím oni.“

Démon se rozkročil. Z jeho tlamy kapaly plameny. Plazily se kolem jeho spárů jako hadi.

Václav couval. „Proč?!“

„Ty Černá známka. Není už potřeba, nevadí, ty smyl. Já znám pach ty. Poznal, kdo ty uvnitř!“

„K čemu je tedy tohle!“ vykřikl a vrazil před sebe trýznivě pálící dlaň se zlatým křížem.

„Důvod, proč já pozřu ty!“

Netvor zařval a vrhl se na Václava. Ve stejnou chvíli mu ale sevřel nohy polomrtvý Bruncvík. Démon ztratil rovnováhu a zřítil se na zem. Vašek se v poslední chvíli odkulil stranou.

„Utíkej!“ zakřičel z posledních sil rytíř. Objímal démonovy silné nohy, choulil se kolem nich jako živý řetěz. Náhle Vašek ucítil, jak ho za oblečení na zádech něco popadlo a smýklo s ním. Bruncvíkův lev byl zpátky.

„Ne! Pusť mě!“ řval zoufale. Šelma měla neskutečnou sílu. Unášela a táhla ho v zubech. Utíkala k vesnici.

„Nezapomeň na Mýta!“ chroptěl Bruncvík. Démon do něj mezitím bodal a vrážel drápy. O několik set metrů dál lev Vrana odhodil na asfalt. Žalostné zařval a rozběhl se zpět na pomoc svému pánu.

Vašek se vyhrabal na nohy. Byl jako omráčený. Z krkolomného lvího trysku se mu točila hlava a znovu upadl na zem. Na asfaltu zaklapala kopyta.

„Rychle!“ křičel Patrik.

Za Juzlinem klusali čtyři koně. Nebyl čas sedlat nebo hledat ohlávky a uzdy. Patrik se vyškrábal na hnědého hřebce. Vašek nevěděl, jak na zvíře vylézt, Juzlin mu ale nastavil spojené dlaně a pomohl mu nahoru. Potom se sám vyhoupl na bělouše a v náručí přidržoval malátnou lišku.

„Jedeme!“

„Co Bruncvík?“ ohlížel se Vran.

„Je po něm!“ řval Patrik. „Jeď!“

„K Mýtu!“ vykřikl Vašek, ani si nevšiml, že tvář má plnou slz.

Neuměl jezdit na koni. Stiskl ho koleny a objal rukama kolem krku. Když přešel ve cval, zabořil mu tvář do hřívy. Podkovy zvonily na asfaltu. Museli pryč. Za každou cenu.

Čtvrtý kůň za nimi běžel bez jezdce.

12. kapitola

„Musíme si odpočinout, jinak je uženeme,“ nařídil Juzlin, klusající v čele. Jeho bělouš známky únavy nejevil, zato Patrikův hnědák byl splavený potem. Sotva se z něj bard sesunul, bezmála dvacetiletý hřebec se svalil na zem. Bok se mu namáhavě zvedal. Ani Patrik se netvářil spokojeně.

„Už nikdy nejedu bez sedla,“ sliboval a tiskl si kalhoty mezi nohama. „A to nemluvím o tom, že jsem musel pořád myslet na to, jakou váhu ten chudák nese… Správný bard se toulá pěšky a přespává u dobrosrdečných měšťanek!“

Juzlin odpověděl klidně. „Až tě bude příště pronásledovat démon, tak to vezmi vycházkou. A cestou si užij s dobrosrdečnou měšťankou.“

Byli kousek od Mělníka. Překročili Labe a pokračovali proti proudu. Na chvíli se zastavili a napojili koně z hnědozelené řeky.

Vašek sklouzl z hnědáka s vědomím, že sám se na něj znovu nevyškrábe.

Byl natřesený a otlučený a zpocený víc než kůň. Ve cvalu vlál za hřebcem jako hadr na holi, jen zázrakem si nesrazil vaz. Nejhorší ale přišlo při klusu, kdy jej rytmické poskakování neustále setřásalo dolů a drtilo jeho nejcitlivější partie. Byla to jen dobrá vůle jeho hřebce, že ho cestou někde neztratil.

„Kde jste vůbec tak rychle sehnali koně?“ zeptal se, když se konečně vydýchal.

„Nebudeš mi věřit, ale žádné otevřené auto s klíčky v zapalování tam nestálo, a Juzlin zaslechl ržání. Bejt elf má svý výhody. Zaběhl do té stáje a něco zvířatům poručil…“

„Požádal jsem je!“ opravil ho Juzlin.

„Přiběhli za ním jako beránci.“

„Zachránils nám zadek, díky,“ kývl Vašek.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se ho tiše Patrik.

„Nebýt Bruncvíka, zabil by mě. Mění se… nevím, vyrostly mu hlavy. Jestli měl předtím sílu jako deset chlapů, teď vydá za padesát. Jako by každým zabitím sílil. Je pořád nebezpečnější. Musíme ho zastavit, dokud to ještě jde.“

„Pokud to ještě jde,“ opravil ho Patrik. „Bruncvík byl možná nejlepší bojovník v tomhle podělanym státě. Sice neměl svůj zázračnej meč, ale…“

„Musí to jít!“ zaťal Vašek pěsti. „Tak najdu deset o trošku horších rytířů. Tohle je osobní, Patriku. Nečekej, že od toho dám ruce pryč!“

„Nabral sis toho docela dost, nemyslíš? Chceš zastavit démona, osvobodit Radu měst…“

„A co jiného mám doprdele dělat?“ vybuchl. „Copak mám na vybranou?!“

„Nečerti se,“ uklidňoval ho Juzlin. „Patrik chce říct, že v jednu chvíli můžeme dělat jen jednu věc.“

„Dobře. Nejdřív Rada měst, osobní věci potom,“ zavrčel Václav.

Sedl si k řece a dlouhé minuty se díval do jejího proudu a na lodě, které proplouvaly kolem. V myšlenkách si ale znovu přehrával souboj. Vzpomínky byly natolik živé, že se mu znovu rozbušilo srdce. V rukou i nohou mu cukalo při každém výpadu či uskočení z démonova dosahu. V myšlenkách se znovu stal vlkem a očima lovce hodnotil soupeře. Hledal slabé místo, chybu, kterou udělali. Ať ale přemýšlel a vzpomínal sebevíc, výsledek byl stále tentýž. Neměli šanci…

Vyrušil ho Juzlinův hlas. „Václave.“

„Můžeš mě laskavě přestat otravovat, když přemýšlím?!“ obořil se na něj a oči mu zableskly vlčím svitem.

Elf se zarazil. „Jen jsem ti chtěl říct, že se probrala Rezka.“

O chvíli později za nimi přišel. Reza se choulila na trávě vedle Juzlina. Byla nahá a strašně špinavá, celé tělo měla odřené a poškrábané trny. Vašek si uvědomil, že ho ostatní sledují, jako by čekali, jak rozhodne o další cestě. Dobrá, neměl by je zklamat.

„Změnil jsem plán. Pustíme koně a odplujeme po vodě. Zajmeme motorový člun.“

Juzlin pokrčil rameny, Patrik se zatvářil nesouhlasně.

„Pamatuješ si ještě, jak to dopadlo s autem? Málem jsme v něm zařvali.“

„Patriku, nechci poslouchat fňukání… Na to nemáme čas.“

Bard se nevzdával. „Už jsem ti říkal, že technika je pro našince prokletí. Je to jednoduchá rovnice. Čím víc jsi součástí druhýho světa, tím víc riskuješ, že se stane nešťastná náhoda. A čím menší použiješ vehikl, tím větší je šance, že to odneseš.“

„Dobře. Ukradneme velký motorový člun. Už jsi spokojený?!“ Neměl náladu na dohady, ale přesto se to pokusil vysvětlit. „Řeka by mohla démona zdržet. Když k tomu připočtu vážnost jeho zranění, hádám, že máme několik dní náskok. Musím to stihnout do Mýta, i kdyby to bylo to poslední, co udělám.“

Reza se chvěla. Vystrašeně a zároveň s obdivem sledovala Vaška, který se na ní konečně zastavil očima.

„Můžeš jet s námi, ale jestli mě ještě jednou zradíš, bez milosti tě zabiju,“ řekl a odešel ke kraji řeky.

„Co mu je?“ zašeptal Juzlin.

Patrik pokrčil rameny.

Vašek si sundal boty a máčel si nohy v hnědé bahnité vodě. Břeh pokrývaly trsy kopřiv a bodláků. Rákosí bylo brčálově zelené a jeho listy ostré jak žiletky. Přejížděl po něm prsty, v jedné chvíli ho sevřel v dlani a prudce trhl. Díval se na rudé kapky padající do hnědé vody. Stiskl pěst. Nepatřil nikam. Zrádce obou světů.

Když pomyslel na Prahu, bublala v něm zloba. Jestli démon říkal pravdu, byla zodpovědná za smrt jeho blízkých. Iluze byly jed, který vypil až do dna. Na chvíli uvěřil, že druhý svět je vybájeným místem z pohádek, že čest, odvaha a sebeobětování nejsou jenom slova… Lidé i bohové ale byli stejní v obou světech.

Napáchal hodně zla. Ta čubka ho využila a zneužila mnohem hůř, než si kdy on pohrál s nějakou ženou. Trýznila ho smrt rytíře a lva, kteří se pro něj obětovali. Proč? Zasloužil si zemřít. Rodil se v něm vztek. Hluboký, zvířecí a neovladatelný. Václav jel prosit Mýta, aby mu pomohl osvobodit města, hnala ho ale touha po pomstě.

Konečně zaslechl zvuk motoru. Po řece se řítil člun. Vašek vyskočil a začal na něj zuřivě mávat a křičet. Zdálo se, že řidič ho zpozoroval. Modrobílý člun zpomalil a po krátké obrátce zamířil ke břehu.

„Připravte se!“ houkl na ostatní.

Za plexisklem byla dvě sedadla a za nimi vzadu místo pro další dva lidi. Za volantem se tyčil statný padesátník v zeleném tričku a kalhotách se spoustou kapes. „Co je?“

„Pomóc! Kamarádka se málem utopila. Máte lékárničku? No tak, rychle!“ křičel Vašek. Skláněli se kolem bledé Rezy, která ležela bez hnutí.

Šedovlasý chlap přirazil ke břehu. Motor nechal běžet na neutrál, popadl lékárničku a vyskočil. Ještě předtím ale vyhodil dlouhé lano, jehož druhý konec byl přivázaný k člunu.

„Jestli se topila, lékárnička nepomůže. Musíte ji rozdýchat,“ pospíchal k nim, a když viděl, jak Patrik neuměle přikládá ruce na její prsa, odstrčil ho a klekl si k ní.

Vašek mezitím za jeho zády skočil do člunu. Nikdy předtím ho neřídil. Nejdříve vyhákl karabinu lana – úplně viděl, jak se na něj zoufalý řidič pověsí a pojede za nimi jak vodní lyžař… Juzlin ho následoval. V té chvíli chlap končil s prvním oživovacím pokusem.

Náhle se zarazil. „Vždyť není mokrá…“

Patrik zkontroloval, že Václav sedí za volantem. Zbývala poslední část. Reza otevřela oči. Těsně předtím ale chlap odskočil. Stačil mu jeden rychlý pohled a věděl, kolik uhodilo.

„Dělej, Patriku!“ zařval Vašek. Motor člunu v tu chvíli ale sám od sebe chcípl.

Patrik se sklonil k Reze, aby jí pomohl vstát, chlap ale vykřikl: „Tak to ne, vy svině! Vybrali jste si špatnou loď!“ křičel a mířil bardovi na břicho pistolí. „Dělejte! Vypadněte!“

„Hele, klid, jo?“ zbledl Patrik.

„Vypadněte z mýho člunu. Hned, nebo ho odprásknu!“

Juzlin rychle vyskočil a Vašek ho neochotně následoval.

„Potřebujeme se odsud dostat. Je to otázka života a smrti,“ prosil šedovlasého.

„To si piš, že to je otázka smrti. Jestli okamžitě nevypadneš z mý lodě, bude se střílet. Rychle!“

Juzlin s Patrikem se položili vedle Rezy. Václav zůstal stát.

„Co uděláš, postřílíš nás? Podívej, nemáme zbraně!“

Muž ustupoval pozpátku k člunu a stále na ně mířil. „Hajzlové. Sviňáci.“ Nadával, ještě když nahazoval motor. Potom zatočil volantem a člun vystřelil od břehu. Vašek ho sledoval, dokud se nezměnil v nevelkou bílou tečku, která uháněla na sever.

„Nevím proč, ale myslím, že policajty volat nebude,“ odhadl Patrik.

„Radši bych se na to ale nespoléhal,“ řekl Juzlin.

Vašek naštvaně kopl do lana, které na místě zůstalo.

V dálce se ozvalo zahoukání. Za ohbím řeky ležel mělnický přístav. Vlny opět zneklidněly a začaly narážet do břehu, jak kolem projelo jedno z velkých tlačných plavidel. V tu chvíli dostal Vašek nápad. Popadl lano a navinul si ho celé na loket. „To by mohlo stačit.“

„Měli bychom sednout na koně a vyrazit. Čeká nás dlouhá cesta,“ řekl Patrik.

„Nechte koně běžet. Pojďte za mnou.“

Juzlin smutně pohlédl na kobylku a dva hřebce. Vlídnýma očima sledovali každý jeho pohyb. „Snad vás někdo odvede domů.“ Poplácal je smutně po šíji a následoval ostatní.

O chvíli později, o dvě stě metrů dál. Hluboko pod nimi plynulo zelené Labe. Po betonovém mostě přejížděla auta. Vašek si jich nevšímal. Potěžkával lano a čekal na Patrikův pokyn. Bard náhle vykřikl.

„Už pluje! Bude to ten druhý!“

Vašek se rozběhl k druhému mostnímu oblouku.

„Ne, počkej! Teď se pomalu stáčí. Bude to první. Určitě ten první!“

Vašek změnil směr a běžel s klením zase zpátky. Rychle uvázal jeden konec lana kolem zábradlí a pořádně ho utáhl. Tlačný člun T1000 s výtlakem přes tisíc tun k nim pomalu sunul tři dlouhatánské lodi plné uhlí.

„Musíme to udělat rychle, dřív než si nás všimnou. Je to všem jasné?“

Juzlin horlivě kývl, i když bylo vidět, že není z vývoje událostí nadšený.

„Zvládneš to?“ zeptal se Vašek Rezy.

„Ty sis vzpomněl, že tu vůbec jsem? Díky. Hned je mi mnohem líp. Ano, zvládnu to.“

„Co zas máš?“ zamračil se na ni.

„Už mi to konečně odpusť! Nechtěla jsem, aby ti ublížili. Teď jsme spojenci!“

Vašek ji ignoroval. „Ještě nějaké otázky? Juzline?“

„Kdyby něco krachlo, tak na mě neberte ohledy. Za každou cenu musíte předat Mýtu zprávu!“

„Nechápu.“

„Neumím plavat.“

„Už je tu!“ křičel Patrik. Běžel k nim z opačně strany silnice a kličkoval mezi projíždějícími auty. „Nevykecávejte se! Šup!“

„Takhle si omotejte ruce,“ ukázal jim Vašek. Přetáhl si rukávy košile a nadvakrát je složil přes dlaň. Chytl se lodního lana, které už viselo dolů. Špice prvního člunu plného uhlí se zaleskla přímo pod nimi.

„Teď!“ vyslal ho na cestu Patrik. Vašek sjel dolů jak příslušník komanda SWAT. Košile kryjící dlaně mu za těch pár metrů zčernala a smrděla jako škvařící se tchoř. Vzápětí kousek od něj dopadla Reza. Juzlin. Patrik musel počkat až na druhý člun. Podle dohody se ukryli v lodi. Leželi na uhlí a oddychovali. Juzlin se dávivě rozkašlal. „Asi jsem alergický na uhlí.“

„Můžeš si vystoupit,“ houkl na něj Patrik.

Zdálo se, že posádka remorkéru nic nezaznamenala, a pokud ano, bylo jí to jedno. Pluli podél betonem vyztuženého nábřeží. Na zalesněném kopci se nad nimi vypínal mělnický zámek se čtyřhrannou věží. Pod ním se po jižním svahu táhla vinice. Vzrušení z nich pomalu vyprchávalo. Zůstala únava a všudypřítomný uhelný prach.

„Říkal jsi, že čím větší je dopravní prostředek, tím menší je prokletí druhého světa, je to tak?“ nadhodil Vašek.

Patrik kývl. „Nic většího než tohle už není…“

„Správně, takže se klidně můžeme svézt až do Pardubic, souhlasíš?“

„Jak to můžeš vědět?“ byla zvědavá Reza.

„Můj táta je hajný. Když byl mladší, patřil mezi aktivní ochránce přírody. Demonstrovali proti těmhle monstrum, která ze severních Čech svážela uhlí do chvaletické elektrárny. Hrozně se báli, že se stát rozhodne usplavnit Labe až bůhvíkam. Zničilo by to populace modrásků.“

„Hmm. Taťka lítal po demonstracích, místo aby tě řezal. Kdo ví, jestli tak lidstvo neohrozil víc,“ přisadil si Patrik.

Vašek po něm hodil kusem uhlí. Za chvíli přilétl jiný kus zpátky.

Netrvalo dlouho a připluli do Neratovic. Hned vedle řeky se po pravé straně vypínal kolos Spolany. Přivítaly je cihlové kolosy, betonoví obři a do výše strmící komíny. Po areálu se rozlézaly ploty, lávky a zrezlé plechové boudy, nespočet trubek, potrubí a žebříku a uprostřed obrovský kotel jako cesta do pekla. Čím déle se Vašek na Spolanu díval, tím víc mu připomínala Vernovo Ocelové město.

Nechali Neratovice za sebou, propluli kolem Kostelce nad Labem a pokračovali dál, mezi Brandýsem a Starou Boleslavi, kde Labe lemovaly nádherné vysoké topoly.

U Lázní Toušeň se do Labe vlévala Jizera. Na žírné půdě všechno rostlo a zelenalo se, jako by jaro právě začalo. Minuli Čelákovice, vyhnuli se Lysé nad Labem a zamířili do Nymburka. Když proplouvali městem, sluneční paprsky pozlatily kostel svatého Jiljí a městské opevnění z rudých cihel. Dalším zámkem na cestě byl poděbradský, na místě původního gotického vodního hradu. Ten měl navíc i vlastní přístav. Člun proklouzl kolem a probíjel se dál proti proudu.

Za Poděbrady zakotvili, protože padla tma. Čekali ukrytí v člunu dalších osm hodin. Ve tmě a neskutečné zimě se choulili jeden k druhému, aby se alespoň trochu zahřáli. Hlady jim kručelo v břiše, že to přehlušilo i žabí koncert. Měli rozpraskané rty, byli žízniví a od hlavy k patě černí od mouru. Pili vodu z řeky. Vašek radši nepřemýšlel, co to s ním udělá. Na druhou stranu, proti návštěvě pražských a brněnských kanálů to byla procházka růžovým sadem.

Mezi čtvrtou a pátou ranní konečně začalo svítat. Nad řeku se vyloupl oranžový kotouč a svět opět získal barvy. V sedm se ozvalo rachtání lodního motoru a čluny se opět daly do pohybu. Asi po hodině plavby přišel na řadu královský Kolín – minuli Horní ostrov, podpluli pod Masarykovým mostem a pokračovali do Týnce nad Labem. Minuli starý mlýn a přes zdymadlo pluli dál, až je brzy odpoledne konečně přivítal chvaletický přístav.

Vylodili se a utekli dřív, než na místo dorazila ochranka. K Pardubicím zbýval stále pěkný kus cesty. Teď si i Vašek posteskl po koních. Nedalo se ale nic dělat, museli pěšky.

Odpočívali málo a vždy jen krátce. Po dlouhém pochodu, který zahrnoval celý zbytek odpoledne a část noci, dorazili konečně do Pardubic. Vašek ostatní přemluvil, aby popojeli vlakem. Tísnil je čas, a proto s ním nakonec souhlasili, přestože obzvlášť Patrik nesouhlasně brblal. Naštěstí se jeho předpovědi nesplnily a vlak nevykolejil. Z jednoduchého důvodu. Když do něj brzy ráno nastoupili, stalo se něco podivného s připojením vagónu, který byl v soupravě zařazen až jako poslední. Vlak totiž odjel, zatímco jejich vagón zůstal stát na peróně. Tehdy i Vašek musel přiznat, že si zahrávají se silami nad jeho představivost.

Pokračovali zas pěšky. Za poslední peníze koupili chleba a trhali si ho po kouskách. Jedenkrát přenocovali v lese. Příliš se ale nevyspali, protože je bez ustání štípali komáři a k ránu je opět vzbudila zima.

Čtvrtého dne cesty se obloha zatáhla do ocelové šedi. Mraky klesly těsně nad obzor a vymazaly jakoukoli vzpomínku na slunce. Začaly padat dešťové kapky dlouhé jako biče a po chvíli přešly v krupobití.

Čtveřice právě šlapala mezi vesnicemi Uhersko a Trusnov. Během okamžiku promokli na kost. Ušmudlané oblečení se jim přilepilo na tělo, studená voda rozmazávala mour, kterého si každý v člunu nabalil snad půl kila. Kroupy bolestivě štípaly a způsobovaly rudé modřiny. Rukama si kryli hlavu a utíkali do blízkého lesíka, kde jim stromy poskytly alespoň chatrnou ochranu. V zeleném moři pruhovaném čárami lijavce narazili na opuštěnou chatu a Reza nezaváhala.

Rozbila okno a útlou rukou povolila kličku. Prosmýkla se dovnitř a za chvíli jim už otevírala vchodové dveře. Radostně vtrhli do sucha. Zatopili smrkovým dřevem, které někdo vyskládal u krbu, a během chvíle jim bylo teplo. Rozsvítili petrolejku, protože venku se setmělo, jako by padla noc. Strhali ze sebe promočené šaty a ždímali je na zápraží. Potom je rozvěsili na opěradlech židlí před krbem. Reza si vybrala z chalupářova šatníku příliš velkou flanelku a montérky.

Patrik strčil loktem do Vaška. „Viděls to?!“

„No jo, postavu má pěknou. Je to ale mrcha.“

„Pěknou postavu? Je dokonalá… a ty chloupky na zádech, hmm.“

„Ušetři mě.“

Patrik zavrtěl hlavou. „Už se ofrňuješ i nad ženskými. Dej na mě, špatně skončíš.“

„Mám teď trochu jiné starosti,“ odsekl. „Po dešti bude všechno rozbahněné. Přespíme tu. Zítra natáhneme krok a odpoledne dorazíme do Mýta.“

Vybrakovali ledničku. Ukořistili nějaká trvanlivá mléka a sýry, konzervy s fazolemi a párky a dvě lahve bílého vína, které rychle zmizely zejména v Patrikovi a Reze.

Večer se ti tři natáhli na rozkládací gauč dole, zatímco Vašek vylezl po žebříku do miniaturního podkroví. Bylo to temné, stísněné místo, kde se člověk nemohl ani narovnat. Na zaprášenou matraci si přitáhl polštář. Chtěl být sám.

O půlnoci je všechny vyděsily kukačky, ze kterých vyskočila dřevěná stvůra a začala pronikavě řvát. Patrik s hodinami něco provedl, protože ustalo nejen kukání, ale také tikání. Za chvíli se zezdola opět ozývalo spokojené oddechování kořeněné Patrikovým chrápáním. Vašek shlédl z patra a musel se usmát. Tísnili se jeden vedle druhého. Patrik měl zahořenou tvář do Juzlinových vlasů a jednu paži přehozenou přes Rezu. Hraničářka byla bosá a chodidla měla černá od prachu a špíny. Juzlin dýchal tiše a mělce jako spící dítě.

Vašek se natáhl a zhasl petrolejku.

Ležel na zádech a díval se do stropu, který visel tak nízko, že na něj dosáhl. Zatímco přemýšlel, mimoděk zatínal pěsti, jeho tělo se každou chvíli zachvělo, jako by chtěl vyskočit a rvát se. Jako by mohl napravit to, co už se napravit nedalo. Bruncvík i jeho lev byli mrtví. David, mrtvý. Lenka, mrtvá. Rytíř Stovky, mrtvý. A k tomu téměř všechna města v zajetí… Konec světa.

„Měl mě tehdy v parku zabít,“ zašeptal.

Dřevěný žebřík zavrzal. V černočerné tmě nebylo nic vidět. Vašek ucítil, jak se přes něj přelilo teplé tělo a přitisklo se k němu. Vonělo vínem a lehce i potem. Chtěl ji odehnat, ale nenašel k tomu sílu. Položil jí ruku na nahá záda a přejížděl po nich, až zavadil o hrbolek páteře, na kterém rostla jemná liščí srst.

„Možná jsme to vzali za špatný konec.“

„Možná…“

„Chceš začít znovu?“

„Spala jsi se mnou dřív, než jsi mi řekla, kdo jsi.“

„Líbilo se ti to, tak co?! Nehraj si na moralistu. Oba víme, co nám dělá dobře. To ostatní je jenom předstírání, námluvní tanečky, kecy.“

Byla přímočará. Vašek rukou pokračoval po chloupcích a sjel až na nahý zadek. Měla horkou kůži. Vzpomněl si na Prahu.

„Nevěřím na vztahy, které začínají v posteli,“ zalhal.

„Nikdy jsem neměla vztah,“ zatřásla Reza hřívou. „Sex s tebou mě prostě jen bavil.“ Přitiskla se k němu. Nechal ji ležet vedle sebe, ale víc nic. Věděl totiž, že teď lže zase ona.

A to bylo všechno. Ráno se probudili vedle sebe a nikomu to nepřišlo zvláštní.

Druhého dne dorazili do Vysokého Mýta. Přicházeli ve směru od Prahy po hradecké silnici. Šlapali po krajnici jeden za druhým jako husy. Ještě ráno se ve srubu umyli, přesto bylo jejich oblečení stále parodií na slušný oděv. Minuli několik fabrik a pomalu se blížili k centru, když před nimi zastavilo auto městské policie.

Vystoupil z něj příslušník v modré košili a namířil si to rovnou k nim. Na výložce měl znak Mýta, svatého Jiřího zabíjejícího draka.

Vašek zhodnotil, jak vypadají. Špinaví, potrhaní, na oblečení zaschlé skvrny od krve. Čtveřice tuláků, která přichází do klidného provinčního městečka. Vlastně se nebylo čemu divit…

Muž se dotkl kšiltu čepice spíš ze zvyku. „Dobrý den, mohu vidět vaše občanské průkazy?“

Vašek si živě představil, jak tato setkání obvykle vypadají. Nezačal proto slovy: „A proč, nic jsme neprovedli!“ Místo toho se ohlédl na ostatní. On sám doklady ztratil už dávno. Reza jemně zavrtěla hlavou. Nejspíš zůstaly v šatech, o které přišla, když se na Řípu proměnila v lišku. Patrik i Juzlin naštěstí vylovili ohmatané a ušmudlané občanky.

Příslušník se nad nimi zahloubal.

„A co vy, nic?“ udeřil na Vaška.

Smutně zavrtěl hlavou. „Ukradli mi peněženku.“

„Tak ukradli?“ zopakoval policista. Bylo vidět, že by Vaškovi věřil úplně stejně, kdyby mu tvrdil, že peněženku sežrala žravá obluda Blátotlačka z Traalu. Vrátil se k autu. Jeho kolega řidič v té chvíli zrovna studoval panel autorádia. Reza se proměnila a během dvou sekund byla pryč.

Oba policisté chvíli ťukali do nějaké skříňky. Pak volali vysílačkou.

„Začíná to být dlouhé. Že bychom šli?“ nadhodil Patrik.

Vašek měl nepříjemný pocit, že to taková legrace nebude. Byli na Divokém východě. Šerifové hájili své město…

Když to řekl nahlas, Juzlin se zasmál a řekl mu, že je větší romantik než on.

Potom z auta vystoupil policajt. Zůstal stát za jeho otevřenými dveřmi a vytáhl pistoli. Zamířil na ně. „Ani hnout! Lehněte si čelem k zemi!“

Řidič mezitím také vyskočil a jistil kolegu křížem.

„Co se děje?!“ ozval se Patrik.

„Jste zatčeni. Žádné rychlé pohyby. Lehněte si na zem, hned!“ křičel řidič. Potil se za krkem, kapky stékaly i po čele. Nejspíš použil služební zbraň poprvé v kariéře. Policistova nervozita zabrala víc než výhružný křik. Všichni tři se složili na zem.

„Je to nedorozumění. Nic jsme neudělali!“ snažil se vysvětlit Vašek.

Mezitím ucítil, jak se mu do páteře zabořilo koleno, až vyjekl bolestí. Rychle mu zacvakla pouta kolem zápěstí. Juzlin s Patrikem skončili během několika desítek vteřin stejně. Zatímco jim první policista nasazoval pouta, druhý na ně celou dobu mířil. Teď se vystřídali. Mířil pro změnu řidič, zatímco kolega znovu zavolal na dispečink. Auto státní policie už ale muselo být na cestě, protože dorazilo asi o pět minut později. Zastavilo za ležícími muži a vyskočili z něj další dva chlapi.

„Kde je ta občanka?“ zarazil se městský policista.

„Říkal jsem vám, že mi doklady ukradli.“

„Ptám se, kde je ta žena? Slyšíte?!“

„Jaká žena?“ nechápavě na něj zíral Vašek. Patrik s Juzlinem také vrtěli hlavou.

„Však my ji najdeme! Františku, zavolej na dispečink, ať jsou hoši pozorní. Hledáme osobu: ženské pohlaví, výška asi sto sedmdesát pět, zrzavé vlasy, věk kolem pětadvaceti. Nemá žádné doklady. Oblečená v…“

Policista si všiml Reziných šatů povalujících se na zemi.

„… nahá nebo ve spodním prádle. Možná oběť sexuálního zneužívání.“

To už Vašek nevydržel a začal se zoufale smát. Patrik se na něj zamračil, protože jim kazil roli vystrašených tuláků.

Dvojice státních policistů si s městskými potřásla rukama. Naložili je do auta a vyrazili neznámo kam. Vašek cestou smutně sledoval město. Komplikovalo se to. Jeli po hlavní až na úroveň náměstí, kde zahnuli vpravo na třídu Generála Závady. Betonová budova na rohu ulice. Ideální místo pro policejní služebnu.

„Doprdele, nemůžeš si na chvíli sednout?!“ vyjel Patrik na Vaška, protože už nedokázal snést jeho věčné přecházení po cele. Tři kroky tam a tři zpět. Tři tam a tři zpět. Hodina za hodinou. Každých pár minut zabušit na dveře. Zařvat vzteklou nadávku. Tři tam a tři zpět.

Seděli v cele už osm hodin. Dostali napít a jednou najíst. Vašek byl vzteky bez sebe. Na Patrikova slova vůbec nereagoval. Žlutě se mu blýskalo v očích.

„Nemohou nás tu držet dlouho,“ filozofoval Juzlin. „Pokud nás z něčeho neobviní, musí nás zítra pustit. Nebo pozítří?“

„Ledaže by…,“ začal Patrik.

„Ledaže co?“

Bard se k elfovi naklonil a pošeptal mu: „Ledaže by praskla ta Lednice.“

„Nebo Břeclav. Nebo brněnská zoo, Patriku, chce se mi skoro klít.“

„Nevytáhli by na nás pistoli, kdyby na nás něco neměli. Může se to protáhnout.“

V tu chvíli se do rozhovoru zapojil Vašek. „Protáhnout? Dávám mu tak tři dny. Až přijde démon, nezůstane naživu ani jeden z těch ubožáků!“

Mlčeli, protože měl pravdu.

„Je to ironie,“ nadhodil Juzlin. „Schyluje se k válce a jediní, kdo ji mají šanci odvrátit, sedí pod zámkem, uvězněni těmi, které se snaží chránit.“

„Tohle filozofování je na hovno. Akorát to člověka rozčílí.“

„Dobře, tak jinak. Konstruktivně,“ souhlasil Juzlin. „Přemýšlejme, co by na našem místě udělali Frodo nebo Aragorn.“

Vašek zařval vzteky a praštil pěstí do ocelových dveří. Jeho klouby zanechaly na jejich povrchu čtyři prohlubně. Ani si toho nevšiml. Muselo být už kolem desáté, když se okénko ve dveřích otevřelo a ozval se nepříjemný mužský hlas.

„Vztekání vám nepomůže. Jste stíhaní jako celostátně hledané osoby pro podezření ze spáchání několika trestných činů, zejména z únosu tří občanů, z vraždy policisty a vraždy pracovníka městských služeb Brno. Zítra budete převezeni na Mírov do věznice se zvýšenou ostrahou pro výkon vazby.“

Vašek strnul. Patrik s Juzlinem na sebe překvapeně pohlédli.

„Modlete se, ať se to podezření nepotvrdí. Jinak zjistíte, co se na Mírově dělá s vrahy policajtů,“ ozval se ještě tichý, výhružný hlas.

„Jestli nás okamžitě nepustíš, ukážu ti, jak se vraždí policajti!“ zasyčel Vašek.

Okénko se přibouchlo.

Nastalo chmurné mlčení. Vran se posadil na kavalec a díval se na své ruce. Před okamžikem na nich vyjely vlčí drápy, které se teď proměňovaly zpět v růžové lidské nehty. Na zádech cítil vyčítavé pohledy ostatních. O chvíli později do místnosti vešli dva policisté a znovu všem nasadili pouta. Poté odešli.

Mohlo být tak půl čtvrté ráno. Policisté nechali v cele rozsvíceno – teď to byli pro změnu oni, kdo každou chvíli nečekaně zabušil pendrekem na dveře. Vašek s Juzlinem seděli stále mlčky, elf měl hlavu v dlaních. Patrik ležel na rozvrzaném kavalci a spal. V zámku zarachotily klíče. Když se dveře otevřely, vyzval je muž s výložkami podporučíka, aby ho následovali.

Vašek stiskl zuby. Věděl, co přijde. Bití, ledová sprcha, ponižování a další bití. Byli vrahové policajtů. Zachmuřený Patrik si protíral krví podlité oči. Juzlin cupital jako poslední.

I podporučík měl pod očima kruhy z nevyspání. Tvář měl bledou, pokrytou strništěm. Působil podivně nejistě. Provedl je krémovou chodbou až do služebny, kde seděli tři muži. Jak pochopili, jeden z nich byl kapitán policie v Mýtě, druhý starosta. Oba vypadali pomačkaní a nesví, jako by je někdo uprostřed noci narychlo vytáhl z postele. Třetí muž se jim nepředstavil.

„Sundejte jim pouta, Čerovský,“ promluvil kapitán.

„Pane kapitáne?“ zarazil se policista.

„Nebojte se, je to pod kontrolou. Tito muži nejsou ti, které hledáme.“

„Ale pane?! Identifikovali jsme je, občanský průkaz souhlasí…“

„Doprdele, Čerovský. Já jsem s váma uprostřed noci nepřišel diskutovat!“

„Ano, pane,“ zavrčel podporučík a sundal trojici náramky. „To je vše, kapitáne? Nemám jim ještě zavolat taxíka?“

„Vy drzoune! Co si to dovolujete!“

Čerovský ztěžka polkl. „Zadržení jsou podezřelí z vraždy našich kolegů, pane. Omlouvám se, ujelo mi to.“

„No dobře. Všichni jsme přetažení, je pozdě… doprdele, vlastně spíš brzo. Heleďte, Čerovský, nemusím vám to říkat, ale chci, abyste to pochopil. Zasáhli jsme do dlouhodobé tajné operace útvaru pro vyšetřování organizovaného zločinu. Před pár hodinami na nás vlítli hlavouni z vnitra. Tady pánové samozřejmě nikoho doopravdy nezabili. Nemusím opakovat, že ta operace je stále tajná.“

„Ano, pane. To jsme nevěděli.“

„Zachoval jste se správně, podporučíku,“ vstoupil do rozhovoru starosta. „Nemohl jste tušit, že tu operují pánové z Prahy. Kdyby nám ty informace poslali, nemuselo k tomu dojít. Ale vždyť to znáte,“ mávl rukou ve vysvětlujícím gestu, aby bylo jasné, že pánové z Prahy je eufemismus pro úplně jiné slovo, které měl ve skutečnosti na mysli.

Čerovský kývl, co mu také zbývalo.

Vašek, Juzlin a Patrik následovali třetího muže, který je vyvedl před služebnu. Měl husté kudrnaté vlasy a stejně kudrnatý vous. Hnědé oči vyhlížely pod obočím s nečitelným, až potměšilým výrazem. Přesto v nich byla hloubka, se kterou se člověk nesetkává často. Postavu měl hřmotnou s bříškem, rýsujícím se pod lněnou košilí.

„Jsem Konrád. Sloužím Vysokému Mýtu,“ řekl na vysvětlenou. Potom je vedl městem až do jižního cípu náměstí Přemysla Otakara II.

„Největší čtvercové náměstí v republice,“ pochlubil se, jinak ale dál setrval ve své málomluvnosti.

Vašek si mimoděk třel zlatý kříž v dlani. Díkybohu byl zatím chladný.

Stanuli před kamenným domem s béžovou omítkou, v přízemí a prvním patře vyhlížela velká okna z tmavého dřeva, nad nimi se zužoval štít a přecházel do černé věže s hodinami a zvonicí.

„To je starý ráthuz, pojďme,“ broukl Konrád a vstoupil dovnitř. Patrik s Juzlinem si to místo pamatovali. V parku před Starou radnicí čekali na Bruncvíka, když jednal s Vysokým Mýtem.

Konrád je uvedl do světnice, kde byl široký dubový stůl a kolem několik fortelných židlí. Na jedné z nich seděla s nohou přehozenou přes nohu pohledná rusovláska. Všichni tři na ni zůstali zírat. Skoro nechtěli uvěřit, že to je stejné umolousané stvoření, se kterým jeli po krk zahrabaní v uhlí. Štíhlé nohy, zářivá pleť, zvlněné měděné vlasy a šaty s rafinovaným dekoltem, vyšívané perlami. Sledovala je pobavenýma očima, ve kterých hrály plamínky.

„To to trvalo!“ vybafl na ni Patrik a radostně ji objal.

„Díky, má paní. Být s nimi zavřený ještě pár hodin, patrně bych se zbláznil,“ políbil jí Juzlin ruku.

„Jak příjemné, být konečně doceněna a obletována,“ ušklíbla se. „Vaše díky ale patří někomu jinému, že, Konráde?“

„Kdo z vás je Václav? Můj pán s tebou chce bez odkladu mluvit,“ ozval se kudrnatý.

„Jsme tři dny na cestě… Neměl bych se před takovým jednáním aspoň osprchovat?“

Konrád nemusel odpovídat. Otočil se a vydal se ke schodům sklepa. Vašek ho následoval. Po chvíli se muž vrátil sám.

„Kde jsme to skončili, pěničko?“ zeptal se Rezy.

„Náš hostitel je velkorysý…“

Konrád zavolal dvě jména a do místnosti vpluly pohledné ženy romantických, kyprých tvarů. S úsměvem ve tváři začaly roznášet vepřová žebírka, čerstvý chléb a škvarkové placky. Patrik s Juzlinem se během chvilky cpali, až se jim dělaly boule za ušima.

Konrád si je chladně měřil přes stůl.

„Nabídl bych vám naše archivní vysokomýtské pivo, ale možná pánům Pražákům nebude dost dobré.“

Patrik se zarazil. Přestal žvýkat a jeho oči ztvrdly. Zahrozil Konrádovi chlebem. „Nebo ti možná nepřipadáme my dost dobří, abys nám ho nabídl!“

Kudrnatý si propnul klouby na rukou, až zapraskaly. „Měl bych vás varovat. Je silnější, než na jaké jste zvyklí.“

„Přestaň už řečnit, chlape. Uctíme Mýto vaším nápojem. A říkám ti, že budu s korbelem v ruce chválit tvé město, až budeš ležet pod stolem. Nech přinést džbán!“

Přinesli napěněné černé pivo. Konrádova tvář se roztáhla do úsměvu vlka chystajícího se zmasakrovat trojici prasátek. Pozvedl kameninový korbel a srazil jej s Patrikovým. Ve chvíli, kdy jeden druhému pohlédli do tváře, poznali, že na tomto místě se dnes strhne krvavá bitva, která může mít jen jednoho vítěze. Domácí zvolil zbraně. Host měl větší žízeň. Juzlin se jim jen připletl pod nohy a měl za to krutě zaplatit.

O hodinu a čtyři tupláky později vládla kolem stolu veselá nálada. Ledy roztály. Patrik se rozpovídal o dobrodružstvích, která s Václavem prožili. Hojně je doplňoval básněmi a písněmi ze svého repertoáru. Reza ho podezřívala, že některé za pochodu skládal. Služebné z Mýtova fraucimoru – Voděnka a Sokolička – tančily neustále kolem, byly samý úsměv, samá rozvířená sukně. Bard se neudržel a sem tam je plácl po ctihodných pozadích. Dívky nosily pokrmy a dolévaly pivo, přestože všichni byli už plní.

Patrikovo oko získalo lehce skelný pohled, stejně tak i Konrádův zrak dostal novou jiskru a objevil se v něm respekt. Reza se smála a tleskala do rytmu Patrikových písní. Juzlin něco říkal, ale nebylo mu rozumět, a tak se tomu smál jen on sám. Legračně šermoval prstem, hrozil na Konráda i Patrika. V jedné chvíli se otočil k Reze a ve druhé se jí bezvládně zřítil do klína.

Zvedla ho a něžně odstrčila na stůl. Elf zůstal ležet s hlavou na dřevěné desce a z úst mu stékaly sliny.

Sama Reza už pila jen vodu. Přesto se nějak stalo, že se ocitla Patrikovi na klíně, zatímco místního šampióna podporovaly dvě rozesmáté žínky. Zápas se blížil k finále… Konrád koulel očima a vyprávěl o minulosti Vysokého Mýta, věnného města českých královen. Poutavě hovořil o veselých časech magdeburského práva, o stavbě městského opevnění a také o tom, jak se měšťané Elišce Rejčce dvakrát vzepřeli. Postrádal sice bardovu vzletnost popisů, zato ale vyprávěl tak živě, jako by tehdy byl přímo na místě.

Další tupláky nacházely cíle. Místnost byla plná opilecké radosti, která nepotřebuje důvod. Smáli se a pokřikovali o to víc, o co víc se jim na mysl draly strašné události, které se daly do pohybu. Přesto tu bylo s nimi – plíživé zoufalství, vědomí, že na dlouho je to možná poslední chvíle štěstí.

Vašek seděl o patro níž v temném rozlehlém sklepení. Zdi byly z neomítnutých kamenů, ztrácely se v šeru. Ve čtyřech rozích místnosti doutnaly v železných stojanech pochodně. Sál v podzemí nebyl vlhký, spíš naopak. Dýchal suchým teplem, které vyzařovalo z těla spícího zeleného draka. Vypadal jako socha. Kličky plazího těla ovíjely polovinu sklepení. V jejich středu jako by jeden ze záhybů utvořil vyvýšený trůn – na něm seděl Vysoké Mýto v honosném obleku středověkého měšťana.

Již několik hodin s Václavem rozmlouvali. Město si mnul knír, mimoděk se dotkl železného a zlatého srdce, které mu tepalo v hrudi.

„Bruncvík je mrtvý. Hanba nám všem, co jsme to dopustili. Hanba Praze, že takto zrazuje své nejvěrnější. Byl to velký muž a skvělý rytíř. Kam nás ale jeho čest dovedla?“

„Bruncvíkova smrt padá na mou hlavu,“ zamumlal Vašek. „Chránil nám záda.“

„Města jsou uvězněna a jen bůh ví, co se Praha chystá udělat. Určitě si uvědomuje, že je nemůže na Řípu držet věčně,“ povzdechl si Mýto. „Byl bych mezi nimi, kdyby mě nevaroval… Mělo mě napadnout, co se chystá.“

„Vím, že je to šílené, ale zbývá nám jediná cesta. Musíme dobýt Říp. Když obsadíme rotundu a zničíme hraniční štíty, budou města volná.“

Mýto si žmoulal mohutný knír. „Víš, co po mně žádáš? Jestli neuspějeme, Praha mé město zničí. Rozdrtí prastaré budovy na prach, vyžene Občany, zabije každou bytost druhého světa, která se podílela na vzpouře, a stejně tak i nevinné. Viděl jsi Voděnku a Sokoličku. Lůžko mi zahřívá i Karaska. Tak málo jich po regotizaci zůstalo. Mohu riskovat svůj zánik, mám ale právo riskovat i jejich životy?“

„Chceš snad radši čekat, až sem přitáhne Praha s armádou?“

„To je šílené!“

„Vydala se touhle cestou, už nemůže zpátky.“

„Mám hrůzu z toho, co se z tvé Paní může stát. Nemůže přece začít obsazovat města! Nebo ano? Možná jí postačí obsadit ta největší. Nedokáže přece dobýt všechna…“

„Praha už není má Paní. A to, o čem mluvíš, už se z ní stalo! Na co chceš ještě čekat?! Vstaň! Svolej armádu! Musíš něco udělat!“

Mýtovy oči zažhnuly vnitřním ohněm. Udeřil pěstí do země, až žulový kvádr pukl a vyvalil ze z něj prach. „Nevděčné stvoření, právě jsem tě dostal z vězení!“

„Bruncvík se obětoval pro to, abych tě mohl požádat o pomoc! Jestli odmítneš, umřel zbytečně.“

Mýto se narovnal a zaburácel jako bouřka: „Hloupý smrtelníku, ani netušíš, jakými silami nepřítel vládne. Mé město má dvanáct tisíc duší. Jsou to mé vlastní děti. Miluji je, starám se o ně. Pečuji o ně věky! Co je to ale proti milionu? Co když neuspějeme?! Co s nimi bude? Vidíš jen sebe, cizinče!

V minulosti jsem byl vždy městem královským. Nikdy v historii jsem neopustil tábor Prahy. Stovky let věrnosti, a teď to mám ze dne na den změnit?“

„Prosím tě o to,“ odpověděl Vašek tiše.

„Býval jsem městem silných vojenských posádek. Pamatuji se na královské i císařské kyrysníky, na hulány i husary, na prvorepublikové dragouny a obávané třicátníky, kteří žili v mých kasárnách. Také si ale pamatuji na wehrmacht a na sovětské okupanty, kteří hřadovali ve zdech mého města jako krkavci. Viděl jsem mnoho vojáků. Byl jsem citadelou, chráněnou duchem věží a hradeb. Ale útočná válka? Nemáme šanci!“

„A máš snad lepší nápad?! Jestli neosvobodíme ostatní města, zůstaneš v tom sám!“

„Audience skončila!“ zahřměl Vysoké Mýto.

Vašek stěží ovládal vztek. Z očí mu sršely blesky. Nezbylo mu ale nic jiného než odejít. Nad schody alespoň praštil dveřmi.

Vstoupil do světnice, kde to páchlo pivem. Na stole se válel Juzlin. Kudrnatý Konrád a Patrik se právě drtili ve vzájemném objetí. Voděnka i Sokolička zpívaly neslušnou hospodskou odrhovačku a Reza tančila na židli se šaty zvednutými v kankánovém stylu.

Václav znechuceně zaklel a odešel z místnosti, aniž si ho kdokoli všiml. Tápal potmě ve vedlejším pokoji, narazil do věšáku a odstrčil židli, až se poroučela na zem. Nakonec se natáhl na zaprášený gauč. Snažil se usnout, ale adrenalin mu stále bouřil v krvi. Za oknem se rozednilo. Byl to dlouhý a zatraceně zbytečný den.

Vstal o pár hodin později a vydal se na prohlídku radnice. Zahlédl chrnícího Patrika s Juzlinem a v zásuvce stolu našel padesátku. Rozhodl se, že svým přátelům vstávání ulehčí a skočí pro čerstvé rohlíky.

Teď seděl na lavičce na náměstí a chroupal ještě teplé pečivo. Po nebi se hnala šedivá mračna. Vašek usilovně přemýšlel, a přesto stále netušil, co bude dělat. Potřeboval se poradit s Patrikem a Juzlinem.

„Ahoj,“ řekla Reza a posadila se vedle něj.

„Ahoj,“ odpověděl, aniž se na ni podíval. „Chceš rohlík?“

„Dík.“

Žvýkali vedle sebe, lípa nad jejich hlavami ševelila listy v mírném větru.

„Ti dva ještě spí, co? Ani se nedivím. Když jsem vás včera viděl…“

„Tys tam byl? Čekali jsme na tebe. Ehm, trošku se to zvrtlo.“

„Díky, žes našla Mýta a dostala nás ven. Z Mírova bychom se jen tak nedostali.“

„Rádo se stalo. Co bych si bez tebe počala.“

Vašek změnil téma. „Co budeme dělat, když nám Mýto nepomůže?“

Zavrtěla hlavou. „Pomůže. Musí. A víš co, pojďme radši dovnitř. Pořád jsi celostátně hledaný, tak ať zbytečně neprovokujeme lidi.“

Zašli zpět do radnice. Patrik si zrovna protíral oči. Široce zívl a zamžikal.

„Hrozný chlap, ten Konrád,“ byla jeho první slova.

„Rohlíky,“ hodil mu Vašek síťovku. Bard se do nich pustil s náramnou chutí a zapíjel je litry vody, kterou si natočil z kohoutku. Juzlin spal až do oběda. I po tom, co vstal, ale zůstal strašně bledý. Někam se ztratil a do pozdního odpoledne ho nebylo vidět.

Na oběd dorazil i Konrád a najedl se s nimi. Mezi ním a Patrikem to vřelo špičkováním. Oba zjevně měli stejnou krevní skupinu.

Konečně si mohli trochu odpočinout a pořádně se vydrhnout ve vaně. Celý den strávili zavření v prvním patře radnice, zatímco dveře v přízemí se neustále otevíraly a zavíraly. Do starého rathúzu proudily návštěvy víc než kdy jindy.

Vašek se s radostí naložil do horké vany. Pořádně se vydrbal kartáčem a dvakrát si umyl šamponem vlasy. Potom vanu vypustil, umyl ji houbičkou ve tvaru kačeny a znovu napustil čistou horkou vodou. V té si pak lebedil půl druhé hodiny a ignoroval netrpělivé klepání Patrika, který taky toužil po lázni. Když konečně vylezl z vany, vklouzla do koupelny Reza.

Vašek si zakryl jednou rukou přirození a druhou hmátl po ručníku. Zrcadla byla opocená horkým vlhkem.

„Pořád se na mě zlobíš?“

„Ostříháš mě?“ vyhnul se odpovědi.

Kolem pasu si ovázal ručník a sedl si na židli, zatímco mu rusovláska zastřihávala dlouhé vlasy. Byl rád, že zrcadla jsou slepá. Stála za ním. Slyšel, jak s jeho vlasy dopadají na zem i její svršky. Ucítil, jak se natáhla po hřebenu, a po zádech mu přejela bradavka. Ten drobný dotyk mu vystřelil celým tělem a zahltil ho pocity. Zatápal rukou po jejích nohách, ona mu ale unikla.

„Hotovo. Ještě se ohol a budeš docela pohledný chlap.“

Potom skočila do vany a začala napouštět vodu.

Vašek trapně žmoulal ručník. Ještě si nechtěl stoupat. Otřel zrcadlo a díval se do něj na svou tvář s krátkým plnovousem. Hodila se k této době víc než oholená.

„Až budeš odcházet, vyřiď Patrikovi, ať se nezlobí, že dáma má přednost.“

Oblékl se do čistého oblečení, které pro ně obstaral Konrád. Skládalo se z černých pevných kalhot, které se daly řemínky stáhnout u kotníků. V pase je obepínal široký opasek se závěsem na meč. Na tělo si navlékl lněnou halenu s nabíranými rukávy. Byla vzdušná a překvapivě dobře Vaškovi padla.

„Vypadáš jako princ. Nebo spíš zbojník!“ smála se z vany a zamávala na něj drobnou nožkou. Když k ní ale přišel blíž, opřela mu ji o hruď a zastavila ho. „Běž už, Patrik čeká.“

„Ty si moc ráda hraješ, viď?“

Usmála se. Vašek odešel.

Patrik čekal venku a naoko se rozčiloval.

„Nemůžete si to cukrování nechat na jindy?! Slušný lidi tu smrdí!“

Vašek se zastavil a přemítavě se na barda zadíval. „Jestli nám Mýto nepomůže, tak se na Říp vrátím sám.“

Ten večer se Vysoké Mýto neukázal. Konrád je ujišťoval, že jeho pán pečlivé zvažuje všechna pro a proti. Že zjišťuje městskou hotovost a jeho poslové obíhají věrné Občany v poddaných obcích.

Juzlin znovu vylezl až po západu slunce, oči měl stále zarudlé a pokaždé, když narazil na Patrika Dodnara, naprosto neelfsky klel. Večer byl proti včerejšímu hodokvasu nudný a krátký.

Druhý den po poledni k sobě Mýto podruhé povolal Václava. Čekal na něj před radnicí a vypadal jinak než posledně. Byl oblečený v ležérním stříbřitém obleku, v ruce hůlku s lesklou hlavicí a na nohách polobotky ušité z černých šupin. Místo vázanky měl náhrdelník se svým znakem. Dlouhé vlasy si stáhl dozadu do culíku: jediné, co se nezměnilo, byl mohutný knír, dodávající tváři výraz vážnosti a sveřeposti.

„Jaké jsou síly nepřítele?“ zeptal se, když vykročili podél náměstí.

Vašek si přál, aby uměl odpovědět. Bruncvíkovi by stačil jediný pohled, on ale musel jen hádat. „Řekl bych, že mloků bylo určitě víc než dvě stě. Nevím, určitě míň než pět set.“

Mýto se na něj klidně díval. „Můžeš to upřesnit?“

„Dobře,“ potil se Vašek. „Tak asi dvě stě padesát, tři sta.“

Město se zadumal. Odkudsi vylovil tabatěrku a šňupl si do každé nosní dírky. Za okamžik bouřlivě kýchl a otřel si nos.

„To nejsou dobré zprávy.“

Šlapali náměstím, zatímco kolem vládl čilý ruch. Potkávali korzující dvojice i lidi spěchající za věcmi, které jim v tu chvíli připadaly strašně důležité. Chlapec s dívkou s mašlí ve vlasech se drželi za ruce, děti utíkaly ze školy.

Náhle vedle nich zastavil podivuhodný vůz kávově hnědé barvy. Šlo o kabriolet, na první pohled veterána, se staženou plátěnou střechou. Dvojice větších a dvojice menších kulatých chromovaných světlometů zdobila lomenou příď připomínající spíš špici letadla. Kapkovité chrániče blatníků po stranách ztělesňovaly slovo aerodynamika. Vašek nahlédl dovnitř a uviděl velké kolo volantu na třech paprscích, světle béžové čalounění a luxusní kožené potahy obou sedadel, jen řidič jaksi chyběl.

„Aero 50 Dynamik. Sodomkova nejlepší práce,“ pochválil si Mýto.

„To je snad nejkrásnější auto, jaké jsem kdy viděl.“

„Nasedni.“

„A co řidič? Kdo ho sem vůbec přivezl?“

Město se posadil a Vašek ho rychle následoval. Sedadlo bylo měkké, připadalo mu, že sedí jen kousek nad zemí.

„Jedem do vanické hospody.“

Auto se samo tiše rozjelo, zatímco Vašek třeštil oči. Už si trochu zvykl, že existují kouzla a draci, ale zázračné fungování technologie bylo něco jiného. Bylo to… divné.

„Bytosti druhého světa přece nedokážou používat technické dopravní prostředky!“ uvědomil si náhle.

„Tohle není dopravní prostředek, ale živá bytost, zázrak. Jeho stvořitel Josef Sodomka byl jeden z mých synů. Po druhé světové válce mi daroval nejlepší ze svých výtvorů. Aero 50 Dynamic přezdívané také Arizona. Bylo jich vyrobeno jen sedm a tenhle jediný se zachoval v naší vlasti. Většinu času ho nechávám v muzeu, aby se z něj potěšili i ostatní, občas s ním ale jezdím. To auto má kouzlo.“

Vaška to trochu uklidnilo.

„Kam vlastně jedeme?“

„Do Vanic. Je to vesnice ve středu mého panství. Svolal jsem tam zástupce Občanů, abychom připravili tažení.“

„Znamená to, že nám pomůžeš?!“

„Znamená to, že udělám všechno, co bude v mých silách. Že budu riskovat své nádherné město pro všechna ostatní. Ne kvůli tobě, Václave, ale protože nemám jinou možnost. Po našem rozhovoru jsem přemýšlel celou noc a druhý den se ještě radil s Konrádem. Ani pokud selžeme, nebudu tě vinit. S mou armádou můžeš počítat.“

Vašek si poprvé od Rady měst oddechl. Příliš brzy.

Ve ztemnělém sále zasedlo osm mužů a dvě ženy. Jediným nápojem na stole byla čistá voda v keramickém džbánu. Přítomným to nevadilo – nepřišli hodovat, ale rokovat.

Mýto je Václavovi představoval jednoho po druhém, některá jména zněla spíš jako přezdívky. Janis z Domoradic, Božena ze Lhůty, Markon ze Svařeně, Sivák z Knířova, Lovec z Brtče, Apolena z Vanic a Ragodar, voďjjanoj, zástupce nelidských bytostí. Po pravici Mýta zasedl Konrád, který už na místě čekal. Seděli v šeru jako spiklenci.

Moc dobře si uvědomovali, že města nevytáhla do pole od dob husitství. Bojová akce jednoho města proti jinému byla podle zákonů Rady vlastizrada. V duchu občanských svobod záviselo jen na jejich rozhodnutí, jestli se půjdou bít. Přesto teď seděli u stolu Vysokého Mýta a připravovali válku.

Jednání bylo zahájeno. Po základní rekapitulaci situace, při které směřovalo několik otázek i na Václava, přistoupili ke klíčovému bodu.

„Kolik do pole postaví Domoradice?“

„Sedm plně vyzbrojených Občanů, pane. Dva z nich jsou bývalí vojáci, mohli by velet dalším oddílům.“

Mýto kývl, nebylo vidět, jestli je spokojený, nebo čekal víc.

„Za Lhůtu jen pět,“ hlásila žena s ruměnými tvářemi. „Jsou to ale spolehliví, dobře vycvičení muži. Tři jsou pěší těžkooděnci. Dva jezdci. Náš zbrojíř může dodat dva tucty mečů a kopí.“

„Se mnou deset Občanů, můj pane,“ sklonil hlavu Lovec z Brtče. „Jeden z mých lidí je hajný a má několik loveckých luků, takže bych zvládl postavit čtyři střelce. Také máme dva koně, i když jednomu je přes dvacet.“

„Vanice postaví osm lehkooděnců. Dva z nich jsou lékaři.“

„Svařen čtyři šermíře a tři léčitelky. Dalším dvěma klukům je stěží patnáct, ale jejich rodiče patří mezi těch sedm. Nechal bych je jít společně,“ ozval se Sivák.

Mýto se zachmuřil. „Jen sedmatřicet a dvě děti?“

„To je všechno, co máme, králi.“

Vaška polil ledový pot. I třikrát tolik by bylo málo.

„Mohli bychom si půjčit pár koní ze stájí Litomyšle,“ navrhl Konrád. „Bylo by dobré postavit do pole oddíl alespoň dvaceti jezdců.“

„Zařiď to, prosím,“ odvětil Mýto. „Půjčíme si tolik koní, kolik jich seženeme. O peníze se nestarej.“

„Jak si přeješ, králi.“

„Budeme je potřebovat. Včera jsem povolal Občany Mýta k povinnosti. Na místě složila slib většina z nich. Na osmdesát mužů a žen od patnácti do dvaašedesáti let věku. Většina z nich má meč jako symbol svého stavu, málokdo ale vlastní zbroj. Jsou to Občané, prošli základním výcvikem, mnozí ale nešermovali spoustu let.“

„Musíme získat víc lidí. Nemůžou nám pomoci ostatní města?“ zeptal se Vašek.

„Doufal jsem v to,“ odpověděl Mýto. „Vyslal jsem posly do Hradce i Pardubic. Hradečtí mi vyhrožují za podněcování k válce, až se prý vrátí jejich pán, tak mi to spočítají. Pardubičtí vyčkávají. Občané Ústí nad Orlicí slíbili hmotnou pomoc, ale rozhodli se bránit své město. Stejně tak Rychnovští. Bez svých pánů do pole nepůjdou. Mnozí mi nevěřili. Vyslal jsem další posly, ale dochází nám čas,“ Mýto vážně pohlédl do tváří shromážděných. „Jsme v tom sami.“

Konrád se uklonil. „Na tvůj příkaz jsem se setkal s vietnamským předákem a cikánským starším. Nepatří mezi Občany, přesto vědí o existenci druhého světa. Cikáni slíbili deset nožů a vietnamští čtyři bojovníky. Chtějí si vydobýt tvou přízeň, pane.“

„Povolej zbrojíře a pasíře z Litomyšli, Pardubic i Hradce. Není čas, aby nám kovali na zakázku, můžeme od nich ale nakoupit hotové zboží. Získej cokoli, abychom lépe vyzbrojili naše lidi.“

„Pane,“ Vašek si odkašlal a znovu promluvil. „Mýto, bojím se, že je to pořád málo. Máme stěží stovku lidí. Podle tvých vlastních slov spousta z nich nemá s bojem zkušenosti. Viděl jsem mločí armádu… bude to masakr!“

V tu chvíli povstal voďjjanoj Ragodar, který dosud jen mlčky naslouchal. Do světla svíce se vynořila rybí tvář, bledá, vlhce lesklá a na pohled slizká. Oči bez zornic byly vypoulené. Nelidsky hluboký hlas rezonoval z voďjjanojova nitra a rozechvíval svět kolem jako basový reproduktor.

„S mojí pomocí můžeš počítat, starý příteli. Pokud jsou ti mloci stvoření vody, vysaju jejich vláhu. Všech pět mýtských elfů slíbilo, že ti poskytne své luky. Ignis nabízí, že přijde, když bude moci pohltit duše nepřátel, které upálí.“

Mýto přikyvoval. Možná v duchu počítal.

„Co drak, můj pane? Viděl jsem ho v podzemí radnice, pomůže nám?“ zeptal se Václav.

„Ten drak je dar krále Přemysla Otakara II., který jej kdysi přivedl z výpravy na pohanský Balt. Usadil ho na kupeckou stezku při řece Trstenici a dal mu k hlídání část svého srdce. Tak jsem vznikl s pomocí Boží a přispěním královského lokátora Konráda z Levendorfu a od těch dob je se mnou i s městem nerozlučně spjat. Kdyby drak opustil srdce dávného krále, veškerý život by se v žilách města zastavil.“ Mýto se díval přes stůl na Václava. „Vím, pořád nás není mnoho, je to ale jediná šance. Kapka se stéká ke kapce. Když se jich sejde dost, mohou utrhnout i list.“

„Ještě mě něco napadlo, můj králi,“ ozval se Konrád. „Když uvážím, jak je situace zoufalá, myslím… možná bychom mohli sáhnout i k tomu…“

„Co máš na mysli? Mluv k věci.“

„Lancknechti,“ zašeptal kudrnatý muž.

Vysoké Mýto se zarazil a zamyšleně si promnul knír.

„Kdo to jsou Lancknechti?“ ozval se Vašek. „Řekl bych, že se bude hodit každá posila.“

„Je to šermířská skupina, ale jiná, než jaké jsi poznal,“ vysvětloval Konrád. „Nevystupují na poutích, nebaví návštěvníky na hradech a nepřipravují inscenovaná představení. Nemají jiné povolání než válku – jsou to profesionálové, kteří jí zasvětili život. A na rozdíl od ostatních šermířů nosí meče ostré.

Jejich organizace přetrvává už několik set let. Jsou mezinárodní skupina, která nepodléhá žádnému městu. V tom je jejich síla i slabost. Města Lancknechty občas najímají k řešení závažných problémů.“

„Čemu říkáš závažný problém? Proti tomu, co se děje teď, mi všechno ostatní připadá jako hlouposti.“

„Když člověk zešílí a začne vraždit, je to práce pro policii. Když zešílel před lety jeden z kolínských draků, stálo to život dvacet lidí, než Kolín povolal Lancknechty. Přišel jich tucet a připravili Kolín o osmdesát milionů. Potom draka za jediné odpoledne zabili, i když jich několik padlo.“

„Kde je tedy problém?“ nechápal Vašek. „Peníze? Jestli je můžeme najmout, pojďme do toho.“

„Není to tak jednoduché,“ trpělivě vysvětloval Konrád. „Oni nejsou pořádková služba. Jsou to žoldáci. Zabíjejí pro toho, kdo víc zaplatí. A cena za jejich služby je astronomická.“

„Najměte je!“ Vašek se zadíval Mýtovi do očí. „I kdybychom měli vykrást banku! Potřebujeme vyhrát jednu bitvu, pak ať jdou k čertu.“

Mezi Občany kolem stolu to zašumělo. Nelíbilo se jim, jak ten drzý cizinec mluví s jejich pánem. Konrád s voďjjanojem se na sebe podívali.

„Oslovím Lancknechty,“ uzavřel věc Mýto. „Zastavím, co stihnu. Nakoupím tolik kopí, na kolik vystačí peníze. Jedno každé může rozhodnout.“

„Zruinuje tě to, můj pane!“

„Času je málo. Musíme na Říp zaútočit rychleji, než ho mloci nedobytně opevní. Musíme udeřit jako blesk z čistého nebe, než Praha zkonsoliduje síly a pošle obráncům posily. Udělejte vše, co je třeba, připravte věrné. Za tři dny vyrazíme na cestu, a i tu využijeme k dalšímu výcviku.“

Ještě dlouho do noci rokovali. Probírali složení jednotek a přesun miniaturní armády, snažili se uhádnout částku, kterou si určí Lancknechti, a probírali, kde si půjčit další peníze. Řešily se praktické přípravy zásobování tažení a jak se nenápadně přiblížit a zaskočit nepřítele.

Vašek si stále jasněji uvědomoval, že historie, kdy války rozhodovaly desítky a stovky tisíc bojovníků, je dávno pryč. Museli vystačit s hrstkou uvědomělých lidí, připravených bránit svůj domov a právo. Takových zůstalo žalostně málo. Stalo se zvykem spoléhat se ve věcech veřejných na ostatní, na vzdálené a často zkorumpované politiky, sloužící jako nekonečný zdroj zábavy i nenávisti, na regionální starosty, z nichž někteří se stali novodobou vrchností. Stalo se zvykem věci veřejné ignorovat a starat se pouze o svůj prospěch.

Pamatoval si, že ještě nedávno byl stejný. Vlastně netušil, kdy ta změna nastala. Věděl jen, že potáhne s Mýtem na Říp, i kdyby tam měl bez vší patetičnosti umřít.

Na zvonici odbíjela desátá. Chrámové věže trčely k nebi jako dva prsty vztažené k Bohu. Volaly Občany na mši, která bude pro mnohé z nich tou poslední.

Bylo třicátého června a na Vysoké Mýto padla noc. Obestřela ho dusivým sametovým závojem a skryla ty, kteří přicházeli zblízka i z daleka pod břidlicovou střechu svatého Vavřince. Prastaré gotické zdi již dlouho neviděly tak podivnou společnost. Desítky postav vcházely do chrámu, mnohé z nich se přežehnávaly, ale jiní, jako třeba Vašek, jen sklopili oči a dál pokračovali k hlavnímu oltáři.

Vítala je vůně květin, mísící se s chladnou zatuchlostí a výpary kadidla. Vše probíhalo v tichosti. Přišli Patrik, Juzlin i Reza. Konrád, Občané, elfové i některá nelidská stvoření usedali do lavic. S Mýtovým doprovodem jich bylo kolem sto dvaceti duší. Dveře kostela se zavřely a byly uzamčeny.

V postranních lodích a v čele stálo celkem deset oltářů. Ten nejvzácnější, monumentální barokní oltář s Brandlovým obrazem Nanebevzetí Panny Marie, stál úplně vpředu. Zvedala se za ním vysoká gotická okna, jejich barevné skleněné mozaiky však zůstaly černé, protože venku byla noc.

Mýto předstoupil před shromáždění. Měl na sobě bílý plást a zářivou rytířskou zbroj – z poloviny železnou a z poloviny zlatou. Uprostřed hrudi měl vyobrazené srdce – na zlaté půli mělo rzivou barvu železa, na železné zase zlatou. Závěs na meč zel prázdnotou, protože se neslušelo přinášet zbraně do domu Krista.

Mýto pozvedl paže a na chóru zazněly varhany. Všichni poklekli a Vašek jejich příkladu následoval. Město se uklonil k oltáři.

Povstali. Zazněla vstupní antifona, zpívaná třemi ženskými alty na chóru. Potom lidé setrvali v tichu a rozjímali. Mýto začal zvučným hlasem předzpívávat Kyrie eleison.

Vašek se rozhlížel po ostatních. Přestože bylo vidět, že někteří jsou možná na mši vůbec poprvé, atmosféra v chrámu se změnila. Nešlo o liturgii, ale o sdílení. Lidé se nalaďovali na stejnou notu. Ti, kteří neznali slova, si alespoň broukali.

Potom začalo vlastní kázání – bohoslužba slova, sloužená samotným městem.

Nehovořil jazykem evangelií, ale jednoduchými slovy mluvil o lidské smrtelnosti, o zodpovědnosti každého za svůj život, o statečnosti a slávě těch, kteří se dokáží obětovat pro druhé.

Následovalo Vyznání víry, při kterém Vašek mlčel stejně jako mnozí další, kteří se neměli z čeho vyznávat. Sanctus ale zpívali už společně. Cítil, jak se jejich tichý chorál sjednocuje a mohutní.

„Jsme armáda, která musí uspět, i kdyby měl padnout poslední z nás,“ pronášel Vysoké Mýto a všechny oči se upíraly k jeho zářící postavě. „Nikdo vám netají, že z boje neustoupíme. Nemáme kam ustoupit. Poté co zaútočíme, závisí osud nás i našich dětí jen na tom, jestli zvítězíme.

Rozhlédněte se… je nás jen hrstka a musíme zachránit celou zem. Dokážeme-li Radu osvobodit, vybojujeme největší vítězství, kterého kdy jedno město dosáhlo!

Nemuseli jste přijít, a přece tu teď stojíte. Každý jeden z vás. Procházím mezi vámi a jsem na vás hrdý. Moji hrdinové! Vaše rodiny jsou na vás pyšné.

Dnes v noci vyrazíme na pochod. Dnes v noci půjdeme do války! Já, Vysoké Mýto, přísahám, že Radu měst osvobodím, nebo při tom zemřu. K tomu mi dopomáhej Bůh!“

Více než stovka hrdel jeho přísahu zopakovala. Ozvěna chrámu vrátila jejich slova, jako by jich bylo tisíc.

Nastal čas vydat se na cestu. Na náměstí neklidně pofrkávali koně. U vodárenské věže čekal nastoupený regiment čtyř tuctů pestrobarevně oděných pikenýrů. Lancknechti byli připraveni.

Před chrámem se družina rozloučila s Konrádem, který musel zůstat, aby po dobu nepřítomnosti Mýta spravoval jeho město. Nepostěžoval si slovem, přesto viděli, jak mu je líto, že je nemůže doprovodit na nebezpečné výpravě. Karaska, Sokolička i Voděnka se rozloučily s Patrikem v slzách, protože i za krátký čas si zamilovaly jeho písničky a veselou povahu.

Vašek si stěží uvědomoval, že odcházejí. Duchem byl stále na mši a poslouchal zvučný Mýtův hlas, který vstupoval do mužských i ženských srdcí a probouzel v nich odhodlání a snahu být někým větším a lepším… Zároveň ale tušil, že hodně z nich se už nevrátí. Teď měli Občané hlavu v oblacích, plnou řečí o cti a povinnosti, jak jim ale bude, až padne jejich kamarád? Koho budou proklínat, až mločí kopí probodne jejich ženu? On už to zažil. Věděl, jaké to je, když umírají blízcí. Občané šli do boje, protože o to požádal Mýta. On… dělalo se mu z toho zle.

Ještě té noci vyrazili na cestu. Lidí nakonec přišlo víc, než čekal. I s Lancknechty jich bylo ke dvěma stovkám.

Jedenadvacet nejlepších jezdců vyjelo na litomyšlských koních na Vraclav a dál, aby podle plánu pokračovali na Stradouň, Uhersko a Platěnice… Klusali přes vesnice a vyhýbali se velkým silnicím. Cílem lehké jízdy byla dvě stě kilometrů vzdálená vesnice Horní Beřkovice. Měli šetřit koně a jet klidným tempem. Do Beřkovic musí dorazit za čtyři dny v noci a pod rouškou tmy a rozbít tábor v lese, který je bude clonit před Řípem. Na pátý den byl předběžně naplánován útok.

Výjimečnost památné hory se stala rizikem a překážkou. Říp byl dominanta. Široko daleko přehlížel krajinu jako vládce ze svého trůnu. Útok měl šanci pouze v případě, že bude překvapivý. Cokoliv jiného znamenalo katastrofu a masakr.

Mýto si to moc dobře uvědomoval a kladl to veliteli jezdců na srdce. Jmenoval jím Občana Horáce. Byl to muž bystrého úsudku, pracující jako kurátor v místním muzeu. Měl hlubokou znalost historických bitev, třebaže tu reálnou ještě nezažil.

Pěchotu Občanů rozdělil Mýto do tří sledů. V prvním oddílu bylo kolem dvaceti pěších těžkooděnců v plátových zbrojích. Tito nejzkušenější muži tvořili obrněně jádro armády, které mělo sloužit k proražení nepřátelských řad. Jeho členy byli šermíři, policisté, vojáci a další zdatní jedinci. Železné draky, jak si hrdě začali říkat, vedl Jan Wojta Biehunek, zkušený matador ze skupiny historického šermu, občanským povoláním bagrista.

Hlavní síla pěchoty se skládala ze sedmdesáti mužů, kteří byli zařazeni do druhého oddílu. Byli vyzbrojeni meči a dvouapůlmetrovými kopími. Pro lepší organizaci Mýto jmenoval sedm desátníků, kteří podléhali veliteli celého oddílu lehké pěchoty, Pavlovi zvanému Čepec. Bývalý profesionální voják se nyní živil jako knihkupec.

Třetí oddíl byla záloha. Tvořili ji mladí či staří a ženy. Byli vybaveni především střelnými zbraněmi, kušemi a luky, které Konrád nakoupil od pardubických a hradeckých prodejců zbraní. Jejich nasazení do bitvy muže proti muži mělo proběhnout až v nejvyšší nouzi. Velitelem třetího oddílu byl jmenován Juzlin.

Bytosti druhého světa pod vedením voďjjanoje Bagodara nebyly zařazeny do struktury armády. Velel jim přímo Mýto. Z pěti mýtských elfů vytvořil malé komando, pro které měl už vymyšlený speciální úkol.

Lancknechti byli samostatnou jednotkou s vlastním velením.

Celá mýtská armáda zahájila pochod k Pardubicím, kde na ni už čekaly veslice a čluny. Po proudu Labe se pak měla přesunout až do Mělníka a vylodit se opět v zákrytu kopců a lesů u Dolních Beřkovic. Odtud se pod rouškou noci přesune do lesa u Horních Beřkovic a spojí se s jízdou.

O zásobování občanské armády se měla po celou cestu starat najatá cateringová firma s mobilní kamionovou kuchyní. Její zaměstnanci nevěděli o existenci druhého světa nic a mysleli si, že se účastní natáčení dokumentárního filmu.

Lancknechti odmítli použít lodě. Jejich kapitán Gerald Vondorf zvolil pěší přesun. Slíbil, že pikenýři půjdou ve dne i v noci a na místo bitvy dorazí včas. Námitkám mýtských velitelů se vysmál. Tvrdil, že jim zbude dost času i na odpočinek. Mýtovi s Vaškem nezbylo než Geraldovým slovům uvěřit.

13. kapitola

Praha se dívala z výšky na krajinu. Byla to krásná zem a ležela jí u nohou. Tvořila ji mozaika žlutých a hnědých polí, zelených lesů a stříbřitých řek. Dálnice se vinuly jako bílé stužky spojující města, silnice první třídy prorůstaly mapou jako vlásečnice. Živá krajina před bohyní věrně odrážela skutečnost, přestože tisíckrát zmenšenou. Praha jemně přejela rukou po meandrech Vltavy, zadrnkala prstem o pražské mosty, jako by z nich mohla vyloudit kouzelnou Smetanovu symfonii. Obrovský model ale nebyl pouhou přírodní scenérií, kterou k dokonalosti vykreslily miliony let – byl současně šachovnicí polí, na kterých stály figury vyřezané ze slonoviny a kostí.

Na první pohled bylo jasné, že tato hra nemá se šachem nic společného. Nejdůležitější figura chyběla – na nedobytném hradě stála jen bílá královna, smrtící a mocná, místo upajdaného a nemohoucího krále.

Praha přecházela podél modelu a prohlížela si situaci ze všech stran. Po tom, co byly její hraniční štíty obnoveny, se cítila silnější než kdy předtím. Stačilo přivřít oči a její sny ožívaly.

Figurka pěšce znázorňovala padesát Občanů. Každého rytíře Stovky zastupoval jeden stříbrný kůň. Praha sošku uchopila a se zalíbením si prohlížela do nejmenších detailů vyřezanou hřívu, divoké oči a rozšířené nozdry. Jen zaržát… Figury byly uměleckým dílem a každá byla odlišná.

Na šachovnici zřetelně převažovaly ty světlé. Pěšce a koně doplňovaly mnohé další postavy. Robustní golem, bezhlavý rytíř, skupina pěšců s červenými kříži na místech uší, kostlivec a mnohé další. Detailní vysoké figury pak znázorňovaly Wihelina, Hradčana, Anameld, Itivana a několik dalších. Celou Wihelinovu armádu zastoupil mlok sedící na zadních nohách se založenýma rukama. Tato soška z pálené hlíny stala přímo na Řípu.

Do místnosti vtrhl průvan a rozrazil okno. Závěsy se rozlétly a porazily několik bílých figur. Okamžik chaosu narušil její tiché rozjímání, neměl však dlouhého trvání. Praha okno vztekle přibouchla a zajistila klikou. Potom se vrátila ke zkoumání mapy.

Vedle mloka stály dvě postavy odlité z olova – muž se lví hlavou a hned vedle něj pěšák, lišící se od figurek běžných Občanů zlatým křížem, vyraženým do hlavy. Praha jej pohladila po hlavě bříškem ukazováčku a poté obě figury opatrně položila. Sáhla po ostnaté čtyřruké stvůře a postavila ji na jejich místo. Při jejím pokládání se píchla o jednu z ostrých hran. Sykla překvapením. Na prstě se utvořila krůpěj krve. Praha se na ni zmateně dívala, přes tvář jí přelétl smutek.

Vzápětí byla lítost zapomenuta jako mrak po dešti. Dva tisíce Občanů, které povolala k branné povinnosti, postupovaly po všech frontách, pronikaly zemí jako horký nůž máslem.

Vzpomněla si na tisíce tváří těch, kteří si přišli vyslechnout její řeč. Znovu se ocitla v chrámu svatého Víta, kde zvučel její hlas: Ano, jsem vinna! Odvrátila jsem vzpouru a rozbila spiknutí, jehož cílem bylo obnovit Velkomoravskou říši! Ostrava pod svou korouhev získal mnoho následovníků, zverboval zrádce i mezi našimi spojenci. Toužili po mém bohatství a toužili po válce. Málem se jim podařilo zničit to, co jsme budovali staletí. Celá podstata druhého světa byla málem prozrazena!

Dav hučel koncentrovanou nevolí, žíznil po krvi. Tehdy jim prozradila, že spiklence uvěznila. Jasný ženský hlas hřměl Vítem jako polnice volající po odplatě.

Pochodujte, mí věrní. Pochodujte a zaberte mým jménem města zrádců. Přišel čas dostát povinnosti! Nesmíme dopustit, aby znovu vypukly války měst, které už jednou málem zničily náš národ. Budeme jednat a zajistíme stabilitu ve chvíli, kdy všechno visí na vlásku. Vybrala jsem vás, abyste se stali mou prodlouženou rukou. Mým mečem. Mým hněvem!

Zastavíme prospěchářství, intriky a zrady, až přijde konečně chvíle spravedlnosti a rovnosti. Čechy, Morava i Slezsko se pozvolna stanou jediným městem skládajícím se z mnoha a mnoha částí. Nádherné a dokonalé jako oko motýla, složené ze stovek faset, a přece hledící jediným směrem.

Když projev skončil, bouřlivě jí provolávali slávu.

Hradčan z nich postavil tři armády – východní, severní a západní. Během několika dní vyrazily na pochod. Legionáři Prahy nesli posvátné hraniční štíty jako monstrance. Vstupovali do „vzbouřených“ měst jako pořádkové síly.

Hned v prvním dnu ofenzívy padla Rudná, Hostivice, Roztoky a Klecany. Armády se tam ani nezastavily, jen porazily všechny hraniční štíty a vztyčily nové. Další přišly na řadu Kralupy nad Vltavou, Brandýs nad Labem a Stará Boleslav. Východní armáda obsadila Úvaly, tam se ale nezdržela a vyrazila na Český Brod, aby poté zamířila ke strategicky významnému Kolínu. Západní armáda oblehla Kladno. Jejím dalším důležitým cílem měl být Beroun. Severní armáda zamířila k Neratovicím.

Nedalo se mluvit o bitvách, protože obránci netušili, co se vlastně děje. Často si ani neuvědomili, že jejich město bylo právě obsazeno. Většina z nich nemusela nikdy za svého života bojovat. Vyčkávali, protože nevěděli, co dělat. Stáli se založenýma rukama a divili se, že jejich pán či paní zradili svou vlast. A i když se pořádkovým jednotkám Prahy vzepřely některé bytosti druhého světa, nedokázaly obránce sjednotit jako městští bohové. Boje se omezily většinou jen na několik potyček.

Poplašná zpráva se šířila rychleji, než pochodovaly pražské armády. Proto každé vojsko Občanů doprovázelo dvacet rytířů Stovky. Když se někdo přece vzepřel, ochutnal jejich meče.

Vše se dělo rychle a v utajení. Praze se zatím dařilo kontrolovat situaci díky kontaktům na policii, v tiskových agenturách a médiích. Nebylo v její moci všechno ututlat, dařilo se jí ale pozměňovat pravdu. Začaly vycházet články o „vyřizování účtů“ mezi některými šermířskými skupinami, prý se také objevila nová sekta, která se rozhodla vrátit ke středověkým pořádkům. Veřejnost dílem žasla, dílem se pošklebovala.

Zdálo se, že se vlastně nic neděje. Jen se změnily hraniční štíty za jiné, na kterých zářilo jméno Praha a pod ním menším písmem název původního města. V médiích se současně rozjela kampaň, že Praha byla vyhlášena evropským městem kultury a že z fondů EU je financován projekt, který má přitáhnout pozornost světa a podpořit turistický ruch. Byl to blábol, kterému dav s nadšením uvěřil. Objevily se hlasy pro i proti. Drtivá většina lidí projekt kritizovala jako další nesmysl, se kterým přišli politici, ale obhájci nápadu spontánně přibývali jako houby po dešti. Ministr pro místní rozvoj stál za Prahou (aby ne, když byl Občanem, kterého do úřadu sama dosadila). Veřejnost si užívala televizní srážky kritiků a obhájců nového projektu a sledovala, jak se obce kolem Prahy postupně do projektu zapojují. Objevila se dokonce i města, kde si zastupitelé iniciativně sami upravili městské cedule „dřív, než to dostanou direktivně z ministerstva“. V příštím týdnu bohužel zemřel slavný český držitel mnoha zlatých slavíků a první stránky novin a televizní zprávy byly v mžiku plné kondolencí zarmoucených kolegů zpěváků, fanoušků, herců i uplakaných politiků. Začalo se hledat cizí zavinění. Začala se přetřásat a zpochybňovat jeho sexuální orientace. V Reflexu o něm vyšel urážlivý komiks. Objevily se další tajné manželky a nemanželské děti.

Pražské cedule byly včerejší zprávou. Zatímco národ truchlil, armády Občanů cestovaly po nenápadných skupinkách zemí. Postupovaly rychle od města k městu a nebyl nikdo, kdo by je zastavil.

Praha sílila a rychle se rozšiřovala. Středočeská města se jí jedno po druhém podvolovala a ona pokládala jednu černou figuru za druhou.

Měla se konečně cítit bezpečně, přesto jí bůhvíproč srdce divoce tlouklo. Kdyby se v tu chvíli podívala do zrcadla, možná by si všimla, že má vyděšené oči a že v nich chvílemi probleskují jiskry nepříčetnosti. Všechno šlo zatím až příliš hladce.

Bělostným sálem se nesl pronikavý jek. Jedno z měst sebou zmítalo v okovech. Křičelo, až uši zaléhaly. Brno otočil hlavu, jak mu jen tělo přikované ke kamennému křeslu dovolilo. Obklopovaly ho stovky stejných sedadel poutajících božské avatary. Koutkem oka zachytil zmítající se siluetu a záblesk černočerveného štítu – mohla to být Dobrá Voda u Hořic – potom ale ve znaku zahlédl zlatou poštovní trubku. Rudná. Žena křičela a zatínala prsty do kamene. Po těle se jí otevíraly rány, z nichž proudem tryskala krev a skrápěla okolní města. Rudná spílala a plakala, trhala sebou jako zasažená elektrickým proudem.

Mnozí na ni zírali, neschopní odvrátit pohled. Stali se nemohoucími svědky hrůzného představení. Někteří odvraceli hlavy, jiní se modlili. Medvědí Beroun, který byl dalším městem na dálnici D5, viditelně zbledl.

Rudná křičela, jako by ji zaživa stahovali z kůže. Bila hlavou o mramorové opěradlo, až jí praskala lebka. Trvalo to několik desítek minut. Náhle se předklonila a zůstala strnule viset v okovech. Z rozkousaných rtů se jí natáhla růžová slina a váhavě ukápla na zem.

Některá z měst začala křičet vzteky, dalším po tvářích stékaly slzy. Mnozí zatínali pěsti a posté se snažili osvobodit… Všechno bylo marné. Jenom se vyčerpávali.

Rudná se roztřásla. Věděli, co bude následovat. Poznali to už u Roztoků, Úval a u Říčan, třebaže tam byl celý proces rychlejší. Zmučená žena strnule zvedla hlavu a její oči byly náhle očima Prahy, její tvář se rozmlžovala a měnila, až nabyla známých vznešených a nelítostných rysů… Pak náhle Rudná zprůsvitněla a vybledla. Křeslo zůstalo prázdně, pokrývala ho jen zasychající krev.

V tu chvíli se ozval strašný a vzdorný řev Ostravy-Ježíše, který visel ukřižován na stropě katedrály. „Proklínám tu bestii! Proklínám a nenávidím! Proklínám vás, kteří jste jí to umožnili, proklínám toho červa Vrana, který se vám vpelešil do přízně.“ Ostrava se zmítal v poutech, zatímco hřeby mu neposedně ryly v dlaních. V rudé tváři a na spáncích se mu napínaly žíly bolesti. „A ze všech nejvíc proklínám tebe, Brno! Za tvou naivitu a hloupost. Za idiocii, s jakou jsi nás uvrhl do tohodle koncentráku!“

Drak zatínal zuby a mlčel. Ostrava se už začínal opakovat, třebaže měl pravdu. Praha je obelstila. Našla to nejlepší v nich a obrátila to v jejich slabinu. Byla ničitelem dobra a zasloužila si být zničena. Brno jí to mlčky slíbil.

Vlastně se ani nezlobil na Václava, který se stal stejnou loutkou jako on nebo Žďár, a dokonce i Swrotka. Města ale lačnila po krvi. Brno věděl, že až se jim podaří ze šílené věznice uprchnout, Vranův život je zpečetěn. Nenajde v zemi místo, kde by se schoval. Smutné? Snad, ale tak to chodí.

Čas na Radě měst běžel mučivě pomalu. Neviděli střídání slunce a měsíce. Jenom odhadovali, kolik ve světě uteklo dní.

„Co to bylo za řeči o Velkomoravské říši, Ostravo?“ ozval se Karlsbad, snad aby ulevil rozjitřeným nervům, snad aby přerušil mučivé ticho. „Chci si poslechnout i tuto část příběhu.“

„Jen další žvásty, které nás mají rozdělit,“ zachrčel Ostrava. „Dlouhé povídání.“

„Času máme dost,“ v Karlsbadově hlase zabublala výhružnost. Spousta měst souhlasně zamručela.

„Řekni všem o převratu, který jsi připravoval,“ vyzvala jej Plzeň. „Jen se pochlub, teď už na tom málo záleží.“

Ostrava přehlížel města, nad jejichž hlavami visel ukřižován. „Už dávno jsem poznal, že je šílená,“ zachrčel. Zaťal zuby, aby překonal bolest, kterou mu působily oživlé hřeby. „Věděl jsem, co je zač, ta štětka s rodokmenem. Kdo z ní vůbec udělal královnu?! Proč? Ničím si to nezasloužila!

V dávném Veligradu žilo desetkrát víc lidí než v mizerné Praze. Proč nám dnes nekraluje legendami opředené hlavní město Velké Moravy? Kam se podělo? A proč si od té mrchy necháváme všechno líbit?!“ zaburácel nad hlavami mést. „Zpohodlněli jsme! Nechali jsme se ukolébat planými sliby. Koupit dotacemi. Pozdě jsme si všimli, že se všechna moc soustředila v Praze! To ona teď tahá za šňůrky. Nemůžeme si ani uprdnout bez jejího razítka! Nepřipadáte si jako zbabělci?! Takhle se vám to líbí?!“ Najednou se ztišil. „Po revoluci v devětaosmdesátém za mnou přišli mí věrní, Frýdek, Karviná, Hlučín i další, a ptali se mě: co s tím uděláš, Ostravo? Necháš si srát na hlavu stejně jako ostatní?“

„To je pravda! Kdyby bylo víc takových, nemuseli jsme skončit takhle!“ vykřikl pronikavým hlasem Hlučín.

„Nechtěl jsem revoluci,“ hřměl Ostrava. „Chtěl jsem ale změnu! Všichni jsme ji chtěli! Praha měla dostat protiváhu, aby vše nebylo tak jednostranné. Nešlo mi o vládu, tu bych klidně přenechal Drakovi. Tehdy jsem ještě nevěděl, jak mu změkl mozek.“

„Zmlkni, Ostravo!“ ohradil se Brno.

Ukřižovaný ale pokračoval: „Velká Morava byl sen, který jsme mohli oživit. Sáhněte si teď do svědomí. Všichni ustrašenci, kteří jste vyhnali mé posly… Kde byste dnes byli, mít trochu odvahy? Ve svých městech, v klidu a prosperitě…“

To už Brno nevydržel a vybuchl. „Nemůžu už poslouchat to tvé naříkání! Tu snůšku polopravd a nesmyslů. Ptáš se, kde bychom byli bez tvých separatistických snah?! Kdo ví, třeba ve svých městech, v klidu a prosperitě!“

„Drak má pravdu. Můžete za to vy, Slezani! Nebýt vás, možná by Praze neruplo v kouli!“ zabodl do Ostravy ukazovák uhlobaron Kladno. „Rýpali jste do vosího hnízda, splétali intriky a teď jsme to odnesli všichni!“

„Mlč, ty pražská děvko! Přijal jsi byzantský dukát, a teď brečíš strachy!“ zaječelo některé z měst za Brnem. Kladno se po něm vztekle ohlédl, křiklouna ale nepoznal.

„Mluv, Ostravo. Mluv!“ povzbudil Frýdek velkého souseda. „Nechybělo přece mnoho a jednou provždy bychom se jí zbavili!“

Ostrava ho poslechl. Mluvil a mluvil, zatímco mu oživlé hřeby vyrývaly brázdy v dlaních. Sliboval Praze pomstu. Z davu se ozývalo stále víc souhlasných a nenávistných hlasů. Času měli všichni dost. Nešlo neposlouchat.

Ostravův výklad v jedné chvíli přerušil vyděšený křik muže s blahobytným bříškem, ve fraku a černém cylindru. Kladno se rozkašlal. Vypoulil oči a nafoukl se, jako by měl v příštím okamžiku prasknout jako pouťový balonek. Jeho tělo sebou škubalo, v záchvatech kašle ze sebe vyrážel chuchvalce mouru. Licousy měl zježené a jeho snědá tvář byla téměř bílá. Cvikr se svezl z nosu, zhoupl se na řetízku a rozbil se. Kladno narážel do opěradla, až mu praštěly kosti. Cylindr odlétl, mezi umaštěnými vlasy se vyvalila krev a potřísnila znak s polovinou orlice, rysem a zkříženými kladivy. Frak se na Kladnovi vznítil. Od něj chytla kůže a pokryla se modravými plameny. Muž se zmítal, tvář se mu deformovala horkem, stažená v bolestném šklebu. Sálem se šířil pach spáleniny a na podlahu vytékala krev.

Nikdo se nedokázal osvobodit. Byli plně v moci Prahy, dokud nedostane posledního z nich, nebo dokud jim neposkytne milost… Dívali se jeden na druhého a napadalo je: kdo bude další?

Zatímco se Kladno v bolestných mukách měnil, minutu za minutou, hodinu za hodinou, nenávist měst rostla. Brzy se do ní ale přimíchalo nové ostré koření, které všem spálilo rty, poleptalo patra a činilo polykání stále těžším. Beznaděj.

14. kapitola

Byl večer, neděle pátého července.

Ve velkém stanu potaženém maskovací sítí právě zasedl štáb malé armády. V čele stolu byl Mýto, po jeho pravici Vašek s Patrikem coby desátníci, Reza a Juzlin jako velitel zálohy. Po levici usedl velitel Železných draků Jan Wojta, velitel jízdy Horác, velitel pěchoty Pavel Čepec a voďjjanoj Ragodar spolu s plavovlasým elfem Texasem a podivným šedým mužem, který vypadal, jako by byl utvořen z popela. Nechyběl ani Gerald Vondorf, kapitán Lancknechtů, kteří dorazili podle slibu před rozedněním. Jeho mužové museli být z oceli – ještě než se uložili k odpočinku, vzorně se postarali o své zbraně a výstroj. Teď spokojeně vyspávali, aby byli čerství na zítřejší bitvu.

„Vítejte na poradě našeho malého štábu,“ zahájil Mýto. „Štěstí nám zatím přeje a přesun proběhl podle plánu. Děkuji Texasovi, jehož lidem se podařilo zjistit mnoho o pozicích nepřítele. Seznámím vás teď se zprávami zvědů.“

Velitelé mu viseli na rtech. Už brzy se dozví, jestli vůbec mají šanci. Mýto rozbalil mapy a zatížil jejich konce kameny.

„Hlavní část naší armády se nachází zde, v Horních Beřkovicích. Vondorfův regiment se ukrývá v Krabčicích nedaleko Rovné na hlavní přístupové cestě k Řípu.

Mloci se na hoře opevnili. Kolem kaple postavili palisády lemované pásy špičatých kůlů. Opevnění je nejsilnější zde, v přístupu od bývalé turistické chaty. V tomto místě je palisáda dvojitá, v jejím středu je brána a u ní obranná věž. Zatím to vypadá, že o nás mloci netuší.“

„Jak vysoké jsou palisády?“ zeptal se Vašek.

„Tři metry a v místech kolem brány pět,“ odpověděl melodickým hlasem Texas.

„Pardon, nejsem zkušený stratég, ale jestli dovolíte…,“ ozval se velitel jízdy Horác. „Mají nějaké zásoby vody? Pochybuji, že by měli nahoře studnu, nedokázali by se probít čedičovým masivem. Žádná řeka tam neteče… Kdybychom je oblehli, mohli bychom je během týdne umořit žízní.“

Mýto se zamyslel. „Je to dobrý nápad, ale potřebujeme k němu čas, který nemáme. Každým dnem, každou hodinou jim mohou dorazit posily z Prahy. To by znamenalo, že Říp už nikdy nedobudeme. Vyčlenil jsem dva jezdce, aby hlídkovali u Břízy a Ledčic. Kdyby přicházelo jakékoli vojsko z jihu či západu, budeme varováni.“

„Wieviel? Kolik je nepřátel?“ promluvil poprvé Gerald Vondorf.

Vašek ho předtím zahlédl jen zběžně – podivný muž, vrásčitý jako sedmdesátiletý stařec. Když se na něj teď díval zblízka, uvědomil si, že většina z domnělých vrásek jsou jizvy. Z vážného obličeje poulil ledově šedé oči. Stejně jako ostatní jeho muži měl bohatě přestřihávaný barevný oblek pitoreskního vzhledu. Svou píku zanechal před stanem, i teď mu však visel u pasu katzbalger, rovný meč s esovitou záštitou.

„Kolik je nepřátel? Ke třem stovkám ozbrojených mloků. Neviděli jsme je bojovat, těžko říci, jak dobře jsou vycvičení. Je mezi nimi i několik lidí, možná rytířů Stovky.“

Někdo z velitelů se hlasitě nadechl. Potvrdily se jejich obavy o výrazné přesile nepřítele.

„Nur drei hundert? Poradíme si s nimi,“ pronesl pyšně Gerald.

Vašek naprázdno polkl. Doufal, že Lancknechti tuší, co jsou mloci zač. Příliš dobře si pamatoval na příhodu v pražském Podsvětí.

„Správně. Porazíme je!“ zamračil se Mýto. „Představím vám svůj plán.“ Mluvil dlouho, popisoval rozdělení oddílů a načasování jednotlivých akcí. Několik hodin rozebírali každou část bitvy, až konečně měli všichni pocit, že plánu dokonale rozumí. Strategie se opírala hlavně o sílu Lancknechtů, kteří frontálně zaútočí na bránu pevnosti. Klíčovým zlomem byl ale jiný prvek, který zahrnoval většinu lehké pěchoty Občanů.

Museli se nepozorovaně přiblížit a zaskočit nepřítele, proto byla jasnou volbou noc. Na druhou stranu mloci z Podsvětí byli uvyklí šeru mnohem víc než Občané nebo Lancknechti. Proto bylo rozhodnuto, že armáda vyrazí před východem slunce a zaútočí za svítání.

Když porada skončila, velitelé byli unavení. V některých tvářích se zračily obavy. Cestou ze stanu Vašek dohnal Geralda Vondorfa.

„Kapitáne, opravdu si myslíte, že vyhrajeme?“

Vondorf na něj pobaveně pohlédl a pak se na okamžik zamyslel. „Lancknechti z boje neutíkají. Přijali jsme předplatbu půl miliardy a blitzkrieg vyhrajeme, nebo tu do posledního zemřeme. Jdi se vyspat, mein sohn.“

Vašek ale neměl strach. Rostoucí výčitky v něm probouzely zuřivost. V noci kolem desáté začalo mrholit. Ochladilo se tak, že počasí připomínalo víc březen než červenec.

Měli spát v jednom stanu. Juzlin s Patrikem se o to už chvíli pokoušeli. Zvlášť Patrik byl úspěšný, snad proto, že si pomohl pohárem vína. Reza zívala a zamyšleně sledovala Václava.

„Nepůjdeš si lehnout?“

„Nemůžu spát.“

„Kdo mluví o spaní?“ zasmála se.

Vašek se snažil nevšímat si Juzlina, který zavrtěl hlavou a přetáhl si spacák přes hlavu.

Nadechl se a řekl: „Chtěl jsem vás požádat, abyste zítra nechodili do bitvy.“

Juzlin zamumlal ze spacáku: „Děláš si legraci?“

Reza dodala: „Tak jsi nás požádal. Stalo se. My říkáme: trhni si.“

„Myslím to vážně. Nechci…“ Vašek se kousal do rtu. Věděl, že říká nesmysly…

„Jsi sobec. Myslíš si, že jdu bojovat za tebe?!“ odsekla Reza. „Možná jsem ti pomáhala, ale tahle bitva s tebou nemá nic společného. Můj pán, kterého miluji a ctím, byl zrazen tou pražskou čubkou! Jdu bojovat za Brna, ne za tebe!“

Juzlin s Patrikem neodpovídali, možná už spali. Vaškovi byl stan náhle malý, svazoval ho a bortil se na něj. Bylo v něm dusno a horko. Cítil, že jestli tam ještě chvíli zůstane, svíravý neklid ho roztrhá. Tiše vyklouzl ven.

Pršelo. Drobný déšť se odrážel na kapkách listů, bubnoval svou symfonii na tisíce dunících zelených lebek. Vašek nad tím nepřemýšlel, bylo to naprosto přirozené. Náhle se proměnil ve vlka. Jeho chřípí zachytilo nové pachy, noc se před ním otevřela jako knížka. Listoval v jejích chutích a vůních, jeho smysly zahltily vjemy.

Vyrazil a běžel lesem. Prodíral se jím, až ho švihaly větve a křoviny trhaly za kožich. Řítil se tryskem, až mu od tlap odletovalo mokré bláto, hnán živočišným opojením z vlastní síly, jako by dokázal utéct sám sobě. Na jedné mýtině se nedokázal ovládnout a zavyl. Táhlý zvuk zazněl nocí a odrazil se od dalekých kopců, v té chvíli se cítil sebejistý a mocný jako král. Žlutě zářícíma očima sledoval měsíc.

Na hranici tmy zahlédl stín. Okamžitě zavětřil a vrhl se k němu. Srna, kterou polekalo jeho volání, vyrazila na útěk. Marně. Byl divoké zvíře a ani se nesnažil ovládat instinkty. Jedním skokem byl u ní a zakousl se jí do hrdla. Strhl ji na zem a chlemtal horkou krev, zatímco fňukavé naříkání odumíralo. Náhle vedle něj stála liška. Přistoupila k jeho kořisti a on odhalil tesáky a zavrčel na ni. Liška si ale z jeho výhružky nic nedělala. Sklonila se a přímo před ním začala trhat kousek syrového masa. Ocasem mu přejela po čumáku.

Vašek se k ní přiblížil, v tu chvíli ale vyrazila na úprk. Honili se po lese. Přeskakovali vývraty, klouzali po skalách a škrábali se do kopců. Vlk byl silnější a rychlejší, liška mrštnější a chytřejší ve výběru cesty. V jednu chvíli měl Vašek pocit, že ji přepadl strach a opravdu se snaží utéct.

Měl ale převahu, viděl, že jí docházejí síly. Dopadl ji a přitlačil předními tlapami k jehličí. Náhle se mu překvapivě poddala a nabídla se mu. Nepřemýšlel. Pronikl do ní. Vše se dělo příliš rychle. Tvrdě přirážel, zatímco se v jeden okamžik proměnila, snad aby mu unikla. I on se v tu chvíli proměnil. Tlačil jí tvář do jehličí, až sténala rozkoší i bolestí. Les kolem nich zmizel.

Když si znovu uvědomil sám sebe, byla kolem neprostupná noc. Ležel na jejích bílých zádech a rudé vlasy byly rozházené kolem jako vějíř z tmavé mědi. Na kůži mu bubnovaly drobné dešťové kapky. V ústech cítil chuť srnčí krve. Náhle se mu udělalo zle. Vlčí svit z očí mizel.

„Jsi v pořádku?“ zašeptal.

Namáhavě se otočila. Do tmy zasvítila její bílá prsa. Kývla. Dívala se na něj, jako by ho viděla poprvé. Zaskočeně. Nemluvili. Vrátili se spolu do ležení a Vašek zůstal sedět před stanem v dešti.

V Beřkovicích po několika hodinách začali kokrhat kohouti. Tak za hodinu bude svítat. Ze stanu vyklouzla štíhlá postava a posadila se na sbalenou pokrývku vedle něj.

„Nešel jsi spát?“ zeptal se Juzlin tiše, aby nevzbudil ostatní.

Zavrtěl hlavou.

„Nechceš mi říct, co se ti děje, příteli?“

„Mám divné sny, Juzline. Jsem v nich nepřemožitelný. Ostatní ze mě mají hrůzu, protože se chovám, jako bych byl někdo jiný. Zdá se mi o strašných věcech. O trhání masa a o krvi. Když se z nich uprostřed noci probudím, slyším každé šustnutí, cítím zajíce na půl kilometru, noc je pro mě bílá jako den.“

Elf se zamyslel. „Možná to má něco společného s tím, co tě učil Rudwolf. Tvé umění vlčího boje je dar. Třeba je to i prokletí.“

„Špatně se ovládám a často mě popadne vztek. Copak sis toho nevšiml?“

„Možná bys měl požádat o radu Rudwolfa.“

„Možná…“

„To ale není to, co tě přinutilo prosedět v dešti noc před bitvou.“

Vašek váhal, prohlížel si vlastní prsty. „Kdybych jako osel všude nepapouškoval, jak Praha krvácí, nikdy by to takhle neskončilo. Je to moje chyba, Juzline. Uvěřili mi Brno, Swrotka i Žďár. Kvůli mně Mýto riskuje své město a dvě stovky lidí životy.“

„Obviňováním sebe sama nic nevyřešíš. Kdybys to nebyl ty, našla by si Praha někoho jiného. Zapomeň na včerejšek a žij dneškem! Jestli uspějeme, budou města zase volná.“

Vašek se na Juzlina díval a čekal, až mu to dojde.

„Pokud dnes uspějeme, budou města volná. A nenechají si to líbit. Tak jako tak vypukne válka, příteli. My už ji nedokážeme zastavit…“

Tiše seděli vedle sebe.

„Žiju už velmi, velmi dlouho.“ Elf se díval na vyhasínající hvězdy. „Za posledních sto let se svět změnil. Je blahobytnější, méně krutý a žije se v něm snadněji než kdy dřív. Mizí z něj ale opravdovost a tajemství.

Jako by se lidé stali stíny bez obsahu. Stále na útěku v honbě za přeludy, nedívají se kolem sebe, ani si nevšimnou, že kvetou stromy nebo že krásně zpívá skřivan. Nezastaví se, aby se dívali na duhu, dokud nezmizí.

Když jim dřív neustále hrozila smrt, byli na ni zvyklí, byli statečnější! Dnes žijí jako v bavlnce, ale celý život mají strach! Bojí se o majetek, o minulost i budoucnost, bojí se jeden druhého, bojí se dát najevo city, a ze všeho nejvíc se bojí, že budou směšní.

Posmívali jste se mi s Patrikem, že jsem bláznivý fanda do fantastiky – to je ale můj způsob, jak s tou všedností bojovat. Dokud máme sny, napadá nás, jak změnit svět. Proto jsem si tolik přál, aby Tolkienovy příběhy byly pravdivé. Nesou v sobě naději.

Já vím, že neexistují Šedé přístavy, dokonce ani rajské zahrady Valinoru… Neexistují. Přesto jsem se těmito legendami obklopil. Staly se mi náhražkou.

Za posledních několik týdnů s tebou jsem si ale na legendy ani nevzpomněl. Vymazal jsi je z mého života, protože můj vlastní život se stal něčím hodným zaznamenání. Stal se součástí příběhu, který je stokrát významnější, než co jsem dřív četl.

To, co ho dělá cenným, je, že může skončit už dnes. Bez toho to prostě není opravdové. Chci jen říct, že i kdyby se to stalo, nebudu litovat ani jedné chvíle.“ Juzlin se usmíval.

Za deset minut na to začali velitelé budit vojáky. Za další půlhodinu byla armáda nastoupená. Podle zkušeností předků šli do boje nalačno, aby se jim, až půjde o život, strachem nevyprázdnila střeva. Tohle nebyl film ani hra na válku. Dvě stovky obyčejných lidí šly bojovat za miliony ostatních.

Oddíly stály vyrovnané vedle sebe. Prostranství osvětlovaly pochodně, obloha zatím byla černá jako duše démona. Mýto v napůl železné a napůl zlaté rytířské zbroji přecházel před svými Občany.

„Čeká nás bitva.“ Nemluvil nahlas, panovalo ale takové ticho, že každé jeho slovo doléhalo i k těm vzadu. „Nebudu plýtvat slovy, protože přichází chvíle, kdy slova nebudou mocnější mečů. Ne! Bude záležet na síle našich svalů, na ostří zbraní, a ze všeho nejvíc na naší odvaze.“ Prohlížel si své muže. Mnozí byli vyděšení, někteří svírali rukojeti mečů, až jim zbělely klouby. Automechanici, opraváři, zemědělci, učitelé, podnikatelé, úředníci…

„Máte strach. To je v pořádku. Čeká nás strašná bitva, ve které mnoho z nás padne… Připravte se na smrt! Těšte se na ni! Stejně jí nikdo neunikne, tak proč nezemřít dnes?! Pokud to přijmete, nemáte co ztratit. Nic horšího se vám stát nemůže! Možná jste se narodili kvůli tomuto jedinému dni, největšímu dni svého života! Dni statečnosti. Dni oběti.

Jestli dnes prohrajeme, nepřítel srovná naše město se zemí a možná zahubí naše rodiny. Proto neustoupíme! Těšte se na svou smrt, a možná zvítězíme!“

Vašek se rozhlédl po vojácích. Pořád vypadali vystrašeně, ale něco v jejich očích se změnilo. Jejich tváře ztvrdly, dech se zvolnil.

Armáda se rozdělila podle bojových plánů, které připravili včera. Zbývaly něco přes tři kilometry chůze. Za půl hodiny začne svítat.

Hlavní voj zamířil ke Kostomlatům pod Řípem a dál až do Rovné, kde se spojil s Lancknechty, aby odtamtud ze severu vystoupili na horu. Za sevřeným oddílem žoldáků pochodovali Železní draci pod vedením Jana Wojty a oddíl zálohy pod velením Juzlina. Spolu s nimi šel i sám Vysoké Mýto a bytosti druhého světa. Armádu uzavíralo jedenadvacet jezdců. Pod horou se od nich oddělilo pět elfů s dlouhými luky. Úkolem komanda bylo obklíčit Říp v pravidelných rozestupech a zničit jakéhokoli posla, kterého by mloci vyslali pro pomoc.

Dva jezdci se oddělili a vyrazili k Bříze a Ledčicím, aby u teplické dálnice strážili pláně ve směru od Prahy. Zbytek jezdců za Rovnou uvázal koně a prozatím doplnil řady záložního oddílu. Stoupání na horu bylo velmi strmé, a navíc by je ržání koní mohlo prozradit. Jízda měla posloužit v případě, že by se podařilo vylákat nepřítele z lesa.

Lancknechti pod vedením Geralda vyrazili. Všichni v pestrých uniformách, jejichž barvy dosud požírala noc. Nesli čtyřmetrové píky, u pasů se jim pohupovaly katzbalgery. Svítalo.

Mýto kráčel v čele hlavní armády. Vnořili se do stromové aleje vedoucí k Řípu a roztáhli se do plné šíře cesty, aby mohli pochodovat rychleji.

V jednu chvíli se ve vývratu u cesty cosi zalesklo. Mýto odhrnul listí a zvedl štít se lvem. Jeho povrch byl obitý, poznamenaný nesčetnými náhrobky ran. Vyprávěl historii stejně jako letokruhy prastarých stromů. Král nechal projít armádu kolem a strávil na místě tichou chvilku. Potom si štít připjal na paži a vrátil se do čela.

Mezitím se druhý voj armády, lehká pěchota vedená Pavlem Čepcem, přesunul pod rouškou noci k Mnetěši. Z jihu vstoupili do pásu lesa táhnoucího se po úpatí Řípu. Vašek i Patrik byli mezi desátníky. Vedli oddíly po jižním svahu vzhůru, aby se zezadu přiblížili k opevnění kolem rotundy svatého Jiří. V každém ze sedmi oddílů nesli dva muži pětimetrový žebřík opatřený na konci háky. Svítalo.

Ranním šerem se nesla směsice zvuků: pronikavý zpěv ptáků, funění mužů deroucích se proti kopci, kovové třesknutí, když na sebe narazily dva kousky zbroje, když meč zazvonil o kámen. Vašek čekal, že každým okamžikem zazní nepřátelský řev. Nemohl uvěřit, že je mloci dosud nezpozorovali. Krev mu šuměla v uších, srdce bilo jako splašené. Za chvíli to začne. Škrábali se vzhůru do svahu, aby se zastavili v krytu stromů několik desítek metrů od palisády. Z tváří jim stékal pot. Čekali na znamení.

Náhle se ozvaly pronikavé skřeky, které se z Řípu rozlehly na kilometry daleko. Přidávaly se další a další nelidské hlasy. Nebylo pochyb o tom, že mloci zpozorovali postupující armádu.

Mýtovu hlavnímu voji chyběly k pevnosti tři stovky metrů. Vybídl muže ke spěchu a z chůze přešli v klus. Už si nemuseli dávat pozor na hluk, přestali si přidržovat kroužkové závěsy a tisknout ke stehnům meče. Klusající armáda vydávala kovové chřestění a dusot, zejména těžkooděnci Jana Wojty zvonili ocelí.

Zastavili se sto padesát sáhů před palisádou, která se před nimi zvedala na kopci jako neprostupná hráz.

Vysoké Mýto od počátku čekal, že to bude těžké, když ale uviděl dvě řady přiostřených kůlů, které lemovaly mohutnou stěnu tyčící se u brány do výšky pěti metrů, zapochyboval na okamžik, že mají šanci. Na ochoz palisády začaly vybíhat černé ještěří siluety. Svíraly svazky tenkých oštěpů, někteří točili nad hlavami praky a jeden z nich zapřel o hradbu zbraň podobnou kuši. Objevovali se další a další mloci.

„Teď!“ zařval Mýto.

Jan Wojta máchl mečem a jako první se Železnými draky vykročil k bráně. Jeho oddíl dvaceti těžkooděnců se kryl velkými štíty. Nikam se neřítil, postupoval krok za krokem v manévru, který včera pečlivě nacvičili. Každý z bojovníků kryl sám sebe a část svého druha po levici. Druhá řada držela štíty nad hlavami první. Třetí nad hlavami druhé. Uprostřed houfu se pohybovalo přikrčené žhnoucí stvoření. Ignis.

Na útvar začala dopadat kopí a střely z praků. Další mloci vrhali harpuny se zpětnými háky. Když některá probila štít nebo zbroj, několik mloků v pevnosti zabralo za provaz, který k ní byl připevněn, a strhli nebožáka na zem nebo ho odvlekli před hradby, kde byl snadným cílem ostatních střelců. Kule vystřelená z kuše probila štít a jeden ze šermířů se s výkřikem zřítil k zemi. Střela se prodrala zbrojí i plícemi, z úst muže se vyvalila krev. Jan Wojta zařval příkaz a mrtvého rychle nahradil jiný z druhé řady. Útvar se zatím nerozpadl.

„Pal!“ vykřikl Mýto a Juzlinův záložní oddíl začal ostřelovat pevnost z luků a kuší. Stále víc mloků se hrnulo na hradby. Jednoho z velitelů zasáhl šíp do oka. Juzlinovi střelci vykřikli nadšením. Další z nich zacílil kulovnicí na mloka na hradbách a vystřelil – mločí hlava se rozprskla v krvavé spršce. Myslivec zaklekl a přebil.

Mezitím osmnáct Železných draků zpomalil věnec ostrých kůlů, v té chvíli je střely přímo zasypávaly. Další z bojovníků padl. Po krátkém zdržení blokádu překonali a postupovali přímo proti bráně. Oštěpy a vystřelené kameny pršely na jejich zbroje a většinou po nich neškodné sklouzávaly. Další šermíř měl smůlu, když mu hrot vržené harpuny vnikl mezi nákrčník a přilbu, zabořil se mu do krku a přerazil klíční kost. Voják zachroptěl a padl na kolena. Řval bolestí a vzteky. Rozrýval zem prsty v plátové rukavici, zatímco ho lano vláčelo k pevnosti. Železní draci se nemohli zastavit. Dovedli Ignise až k bráně. Prosmýkl se mezi nimi a přitiskl se k ní, zatímco oni couvali a kryli se štíty.

Záložní oddíl ještě znásobil úsilí a zasypával hradbu střelbou.

Ignis se před bránou zhluboka rozdýchával. Žár z jeho těla stoupal. Železní draci se pozpátku vraceli k hlavnímu voji. Cestou uvolnili průchod v pásu ostrých kůlů. Oči si clonili štíty.

Ohnivý muž byl tak jasný, že na něj nešlo ani pohlédnout. Bílé světlo stravovalo ráno jako zář poledního slunce. V jedné chvíli i Juzlinovi střelci museli sklonit luky a odvrátit hlavy.

Ozval se nelidský řev pekelného stvoření, které v jediném okamžiku uvolnilo svou moc. Celá přední hradba vzplála, k nebi se vyvalil sloup černého dýmu. Ignis pobíhal před branou, kterou stravovaly plameny, a vše kolem jeho těla hořelo.

Nedaleko od Mýta klečel v krytu stromů voďjjanoj Ragodar. Mumlal koncentrační formule, obě ruce měl zabořené až po lokty do země. Byl v magickém vytržení a na jeho rybím obličeji se perlil pot. Stahoval z půdy, rostlin a vzduchu na vrcholku Řípu veškerou vlhkost a vodu. Chvíli na to za ním vyrazil ze země gejzír a dravý potok začal stékat dolů po svahu. Strhával s sebou větve i listí. Půda v pevnosti mezitím hnědla a stávala se vyprahlou. Požár se šířil pevností.

K Mýtovi přicválala jízdní hlídka.

„Pane, z jihu se k nám blíží armáda! Když začal stoupat kouř, oddělilo se od ní sto jezdců a teď cválají sem!“

Mýto stiskl zuby. Rozhlédl se po přítomných velitelích. Viseli mu na rtech. Byli vyděšení i odhodlaní. Chvíli přemýšlel a pak hlídce poručil. „Vrať se na místo a sleduj jejich postup. Až budou čtvrt hodiny od nás, třikrát zaduj na roh.“

Potom se obrátil k ostatním, a především ke Geraldovi Vondorfovi.

„Nemáme čas. Nemůžeme čekat, až opevnění shoří.“

Gerald kývl a v odpověď zařval. „Lancknechti, jdeme do boje! Vorwarts!“

Čtyři tucty elitních žoldáků vykročily proti hořícím hradbám. V druhém sledu je doplnili Železní draci a spolu s nimi i mužové jízdního oddílu, kteří teď místo zbraní zvedli silnou odvětvenou kládu, kterou na vrchol vytáhli dva koně. Lancknechti pochodovali ve formaci proti hořící bráně. Železní draci kryli oddíl mužů s beranidlem. Záloha nepřestávala zasypávat pevnost střelami. Lancknechti už byli u brány. V jeden moment se rozestoupili a rozběhnutí vojáci do ní vrazili beranidlem. Otřásla se, ale vydržela.

Přes oheň nebylo vidět, co se v pevnosti děje. Plameny šlehající z hradeb přinutily většinu obránců přesunout se na vzdálenější místa, což oslabilo nepřátelskou střelbu. Nebezpečná skupina střelců se soustředila na dřevěné věži vedle hrány, kam zatím požár nedosáhl.

Přesto se zdálo, že místo toho, aby se oheň šířil, na částech opevnění zázračně odumírá. Ignis se znovu vrátil k věži u brány a vychrlil ze sebe oheň. Bylo znát, že jeho záře slábne – přesto věž v jediném okamžiku vzplála. Na jejím vrcholu se tísnila desítka střelců, kterým požár odřízl cestu zpět. Kývali se na sedmimetrovém ochozu, nezbývalo než skočit. Neskočili. Místo toho pečlivě mířili a stříleli do rozpáleného těla. Ignise zasáhl šíp, který ale shořel dřív, než mu dokázal ublížit. Potom druhý. Třetí. Desátý. Ignis pod palbou ustupoval. Zapotácel se a upadl. Mloci na věži do něj nepřestávali střílet, přestože se jim začínala škvařit kůže. Kule z obří kuše rozstřelila hlavu ohnivého muže, až se rozstříkla jako rozlitá láva. Věži stojící v plamenech uhořela jedna z opor. Ozvalo se zapraštění a konstrukce se prudce nachýlila dopředu. Mloci se zřítili ze sedmi metrů před hradby. Lancknechti u nich byli v okamžiku a dorazili raněné.

Muži z jezdeckého oddílu spolu se Železnými draky se znovu rozběhli proti bráně a na pátý pokus ji beranidlem rozrazili. Lancknechti sklopili píky a začali se drát na nádvoří černající se těly mloků. Juzlin zvedl ruku a zastavil palbu střelců. Mýto dvakrát zadul na roh. To byl signál, na který čekal Pavel Čepec.

Zatímco hlavní armáda útočila s řevem proti planoucí bráně. Vašek se svým oddílem se vrhl k palisádě z opačné strany. V rozmezí půl minuty byly za hradbu zaháknuté všechny žebříky.

„Teď!“ zařval Pavel Čepec a muži začali po žebřících vybíhat na palisádu. Několik mloků si jejich postupu všimlo a přivolávalo posily. V pevnosti ale vládla vřava, nepřátele se jako černí mravenci hemžili kolem brány, do které se tlačili Lancknechti. Úzké oštěpy pršely vzduchem. Mločí kopí pila krev, stejně jako píky žoldáků, které kosily nepřátele po desítkách.

Vašek se vyhoupl na žebřík a vyběhl po něm na palisádu. Obraz bojiště, který se mu naskytl, ho na okamžik omráčil. Bylo to, jako by se chystal skočit do hrnce s vroucí rudou polévkou. Pestré stejnokroje Lancknechtů, černá těla mloků s děsivě zářícími skvrnami, ocelový lesk Železných draků a třesk a řev a praštění a dupání a sténání a kletby. Mezi prvními seskočil s mečem v ruce do strašného mumraje.

Sotva se vyhrabal na nohy, už zbraň potřeboval, aby si chránil hlavu. Vykryl útok harpunou, ale klopýtl a zády narazil na zeď. Mlok jej chtěl přibodnout, ale nestihl to, protože mu jiný člen invazního oddílu ve skoku rozsekl hlavu. Vašek bránil místo doskoku, dokud se přes palisádu nedostalo všech jeho deset mužů. Patrik i další Čepcovy jednotky se vrhli do zad ještěrům, kteří začínali Lancknechty vytlačovat z brány.

Překvapeni mloci zakolísali, náhle museli bojovat na dvou frontách. Meče občanských oddílů si vybíraly v týle nepřítele krvavou žeň. Křik v pevnosti stoupal do netušených výšin, prohnal se s bolestným řevem a vřeštěním mločích příkazů. Všude kolem na černých tělech planuly žluté a oranžové skvrny.

Vaškův oddíl měl jiné poslání. Rozběhli se k cedulím lemujícím rotundu svatého Jiří, aby je jednu po druhé strhli a osvobodili města.

Nepočítali ale s těmi, kteří je bránili. Před kaplí stálo v zářivých plátových zbrojích deset rytířů Stovky. Tváře měli soustředěné a smrtelně klidné. Vašek věděl, že s celým oddílem by měl možná šanci zabít jednoho. Ustoupit ale nemohli.

„Zničíme ty cedule. Za jakoukoli cenu!“ poručil. Jeho chlapi se rozběhli proti stříbrné linii a těsně před ní se rozprchli, aby se jí vyhnuli. Z deseti vojáků prorazil jen Vašek spolu s dalšími dvěma. Ostatní byli odříznuti a během několika sekund pozabíjeni.

Vašek popadl jeden z hraničních štítů. Vyrval ho zoufalou vlčí silou ze země, až mu železná trubka praskla v rukou. Odhodil ho a spěchal k dalšímu. U jiného hraničního štítu se shrbili dva jeho chlapi.

Bludištěm dupajících nohou, šplíchající krve a mrtvých těl se prosmýkla oranžová šmouha, uskakovala, proplétala se a náhle stála vedle Václava.

„Přece sis nemyslel, že tě v tom nechám.“ Stříbrní rytíři proti nim postupovali v rojnici. Na zem dopadl další hraniční štít. Zbývalo ještě dvanáct.

Situace u brány byla patová. Lancknechtům se podařilo za strašných ztrát probojovat dovnitř. Na každého jejich mrtvého připadlo pět mrtvých mloků. Přesto i žoldáků ubývalo a jejich řady se ztenčovaly. Zkrvavený Gerald v jejich čele se bil jako lev. Jeho uniforma byla potřísněná krví. Na čele mu ulpěly kousky mločího mozku. „Vorwarts!“ křičel a oči měl skelné.

Ani Železní draci neumdlévali. Jan Wojta už měl zprohýbanou zbroj, z jedné paže mu trčel šíp. Zahákl ji ale do řemenu štítu a držel ji u těla, zatímco mečem sevřeným v pravici kolem sebe sekal jako šílený. Jako první si všiml obklíčení, do něhož se dostal Vašek, a vyrazil na pomoc.

Občanský oddíl lehké pěchoty, který vpadl nepřátelům do zad, bohužel neuspěl tak, jak Mýto čekal. Nezkušení bojovníci se bili s vervou, mloci se ale dokázali znovu zformovat a jejich řady se nerozpadly. Situace se horšila a černá armáda začínala lehkou pěchotu Občanů tlačit zpátky ke zdi. Vojáci neměli kam ustoupit, protože žebříky byly opřené z opačné strany palisády. K tomu se navíc objevil mločí generál a dva velekněží. Na rozdíl od obyčejných bojovníků oděných ve zbrojích z tvrdé gumy, v bederních rouškách a chráničích nesli kněží splývavá modrá roucha. Vašek viděl, jak chráněni osobní gardou spojili kostěné harpuny a zaklínali pyramidu z autobaterií. Když kouzlo vrcholilo, zabodli do nich své zbraně!

Nad hlavami Občanů se objevil mrak, ze kterého na ně začaly pršet blesky. Elektrické výboje se propalovaly do míst, která nekryla zbroj, a nechávaly za sebou seškvařené maso. Jejich řady se začaly rozpadat, mnoho bojovníků se obrátilo na útěk a škrábalo se na třímetrovou zeď. V té chvíli se stávali snadným cílem pro oštěpy mloků. Zůstávali přibodnutí k palisádě, chrčící, zatímco z úst se jim valila krev.

Železní draci se srazili s rytíři Stovky, když už neměli Vašek s Rezou kam ustoupit. Zaměstnali je na několik desítek sekund – dost dlouho na to, aby se oba proměnili a proklouzli kolem srážejících se mužů ve zbrojích.

Vašek sám nevěděl, co se přesně stalo. Chvíli se řítil jako vlk, a najednou stál mezi mločími kněžími. Bylo to tak ztřeštěně rychlé, až se mu rozmazával svět. Stihli jen vydat překvapený skřek, když jednomu rozerval rukou proměněnou ve vlčí mordu hruď. Ve spršce krve vybuchla hlava druhého. V tu chvíli se za ním vztyčil obrovitý mločí generál a rozehnal se po něm mečem. Vašek věděl, že ránu vykrýt nestihne. Přesto se let čepele jakoby zpomalil. Generál vytřeštil oči, protože se za ním objevila Reza a dýkou mu podřízla hrdlo. Byl to bleskový výpad, kterým se dostali do středu nepřátel. Ti strnuli děsem. Vašek s Rezou se opět začali proměňovat, v tu chvíli však dívku zasáhl kamenný mlat. Nohy se jí podlomily.

„Utíkej!“ vyštěkla už v liščí podobě.

Obrovský vlk ji popadl do zubů a v dešti kopí a hrotů se prodíral pryč.

Něco se dělo. K Mýtovi docválal jezdec z hlídky a cosi na něj křičel. Třikrát zadul roh. Železný a zlatý král zatroubil k ústupu!

Zdecimovaní Lancknechti byli již téměř vytlačeni z pevnosti. Náhle se před branou roztáhli do šíře. Jejich středem dovnitř vrazila čerstvá záloha. Staří chlapi, ženy a děti. Sekali kolem sebe jako šílení, probíjeli se dovnitř klínem, až se konečně spojili s občanským oddílem lehké pěchoty, ze kterého zbývala stěží půlka. Vzniklým průlomem se obě armády spojily a žalostné zbytky Čepcova oddílu se rychle stahovaly ze smrtícího obklíčení u zdi. Vojáci ustupovali a umírali. Muži vedle svých žen. Mladí vedle starých. Lancknechti vedle mloků, kterých kolem sebe kupili hromady.

Nepřítel byl bohužel značně silnější, než čekali. Možná že průzkumníci neodhalili jeho sílu, možná velitelé doufali v zázrak, anebo se Mýto bál říci svým vojákům pravdu. Deset členů Stovky vydalo za sto vojáků. Stále bez hnutí chránili rotundu svatého Jiří, jako by se jich okolní bitva netýkala.

Mloci zakolísali, zřejmě váhali, jestli se mají vrhnout do pronásledování zdecimovaného nepřítele. Generál Gorht byl mrtvý, stejně tak oba velekněží. U brány nastal krátký chaos, který ustupujícím získal čas.

Mýto se rychle stahoval. Svou armádu spojil v zákrytu stromů tři sta metrů od ohořelých zbytků palisád. Snad každý krvácel. Patrik se setkal s Václavem. Měl roztržené čelo, krev se mu valila z ruky, utrpěl dvě sečné rány na žebrech. Ukázal na Rezu, kterou Vran nesl v náručí.

„Živá?“

Vašek pokrčil rameny.

Patrik si tiskl žebra a klel, mezi prsty mu proudila krev. „Kde je Juzlin?“

„Vůbec jsem ho neviděl. Snad bude v pořádku, záloha šla do boje až úplně nakonec.“

„Prý nám do zad přichází armáda!“

Podívali se na sebe. Oba špinaví, zpocení, zkrvavení.

„Už to bylo i horší,“ řekl najednou bard.

„Připomeň mi kdy.“ Vašek se rozhlížel po vyčerpaných a zmrzačených vojácích.

„Nepamatuju se… Bacha!“

Zdálo se, že mloci se konečně rozhodli. S nenávistným syčením se z brány vylil roj pronásledovatelů. Pochodovali proti nim. Nelítostní, s jedovými váčky nafouklými zlobou, jejich skvrny planuly jako ztělesněná zhouba. Slunce se lesklo na harpunách, sekerách, mečích a oštěpech.

„Zformovat!“ zakřičel Mýto a jeho zlatá a železná zbroj byla rudá krví. Na jeho příkaz se zdecimovaná armáda seřadila do dvou trojstupů, protože širší útvar se na cestu nevešel.

Od paty Řípu už duněla kopyta a neslo se ržání – Občani se spolu s Lancknechty ocitli mezi dvěma vojsky.

„Takhle to končí,“ řekl Vašek.

„Ještě jich vezmeme pár s sebou!“

Mločí trestné oddíly uhodily na posledních osmnáct Lancknechtů, kteří kryli čelo armády. Většina z nich už ztratila píky a sekali kolem sebe jen krátkými katzbalgery.

„Rozestoupit!“ zavelel nečekaně Mýto a mezi vojáky se náhle ozval překvapený, radostný křik. Další a další se přidávali k tomuto podivnému a nečekanému zvuku. Výkřiky se mísily, až zazněly jako mohutný bojový chorál. To mloky zaskočilo a zmátlo. Kopyta bila do rozmláceného betonu. Váleční koně se drali vzhůru po příkrém svahu. Byli úplně splavení. Lehce obrnění jezdci se na nich prodrali Mýtovou armádou a sklonili špice kopí. V jejich čele cválal rytíř Žumbera a mával standartou se čtvrceným listem s polem bílým, zeleným, žlutým a červeným.

Zarazil koně před Mýtem a uklonil se.

„Vidím, že přicházíme v pravý čas. Jak šťastná náhoda nás přivedla na dohled Řípu.“

„Je s tebou Plzeň, rytíři?! Tvá Paní je volná?“ zadoufal město.

Žumbera sklopil oči. „Plzeň je stále vězněna. Jsem jediný, kdo z jejího doprovodu přežil, protože jsem v blízké vesnici holdoval zlatavému moku. Spěchal jsem ale domů a sebral armádu. Další dvě stovky pěších Občanů tu budou do večera.

Ale dost řečí, přijmeš pomoc Plzeňských, pane?“

„Tvou pomoc vděčně přijímáme, Žumbero. Jeďte vpřed ke zteči. Jeďte!“

Plzeňští koně byli pokrytí potem. Vyrazili z posledních sil. „Do boje, synové Plzně! Do boje!“ Jezdci se střetli s řadami mloků a nabodali je na kopí. Vyčerpaní koně se drali vzhůru, ržáli, od hub jim odletovala pěna, když bili plazí postavy kopyty.

Mloci tato stvoření viděli poprvé – připadala jim jako obří pekelné bestie s obrovskými zuby a šílenýma očima. Upouštěli zbraně a zachvácení děsem se vrhali na útěk k pevnosti.

Mýto zavelel k útoku: „Vpřed! Bijte je! Za živé i mrtvé!“

Sám vyrazil v čele armády, spolu s ním i zbytky Lancknechtů a Železných draků a zubožené oddíly Občanů.

Vašek Rezu položil na mech a plácl po zádech Patrika.

„Jdeme, bratře!“

Bok po boku se rozběhli k pevnosti. Bitva zdaleka neskončila.

Sám Mýto, který utíkal v čele, se zakymácel pod deštěm střel a úderů. Padl na kolena a opřel se o zem, zatímco ostatní se znovu valili branou dovnitř a pobíjeli prchající mloky.

„Jsi v pořádku?!“ řval mu do tváře Vašek. Zdálo se, že ho Mýto neslyší. „Odveď ho! Musíš ho dostat pryč!“ křičel na Patrika. Bard poslechl. Popadl generála pod pažemi a táhl ho do týlu.

Uvnitř se odpor obnovil – mloci neměli kam ustoupit. Bitva se roztrhala ve změť potyček muže proti muži. V té chvíli se do ní vložili i rytíři Stovky. Vašek utrpěl dalších několik šrámů, ale ani je nevnímal. Šermoval, sekal a bodal. Stal se z něj stroj, který postupoval krok za krokem a bořil se do země rozbahněné krví.

Napadlo ho, jestli bude Reza žít. Pokud nezvítězí, tak na tom nezáleželo…

S touto myšlenkou povolal vlky a vrhl se do nejhustějšího chumlu nepřátel. Proměnil se ve strašného vlčího démona, kolem kterého pršela krev, kdekoli se objevil. Vzduchem se míhaly jeho pařáty. Ústa se proměňovala v tlamu a rdousila nepřátele. Kopí se o něj lámala jako párátka, jen nemnoho z nich si našlo cestu do jeho těla. Princ chránil pánovi záda. Krev řádil jako pominutý. Strhával mloky k zemi a protrhával tepny a hrdla…

Žumberovi rytíři projížděli bojištěm na hřebcích, kteří v mlocích budili děs, a nabodávali strakatá těla na kopí. Občané s vervou zatlačovali mloky ke zdem a posledních několik Železných draků jim pomáhalo s nejtěžšími soupeři. Třináct přeživších Lancknechtů systematicky likvidovalo zbytky odporu.

Po dvouhodinové řeži zbyla jen jedna skupinka nepřátel, která se shromáždila kolem rotundy svatého Jiří. Za sedmi rytíři Stovky se tísnilo posledních šestnáct mloků.

Vašek zadržel muže. Předstoupil před armádu, nahý ďábel, z jehož rozpažených rukou stékala krev. Viděl před sebou hrdé rytíře ve zbrojích. Některé z nich od vidění znal. Kdyby ho přijali, mohl mezi nimi stát i David…

„Složte zbraně!“

Před skupinu předstoupil světlovlasý muž ve zprohýbané plátové zbroji.

„Jsem František ze Strašnic a vyzývám vaši revoluční armádu k témuž! Pokud složíte zbraně, popravíme vaše velitele, ale vojáci se mohou vrátit domů.“

Mezitím za jeho zády vytvořili dva rytíři z dlaní opěru. Jeden mlok za druhým rychle překonávali palisádu a mizeli na druhé straně.

Vašek se zle usmál. Byl to škleb vlka lačnícího po krvi. Prsty se mu bezděčně zaťaly jako pařáty. „Je to vaše volba…“

Do první řady spojených armád Mýta a Plzně postoupili všichni zbylí střelci.

František sklopil hledí a napřáhl obouruční meč.

Desítky střelců vypustily šípy. Jeden z myslivců vypálil z kulovnice, ale zbraň v jeho rukou explodovala a zabila ho. Šípy přibíjely k zemi zbylé mloky, bubnovaly na plátové zbroje rytířů, ale málokterý z nich pronikl skrz.

Vašek zavyl a vyrazil v čele spojených armád. Jejich řady se střetly s oddílem Stovky se strašným skřípěním kovu. Rytíři Prahy se bili proti přesile jako lvi. Krev pršela. Kosti praskaly. Síly Mýta a Plzně zatlačily rytíře až k opukovým zdem rotundy, kde neměli místo pro svůj válečnický um. Vašek Františkovi ze Strašnic vlastnoručně zlomil vaz. Během krátké chvíle ubodali zbytek rytířů kopími. Nikdo se nevzdal. Bitva byla dobojována.

Vašek kráčel bojištěm jako bez ducha. Oči mu žlutě zářily, na dlani se leskl rudozlatý kříž. Třásl se bojovou horečkou, nedokázal mluvit, protože zapomněl lidská slova. Byl celý od krve – vlastní, ale daleko více od tmavé, mločí. Zahlédl Patrika, jak klečí nad tělem, které přibilo k zemi černé kopí. Tvář Juzlina byla bledá, sevřená v bolestné křeči. Bard se opíral o jeho hruď a plakal.

Vaškovy oči zářily žlutě, lítost si k němu teď nemohla najít cestu.

„Prohledej mločí kněze a generály. Hledej mapy, rozkazy, dopisy…,“ zachraptěl. Čekal ho ještě jeden úkol. Musel dokončit to, co začal.

Zamířil k hraničním štítům nesoucím jméno bohyně, kterou dřív miloval. Kovové trubky se pod jeho rukama ohýbaly a praskaly. Nevnímal, že si řeže ruce o ostré hrany. Vytrhával a odhazoval další cedule.

Přeživší stáli kolem v uctivém odstupu. Nikdo se mu neodvážil pomoci.

Toho dne padly dvě třetiny občanské armády – lidí, kteří si ještě nedávno vydělávali na živobytí prací, dívali se na televizi, hráli si s dětmi a sekali o víkendech trávníky. Odvážných lidí, neznámých, neslavných, neúspěšných a nebohatých, kteří byli solí země. Naživu zůstalo jen deset Lancknechtů, kteří si každý vydělali po padesáti milionech. Gerald Vondorf přišel v boji o levou ruku. Při osvobozování Rady padl kromě Juzlina zvaného Silmarillion také ohnivý muž Ignis, dále statečný velitel Pavel Čepec a nadosmrti zmrzačen byl i Jan Wojta, kterému přerazil páteř mločí kyj.

Nad Řípem stoupal k obloze dým. Ozýval se pláč, výkřiky i sténání raněných. Z dálky již bylo slyšet houkání hasičů, policejních aut a sanitek. Každý si uvědomoval, že tato bitva utajit nepůjde. Byl to první otevřený střet druhých městských válek.

Když srazil poslední hraniční štít, zůstal stát se sklopenou hlavou. Došel k němu rytíř Žumbera. Plzeňák se opíral o zlomený dřevec, jeho postoj byl nachýlený, protože pod ním v bitvě padl kůň a zalehl mu nohu. Byl zázrak, že vůbec chodil. Dorazil i Mýto, kterého podpírali dva z jeho věrných. Honosnou zbroj pokrývala souvislá vrstva krve, ze které vystupovaly ornamenty a rytiny. Město vzal Vrana za ramena a zatřásl jím. Přinutil ho, aby se mu podíval do očí.

„Bude to dobré.“

Vašek byl jako otupělý. Třásl se. Díval se skrz Mýta a nevěděl, co má dělat.

Město k němu přikročil a na dlouhé vteřiny ho uvěznil v medvědím objetí, přestože se Václav vzpíral. Jeho vzdor ale slábl a on se uklidňoval, tísněný ze všech stran pevnými pažemi boha.

Společně pak přistoupili k bílé kapli, na jejíchž dveřích visela pečeť Prahy. Mýto se natáhl a jedním pohybem ji strhl. Vašek rozrazil dveře a vstoupil dovnitř.

V bílém sále vládl chaos. Mnohá města vyskakovala z podivných křesel a couvala ode dveří. Ruce i nohy měla rudě otlačené od okovů, které je po tolik dní trýznily. Ostrava se sbíral ze země a otíral si do košile krvácející dlaně. Brno se v dračí podobě mocně nadechl, aby na případné útočníky vychrlil plameny. Olomouc zamávala orlími křídly, Plzeň, Karlsbad, Teplice, Liberec a další povstávali a připravovali se k boji.

V tu chvíli do sálu vstoupil Václav s Mýtem po boku.

„Je po všem! Jste volní!“ vykřikl železný a zlatý král, aby tomu zmatku učinil přítrž. V sále na okamžik zavládlo ticho a vzápětí propukla vzrušená vřava.

„Tento muž přinesl zprávu o zradě Prahy,“ křičel Mýto s rukou položenou na Vaškově rameni. „Přitáhli jsme na Říp a dobyli jej silou! Chvátejte, není čas! Pražská armáda už je na cestě. Všichni se co nejrychleji vraťte do svých měst! Opevněte se! Zmobilizujte se a spojte své síly!“

„Provedeme odvetný úder na tu svini!“ překřičel ho Ostrava a mnohé další hlasy se k němu přidaly. „Smrt zrádkyni!“ pozvedl nad hlavu pěst, ze které stále kapala krev. „Smrt zrádcům!“ vykřikl znovu.

Hlas davu měst zesílil. Ještě měli v živé paměti zánik Kladna i dalších. „SMRT ZRÁDCŮM!“

Vašek se díval na Mýta, který nekřičel, rozhlížel se kolem a ztrácel nad situací kontrolu.

„Musíme jednat!“ vyzvala je Plzeň.

„A začneme hned teď!“ zařval Ostrava a kráčel středem davu, který mu tvořil uličku. Byl zachmuřený, oči z jeho tváře zářily jako rozšklebené škvíry. Zabodl do Vaškovy hrudi sbíječku maRTU. „Kvůli tobě nás Praha málem zničila!“

„Využila ho stejně jako mnohé další,“ zavrčel Mýto.

„Za muže mluví činy. Ne motivace. Odsuzuji ho k smrti!“

Vašek se mu klidně díval do očí, zatímco cítil, jak mu hrot sbíječky tlačí na srdce. Byl unavený.

„Tak už to zmáčkni,“ zašeptal.

„Přivedl armádu, která vás osvobodila!“ Mýto dlaní odtlačil hlaveň sbíječky. Ostrava ale zaťal zuby a hlaveň se začala přechylovat zpět k hrudníku.

„Dělej, ty sráči!“ zařval mu Václav do tváře.

„Dost!“ zachrčel hrozivý hlas a na trojici padl stín dračí hlavy, která se k nim sklonila. Ostrava se ušklíbl a zbraň sklopil. „Jak chcete porazit velkého nepřítele, když nedokážete zničit ani malého?“

„Nedotkneš se ho,“ zasyčel Brno.

„Na něm nakonec nezáleží… Praze ale vypíchnu oči a narvu jí je do uší.“

Mýto se pustil do evakuace měst. „Pospěšte ven! Netlačte se, nic vám už nehrozí. Jste volní!“

Města se kolem valila jako nezadržitelný proud plný bizarních a čarovných postav. V jednu chvíli dav strhl i Václava s Brnem a Ostravou, zmocnil se jich a vyplivl je až na planině před rotundou.

Země všude kolem byla rozčvachtaná v krvavé bláto, zbytky pevnosti požíral oheň. Hrstky přeživších odtahovaly na provizorních vlecích raněné dolů pod horu. Ve výšce nad hlavami jim kroužil vrtulník. Nebylo moc času. Obyčejný svět sem vtrhne co nevidět.

Žumbera před Plzní poklekl na jedno koleno, ona sama se mu hluboce uklonila. Města procházela bojištěm pokrytým mrtvolami. Marně volala členy svých družin. Šokovaně hleděla na obraz strašlivé zkázy.

Od úst k ústům, od ucha k uchu, se šířila zpráva o masakru za slunovratu a o bitvě, která se na Řípu udála dnes. Mnoho měst teprve nyní pochopilo, že už neuvidí své věrné, z nichž někteří jim sloužili po staletí. Přišla nová zuřivost i pláč. Procházeli mezi stovkami rozsekaných těl, mločích i lidských.

Vašek stál mezi nimi a cítil jejich doteky. Když ho míjela, zavadila mu města dlaní o rameno, ženská ruka jej pohladila po vlasech. Letmými náznaky vyjadřovala soustrast a snad i odpuštění.

Všude, kam pohlédl, se na něj upíraly vytřeštěné oči mloků s rozšklebenými tlamami. Ze všech koutů zíraly mrtvé lidské oči, svítily polámané kosti a odsekané kusy těl. Z otevřených břich se valila střeva jako hadi… Vašek se najednou ohnul a začal zvracet. Cloumala jím horečka a svíravé křeče. Posadil se na zem a byl tak slabý, že nedokázal vstát.

Někdo ho zezadu podepřel. Otřel mu rukávem ústa. Ten muž měl krví podlité modré oči a zrzavou hřívu. Patrik.

„Prohledal jsem velitele těch sviní, jak jsi chtěl. Neměli žádný papíry, nic… jen tohle.“

Strkal mu něco před tvář. Bylo to kovové, odrážely se v tom okolní hořící ohně. Vašek natáhl ruku a přijal dobře známý meč, který už tolikrát našel a ztratil.

Sevřel jílec v pěsti a v tu chvíli jím projel pronikavý pocit, tělo ho zabrnělo až po špičky prstů a v mysli vyšlehlo bílé světlo. Ucítil, jak ho v dlani pálí kříž, jak tlak roste a teplo se šíří do celého těla… Chtěl meč pustit, odhodit pryč, ale nešlo to! Přisál se mu k ruce, prolnul s ní a stal se jeho součástí. S mečem se něco dělo. Vibroval stále silněji. Náhle vyrazil vzhůru a Vašek na něm visel oběma rukama několik metrů nad zemí.

Všechno ostatní ustoupilo do pozadí. Viděl jen temný vír, který se z meče zvedl k obloze. Nevnímal, jak ostatní s obavami ustupují z jeho dosahu a tvoří kolem kruh.

Meč se třásl a najednou se po jeho čepeli, záštitě i jílci rozběhla síť tenkých prasklin. Začal se rozpadat. Ne! Pršela z něj zrnka rzi, zoxidovaných slitin a kovů, krupičky letité špíny. Pod nimi se vynořovala zářivě stříbrná čepel. Něco v ní puklo a v místě nad jílcem se v ní vytvořil otvor ve tvaru kříže. Záštita praskla a odpadla. Objevila se pod ní jiná, jako by se vyklubala z vejce – náhle ji tvořil Kristův kříž a postava s rozpaženýma rukama. Zlatými lístky tepaná rukojeť. Hruška meče pukla a odhalila orlici vybroušenou ve stříbře. Na čepeli se rozlily zlaté runy tvořící od jílce po hrot slovo a jejich světlo zahalilo i Vaškovu pravici. Třímal zářící meč nad hlavou a náhle z něj k nebi vyrazil oslnivý paprsek. Na kratičký okamžik vše ztichlo. Jehla bílého světla probodla mraky.

Světlo pohaslo a Vašek dopadl na zem. Zíral na svou dlaň a na zlatý kříž. Uvědomil si, že runový meč uchopil poprvé po tom, co mu Marmelhad odstranil černou známku.

„Nositel meče,“ ozývalo se šeptání z mnoha stran.

„Všichni jste ho poznali!“ rozkřičel se chraplavý hlas. K Vaškovi chvátala nahrbená postava, za níž povlával plášť. Přikulhal pokroucený Kouřim a živě gestikuloval šesti rukama.

„Věděl jsem to! Na první pohled jsem poznal Meč králů, který jsem kdysi ukoval! Víte, co to znamená…“

Velká města se stahovala blíž. Mezi prvními Brno, Ostrava. Pardubice po boku Hradce. Ústí, Liberec a Plzeň spolu s budějovickou Dámou. Vklínil se mezi ně i Mýto.

„Bájný meč se vrátil,“ zašeptal Brno.

Kouřim natáhl ruku a Vašek mu zbraň podal.

„Poznal jsem ho ve tvých vzpomínkách! Znám každý jeho kousek, každý lom čepele… Nedokázal mne oklamat, stejně jako jsem já nedokázal zapomenout. Pohleďte na mé nejdokonalejší dílo, stvořené v době, kdy lidé ještě věřili ve staré bohy.“

„Je to opravdu on…,“ zajíkla se Pardubice a náhle vypadala jako vystrašená dívka.

„Co to znamená? Proč jste všichni tak vážní?“ ozval se Vašek. Díval se z jednoho na druhého, ale nikdo se neměl k odpovědi, až Mýto mu tiše vysvětlil: „Držíš meč, kterým byli pasováni velcí králové naší země, ten samý meč, kterým vykonal hrdinské skutky Bruncvík. Podle legendy se meč, který byl ztracen, vrátí, až bude českému národu nejhůř. Teď je tady a my stojíme na prahu války. To jsou zlé zprávy.“

Stáli kolem v kruhu. Přicházela další města, která se snažila zahlédnout alespoň kousek čepele. Zpráva se šířila. Za chvíli věděl celý Říp, že Meč králů se vrátil. Vašek sledoval jejich tváře, které ještě před chvílí plály rozhořčením a nenávistí k Praze. Teď byly zaražené, napjaté. Viděl v nich strach, který začínal tísnit i jeho.

„Je to jen meč!“ vykřikl, aby přemohl zoufalství.

Zírali na něj překvapeně jako sloni, kteří vzali na vědomí pískajícího mravence.

„Vždyť má pravdu!“ zařval náhle Ostrava. „Proberte se! No tak nám věští zkázu a na naše města táhnou armády Prahy. Přece se z toho neposerem a nebudeme čekat, až zničí posledního z nás. Budeme se bránit! Musíme do války!“

Pozvedl nad hlavu ruku s obří sbíječkou maRTA a zuřivě jí zacloumal. „Volám tě, Slezsko! Moravo! Čechy! Za měsíc od této chvíle staneme před Prahou! Zničíme to, co hrozilo zničit nás!“

Města se rychle rozcházela.

Kouřim se stále těšil ze zbraně. Usedl na své ploské nohy. Plášť mu sklouzl a odhalil vychrtlou hruď s trudovitou kůží a bílými chlupy. Z trupu mu vyrůstaly tři páry snědých rukou, které se teď dotýkaly každičkého místa meče, jako by laskaly zapomenutou lásku. Město si cosi drmolil pod vousy.

Vašek si k němu přisedl.

„Co je zapsáno v těch runách? Ten meč mi několikrát zachránil život.“

Kouřim se na něj ani nepodíval. „Runy? To nejsou runy, hlupáku. Je to staroslověnština, hlaholice! Zachycuje tajemství meče. Je to past, která sklapla.“ Kouřim se rozesmál jako bláznivý. „Je to můj dar českému knížeti, který se jmenoval stejně jako ty.“

„Kníže Václav? Jaké je tajemství meče?“

Kouřim se zašklebil. Chtěl něco odpovědět, náhle se však zadíval na svou ruku. Rozběhla se po ní dlouhá krvavá léze. Kůže se rozestoupila, jako by přes ni někdo přetáhl břitvu. Odhalilo se maso, které chvíli zůstalo bílé a vzápětí se zalilo krví. Město vytřeštil oči a rukama přitiskl okraje rány k sobě.

„Co se to…,“ vyjekl Vašek.

Další krvavý šrám se otevřel Kouřimovi přes hruď. Znovu se vyvalila krev, kterou se pokusil zastavit druhým párem rukou. Kovář měst zařval bolestí.

„Pomozte mi někdo!“ zavolal Vran.

Patrik byl v mžiku u něj. Přispěchalo i několik měst. Snažili se tisknout Kouřimovy rány, ale vzápětí se otevíraly další. A další. Krev se valila jako dravý potok, bylo neuvěřitelné, kolik jí kolovalo v tepnách prastarého těla.

„Brno! Ostravo!“ křičel Vašek. „Co se to zatraceně děje?!“

„Není mu pomoci,“ zašeptal Drak. „Praha obsazuje jeho město. Její vojáci právě obestoupili hraniční štíty a poráží je. Jeden za druhým padají k zemi. Sekery podtínají Kouřimův kmen. Jeho tělo umírá…,“ poslední slova Brno chrčel vzteky. Náhle zvrátil hlavu a vychrlil proti obloze nenávistný, sto metrů dlouhý plamen. Horký vzduch nabral rotor vrtulníku, který náhle vystřelil vzhůru.

Kouřimovy rány už pokrývaly téměř celé tělo. Mnohá místa začínala doutnat.

„Ne… já nechci! Proklínám tě, ty děvko! Proklínááám!“ dávil ze sebe kletby.

„Proboha! Nestůjte. Musíme něco udělat!“

Kovář se náhle vznítil. Po jeho kůži na celém těle vyskakovaly plamínky a začínaly škvařit kůži. Po mýtině se rozlil zápach – mnohá z měst šokovaně couvala, jako by jim připomněl vlastní smrtelnost.

„Přineste vodu!“ křičel Vašek.

Náhle se jedna z pavoučích paží vymrštila a přitáhla ho k sobě do rostoucího žáru. Zmítal se v hořících pažích, ale nedokázal se vyprostit. Bytosti proti němu se škvířila kůže v obličeji. Rudé oko puklo a stékalo k nosu, ze kterého šlehaly plamínky. Zčernalý jazyk syčel.

„Meč je past, která sklapla. Spojuje staré a nové… ááárh! Je to znamení zkázy… také je to klíč… Kriste! … Svarogu! … Odine! Aááááááh!!!“

Stisk rukou povolil, bolestný řev ale neutichal. Město hořel. Vašek hmátl po rudé rukojeti a vytrhl meč z Kouřimových rukou. S výkřikem ťal a usekl umírajícímu městu hlavu. Dopadla na zem a převalila se. Obalená listy a krví zachrčela: „Je čas…“

Na chvíli v Kouřimově obličeji zahlédl tvář nejkrásnější ženy na světě. Její oči byly ale černé, bez bělem. Vzápětí přelud zmizel a s ním i zmučené tělo božského kováře. Zůstal jen meč z damascénské oceli, na níž pableskovaly zlaté runy.

„Patří tobě, Světlonoši. Tvůj osud se naplňuje,“ promluvila Swrotka, která se za Václavem objevila jako duch. Vašek vzhlédl k její černobílé tváři sestehované koženým řemínkem.

„Co s ním mám dělat?“

„To nevím. Vezmi si ho a udělej to, co bylo souzeno.“

„Nevěřím na osud.“

„To není podmínkou pro to, abys byl jeho nástrojem.“

Vašek se zadíval na meč, potom si ho zasunul za pás. Nikdo mu neodporoval. Většina měst už z Řípu zmizela. Jen nemnoho z nich mělo to štěstí, že osedlalo odpočinuté koně ze stájí Litomyšli.

Patrik Dodnar přinesl v náručí Rezu, proti němu už spěchali policisté a záchranáři v červenožlutých uniformách.

„Přidáš se ke mně?“ nabídl Vaškovi Brno. „Odnesu tě do bezpečí.“

„Mám nevyřízené účty. Vracím se do Prahy. Postarej se o Rezu. Ujíždějte!“

„Ujíždějte?“ přeptal se Brno a Vašek by přísahal, že v dračích očích zahlédl pobavení. Popadl bezvládnou rusovlásku do obřího pařátu a máchl mocnými křídly, až poryv vzduchu srazil několik okolostojících na kolena. Vašek si přikryl oči před zvířeným prachem.

„Hodně štěstí, maličký. Ještě se setkáme!“ zařvala bytost, která nemohla existovat, a vyrazila proti obloze.

K Vaškovi dolehl překvapený křik přibíhajících lidí.

Na všechny strany se od posvátné hory vzdalovala města i utíkající Občané. Mnozí z městských bohů se ukrývali pod clonou magie. Několik podobných lidem ale zůstalo na místě a pomáhalo nakládat raněné do sanitek. Hasiči bojovali s ohněm ve východní části lesa.

Dokud vládl chaos, shromáždil Mýto své věrné, kteří byli schopni pochodu, a sestoupili po odvrácené straně hory. Vašek s Patrikem je následovali. Snášeli i Juzlinovo tělo, které nevážilo víc než tělo dítěte. Rozloučili se až pod Řípem.

„Děkuji, Mýto. Draze jsi za vítězství zaplatil,“ Vašek mu stiskl pravici.

„Všichni jsme draze zaplatili,“ odpověděl železný a zlatý král. „Bylo mi ctí bojovat po vašem boku.“ Potom se Václavovi s Patrikem uklonil a všichni přeživší Občané ho napodobili.

Rozešli se každý svou cestou.

Říp byl pokryt mrtvými těly, znesvěcen plazí krví. Podivní mloci už brzo přitáhnou pozornost celého světa. Jeden věk končil a začínal druhý.

Epilog

Slunce pomalu padá k Vltavě. V neskutečném představení se rozbíjí o zkosenou příď nízkoenergetického Titaniku architektury pražského Rohanského nábřeží. Kancelářskou budovu, která ani nemá české jméno, označuje štítek Danube house. Koupe se v záři odpoledne jen několik desítek metrů od řeky Vltavy. Klín z rudého pískovce a skla působí chladně a dokonale ve srovnání s čímkoli lidským a titěrným.

Tři postavy kráčí podél skleněného kolosu. Projdou až na vydlážděné prostranství a zamíří k proskleným, automaticky otevíraným dveřím, které jim nevěřícně vrací jejich odraz.

Vstoupí do atria, z něhož se jim nabídne výhled do vnitřností budovy skrz mnoho pater, skrz skleněné stěny a podlahy. Zamíří ke kosmickému oválu recepce a turniketům povolujícím vstup jenom zaměstnancům a návštěvám.

Nikoli oblečení, ale firemní dress code dává každému najevo, že lidé v recepci nejsou nějací zvedači telefonů, ale přinejmenším senior reception managers, kteří by se nemuseli převlékat, ani kdyby měli vzít odpolední směnu v galerii Tate Modern v Londýně.

Sedmtři se opře o pult, který pod jeho pěstí vypadá maličký. Obří chlupatá ruka je bílá, bezkrevná. Kolem bijce se vznáší nakyslý pach smrti a hniloby překrytý deodorantem Axe, který trestanec našel včera v kanále. Sehne se k recepční, která cosi datluje do posledního notebooku od Apple, a upře na ni oči bez bělem.

„Echrmm…,“ zachrastí kovový slavík.

Po boku Sedmtři stojí Zdenal v rozedraném krysím plášti. Kořínek popochází kolem a zvědavě šťouchá holí do japonské fontány se živými květy. Cosi si bručí pod vousy.

Recepční je konečně vezme na vědomí. Možná kvůli podivnému a nezvyklému pachu, který v první chvíli nedokáže zařadit, protože ve svatostánku moderní architektury a businessu ještě nikdy kanalizace nepáchla (lidé tu nekálí a staré svačiny nezahnívají, vše tu zůstává hermetické, stejné a dezinfikované navždy).

Recepční se rozšíří zorničky, vzápětí se ale ovládne, protože poznala, že má před sebou handicapovaného člověka. Sladce se na Sedmtři usměje.

„Co pro vás mohu udělat?“

„To nevím, kotě, napadá tě něco? Jestli tebe ne, mě jo… Budu tě navádět, jo?“

V této chvíli by normální recepční zrudla, ale senior reception manager drží kamennou tvář.

„Už jste u nás byl? Připravte si prosím občanský průkaz… Za kým jdete?“

„Jdeme za Ritou,“ odtuší Zdenal a přehoupne se přes kovový turniket, který mu je po pas.

„Počkejte!“ zapiští žena. „To nemůžete!“

„Jak to? Právě jsem to udělal,“ odtuší Krysoplášť a zazubí se na ni. Není to hezký úsměv. „Jdeme za Ritou.“

„Ty ale nikam nechoď, čiči. Za chvilku jsem zpátky a ukážu ti, co je to rokenrol!“ Sedmtři se vilně zavrtí v bocích. V tu chvíli si recepční všimne jeho sestehovaného krku a začne řvát.

Trestanec mezitím dojde k turniketu a zkusí jím projít. Když narazí na odpor, přitlačí. Něco ve stroji rupne a najednou to jde.

Žena popadne telefon a začne do tlačítek mlátit, jako by mačkala odpalovací sekvenci jaderných raket při DEFCONU1. „Ostraha, mám tu problém. Prosím, rychle…“

„Nezlobte se, mladá paní. To víte, hledáme Ritu už hezkých pár dní, nemůžete se mládencům divit, že jsou netrpěliví,“ promluví pan Kořínek, který se vedle ní objevil. To způsobí překvapené zaječení. Starý muž nenápadně položí telefonní kabel, který už před chvílí odpojil. „Zatím na shledanou,“ rozloučí se a klidně projde strženým turniketem ke skleněným výtahům, kolem kterých se zelenají palmy.

„Mají to tu pěkné, že?“ nadhodí Kořínek, zatímco čekají, až skleněná kabina sjede do přízemí.

„Až z toho jde strach,“ potřese hlavou Zdenal. Kriticky se zadívá na svůj odraz a dramaticky si přetáhne přes obličej kápi.

„Mně se chce srát,“ ozve se Sedmtři.

Zdenal si odfrkne. Trojice vstoupí do výtahu, který se rozjede vzhůru. Ze skrytých reproduktorů se line melodie klavírního koncertu b-moll jakéhosi slavného pána na C. Jedno patro neslyšné míjí za druhým.

„Myslíte, že půjde?“ vysloví mladík to, co už mu několik dní vrtá hlavou. „Řekl bych, že se jí nebude chtít.“

„Půjde,“ odpoví jednohlasné Kořínek i Sedmtři.

O okamžik později projdou dveřmi kolem pultu ze světlého dřeva, nad kterým visí velké logo. Dáma zabraná do čtení časopisu stěží stačí zvednout hlavu.

„Dobrý den, za kým…“

„Jdeme za Ritou,“ vysvětlí trpělivě Zdenal. „Věřila byste, že jsem donedávna neznal její příjmení?“

Zmatená žena položí časopis. Tři podivné postavy kolem ní projdou do prostoru obrovské kanceláře po vzoru amerických open space. Lidé sedí na židličkách a ťukají do notebooků, telefonují s kamarády, usrkávají kafe, někteří dokonce pracují. Zdenal se rozhlíží, míjí stoly. Muž se zelenou kravatou nese spisy. Projde kolem nich a překvapeně se ohlíží, až narazí do jiného muže, který proti němu kráčel se složkami. Zapomenou se omluvit, oba stojí a dívají se na podivnou trojici, která nezapadá do jejich světa. Kudrnatá telefonující žena přestane mluvit, mozek jí paralyzovala myšlenka na to, jestli dnes měli přijít nějací filmaři. Jeden muž bezděky usrkne horké kafe a opaří se.

Temná bizarní trojice jako by přitáhla pozornost celé firmy. Kráčí mezi desítkami stolů a chatrných přihrádek, obklopuje ji zatuchlý pach podzemí. Všichni tři volají ženské jméno.

Jeden muž v obleku se zřítí ze sedačky, na níž se houpal.

Trojice kráčí kanceláří po tmavě modrém koberci. Oživlý mrtvý Sedmtři pohlédne na Zdenala, mladík v krysí kápi jen pokrčí rameny.

Hrnou se k nim nějací kravaťáci a bezradná recepční a všichni mluví jeden přes druhého, Zdenalovi to zní jako kvokání slepic. Tohle už není jeho svět.

„Hledáme Ritu.“

Obr sáhne kamsi do svého slavíka přivařeného k masivnímu krku a otočí neviditelným kolečkem. Vzápětí se z reproduktoru ozve kovový ohlušující řev, který rozvibruje skleničky na tácu v kuchyňce. „Tak je tu, doprdele, někde Rita?“ Sedmtři řve, až v oknech drnčí skla.

Muž v šedém obleku s modrým proužkem zakopne o odpadkový koš, upadne na kopírku a vyrazí si dva přední zuby.

V tu chvíli si všimnou postavy hrbící se v nejzapadlejším a nejstinnějším boxu, ukryté za clonou zaprášených umělých fíkusů a šanonů naskládaných do Velké čínské zdi. Žena klopí oči tváří v tvář apokalypse a snaží se předstírat, že tam není. Za dva roky nezkrásněla. Teď je jí třicet pět, uvědomí si Zdenal.

Její tvář byla nezajímavá, dokud ji nepoznamenala jizva od ocelového drápu stínobřitvy. Teď je hrozivá. Předtím se jí muži smáli, využívali ji a opovrhovali jí. Teď se jí bojí. Rita působí dojmem sebevědomé ženy, která se svou suverenitu snaží skrýt. Cesta peklem ale člověkem prosákne jako krev listem pijáku. Už nikdy se toho nezbaví.

Vydají se k jejímu stolu. Sedmtři rozverně popadne za flígr kravaťáka a odhodí ho z cesty, až narazí do počítačového monitoru a strhne ho ze stolu. „Přišli jsme za tebou, zlato! To nás ani nepřivítáš?!“ chechtá se hromově.

„Ahoj. Jak se máš?“ ptá se nenuceně Zdenal. Když Rita neodpovídá, pokračuje: „Posílá nás Rufus. Je čas, Rito. Potřebujeme tě, abys nás znovu vedla.“

Kořínek si vytáhne z klopy unavený karafiát a podává ho zamračené ženě, která se na ně dívá jako na přízraky a chvěje se vzteky. „Chyběla jste nám, paní Rito.“

Konečně žena promluví a selže jí hlas: „Dva roky jsem se snažila zapomenout… dva zatracený zkurvený roky chodím k psychologovi, předstírám, že se to nestalo…“

Dívají se na ni a čekají. Slzy jsou v pořádku. Rita udeří vzteky do stolu. „Nemáte na to právo!“

Čekají.

Účetní, asistentky, lidi z provozního a obchodní manažeři, ti všichni a mnozí další se shlukli v uctivé vzdálenosti a teď zvědavě pokukují. Váhají, jestli se takticky vzdálit, nebo čekat, až dorazí ostraha. Zvědavost je silnější.

„Lví spár musí být jednotný, paní Rito. Pamatujete se ještě na své sny o zničení Prahy? Někdo se přichází zmocnit Kopí, musíme tomu zabránit!“ naléhá Kořínek, zatímco jí tečou slzy po tváři stažené v grimase vzteku.

„Nemůžete jít prostě pryč? Zapomenout, že mě znáte? Řekněte mu, že jste mě nenašli. Že jsem nemocná… Řekněte mu, že jsem umřela!“

Setká se se zdí mlčení. Trvá to dlouho.

Nakonec se v ní něco zlomí. Rezignuje. Otevře spodní, dvojnásobně hluboký šuplík, který byl zamčený na malý klíč. Vytáhne něco těžkého a položí to na stůl. Na desce leží hrozivý ostnatý palcát. Před dvěma lety v pražském Podsvětí proslul jako Expres kurýr na smrt.

Občanská armáda Vysokého Mýta

GENERÁL – VYSOKÉ MÝTO

TĚŽKÁ PĚCHOTA „ŽELEZNÍ DRACI“ – vel. Jan Wojta Běhounek

Tomáš Sýkora, Marek Řipský, Pavel Fojt, Miško Novák, Ladislav Dobrý, Patrik Kníže, Petr Vlček, Libor Koutský (†), Leo Hněvek (†), Santo Bledek (†), Mikoláš Bělík (†), Miroslav Králík (†), Julian Topol (†), Pavel Rýgl (†), Josef Tlumecký (†), Stín Brekiš (†), Petr Lovec Budák (†), Petr Budák jr. (†), Simon Táborský (†), Václav Hnízdil (†)

LEHKÁ PĚCHOTA – vel. Pavel Čepec (†)

des. Václav Vran

Lukáš Kocur, Ivan Černý (†), Martin Obora (†), Michal Janek (†), Jan Sovák (†), Josef Klímal (†), Bohuslav Marat (†), Ferdinand Kačer (†), Jura Vyskočil (†), Antonín Žídek (†)

des. Patrik Dodnar

Johan Farář, Václav Novák, Kristián Kuba, Jiří Slíva, Petr Viklický, Tomáš Hovorka (†), Petr Rosa, Ondřej Beznos (†), Pavel Verbíř (†), Jan Sysel (†)

des. Martin Rys (†)

Dan Kratochvíl, Antonín Stéblo, Karel Mach (†), Jindřich Beneš (†), David Svěcený (†), Mirek Brouzdal (†), Zdenek Silný (†), Aleš Veselý (†), Jaroslav Němec (†), Jaroslav Friedman (†)

des. Otto Křivoklátský

Jan Vavřík, Andrej Voskovec, Petr Viking Mostecký, Robert Bloy, Stefan Davidovič, Ladislav Vrba, Petr Brückner (†), Bohdan Křepelka (†), Petr Táborek (†), Martin Drůda (†)

des. Apolena z Vanic (†)

Dan Slavíček, Dušan Silný, Viktor Kohoutek, Jan Hlavička (†), Michal Koblížek (†), Štěpán Hluchavka (†), Ondřej Bláha (†), Jakub Kotek (†), Ivan Karas (†), Matouš Sánek (†)

des. Nguyen Than

Hoang Pham, Dang Bod Kin, Jiří Zelený, Marcel Král, Ngo Duong (†), Xuan Huong (†), Karel Mučílek (†), Leoš Nevšímal (†), Lubor Procházka (†), Marek Valášek (†)

des. Štefan Cardáš (†)

Peter Laco, Robert Daniel, Ivan Badžo, Darek Kováč, Jan Horváth, Juraj Demeter (†), Bohuslav Čonka (†), Marek Taragoš (†), David Taragoš (†), Roman Liška (†)

JÍZDA – vel. Don Horác

Petr Šíma, Rostislav Mrvík, Štěpán Nápravník, Jan Procházka, Tomáš Pravda, Viktor Švec, Zdeněk Hanuš, Jaroslav Boček, Tomáš Drahoš, Otto Sličný, Honza Kočík, Matyáš Rektor, Jiří Budař, Matouš Opočný, Jindra Sadílek (†), Míla Černý (†), Petr Zoubek (†), Miloš Krátký (†), Ondřej Strdín (†), Pavel Drážný (†)

STŘELECKÁ ZÁLOHA – vel. Juzlin (†)

Radka Masorádová, Eliška Horníková, Jana Chlumecká, Ivan Mučílek, Eva Stříbrská, Julie Malíková, Martina Toupalová, Veronika Salášková, Aneta Papežová, Pavla Koucká, Tereza Pravdová, Filip Bláha, Jeroným Bláha, Eva Budíková, Barbora Spilková, Jana Slívová, Jitka Hadáčová, Jan Hadáč (†), Robert Hadáč (†), Štěpán Kožený (†), Markéta Borská (†), Petr Sánek (†), Miloš Varga (†), Helena Lišková (†), Iveta Krátká (†), Jakub Pánek (†)

ZVLÁŠTNÍ ODDÍL – vel. Radogar

Texas Stínooký, Lara Zirael, Eltion Sirius, Balias Věštec, Tilian van Till, Ignis (†), Balin Grazda (†), Pumpkin Naplech (†), Zoltán Drtič (†)

TĚŽKÁ PĚCHOTA – „LANCKNECHTI“ – vel. Gerald Vondorf

(jména neznámá)

1. tucet

2. tucet

3. tucet

4. tucet

Poděkování

Na tomto místě bych rád poděkoval čtenářům, kteří se na mých internetových stránkách zapojili do projektu Rada měst – vymýšleli a představovali ostatním živá města. Snažil jsem se při psaní Runového meče některé jejich nápady využít, protože kdo zná město lépe než ten, kdo v něm žije?

Jedná se zejména o:

Vysoké Mýto (Zdeněk)

Beroun, Plzeň (Otomar)

Brno (odol)

České Budějovice (Erhy)

Chrastava (Wolfram)

Karlovy Vary (DejF)

Mariánské Lázně (Rail Balco)

Opava (borec2)

Ostrava (scorpi)

Pardubice (Natiel)

Rakovník (twist)

a další…

Spisovatelce Daniele Mičanové bych rád poděkoval za pomoc se zapojením brněnského nářečí do dialogů Rudyho Kovandy.

A velký dík za skvělou dlouhodobou spolupráci patří mému redaktorovi Jiřímu Popiolkovi.

Pavel Renčín

Runový meč

Městské války 2

Ilustrace na obálce Hendrafhx a Antikwar / Shutterstock.com

Korektura Jaroslava Bednářová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 19. 12. 2025

ISBN 978-80-274-4812-8 (epub)

ISBN 978-80-274-4813-5 (pdf)

ISBN 978-80-274-4814-2 (prc)

Obsah

1. Předehra

2. 1. kapitola

3. 2. kapitola

4. 3. kapitola

5. 4. kapitola

6. 5. kapitola

7. 6. kapitola

8. 7. kapitola

9. 8. kapitola

10. 9. kapitola

11. 10. kapitola

12. 11. kapitola

13. 12. kapitola

14. 13. kapitola

15. 14. kapitola

16. Epilog

17. Občanská armáda Vysokého Mýta

18. Poděkování

Table of Contents

Předehra

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola

6. kapitola

7. kapitola

8. kapitola

9. kapitola

10. kapitola

11. kapitola

12. kapitola

13. kapitola

14. kapitola

Epilog

Občanská armáda Vysokého Mýta

Poděkování