Beton, kosti a sny

Pavel Renčín

Znění tohoto textu vychází z díla Beton, kosti a sny tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Argo v Praze v roce 2009.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

§

Text díla (Pavel Renčín: Beton, kosti a sny), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 19. 12. 2025.

Jen tančí, nemluví, nespí

Říkal jí Princezno, když byl hodný. Nosil dárky ovázané fialovou stuhou. Hladil ji po vlasech, zatímco mu klimbala v klíně. Nesmíš mě nenávidět, šeptal a dech měl horký a suchý jako pec. Příště přišel s temnýma očima a řezal ji na rukou a nohou. Díval se, jak se drobné ranky zalévají krví. Tu rozmazával prsty, ochutnával, zatímco ona seděla bez hnutí, strnulá jako králíček, který se smířil se smrtí. Ani když ji řezal, nebyl k ní hrubý, jen ji převaloval ve své pavučině. Když potom odešel, slyšela skrz ventilační šachtu švihání důtek, které na jeho zádech zanechaly mnohem horší stopy než jejích pár stroupků, které se během několika dnů zahojily.

Jméno. Ztratilo se v minulosti. Když byla s ním, byla Princezna. A basta.

Nepamatovala se moc na život předtím. Zakazovala si na něj přes den myslet. Vzpomínky skrývala v nejtajnější komnatě, kterou otvírala jen uprostřed noci, když si byla jistá, že už spí. Byla to nebezpečná komnata, plná strašlivé bolesti a lásky. V takových chvílích riskovala, že se rozbrečí, a to mu nikdy nesměla ukázat. Nesměl se dozvědět, že nezapomněla.

První měsíce byly nejhorší. Seděla na posteli v maličké místnosti. Ubíhaly dny. Jeden za druhým. Počítala, kolikrát jí přinesl chleba a vodu. Pokaždé když přišel, divila se, že ještě není mrtvá. Od prvních dnů ale uběhly roky.

Nikdy neměla tmu ráda, ale teprve teď poznala, co je na ní nejhorší. Tma přinášela šílenství.

„Princezno?“ ozval se Oberon. Král skřítků se třepotal v temnotě nedaleko její tváře. Cítila vír jeho křídel. Cítila, jak jeho veselé a kruté oči jako špendlíkové hlavičky kloužou po její tváři.

„Teď ne!“ odbyla jej. „Přemýšlím.“

„Jsem tu jen pro tebe, miláčku. Pojď si hrát.“

„Už jsem řekla. Nemám náladu.“ Dívka foukla a představila si, jak její dech skřítka nabral a odnesl ho k protější stěně. Oberon na poslední chvíli zamával křídly, aby nenarazil do stěny sklepa, a dočasně se rozplynul.

Kde jsem to skončila? zamyslela se. Nebylo lehké přemýšlet, když má člověk hlad. Když je člověk zavřený potmě ve… sklepě. Domov jako vlakový tunel odnikud nikam.

Oberon byl zpět.

„Neměla by ses takhle chovat. Tvůj věznitel sem každou chvíli přijde, a jestli tě neochráním, bude tě trápit.“

Alespoň ho zase uvidím, napadlo ji a zděsila se té myšlenky. Nechala ji shořet a temnotu na okamžik ozářil plamen. Osvětlil stěny pokryté rytinami bolesti a strachu. Každou z nich znala nazpaměť.

„Máš přece mě,“ broukl Oberon. „A spoustu dalších… Nepotřebuješ ho.“

„Potřebuju lidi, jinak zapomenu, co je skutečné,“ odpověděla mu. „Když nebudu rozlišovat realitu a fikci, získáš nade mnou moc.“

Oberon se rozesmál a oblétl ji kolem dokola. „Co si myslíš, že bych s tebou udělal? Máš Talent. Ty poroučíš a skřítkové slouží.“

„Opravdu?“

„Nejsme přece včerejší. Něco za něco.“

„Zmiz,“ zašeptala a byl nejvyšší čas, protože někdo rachotil na schodech. Těšila se, i když věděla, že může přijít jen jeden člověk. Dnes jí opět přinese na několik hodin žárovku. Bude ji nutit, aby psala. Ale ona psala ráda. Stejně jako ráda četla. Byla to její největší svoboda a to, že se jí věnovala každý den šest hodin, ji nemohlo znechutit. Četba a psaní byly připomínkou toho, že existuje i něco jiného než sklep. Každou hodinu světla nabírala sílu, aby přežila příští noc.

Kroky na schodech se blížily. Za okamžik vejde do místnosti. Stejně jako před osmi lety.

Dívka se připravila a přerostlé, polámané nehty vyryly v zaťatých dlaních piktogram nervózního odhodlání. Dnes to bude Hodný. Určitě. Prosím, ať je to Hodný!

Bezprostředně po únosu si myslela, že ho obměkčí, uprosí, aby ji nechal jít. Nevysmál se jí, ale jeho odhodlání bylo břitké jako skalpel. Tehdy se bála, že jí bude ubližovat.

Nikdy ji neuhodil, když spolupracovala. Brzy se rozhodla spolupracovat, aby ho uchlácholila. Zapřísahala se pevnou vůlí a nenávistí, ale pokaždé, když odcházel, se neovládla a znovu prosila. Tma byla nejhorší. Jakmile zapadly sklepní dveře a zacvakaly zámky, zůstala sama s představami a sny. S nočními můrami.

Žasla nad tím, kolik strašlivých věcí se může zhmotnit v tak malém prostoru. Nedokázala spát. Třásla se, zatímco kolem ní roztahovala chapadla hrůza. Plavala v černém moři a o nohy se jí otíraly šupinaté hřbety podvodních ještěrů. Z hlubiny blýskaly prázdné oči. Voda vířila potem. Vzdor ji ale stál sílu, kterou tolik potřebovala! Naučila se tomu poddávat. Lehla si na černou vodu, plně se jí odevzdala. Jedinou zbraní byly vzpomínky – na mámu, když se při vaření spálila a lamentovala vysokým hlasem. Vzpomínka na sestry, když si připravovaly masky na oslavu jejích narozenin. Vzpomínka… ale temnoty bylo tolik a vzpomínek jako by ubývalo.

Kroky utichly. Odsouvání těžkého trezoru, který zvenku blokoval dveře. Rachocení zámku. Upíří oko baterky, které prokouslo tmu a ji našlo živou, bledou hlubinnou rybu s vypoulenýma očima.

„Nemžourej,“ přikázal jí Věznitel.

Snažila se, jak to jen šlo.

„Přinesl jsem ti papíry a světlo.“

Ošívala se. „Mám hlad. A taky žízeň.“

„To víš, že jsem na tebe nezapomněl, Princezno.“

Teprve teď si všimla, že přinesl i košík. Zběžně ho přehlédla. S uspokojením zjistila, že přinesl ovoce a vitamíny, které jí pomáhaly soustředit se. Ovesné vločky. Mléko. Sušené maso a bagetu.

„Děkuji,“ pípla.

„Přeješ si ještě něco?“

„Moc bych vás poprosila o něco ke čtení. Všechny tyhle už jsem přečetla. A tuhle hromádku taky.“

„To není možné. Nikdo nečte tak rychle. Moje Princezna ale nikdy nelže. Vím, že jsi zázračná. Odpusť, že jsem o tobě pochyboval. Jak se ti líbil Nietzsche?“

„Nemůžu si pomoci, ale radši mám beletrii. Přijde mi, že si dělá ze svých čtenářů legraci.“

Pokrčil rameny. „Jak pokračuje nový román?“

„Snažím se, pane. Trochu bojuji s příběhem. Jako by byl chvílemi silnější než já, a vzápětí se zase zablokuje a já nedokážu připsat ani čárku. Ten příběh je výjimečný, tak výjimečný. Ale… nevím, jestli ho dokážu dopsat.“

Odtáhl se. „Na to ani nemysli.“

„Postavy jsou velmi živé. Zjevují se mi v temnotě, když tu nejste. Bojím se o vás.“

Rozesmál se a pohladil ji po vlasech. „Moje Princezna nikdy nelže.“ Hladil ji dál, přes uši, ramena. Přejížděl její ňadra, která se v pubertě krásně zaoblila. Cítila, jak jí tuhnou bradavky. Jako by jí po páteři lezl štír. Strnula, protože věděla, že ho to za chvíli přestane bavit – dnes přišel ten Hodný.

„Jsem na tvůj nový příběh moc zvědavý, má milá. Už se těším, až si ho přečtu.“

Usmála se, protože věděla, že Hodný ji nebude trápit.

Hodného měla ráda. Měl pravdu, nikdy nelhala. Krátce po únosu jí prozradil, že u sebe nosí detektor lži. Byla to malá krabička se zelenou a červenou diodou, která na ni pokaždé poblikávala z jeho kapsy. Na počátku zajetí jej zkusila jednou obelstít, ale červená kontrolka se rozsvítila. Potom přišel Zlý. Pohlcoval světlo a do světa kolem sebe vypouštěl hrůzu. Nedotýkal se jí, jenom ji svázal a zůstal s ní sám ve tmě. Obcházel kolem ní a svítil jí baterkou do tváře. Křičela strachy, protože měla pocit, že zahlédla břitvu. Slyšela, jak jí sviští kolem uší. Ucítila utnutý pramen vlasů, jak jí spadl na ramena, a potom horkou moč, stékající po nohou. Nakonec věznitel zhasl a zůstal s ní v místnosti. Mnoho hodin. Ve tmě. Pouta se jí zařezávala do rukou a pach potu a moči prosytil vše kolem. Cítila se špinavá. Třásla se. Slyšela jeho dech. Blízký, horký jako pec, jako satan cumlající její duši. A pak najednou ustal a přišla nejhorší chvíle, protože nevěděla, jestli tam ještě je, a nebo už odešel. Jestli je ještě živá. Už nikdy nezalhala.

„Jsem ráda, že jste za mnou přišel,“ řekla mu po pravdě. „Dlouho jsem vás nenáviděla, ale myslím, že vás začínám chápat. Chyběl vám někdo blízký. Svým způsobem mě máte rád.“ Opět ji zmátl, protože se dal na zbrklý ústup.

„Na to nesázej. Hlavně chci vidět dopsaný ten příběh! Pusť se do práce. Jdu zkontrolovat výbušniny. Víš, co by se stalo, kdybych každý den nezadal kódy.“

„Vím,“ odtušila. Představa, že dům vzplane a ona se tu pod zemí usmaží jako můra v lampě, jí málem unikla a zhmotnila se. Dívka se však na poslední chvíli ovládla. Jako by zachytil odlesk požáru v jejích očích, otočil se a panicky přibouchl dveře. Cvakání zámků, zapadání závory, přisunování těžkého trezoru a pleskání nohou na schodech. Neudržela se, hlasitě se rozesmála a slyšela, jak se její smích mísí s pisklavým smíchem skřítků.

Dny běžely, poznávala to na své práci. Hromádka rukopisu se zvětšovala. Věznitel za ní přicházel častěji a jeho oči plály chtíčem. Den po dni nabírala a znovu ztrácela sílu mu vzdorovat, bylo to ale irelevantní. Nechtěl ji, chtěl její dílo. To proto ji vyšlechtil, vycvičil jako cirkusové zvíře. Unesl ji jako desetiletou holku. Poskytl jí nejlepší vzdělání, hodiny cizeloval její znalosti kultury. Sám byl kdysi spisovatel a rozhodl se, že jí předá zkušenosti. Za rok a půl ji už neměl co naučit. Za dva roky jej překonala úplně ve všem.

Topila se v obrazech, které byly jenom představami, protože po osmi letech zajetí už zapomněla, jaký je skutečný svět. Jak voní květiny, jak se lidé baví, jak zní orchestr, i na nepředstavitelné, náhodné obrazce mraků na obloze. Vyčerpávalo ji psát o světě bez řádu, bez čtyř pravoúhlých stěn, ale zároveň jí víra v jeho existenci dávala vůli žít.

Naučila se toužit, aby Věznitel zase přišel. Aby jej viděla. Mluvila s ním. Aby ho směla alespoň chvíli nenávidět. Čekávala ho na lůžku a doufala, že ji udeří nebo začne líbat, že ji bude svádět nebo jí vynadá do lenochů a děvek. On ale pokaždé jen přišel a ptal se na román. Uctivě, bez emocí. Věděla, že už to dlouho nevydrží. Zároveň se ale bála, že probudí Zlého, a tak mlčela a potají pracovala na své nejlepší práci. Byla jeho Princezna. Panenka, píšící příběhy pro potěšení temného pána.

Dříve to několikrát zkusila. Vetkala do textu šifru. Doufala, že Věznitel dá její text někomu přečíst a někdo si všimne, že první slova odstavců dávají dohromady vzkaz. Trpělivě a zároveň s hrůzou z prozrazení vetkávala do románu šifru, ale Ariadnina nit byla příliš tenká, nebo se po ní nikdy nikdo nevydal.

„Už brzy, sestřičko, brzy budeš u konce,“ vířil jí kolem vlasů Oberon.

Nedívala se na něj a věnovala se práci. Hrbila se nad stránkou, a zatímco propiska tančila, z papíru stoupala vlhká vůně lesa a odkudsi z rohu zaznělo zavytí vlka.

„Bu-bu-búúú! To je strašidelný!“ šeptal Oberon a poletoval jí kolem uší, zatímco se dvě vlčata přetahovala o hrot propisky, takže zanechávala na stránce jen nesmyslné čáry jako rozsypané špagety.

„Strašidelné? Vždyť je to pohádka. Není na tom nic strašidelného. Poslouchej, píšu o slavném drakobijci, který zahyne v souboji s posledním drakem. Jeho syn, řezbář, se vydá otce pomstít, protože to vyžaduje tradice. Není to válečník, ale najde v sobě odvahu a…“

„Zabije draka.“

„… vydá se do dračí sluje, aby draka našel a zabil. Nikdy předtím ale žádného draka neviděl, proto jej hrozně překvapí, když místo draka potká v jeskyni muže. Černovlasého, záhadného muže, který mu říká: Já jsem drak.“

Žárovka zapraskala, ustrnula v podivném nesvětle rudě zářícího vlákna a ze stránky odložené na stole se vyvalil dusivý, těžký dým, který se přes ni přelil, dopadl na podlahu a jako voda se rozlil do koutů. Dívka se dívala, jak se fronta mravenců přenášejících pod jejíma nohama drobky chleba zastavila, tak mrtvě a náhle, že to snad nemohlo být skutečnější. Pavouk v rohu místnosti strnul a dopadl na záda do dýmu. A to byl konec všeho života.

Já jsem drak, chrčel šepot, který se potácel kolem stěn a narážel do nich, jako by si nemohl vybrat jednu z ozvěn.

„Bravo,“ zalapal po dechu skřítek. „Bravo, princezno noci.“

„Dobro nakonec vyhraje,“ zašeptala se sklopenýma očima a vytrhla vlčatům propisku. Byl čas vrátit se k práci. Ke svobodě.

Psala dobře. Dokonce i ve srovnání s knihami, které jí Věznitel čas od času nosil.

„Je to… hmm…,“ mumlal Věznitel, zatímco listoval řádky jejího rukopisu. „Je to moc dobrý text.“ Potom si ho odnesl nahoru, ale za půl hodiny byl zpět. Stál nad ní a díval se vlhkýma očima. Ruce měl zpocené, mlel napuchlým jazykem, jako by se prolil tím nejlacinějším rumem. On ale nikdy nepil, a tak poznala, že vyprahlou touhu probudil její román. To je dobře, chichotala se v duchu.

„Ještě to není dokončené. Chvílemi si myslím, že to nikdy nedopíšu,“ řekla mu.

Třásl se. „Jestli to nedopíšeš, tak tě zabiju. A hned potom zabiju sebe. Spolykám prášky a lehnu si vedle tebe na postel. Až vybuchnou bomby, zasype nás to tu navždycky. Budeš se mnou i po smrti. Ve sklepě, v hrobce. Nikdy mi neunikneš!“

Měl pravdu. „Nenávidím vás,“ řekla klidným hlasem.

Usmál se a vrátila se mu jistota. „Nechci po tobě, abys mě milovala. Jsi moje Princezna a já udělám pro tvoje dobro všechno. Ať se ti to líbí, nebo ne.“

Očekávala to. Nechtěla ho příliš vyvést z rovnováhy. Příběh nebyl dokončený a ona ještě nebyla připravená. Nejdřív musí získat kódy. Past ještě není nastražená.

„Svlékni se!“ překvapil ji, protože se ještě nestalo, že by tu byl Hodný i Zlý zároveň. Bylo pozdě ho chlácholit.

Rozepnula si prošoupanou flanelku a tázavě se na něj podívala.

„Dělej,“ zavrčel stejně jako předtím drak a jeho slova se odrazila od stěn se stejnou hrozbou.

Strhla ji ze sebe. Brada se jí nezvladatelně roztřásla. On to ví! Přemáhala tiché vzlyky. Rychle si přetáhla přes hlavu flekaté triko a sundala kalhoty. Příliš velké kalhotky jí sklouzly ke kotníkům a tam zůstaly viset jako ušmudlaný prapor kapitulace. Sehnul se, aby je sebral. Teď! napadlo ji. Kdybych ho kopla do hlavy, možná bych dokázala proběhnout kolem něj a dostat se do domu. Možná že okna nejsou napojená na nálože. Možná že… Ale nedokázala se pohnout, zmrazená hrůzou. On zatím posbíral oblečení.

„Ponožky.“

Podala mu je, zmatená, protože dnes nebyl den koupele.

„Za každých deset stránek dostaneš jeden kus zpět,“ zasyčel a odešel.

Divoké bušení srdce se zpomalilo a ona se vyčerpaně posadila na postel. Mnula si prsty jedné nohy druhou. Začala jí být zima a husí kůže získala modravý nádech. Musí psát. Psát, protože to chce on. Psát, protože zvíře v něm se tím živí! Rozmělňuje její text kyselými šťávami, tráví ho ve svých vnitřnostech a oslabuje zlo v něm. Dopřeje mu tedy vrchovatý doušek.

Divoký smích Oberona a mnoha dalších děsivých stvoření skrývajících se v tmavých koutech sklepa zanikl v tichém pláči.

Uprostřed noci se probudila. Alespoň pro ni to byla noc, přestože žárovka stále svítila, a byl tedy den. Za další část rukopisu dostala zpět kalhotky. Zimu nijak nezaplašily. Z nosu jí kapalo a čelo měla horké. Uchopila tužku, ale ruka se jí roztřásla tak, že jí vyklouzla z prstů. Dívka se schoulila do klubíčka a zkusila znovu usnout.

„Osvoboď se,“ zabodl se jí do ucha hlásek tenký jako jehla, dost dlouhá, aby pronikla až do srdce. Osvoboď se, zopakovala v duchu. Jednou ano.

Ale ještě nejsem dost stará a silná. Možná za pár dní, za pár měsíců, ale dnes ještě nejsem připravená.

„Vetkej do příběhu smrt,“ šeptal Oberon a zleva i zprava mu přizvukoval stín draka. „Přečte si to, jako by ochutnal polévku z muchomůrek. Jako by spolkl sršně, co se tváří jako bonbon. Jen nám odhal cíp jeho duše, o zbytek se postaráme.“

„Postaráte?“ zašeptala ještě z polosnu.

„Jak bude číst další a další kapitoly, naše moc poroste. Už teď je tvým otrokem.“ Oberon si mnul ruce.

„To já jsem otrok,“ zavrtěla nevěřícně hlavou.

„Jestli tak chceš zůstat… jestli ti nechybí rodina. Odejdeme, a už se nikdy nevrátíme.“

„To nesmíte! Jste jediní přátelé, které mám!“

„Nejsme tví přátelé,“ poznamenal pán v cylindru, který přijel z myší díry v krabičce sirek. Zapráskal bičem a šestispřeží švábů zastavilo. „Jsme tvé výtvory. Jsme ty. Jsme…“

„… jste má nenávist. Jste má láska. Jste mé děti.“

„Jsme tvé děti,“ vážně pokyvovali hlavami a oči jim zářily jako uhlíky.

„Přijdeme za ním, až bude spát,“ zařval drak.

Přicházeli další. Hrdinové jejích příběhů. Pokřivené i hrdé postavy. Chlupatí skřeti se spouštěli na lanech ze stropu. Po peřině cválala dvojice rytířů ve zrezlých zbrojích, nad hlavou dívky zakroužil pegas. Stěny sklepa ožily obrazy a barvami. Míchaly se a prolínaly, jak se na ně dívala přes horečku. To přece není možné?! Většinu bytostí poznávala, ale některé už nedokázala zařadit. A u některých si byla jistá, že nic tak strašného stvořit nemohla. Stahovaly se k ní blíž. Pitoreskní postavy. Oživlé loutky. Panáčci na klíček. Světlo a tma vířily v podivném tanci, jak na žárovku nalétávalo hejno můr. Lišajů s lebkami vyleptanými v sametových límcích.

„Oberone!“ vykřikla.

„Je svatojánská noc. Ode dneška navždy!“

Odnikud se přihnala hudba – chřestění kostí, plechové skřípání a stříhání nůžek. Osamělé cinknutí trianglu. Postavy se daly do tichého tance kolem jejích skrčených nohou.

Mám horečku. Dívala se na podivný rej. Plný chaosu a hrůzné krásy. Zjistila, že se jí znovu ježí kůže. Tempo se zrychlovalo, kostrbatý tanec pokračoval. Nemluvili mezi sebou. Neúnavní. Bdící. Tančili, jako by ji zaklínali prastarým jazykem šamanů. Tančili a splétali kouzlo. Konečně usnula.

„Ovládla jsem nejvyšší umění vyprávění příběhů,“ řekla mu popravdě, když za ní Věznitel přišel. Změřil si ji podezíravě, ale detektor zůstal v zeleném pásmu.

„Tady je zbytek příběhu.“

Dychtivě jí ho vytrhl z ruky. „Konečně! Princezničko, co ses mě natrápila. Musel jsem čekat dlouho!“

„Pracovala jsem pečlivě. Osvojovala si nové metody.“

„Jsi moje zlatíčko,“ přešel k ní, aby ji objal, ale vzápětí se zarazil, jako by je rozdělila neviditelná bariéra. Couvl a ošil se. „Už byl nejvyšší čas.“

Otočil se k odchodu, ale ona to nevydržela a vyhrkla. „Nečtěte to!“

„Říkala jsi, že to je tvůj nejlepší příběh.“

Kousla se do pěsti, aby nevykřikla nad svou hloupostí. Chtěla lhát a bála se. Chtěla ho zabít, ale zároveň jej zbožňovala. Věděla, že v jádru je to dobrý člověk. Unesl ji, protože byl osamělý. Proč sis tehdy nevybral někoho jiného! křičela v duchu.

Nějakým šestým smyslem vytušil nebezpečí a mezi dveřmi zaváhal.

Dívka pokračovala, protože každá vteřina rozpolceného ticha jí přinášela bolest. „Je to můj nejlepší román. Ale bojím se o vás. Co když se vám něco stane. Co se mnou bude?“

„Jestli se mi něco stane, Princezno? Uvědom si, že žiješ pro mě. Jsem to přece já, kdo tě posledních osm let živí a šatí, nosí na rukou. Jenom já, a ne tvá rodina, která na tebe dávno zapomněla. Jsem jediný, kdo o tebe stojí. A nikdo jiný na tebe nemá právo.“

„Stejně vás nenávidím.“

„To mi nevadí. Dokud píšeš, můžeš mě třeba nenávidět. A já tě nepřestanu milovat.“

„Neodcházejte! Zůstaňte ještě chvíli.“

„Nechce se mi,“ vydechl. „Pro dnešek stačilo.“

„Prosím.“

Při cestě ke dveřím ho chytila za ruku. Byla horká téměř jako ta její a stejně zpocená. Trhl sebou a vyprostil se. Ohnal se a předloktím ji zasáhl do tváře tak, že klopýtla a narazila na stěnu. Musela na chvíli omdlít, protože když se probrala, byl pryč. Tvář jí nadouvala rudá podlitina. Ze stropu pomrkávala žárovka. Dokonáno jest.

Druhý den nepřišel a dívka zůstala o hladu. Žízeň byla ale horší. Uběhly další hodiny – jen stěží odhadovala čas. Začala si zoufat.

Po dalších několika hodinách začala hystericky bušit pěstmi do kovových dveří, až jí kůže na kloubech popraskala. Krev z oděrek na nich zanechávala lepkavé bizarní otisky. Směšný pokus, kterým ztratila další síly.

Nedokázala sledovat čas. Seděla na posteli s hlavou mezi dlaněmi. Na pláč už nezbyly slzy a zbývalo pít jen moč. Žárovka zaprskala a zhasla.

Dívka si toho ani nevšimla. Oči měla prázdné. Myšlenky unášené větrem. Představovala si, jak pije jeho krev. Nenávist jako by ji držela při životě. Nenávist.

Kroky na schodech. Odsouvání trezoru a chřestění klíčů. Byl tu. Ani Hodný, ani Zlý… někdo třetí. Držel se za uši, jak se snažil zastavit proud krve, který mu z nich prýštil. Protékala mu mezi prsty hustá jako rajská omáčka. Zkusil promluvit, ale jakmile otevřel ústa, krev se vyřinula mezi zuby. Prsty se mu zatínaly jako pařáty. Krev kapala z očí…

Dívka vytržená z letargie se pokusila vstát a upadla slabostí. Couvala. Plazila se ke stěně. Pryč. Jen pryč od té hrůzné karikatury člověka! Potácel se k ní. Zalykal se. Byl blíž. A blíž.

Vyrazila z posledních sil. Prodrala se kolem něj. Porazila jej. Přeběhla přes něj. První a druhý schod. Klopýtnutí a pád. Ochromující bolest jí vystřelila z kolena. Cítila jeho kluzkou ruku, jak tápe po jejím kotníku. Kopla naslepo a po čtyřech se vydrápala nad schody. Proběhla prázdným domem. Popadla svícen a rozbila okno. Mezi střepy se prodrala ven. Pořezaná a uštvaná jako zvíře. Uběhla jeden blok a zřítila se na silnici. A pak ji nadobro opustilo vědomí.

Když znovu otevřela oči, byla Jinde. V první chvíli to tam vypadalo jako ve sklepě, protože to byl také malý prostor, pak si ale uvědomila, že jede v autě. V nějakém bláznivém cirkusáckém autě! Za oknem blikala barevná světla a všechno se míhalo jako na řetízkovém kolotoči. Znovu byla s mámou a se sestrami na pouti. Lízala cukrovou vatu, od střelnice hrála břinkavá hudba a ze všeho pohybu a barev jí oči přecházely. Bylo jí dobře. Plula ve zlatém snu a dívala se na svět zevnitř akvária. Nakláněl se k ní člověk, který právě odkládal stříkačku. Byla klidná. Vypadal úplně jinak než Věznitel. Smál se na ni a pořád opakoval, že to bude dobré.

Usmála se.

Když se v nemocnici probrala, byla napojená na přístroje, které jí po kapkách měřily život. Prostor byl nepříjemně velký – v místnosti byla tři další lůžka a okno se svinutými žaluziemi. Když se rozhlédla, dostala závrať. Když se nadechla, přemírou kyslíku se jí zatočila hlava. Skončilo to, uvědomila si. Je po všem! Zároveň nedokázala uvěřit tomu, že se zbavila Věznitele. Cítila, že každou chvíli vejde do dveří. A věděla, že tentokrát by jeho trest nepřežila.

To byl ale jen začátek. Prozradila doktorům své jméno a pověděla jim o únosu. Nevěřili jí. Ani nepocítila zadostiučinění, když jim po analýze její DNA poklesly čelisti. Čistili si brejličky a zírali na monitory. Když jim konečně došlo, že je více než osm let pohřešovaná, začal pravý kolotoč.

Policisty ve světle modrých košilích nahradili lidé z vnitra. Média oblehla nemocnici. Všichni toužili zahlédnout alespoň kousek z ní. Vyfotit ji. Nafilmovat. Udělat rozhovor.

Několik dní se doktorům dařilo novináře odbývat.

Cítila se, jako by se znovu narodila – se všemi radostmi i strastmi. Zvykala si na světlo, posilovala atrofované svaly, přemáhala panickou hrůzu z prostoru a… z lidí.

Lidé od policie byli ohleduplní, ale nekompromisní. Vyptávali se na spoustu věcí, třeba na to, jak Věznitel zemřel. Neměli ale detektor (dívala se pozorně), a tak jen krčila rameny. Než se nechat znovu zavřít do nějaké cely, radši umřu.

Pak ale přišel čas, kdy už ani policie nedokázala novináře udržet. Vtrhli do nemocnice jako živá řeka. Televizní štáby, deníkáři, dopisovatelé, zahraniční zpravodajové, lidé z rádia… Přes přísné kontroly průkazů a pořadník byly její návštěvní hodiny plně obsazené.

Nejdříve ji ale navštívila rodina. Máma, otec a sestry a ona byla zase šťastná.

Tak šťastná, že potlačila hrůzu a nechala novináře chodit po třech, protože z většího množství lidí stále měla hrůzu. A média se na ni vrhla jako dříve Věznitel a ždímala ji, vysávala, rozebírala každou drobnost, každou kapičku jejího soukromí, o kterou se byla ochotná podělit. A to, co neřekla, si novináři s lehkým perem domysleli.

Jejich otázky nebraly konce: Jak jste mohla přežít ve sklepě? Týral vás? Nenáviděla jste ho? Pokoj byl plný knížek, čtete ráda? Četla jste jeho knihy? Spala jste s ním? Dělala jste to dobrovolně? Víte, jak umřel? Zabila jste ho?

„Prosím?!“ zalapala po dechu. „Co jste to řekl?“

Přítomný doktor protestujícího novináře vykázal z místnosti.

Stejné otázky dostala ještě několikrát, odpovídala téměř mechanicky. Cítila, jak ji vysávají, jak jí berou energii, kterou tak těžko obnovovala.

„Ukončeme to,“ zaprosila, a protože se den ze dne stala hrdinkou národa, dali jí na pár hodin pokoj.

Když v noci volala Oberona, nikdo se neozval, a ona si uvědomila, že to byl jen způsob, jak se mozek vyrovnával s krizovou situací. Psycholog ji pochválil.

Druhý den listovala novinami, titulky řvaly do světa nadšením, že byla nalezena. Dočetla se, že je pohledná, ale velmi bledá, jako by nikdy neviděla slunce. Dočetla se, že mluví velmi inteligentně a perfektně se vyjadřuje. Dočetla se, že je vyspělá stejně, či dokonce více než její vrstevníci.

Noviny psaly i o něm. Když uviděla jeho tvář, málem vykřikla hrůzou. Odhodila noviny a už se do nich nepodívala.

Přestože jí odpoledne přinesli bedny blahopřejných dopisů plných upřímného porozumění a obdivu, bylo tu něco, co ji stále strašilo v hlavě. Divné tušení, jež jí roztřáslo hradu, kdykoli se nebe zatáhlo a slunce se ponořilo do mraků. Něco jí unikalo. Dílek skládačky, který chyběl. Z nemocnice se vrátila domů, do dětského pokoje, který zůstal netknutý. Uprostřed noci se posadila na postel. Košilkou jí prosakoval ledový pot. To byl zvuk trezoru! Teď zarachotí klíče a… Dýchala přerývaně a srdce bilo jako na poplach. Rozhodla se, že ještě jednou musí vidět ten dům.

* * *

Stalo se to dva týdny od jejího útěku, proti vůli psychologa, který si s ní denně chodil povídat.

„Musím vidět, že je to zlo nadobro pryč. Že se nikdy nevrátí! Chápete to?!“

A tak tam v doprovodu sester odjela. Zvnějšku byl dům velký a okázalý. Na zahradě stály sochy a keře byly zastřižené do jehlanů. Netušila, že byl tak bohatý. Vešla do domu a vydala se rovnou do sklepa. Doprovázely ji sestry. Když sešly ze schodů a uviděly její pokoj, rozplakaly se a žmoulaly její ruku. Ona byla klidná. Nebylo tam víc než to, co byla zvyklá vídat v minulých osmi letech. Její neklid ale nezmizel. Vystoupala nahoru do domu a pomalu se procházela. Znovu uviděla jeho fotky, už se jich ale nelekla. Byly na hřbetech řady knih, vyrovnaných v policích z mahagonu. Bestsellery. Zajíkla se. Přejížděla po nich rukou, dotýkala se hřbetů, jako by se dozvěděla, že se jí narodilo dítě, a poprvé je uviděla dospělé, vychované někým jiným a… Všechno to byly její knihy, příběhy, které pro něj tisíce hodin psala a na nichž on zbohatl.

Vrátily se domů. Sestry otřesené a vzlykající jako malé holky. Ona chvějící se zlobou. Večer se dívaly na televizi a uvařily horký vanilkový pudink. Matka pletla. Zdálo se jí to neskutečné. Jenom seděla a bála se pohnout, aby se sen nerozplynul. Přála si, aby ten okamžik trval navždy. Když šla večer spát, políbila všechny na čelo.

Tma. Vrzání odsouvaného trezoru a rachocení klíčů. S temným drhnutím se otevírají pekelné dveře. Temnota za nimi plane rudým světlem, sálá z nich horko jako z pece. Vynořuje se stín. A čím je blíž, tím je ostřejší.

„Vězniteli?!“ vykřikne dívka.

„Dnes je náš velký den,“ zavýskne skřítek Oberon a rudé oči mu blikají jako diody z tržiště. „Je svatojánská noc!“

Dívka si vzpomene na poslední rej a po zádech jí běží mráz. „Proč ses vrátil?“

„Jsem sen. A sny se rády vracejí. Jsem tu, abych tě před ním ochránil. Je přece stále s tebou. Zahnala jsi nás, ale nedokázala ses zbavit jeho.“

„Nezahnala jsem tě. Jenom… zmizeli jste.“

„Dnes přišla naše chvíle. Půlnoční bál kostí. Pozvedněme kalíšky a připijeme si na veledílo fantazie, které překonává prostor i čas. Na zaklínadlo, které otevírá bránu do nejhlubších míst mysli.“

„Co se to s tebou stalo?“

„Jsme tvoje děti. Zachránili jsme tě, a ty jsi splatila svůj díl. Jsme si kvit.“ Skřítek se zachechtal a odhalil drobné dravčí zuby.

„Já že jsem něco splatila?“

Oberon si olízl dlouhým jazykem prsty a pozorně se na ni zadíval.

Posadila se zprudka na posteli a přerývaně dýchala. Byla naprosto vzhůru. Je to sen? Zírala do tmy a přemýšlela, jako to dělávala ve sklepě, když nemohla usnout. Odvíjel se další sen. Viděla znovu dům. Věznitel seděl u stolu, světlo monitoru mu ozařovalo tvář. Právě skončil s přepisem nějakého rozsáhlého textu. Soubor uložil a odeslal e-mailem. Někomu důležitému, protože pozorně zkontroloval, že došlo k odeslání. Chtěla jít blíž, chtěla si přečíst, co a komu poslal, protože cítila, že to musí vědět. Nedokázala ale vstoupit do domu. Zhaslo světlo a pak se rozsvítila malá lampička. Věznitel se hrbil nad textem, který před chvílí přepsal, a začal ho znovu pozorně číst. A ona náhle pochopila, že e-mail odešel nakladateli, který již několik týdnů urgoval dodání slíbeného textu. Textu autora bestsellerů, který měl být již dávno na pultech.

Dívka se roztřásla. Zírala do tmy. Minuty běžely. Vnitřním zrakem viděla, jak si knížky našly své oběti. Bože, ať je to sen, modlila se v duchu.

Ve tři čtvrtě na dvanáct se v desítkách tisíc domácností ozvalo tiché škrábání. Jako když si kočka brousí drápky. Malí skřítci, draci, podivné pokřivené věci s kloubnatými spáry, hejkalové a kostlivci, čarodějnice a pekelní psi si protírali ospalé, rudě planoucí oči.

Ať je to sen!

Oberon zatrylkoval na píšťalu z holenní kosti. Děti nenávisti se probouzely. A když odbila hodina zla, knížky se neslyšně otevřely.

Loutkové divadlo

Malá dřevěná postavička ve špičaté čepici a prosté, neuměle spíchnuté košilce píše dlouhým nosíkem namočeným v červeném inkoustu. Jeho špička klouže po zažloutlých listech knížky v kožené vazbě a sem tam zaskřípe. Roztřesené, kostrbaté řádky se vpíjejí do hladového papíru jako slzy do písku. Krůpěj skane z dlouhého nosu na košilku a rozpije se v krvavý flek. Koutky rtů se nepatrně zdvihnou a vykouzlí smutný úsměv. Potom loutka znenadání zvedne hlavu a pohlédne do očí přihlížejícího.

Chlapec se probudil vlastním křikem. Ústa lapající po dechu, bledé skráně zbrocené studeným potem.

Pokoji vévodil purpurový samet. Byly z něj těžké závěsy, čalounění vyřezávaných křesel a zlatou krajkou lemovaný potah přehozený přes širokou staromódní postel. Tmavě rudá a zlatá byly oblíbenými barvami strýčka. Dýchaly jeho přítomností, jako by odešel teprve před okamžikem. Zdi šeptaly jeho jméno. Vysoké perské koberce tlumící každý krok, police prohnuté pod tíhou desítek prapodivných předmětů z cest a vrstva prachu pokrývající všechen nábytek. Pokoj obviňoval návštěvníka z porušení cizího soukromí, nutil jej ztišit hlas i myšlenky do šepotu. Velké porcelánové hodiny, sevřené v pařátech dvou pozlacených satyrů, odkrajovaly důstojně a svědomitě vteřinu po vteřině. Zzig, zzig.

Asi desetiletý chlapec s kučeravými vlasy vstal z pohovky. Zjevem připomínal nevinného serafína ze stropní malby, dojem však kazil úzký obličej plný pih. Mládencův levný oblek s kostkami ve svěžích okrových barvách působil v zašlém přepychu nepatřičně. Paris si to uvědomoval. Pomněnkové oči jako už tolikrát předtím zamyšleně bloudily místností, aby se nakonec opět zastavily na tajemném rudém kufru, pobitém ozdobnými zlatými nýtky. Byl tak velký a otlučený, jako by jej tu kdysi zapomněl pohádkový obr. Vyzývavě ležel uprostřed místnosti a pod masivním víkem skrýval poklad. Stěny kufru zdobily desítky nálepek. Novější křičely: MILANO, Welcome to YORK!, LuXeMbUrG, PARIS!, IstanbuL, zatímco starší šeptaly: Kahira, Geneve, Berlin, Jamaica… a další už byly příliš ošoupané, tiché a mrtvé.

Mladík se jmenoval Paris Leblank a bolelo ho srdce, protože lidé umírali.

Dříve než oslavil sedmé narozeniny, zemřel mu otec. Matka před dvěma lety. A strýček Alex?

Strýček Alex byl loutkoherec.

Když Paris vzpomínal na otce, viděl jej v mlze, která často halí dávné vzpomínky do oparu neskutečna a propůjčuje jim zdání snu. Viděl, jak stojí v tvídovém saku a kalhotách s nažehlenými puky. Konzervativní kulaté brýle a vše pronikající přísný pohled. Hladce oholené tváři zřídka unikl úsměv. Táta tichý a málomluvný, s černými ustupujícími vlasy, táta se starostmi o chod firmy, táta opovrhující sociálně slabými a sentimentalitou.

Paridův otec neměl strýčka Alexe rád. Říkával o něm, že je komediant a – když si myslel, že jej matka neslyší – darmožrout.

A jednou ho málem zabil.

Pokaždé když se strýc Alex vrátil z toulek, jak říkával šňůrám představení po celém světě, zastavil se na několik dní u Leblankových. Paridův otec se tou dobou obvykle zavíral ve své pracovně a společně se všichni scházeli jen u večeře. Maličký Paris, jeho rodiče, strýc a služebná Elen. Po jídle, při němž veselý a okouzlující Alex nešetřil neuvěřitelnými historkami z cest, otec vždy s omluvou odcházel „připravit faktury na druhý den“. Strýček ještě dlouho do noci poutavě vyprávěl, kde všude vystupoval s loutkovým divadlem a jaká dobrodružství prožil. Úderem deváté matka ukládala Parida do postele a odebírala se za bratrem zpět do salonu.

Jednou v noci Parida probudil strašný křik a rány. Někdo v patře hlasitě bušil na dveře, mužský hlas burácel tichým domem. Pak se ozval výstřel a praskání dřeva. Ženský plačtivý hlas a dva mužské, které se překřikovaly. Nebylo jim rozumět. Paris chtěl vyběhnout do haly, ale zjistil, že jej někdo zamkl. Matka mu druhý den řekla, že si otec spletl Alexe se zlodějem…

* * *

Paris se přišoural k rudému kufru. Věděl, jaké zázraky ukrývá, a jeho vzrušení to ještě umocňovalo. Sundal si z krku řetízek a drobným klíčkem odemkl masivní zámky. Zatnul zuby a zatlačil na těžké víko. Zaskřípělo, ale otevřelo se – pomalu, obřadně jako víko rakve. Z obdélníkové, tmavým hedvábím vyložené schrány hledělo na Parida dvacet párů nehybných očí. Namalovaných očí, které toho viděly víc než mnohý člověk za celý život.

Paris si loutky bedlivě prohlížel, ukládal do paměti každý detail, každičký rys nehybných dřevěných tváří, jež ještě nedávno přiváděly publikum k bouřlivým ovacím a které nyní vypadaly vybledle a prázdně. Prstem se dotknul ošoupaných hadříků, pohladil barvy unavené časem.

Lidé o strýčkovi Alexovi říkali, že byl patrně nejslavnější loutkoherec na světě. Jeho autorská představení skýtala úžasný zážitek. Nestačilo je vidět jednou, protože hry neustále pozměňoval, zdokonaloval a upravoval. Dokázal uchvátit každé publikum. Kritici ho oslavovali jako génia a kolegové jej jako génia nenáviděli. Na vrcholu kariéry vzbudil zájem samotné anglické královny a byl pozván do soukromí Buckinghamského paláce.

A to vše s loutkovým divadlem, které teď leželo Paridovi u nohou. S jedinečným divadlem, o které strýc léta pečoval více než o příslovečné oko v hlavě. S divadlem, které k němu patřilo odnepaměti…

A nyní nebylo ničí. Alespoň si to Paris myslel, protože všichni byli mrtví.

Chlapcův zrak ulpěl na postavičce usměvavého staršího muže se šedivým knírkem, který měl na sobě bílý plášť a v uších napodobeninu stetoskopu.

Pro rodinu Leblankových hrál Alex jen jedenkrát. Bylo to krátce před Božím hodem chladného roku 1947, když se vracel z angažmá v Indii. Ve velkém domě vládla vánoční atmosféra. Uprostřed prostorné haly stál vysoký smrk ověnčený girlandami řetězů ze stříbrného papíru, které po několik večerů vlastnoručně vyráběl malý Paris. Domem voněla levandule a chlouba služebné Elen – vánoční skořicový pudink. Strýček tehdy přivezl Paridovi dárek – pravou fakírskou flétnu na krocení hadů. Po sváteční hostině, pořádané na Alexovu počest, rozložil dojatý strýc v pokoji pro hosty divadlo a uspořádal pro celou rodinu, Elen a zahradníka Himmera představení.

Hrál pohádku o oáze uprostřed nedozírné pouště, kde spolu s mourovatým kocourem žije soucitný doktor Bolíto a léčí neduhy světa.

Špinaví, potrhaní neduzi se tlačili v čekárně a směšně kňourali. Měli žertovná jména jako Shnabel, Silvo, Rachel nebo Patchun. Doktor přišel na to, že neduhy nelze vyléčit a že bude muset operovat. Vytáhl paličku na maso a začal jim dávat narkózu. Špindírům se to však nelíbilo, a protože si navíc kocourek dělal zálusk na libové maso, nastala veselá mela. Paris si pamatoval, že to byla obrovská legrace, jak tam všechny loutky poskakovaly, honily se, a strýček hned mňoukal jako kocour, hned burácel jako rozzlobený doktor a vřeštěl jako požíraný neduh. Uprostřed všeho zmatku se doktor Bolíto otočil k publiku, podíval se na doktorské hodinky a řekl: „Některou špínu vyprat dokážeme, ale až ty, maminko, začneš umírat, nepomůže už nic…“

Vše ztichlo, jen porcelánové hodiny dál významné odsekávaly čas.

Zzig, zzig. Jako gilotina.

Otec vytřeštil na strýčka oči. Alex prudce vydechl a strnul. Matka se zapotácela a dlouze se zadívala do bratrových očí. Brunátný otec křičel. Zatímco si sourozenci nehybně hleděli do tváří, dveře pracovny se s prásknutím zavřely.

Poté s nimi Alexandr Franz Blattgold, nejslavnější loutkoherec světa, dlouho nevečeřel. Paris se s ním znovu setkal až o mnoho měsíců později – krátce po tom, co měla matka první chrlení krve. Krátce po tom, co tátu někdo zastřelil.

Paris jemně vytáhl loutku Kašpárka a navlékl ruku do vodícího mechanismu. Mezi ukazováček a palec sevřel vertikální lištu, jak to vídával dělat strýčka. Opatrně s loutkou zatřásl, aby se vodící lanka srovnala. Stejným způsobem navlékl druhou ruku do vodícího kříže čerta.

„Ahoj, já jsem Kašpárek, tvůj kamarád, budeme si spolu hrát!“ řekl Paris o oktávu vyšším hlasem. Udělal s loutkou několik houpavých nemotorných kroků a nepovedenou úklonu.

„Blebleblelll!“ vložil se do řeči čert hlubokým chlapcovým hlasem: „Ký smrtelník mě tahá ze žhavého pekla na nehostinnou zem?“

„To jsem já, Velký loutkoherec Paris,“ řekl Paris vlastním hlasem. „Chci si s vámi hrát, být slavný a vidět svět.“

„Nechci si hrát s takovým bastardem, jako je tenhle parchant!“ vyhrkl čertovým hlasem Paris.

„Nebuď příliš krutý v řeži, ten kluk zvolil si parchantství stěží. A co víc, jenom si vzpomeň – jeho otec prachbídný zřel konec – nezapomeň!“ zapištěl nato chlapec hlasem Kašpárka.

Paris ohromeně ztichnul. Potom ale opět promluvil:

„Fotr si vystřelil mozek. No a c…,“ rozhodil čert ručkama v prudkém gestu, najednou se však jeho oči zamžily a dlouhý rudý jazyk zakmital z úst.

„Blebleblel, přišel jsem si z pekla pro hříšnici, madam Schillerovou, která vedla dětský internát v Grünbachu. Nebyla na děti hodná a často je šlehala rákoskou až do krve,“ soustředěně deklamoval chlapec a loutka čerta se zmateně zapotácela.

Oči pekelníka opět zažhnuly plamenem. Zatřepal hlavou, jako by z ní chtěl vypudit cizí myšlenky. „Seru na Schillerovou,“ řekl hlubokým hlasem. „Je to stejná frigidní čubka, jako byla tvoje máma!“

Mladík vyrazil výkřik, v němž se mísilo překvapení se zlostí, a odmrštil loutku čerta, jako by v ruce držel štíra. Prudce narazila do dveří a bezvládně se zhroutila. Jako loutka.

Ozvala se ostrá, ohlušující rána. Sedmiletý chlapec procitl uprostřed neklidného snu a oblečen pouze v noční košilce vyskočil z postele. Co může způsobit takovou ránu? Konec světa? Bouřka?

„Mami?“ zavolal. Vyběhl do haly. Pleskání bosých nohou na dlaždicích bylo jediným zvukem v modravé tmě. Když nikoho nenašel, rozběhl se ke kuchyni. „Elen?“ Proběhl ztemnělým salónem a ocitl se v chodbě, na jejímž konci se rýsoval zářící čtverec pootevřených dveří tatínkovy pracovny. Rozběhl se k nim, ale ze světla se náhle vynořila vychrtlá postava matky v nočním županu a zastoupila mu cestu. Málem do ní vrazil.

„Maminko!“

„Paride! Drahý Paride…,“ prudce ho přitiskla k vyhublé hrudi, na kterou nemoc namalovala vystouplé oblouky žeber. Tmavé zapadlé oči se topily v bolesti, slzy však chlapec neviděl.

„Maminko?! Co se stalo? Přišli loupežníci?“ hlas malého chlapce se zlomil. Tušení tragédie jej usedavě rozplakalo.

„Loupežníci,“ zopakovala tiše matka, jako by jeho slova nevnímala. „Ano. Loupežníci, drahoušku.“

Vzpomínka zmizela.

„Neměl jsi s ním tak praštit,“ řekl Paris vyčítavou fistulí Kašpárka. „Možná bude práce – pro chlapíka v bílém plášti. Belzebub je nevycválaný hrubec, avšak, což je horší – pravdomluvec.“

„Je zlý. Lže,“ nenechal se přesvědčit chlapec: „A mluví mými ústy!“ Vzápětí si sám odpověděl: „To ale já taky, žádný saky paky!“

Paris si fascinovaně prohlížel nehybného Kašpárka. Potom rychle vnořil ruku do kufru a vytáhl oblíbenou loutku víly s modrými vlasy.

„Dobrý den, paní.“

„Dobrý den, s,“ odpověděl si jemným altem. Loutka předvedla pukrle.

„Jmenuji se Paris, madam.“

Překvapeně zamrkala. „Pročpak tedy bylo na vývěsním štítu vaší firmy: Spedice – Herbert Leblank, a. s.? To malé s jste byl přece vy. Jen docela maličké s na úplném konci řádku. Jak málo jste pro otce znamenal… Je mi vás líto.“

„Nemáte pravdu,“ Paris začal popotahovat. „Nejsem jen malé písmeno. Jsem Paris Leblank, stanu se největším loutkohercem na světě. Všichni mě budou mít rádi!“

„Ale jděte,“ pohlédla víla ke zhroucené loutce u dveří a změnila téma. „Nesmíte se na Bela zlobit, nemá vychování. Je to jen takový kus sprostého sukovitého dřeva.“

Loutka Kašpárka se chytila za ústa a pokusila se zdusit smích. Paridovi však uniklo ostré zachechtnutí. Modrovláska jej zpražila rozhněvaným pohledem.

„Vzpomínáte si, Paride, na ten večer, kdy dala služebná výpověď? Zlobíte se na čerta, protože říká, co nechcete slyšet. To od vás není hezké. Jen si vzpomeňte…,“ pokračovala víla. „Služka si balila věci, plakala, a vaše nemocná matka ji prosila, aby neodcházela. Slyšel jste zpoza přivřených dveří, jak Elen v pláči lála vaší matce, že se pánovi nediví, že si sáhnul na život, a že nezůstane v tomto poskvrněném sídle už ani minutu. A skutečně jste ji už nikdy neviděl.

Po několika měsících matka zemřela na tuberkulózu. Několik dní před toužebně očekávaným bratrovým návratem.“

Ano, byla to pravda. Maminka odešla. Její postel, podušky, polštáře, to všechno tu zanechala potřísněné odcházejícím životem, nemocnou krví, a Paris už dnes chápal, že každá kapka té krve byla slzou a každá slza lítosti pokáním. Když se nakonec ty krásné oči zavřely, věděl, že pro ni přišlo vysvobození, něco krásného, a ne věčná pustina.

Na pohřeb dorazil i strýček. Hořce si vyčítal, že nepřijel dříve, ale jeho hluboký žal ničemu nepomohl.

Večer s Paridem seděli mlčky, zahleděni do mihotavých plamenů v krbu, obklopeni ztichlým, prázdným domem, šerem a melancholií. Alex připravil jeho nejoblíbenější jídlo – ohřívané vafle s konvičkou horké voňavé čokolády. Sám se však svědomitě věnoval koňaku. A vyprávěl mladíkovi nesmyslný příběh.

Paris byl tehdy příliš vyčerpaný žalem a sklíčeností, zapamatoval si jen zlomky, než jej chraplavý strýčkův hlas ukolébal k milosrdnému spánku.

Vyprávění se odehrávalo krátce po válce. Bylo o muži, který provedl něco strašného a byl za to trýzněn strachem a výčitkami. Ve spánku jej pronásledovaly noční můry. Po nějaké době se mu začal zdávat zvláštní sen o nádherném kvetoucím stromě, který roste na jeho zahradě. Stín koruny nabízel útěchu a květy voněly omamně, až se točila hlava. Pod stromem sedával černovlasý cizinec s tajemným úsměvem na rtech. Jeho hluboké oči byly zapadlé jako důlky lebky. A ve snu cizinec řekl, aby muž strom pokácel a z jeho dřeva nechal vyrobit loutky. „Ten strom bude tvým osudem,“ řekl tehdy.

Druhého dne ráno, ihned po procitnutí, vyšel muž na zahradu a zasadil jabloň. Za několik let semenáček zmohutněl a vyrostl do výšky. Strom však nevypadal jako ten ze snů. Jeho kůra byla tmavá, skoro černá, a tak drsná, že při dotyku zraňovala. Větve bez listí se jako nemocné ruce v prosbě natahovaly k nebesům a další větve – tmavé pruty – švihaly po všem živém jako trestající prsty. Strom rostl, sílil a jeho kořeny se prodíraly níž a níž do tajemné zahnívající hlubiny, ze které čerpaly sílu.

Strýci bylo špatně rozumět. Jazyk se mu pletl a slané slzy začaly opět stékat po horké tváři. Paris ležící na pohovce v polospánku poslouchal a díval se skrz přivřená víčka na plameny v krbu, jak spolu tančí vyzývavé tance a lačně olizují poslední polínka. Nepamatoval si, kdy usnul.

S východem slunce jej strýc probudil. Šaty měl pomuchlané a dech prosycený pachem alkoholu. Zarudlé oči prozrazovaly, že Alex nejspíše probděl noc, ale hořela v nich rozhodnost.

Přikázal Paridovi, aby si sbalil oblečení a připravil se na cestu. Odpoledne jej odvezl do internátní školy pro mladé pány, do zapomenutého městečka Grünbach.

Šedé dny podřízené přísnému řádu internátu letěly jako voda. Jediné světlé chvilky Paris zažíval, když přicházely barevné pohlednice, které voněly dálkou, dopisy s cizokrajnými známkami, vyprávějící příběhy o krajích za hranicemi všedních dnů. Dopisy, které slibovaly lidskou blízkost, pochopení a možná i lásku. Posledních několik končilo: Už brzy se pro Tebe vrátím! Tvůj Alex…

Čas běžel a dopisy chodily stále střídměji. Jednou přišla zvláštní cizojazyčná knížka vázaná v kůži. A krátce po tom strohé smuteční oznámení.

Paris cítil, jak jej knížka v záňadří hřeje, pulzuje jako živá – a tak ji vytáhl a otevřel. Shrbil se nad podivným textem, který se mu před očima vlnil, v mysli přivolával obrazy. Ponořil se do zvláštního stavu mezi spánkem a bděním. Jeho oči volně klouzaly po řádcích, zatímco klikyháky ožívaly v příběh.

Je strašlivá zima a vánice a hlad. Deportace nad námi visí jako katův meč. Utíkáme a je nás sedm. Zbloudili jsme ve vánici, avšak ne v srdcích. Syrový vítr věští smrt, ledovým dechem vysouší slzy mladších dětí, dříve než mohou skanout na sníh. Všude kolem je mráz a bílá smrt. Vyčerpaní přicházíme k domu na samotě, zatáhnu za mosazné táhlo zvonku.

Otevře bledá žena a na první pohled jí je vše jasné. Silvo ji zapřísahá Božím jménem, aby nás u sebe chvilku nechala, jen než se bouře přežene. Chce koupit jídlo a vyvážit je zlatem. Ona se rozhlédne, uvidí naši zbědovanost a za našimi zády jen sněhovou bouři. Nakonec se slituje a pozve nás dál.

Chválíme Boha a vděčně přijímáme milosrdenství. Jako nejstarší syn odcházím po jídle hledat ženy, abych jim tlumočil naše díky. Přináším s sebou vak s jediným majetkem, který jsme tak rychle byli schopni pobrat před útěkem. Paní domu naleznu v salonku v objetí světlovlasého muže. Ona se zajíkne a prudce vydechne. Pokusí se muže odstrčit, avšak on se jen pohrdavě usměje, když ke mně vzhlédne.

„Ještě potrvá, než se Leblank vrátí. A tenhle…,“ jeho slova ani neskrývají zášť „… si to nechá pro sebe.“

Nenechám se tím vyvést z míry, přicházím přece odměnit dobré srdce. Z vaku vytáhnu zlatý náhrdelník, rodinný klenot, a beze slov jej podám ženě. Potom ze záňadří vytáhnu malou knížku v odřené kožené vazbě. Stojím tiše, s díky v očích.

Ženu zlatý šperk v ruce tíží jako olovo, podbízivě šeptá o novém životě s otcem dítěte… Několik takových cenností by jí mohlo koupit budoucnost, po které si myslí, že touží.

Knížka sama zaklapla. Paris klimbal nohama a hleděl do prázdna. Příběh se odehrál dříve, než se narodil. Nikdy jej ale nedosnil do konce. Bál se.

Když loutka promluvila, Paris si uvědomil, že má levou ruku stále položenou na vodícím kříži modré víly.

„Osvoboďte nás, prosím. Všichni jsou už pryč, jen my zůstali.“ Upírala na něj velké modré oči, světlé jako led.

„Neumím to,“ špitl Paris.

„Spravedlnost je odměnou sama o sobě…“

„Neptal jsem se, co mi za to dáte.“

„Povedeme vaši mysl,“ Modrovláska viděla, že už vyhrála.

Paris se poprvé po dlouhé době zasmál.

„Pomozte nám najít kořeny. Jedna dlouhá cesta skončí a vy získáte poklad!“

Paris by jí v tu chvíli slíbil cokoli… Poprvé v životě nebyl sám.

Max Himmer byl zahradník Leblankových odnepaměti. I nyní, když bylo vše spojené s minulostí mrtvé, starý Max přetrvával. Patřil k domu jako střecha s popraskanými taškami, jako tichá hala s mramorovými dlaždicemi, byl jeho součástí. A stejně jako dům, i on stárl a chátral. I když mu už tělo nesloužilo jako dřív, měl stále dost síly posekat trávník, zastřihnout živý plot či vyplít záhon bělostných růží před hlavním vchodem.

Když za ním chlapec přišel, starý Max se k němu neotočil zády. Mladíkovi táhlo na jedenáctý rok, a spíše než s sebou tahat dřevěná pimprlata, pomyslel si zahradník, by měl vyvádět klukoviny s kamarády.

Bylo mu ho líto, a tak vzal do rukou vidlici z tmavého dřeva, kterou mu chlapec přinesl. Uchopil ji na rozevřeném konci jemně, jak to vídal u proutkařů – mezi palce a ukazováky –, a vydal se napříč zahradou „hledat poklad“. Paris šel za ním, povídal si sám pro sebe a v podivné hře šaškoval s pimprlaty.

Kolem šípkových keřů vešli do staré zahrady za domem, která byla již dlouhá léta neudržovaná. Rostliny protrhly vzorné řádky a rozestřely se v jejich okolí. Na mnoha místech trčely vzdorné trsy bodláků, mezi lopuchy se prodíraly kopřivy a divoký šťovík. Maxovi se zdálo, že na okamžik zakryl slunce černý stín a všechny barvy kolem zeslábly, pohasly. Zahradu polilo bledé světlo. Po starcových zádech přeběhl mráz a on si vzpomněl, kdy viděl stejnou záři. Vzpomněl si na zimu roku čtyřicet. Na strach, zapřísahání, naději, zoufalství a mnohem víc. Na příšerné divadlo, jehož divákem se stal. Zaplaven náhlou slabostí zavrávoral. Svět náhle opět nabyl barev. Chlapec se ho na něco dychtivě ptal.

„Tady? Je to tady, pane Himmere?“

Max zmateně bloudil pohledem. Poznání ho zasáhlo jako blesk z čistého nebe. Je to tady! Volný konec vidlice se ohnul, jak ho nějaká neznámá síla táhla nahoru. Max zrudl a na čele mu vyrazil chladný pot. Vidlice táhla strašlivou silou a její konec se pomalu začal obracet proti jeho obličeji. Pocítil smrtelný strach, nemohl ji však pustit nebo odhodit. Nešlo to! Chlapec na něj hleděl s pootevřenou pusou a vypadal, že se rozbrečí. Malá dětská ústa jako smyslů zbavená drmolila nepřirozeným dívčím hlasem: „Krev ukáže cestu, krev hříšníků vsaje zem a ukojí chtivé…“

Max napjal poslední síly, aby odvrátil špičatý konec dřevěného prutu, který se skoro dotýkal jeho obličeje. Cítil, že již brzy povolí.

„… a otevře bránu, rozestoupí se hrob, hlubiny budou nasyceny, hlad utišen, nakonec přijde…“

Maxovi prsty povolily.

„… osvobození!“

Ozval se strašlivý krátký výkřik. Paris viděl, jak si starý zahradník vrazil ostrý prut hluboko do oka. Tělo se s tichým žuchnutím bezvládně zhroutilo na trávník. Mladík stál jako opařený a pozoroval úzký pramínek rudé tekutiny, který opouštěl zmrzačený oční důlek a mířil k nedalekému trsu trávy. Když se stébel dotkly první kapky krve, drn se zachvěl a zmizel pod zemí, ve které se otevřel otvor velký jako pěst. Rostl! Do rozšiřující se trhliny spirálou vtékala krev jako do výlevky, tmavý proud se neustále zrychloval, strhával s sebou sypkou hlínu a maličké kamínky, až mizel v černé hlubině.

„Co jste to udělali?!“ vypravil ze sebe chvějící se Paris.

„Otevřeli jsme bránu!“ chladně pronesla ústy chlapce víla.

„Ššššš, ššššš. neplakej, malý Paride,“ řekla loutka ve špičaté čepici a dlouhé košilce, která náhle seděla na okraji jámy. Mladík si uvědomil, že ji nikdy dřív neviděl. Kouty jejích úst se nepatrně zvedly a vykouzlily úsměv tak smutný, až naháněl hrůzu. Paris se propadal do jejích bezedných očí. Vše ostatní zahalila konejšivá slepota, jako by někdo přes svět přehodil hedvábný závěs. Jediným bodem byly zářící oči, které se mu propalovaly do mysli.

Dveřmi za mými zády vstoupil dovnitř podroušený zahradník a zamumlal, že se pán s vojáky už vrací. V tu chvíli si teprve všiml, že v místnosti je Žid.

Překvapeně jsem se otočil a strnul. Světlovlasý skočil vpřed. Koleno mi, nebohému, vrazil do kříže a zezadu sevřel ruce. Žena přidušeně vykřikla. A ten, jenž se měl stát otcem, poručil: „Zab ho!“ Než si zahradník uvědomil, co dělá, popadl mosazný popelník a vší silou mě udeřil do hlavy. Lebka praskla a já zůstal světlovlasému bezvládně viset v rukou, náhle křehký jako dítě. Jako loutka, které přestřihli vodící provázky.

O chvilku později otevřeli hlavní dveře gestapu.

Odvedli mé rodné, ale v domě zůstala spousta výčitek, nevyřčené bolesti a ztracených nadějí. A krvavého zlata, které neslo pečeť plísně a hnilobný puch mamonu. A já, ležící v krvi. Bledá ruka dál svírala knížku psanou hebrejským písmem, kterou jsem chtěl odměnit dobrého člověka. Knížku, která pro nás byla cennější než všechno zlato světa…

Paris stojí na prahu drolivého okraje propasti široké jako studna. Temná trhlina do nitra země ho přitahuje, láká. Chlapec se trochu nakloní, na tváři ucítí vlhký závan tepla z hlubiny, vůni tlení, dech podzemí.

„Sem ho zakopali?“ zeptá se.

„A tady vyrostl strom trestu,“ odpoví loutka.

Paris z kapsy vyloví odřenou knížku a otevře ji. Hebrejská bible. Záhadné klikyháky se na stránkách rozmažou, jak se chlapci derou slzy do očí.

„Teď chrání tebe a dává ti nad námi moc. Je tvou odměnou, Paride. Když budeš hledat, najdeš v ní Cestu.“

Paris se zmateně dívá na knížku. Neví, jestli chce porozumět.

„Teď řekni, že nám dáváš svobodu!“ vyhrkne loutka s dlouhým nosíkem a špičatou čepicí.

„Hoď nás dolů!“

Chlapec ale nechce zůstat sám. Touží se stát velkým loutkohercem, cestovat po světě a rozdávat radost. Zoufale si přeje, aby ho měl někdo rád. Krokodýlí slzy stékají po pihovatém nosíku, žmoulá ušmudlaný kapesník v sevřené pěsti. Nakonec se rozhodne…

Drozd zakrouží nad domem, vzepře se větru a vyrazí vzhůru k obloze. Zapadající slunce se posledními oranžovými paprsky dotýká střech domů, hladí listy v korunách stromů, teskně se s nimi loučí. Cvrčci hrají jednotvárnou večerní sonátu a řeka je plná tekutého zlata. Ještě než se ohnivá záře dne zcela rozpustí v ruměné a fialkové večera, vystoupá na své místo měsíc ochránce a rozsvítí nad městečkem Dachau první mihotavé hvězdy. Až jeho cesta skončí za horizontem, předá po divotvorné noci vladařskou korunu slunci, které znovu vyjde zítra, pozítří opět, znovu a znovu.

Tak dlouho, dokud bude naživu poslední nevinný člověk.

Ukolébavka pro město krys

Sněhové vločky ležely všude a zasypaly i rajče, nakousnuté do půli ocelovým nožem. Vyteklá šťáva již zhutněla a slupka se pokryla vráskami studu. Sníh se usazoval na sedlině v kávovém hrnku, mísil se v popelníku s popelem. V kuchyni bylo chladno, dýchala podivným zatuchlým ovzduším staré lednice. Na lince hopkala sýkora a její nožky zanechávaly ve sněhu výsměšné stopy.

Ostré ranní slunce si razilo paprskovou cestu skrz žaluzie, hra stínů zamkla pokoj do mříží jeho světla. Ze dveří ložnice právě vyšel člověk, který v tomto příběhu sehraje důležitý part. Na chvíli jej oslnilo zbloudilé slunce a on si zastínil oči dlaní. Jmenuje se William, má modré, krví podlité oči a bolí ho hlava. Třebaže je to klišé, jemu to jako klišé nepřipadá. Vlastně je mu hrozně zle a to, že jeho byt vypadá jako sněhová pláň, mu připadá nereálné. Přejde tedy ke dřezu plnému špinavého nádobí a pustí studenou vodu. Hltavě pije z dlaní a zároveň si omývá obličej, dobrou polovinu si vyšplíchá na zmuchlanou košili. Všechna okna jsou zavřená a za tenkou slupkou jeho bytu končí srpen.

„Nerozsvěcej!“

Takhle to v noci začalo. Zatímco vládla tma tmoucí.

William ležel na pohovce, protože nedokázal dojít do ložnice. Samozřejmě že to bylo pohodlnější, protože mohl rukou stále objímat láhev, která stála na zemi. Nebo ležela, a William stál?

„Nerozsvěcej!“ řekl znovu tichý hlas ve tmě.

Muž zatřepal hlavou v touze vyhnat démona. Nával adrenalinu a strach okamžitě utopily opilost.

„Kdo je tu?!“ Sevřel v pěsti hrdlo láhve, kterou ještě před chvílí hýčkal. Krev mu bušila ve spáncích.

„Nerozsvěcej!“ řekl někdo až u jeho ucha.

William vykřikl a odskočil jako uštknutý. Udeřil pěstí do míst, kde tušil vypínač, a ohnal se naslepo lahví.

Lustr se s nekompromisní okamžitostí vzňal a udeřil ho až do hlubin mozku. Tma. SVĚTLO! Než William rozsvítil, bylo to lepší. Pokoj byl totiž prázdný. Stejně jako celý byt. Věděl, že po tomhle už neusne. Zapnul televizi a chvíli chodil sem a tam. Potom otevřel druhou láhev a vzal si ji do ložnice. Milovali se krátce a intenzivně.

„Něco se stalo,“ řekl si William, který se už nějaký čas učil mluvit nahlas, vlastně od té doby, co odešel od policie, to ale v příběhu nehraje žádnou roli. Výjimečně si nelhal, něco se opravdu stalo. Podíval se na své ruce a prohlížel si je snad deset minut. Díval se na nehty, na vrásky na kloubech, na drobné jizvy a záděry, na papilární linie na bříškách palců a žíly na hřbetech rukou. Uvědomil si sám sebe a uklidnil se. Půjde k psychiatrovi a nastoupí protialkoholní léčení, rozhodl se. Věděl, že překonal hranici, a měl tolik odvahy, aby si to přiznal. Ta odvaha mu dala na chvíli sílu, a tak si znovu prohlédl tu spoušť.

V jeho bytě panovala zima, poletovalo tu několik ptáků, a dokonce uviděl i bílou veverku. Vítr si pohrával se záclonami a honil po zemi sáček od špaget. Zatuchlá vůně tlení a rozkládajícího se života; vůně stvoření nového života – byla všude kolem. Líbala ho hluboko do úst i nosu, nasákly jí jeho šaty, vlasy i kůže.

William si vzal bundu a klobouk. Smířit se s tím zabere nějaký čas. A tak dvě krabičky cigaret.

Toulal se dokonalou nedělí. Byl krásný den, jakých bývá málo. Kdo mohl, byl na koupališti a miloval život. William si připálil další od slunce a vyfoukl dým jako drak z legend. Co je na dnešku tak zvláštního? opakoval si v duchu. Třeba v noci propadl do paralelního vesmíru, měl by se zeptat, jestli i jiní lidé mají doma zimu. Dobrý den, jmenuju se William, jaké máte doma období?

Nazdařbůh se procházel ulicemi města a přemýšlel nad tím, že jakmile odejde z léčebny, měl by se vrátit do práce. Vlastně se mu trochu ulevilo, protože jeho život dostal nějaký cíl.

Pot stékající mu po skráních, zádech a z podpaží z něj odplavoval nečisté látky. Zbavoval jej minulosti a uvolňoval jemný zápach nového života. Kdyby žil před sto lety, toužil by být tulákem. Nebo indiánem na Sierra Nevadě, nebo Jackem Kerouacem na cestách se svobodou v plachtách a nebezpečnou přírodou pod nohama, přírodou, kterou nikdo nevlastní, ale která vlastní každého, kdo je tak smělý, že by s ní chtěl žít. Ale stal se policajtem a jeho hřištěm bylo město. A všechno ostatní jen zaváté romantické sny.

Zatímco se pozvolna nořil z cigaretové meditace, aby se v nirváně dočkal osvícení, v realitě města se ztratil. Domy kolem byly přísně strohé a jejich omítka opálená do tmavého bronzu. Okna jako ústí dělových hlavní sledovala každý Williamův krok.

„Kdo jsi, že se opovažuješ nenaslouchat mi?“ zaševelily stromy, zatímco slunce zrudlé únavou sklouzávalo za obzor. Koruny se chvěly v neviditelném větru jako vlasy.

Ovládl paniku, protože by byla trapná.

„Jsem William,“ řekl nahlas do ticha, které někdo udělal schválně. „Kdo jsi ty?“

Země se pod jeho nohama zatřásla a asfalt pokryla sít hlubokých trhlin. Muže to překvapilo tak, že upadl. Bolest jej vrátila do reality, protože si do jedné z prasklin zarazil kotník. Zatmělo se mu před očima.

Zatímco se rozsvěcely první lampy, ulicí přicházela dívka. Vlasy měla po ramena, oči mandlové, na tenkých nohách punčochy popsané symboly. Určitě jí nebylo víc než patnáct, přes rameno nesla lyži a ostražitě se dívala na Williama.

Přišla až k němu.

„Proč tu mám být?“ zeptala se a probodávala ho hořkými mandlemi.

Zamrkal, protože ho otázka zaskočila snad ještě víc než před chvilkou zemětřesení.

„K-D-O-J…,“ četla dívka písmena zkroucená jako hadi. Vytvořily je záhadné praskliny na asfaltce. Williamova noha stále vězela v „O“.

„J-S-I-T-Y,“ dočetla. „Kdo jsi ty.“

Nechal ji být a pokusil se postavit.

Byla vyzáblá, sahala mu po prsa. Měla vlasy, co se rády rozletí do všech stran, pokaždé když pohodí drobným nosem. Asi měla na obličeji pihy, její oči ale byly tak neklidné, že na sebe strhávaly veškerou pozornost.

„Aha,“ řekla. „Už tomu rozumím.“ A podrazila Williamovi nohy. Mělo to jedinou výhodu. Kulka, která mu prosvištěla nad hlavou, rozstříkla bronzovou omítku, a nikoli jeho mozek.

„Jsem Silvana,“ řekla mu a pozvedla lyži nad hlavu. Stačila ještě vykřiknout: „Zůstaň ležet!“

Mávla křídly a byla ta tam.

K Williamovi utíkali tři muži. Hlavy utopené v punčochových kuklách, které musely ještě vonět po nohách majitelek. Ten, co střílel, se právě zastavil, aby znovu zamířil. Dva druzí vyzbrojení baseballkou a heverem ale neváhali.

Silvana dopadla někam mezi jejich dupající nohy a bezcitné oči. Střelce kopla ze strany do ruky. Rána vyšla, ale kulka se nešťastně zavrtala zezadu do stehna jeho druha. Ten zařval bolestí a překvapením a upadl. Dívka, která nyní oběma rukama držela lyži sklopenou ke špičce levé nohy, se mírně zhoupla v bocích a najednou jí švihla vzhůru a nabrala muže od rozkroku až po bradu. Bylo to zvláštní, protože jím lyže prošla, jako by nenarazila na odpor. Střelec nevydal žádný zvuk, jen se rozpadl jako přeříznutý citron.

William byl tak zmatený, že se ani nestihl bát. A tak se jen díval, jak dívka pokračuje v dlouhé sečné ráně vzhůru, až do nejvyšší polohy. Náhle zjistil, že se musel dívat špatně, protože meč byl obrovský a zářivý… jak jej mohl považovat za lyži? Jak ho ta malá unese?

Silvana švihla čepelí za sebe, a ta jako by v jednom okamžiku získala svou skutečnou energii a váhu. Toho dívka využila a silou se k ní přitáhla, aby dokončila salto. Bylo to jako sledovat podivný tanec, kdy dívka švihne mečem a poté využívá jeho setrvačnosti k provádění akrobatických kousků. V jednom okamžiku čepel nic nevážila, a v druhém musela mít tíhu desítek kilogramů.

Dívka strnula jako porcelánová socha. Připravila si pózu před zrcadlem a vypadala v ní krásně i strašně, což byl na její věk výkon. Krátká černá sukně a počmárané punčochy působily skoro punkově, čepel, po níž kapala krev, odměřovala čas. Takový pohled se naskytl těm dvěma, když se ohlédli a uviděli, co zbylo z pistolníka.

„Ať o tom víte, nebo ne, jste jen loutky krys,“ vysvětlila jim Silvana. „Takže si dobře rozmyslete, jestli pro ně chcete umřít.“

Jeden z mužů to stále nedokázal pochopit, díval se na své obrovské ruce, na pálku a pak na malou holku, která byla bledá a pihovatá, a znovu na své velké ruce. Druhý měl rozumu víc, a tak z něj za chvíli nezbylo víc než kulhavé tepání podrážek.

Na silnici zůstal ležet osamělý vak, odhozený kýmsi z útočníků. Ten poslední se k němu sklonil a s očima upřenýma na Silvanu z něj vytáhl dlouhou motorovou pilu.

„At řekne, proč po mně šli?“ vykřikl náhle William, který si uvědomil, že za chvíli může být na otázku pozdě.

„Po tobě?“ zadívala se na něj nechápavě Silvana. Zavrtěla hlavou a rozesmála se. „Ne. Taky jsem se tomu na počátku divila, ale po tobě opravdu nešli. Na to dám krk.“

Poslední z útočníků před ni položil na cestu motorovou pilu a Silvana se otočila zpět k němu.

„Ty nejsi slepý otrok krys. Patřils kdysi k Ní, že? Poznala jsem to.“ Chvíli jej topila ve svých očích, než se nad ním slitovala. „Dobře, poklekni.“

Rozkročila se a pozvedla nad hlavu obří meč.

„A ty,“ vykřikla přeskakujícím hlasem k pouličním lampám, „se dobře dívej!“

Bílá pentle prosvištěla vzduchem a vykreslila tmavou spršku odpuštění.

William si vytřepával z očí překvapení, v okamžiku však byl zase rád, že sedí.

„Děkuju ti, Strážkyně,“ ozval se hromový skřípot, jako když se ohýbají stovky uschlých vrbových prutů.

Silvana sebou trhla a otočila se k místu, odkud hlas vycházel. Nad dětským hřištěm se tam sklánělo několik stromů. Jeden z nich se pohnul a vykročil k nim rozvážným krokem pastýře. Došel však jen na hranici půdy, jako by mu byla lidská silnice zapovězená.

„Pastýři!“ vykřikla konečně překvapená dívka a zaklonila hlavu, aby mu pohlédla do tváře. „Netušila jsem, že tu ještě někdo z vás zůstal. Ostatní už dávno odvedly vodní sylfy.“

Vysoký houževnatý vrbák pokrčil rozložitými rameny. „Zůstal jsem uvězněn v cele své duše. Myslíš, že ji mohu zradit?“

„Už v době, kdy se narodil první člověk, jsi pil z pramenů pod tímto místem. Stal ses tímto místem. Rozumím.“

„Pomohlas mi, ale krysy pošlou další.“

„Mám ti nabídnout rozhřešení Hranice?“

„Rychlou smrt čarovnou čepelí? Byla by to čest, ale nelze ukončovat to, co ještě nedošlo zralosti. Má míza se dosud bouří ve starých žilách. Přijdou-li krysy, budu bojovat.“

„Dobrá, pastýři, přišla jsem za tebou po znameních, protože mě vedla Ona. Splnila jsem úkol a teď odejdu.“

„Ať máš vždy dost vody i slunce,“ rozloučil se s ní pastýř stromů.

Silvana se podívala opovržlivě na Williama, který ze země sebral pistoli, zkontroloval zásobník a zastrčil si ji za kalhoty.

„Nechápu, co se tu děje, ale s tím, že po mně nešli, se pleteš,“ vytkl jí. „Stříleli na mě. Kdyby šli pokácet strom, nemuseli si nás všímat.“

„Trefili tě snad?“ odfrkla otráveně.

„Ne, to ne, ale…“

„Tak co bys chtěl?! Sbohem, starče.“

„Héj!“ vykřikl William, protože ho oslnil nápad. „Ty nevycválané kůzle, vem mě s sebou!“

Dívka, která již odcházela, se k němu otočila jako opařená.

„Zbláznil ses? Byl bys jen na obtíž. Neumíš se dívat bez očí a poslouchat bez uší. Neumíš přemýšlet bez rozumu a milovat bez důvodu.“

„Přemýšlet bez rozumu, milovat bez důvodu… To papouškuješ zpaměti, co?“

Zaskočilo ji to a naštvalo, to bylo patrné na první pohled. Pohodila nosem a byla by mávla vlasy a navždy zmizela, nebýt zamňoukání bílého koťátka, které se otřelo o Williamovy nohy.

Muž se sehnul a něžně je podrbal mezi ušima a bylo mu úplně jedno, že Silvaně srší z očí blesky.

„To je znamení,“ zachrčela hlasem, který vůbec nepřipomínal pubescentní patnáctku. „Nepřísluší mi chápat Její vůli, ale zdá se, že zbývá méně času, než jsem čekala. Dobře, muži. Pojď se mnou a já tě povedu cestou, která byla předurčena.“

„Tak dem na to!“ vzal koťátko do náruče a vykročil. „A říkej mi Williame, kůzle.“

„Jestli chceš, budu ti říkat strejdo,“ ledově se na něj usmála a opřela si o rameno obří meč, který už zase připomínal lyži.

Vykročili pomalu ztichlým městem, podél lamp lemujících cestu v rozestupech vojáků. A kdykoli se přiblížili ke světlu, Silvana roztočila prak, který vylovila odněkud z hlubin šatů, a lampu rozbila.

„Tohle je první věc, kterou se musíš naučit. Lampy jsou oči jaguára,“ řekla dívka a znovu roztočila prak.

Pomaličku se nořili hlouběji do města, zatímco lampy kolem nich jedna po druhé zhasínaly.

„Ty si teda číslo!“ řekl William, aby řeč nestála. Připadalo mu, že se po městě tahají už víc než hodinu, a sen začínal být únavný. Sen, za nic víc to zpočátku nepovažoval, protože takové věci se doopravdy nedějí. Teď už to ale začínalo být únavné i na sen.

„Ty si teda číslo, kůzle. Rozsekalas je na šrot!“

To už dívka nevydržela a zastavila se. Zapíchla mu do prsou prst a zaryla se mu do očí. „Hele, začínám tě mít plný zuby. Už tam brzo budem, tak zkus mlčet.“

„Tam? Kde tam?“

„Tam, kam jdeme.“ Znovu se otočila zády a vyrazila. Zbýval z ní jen stín za svitu bledé městské noci, kterou nedokázaly prorazit ani hvězdy. Přidala do kroku, a tak měl William co dělat, aby jí stačil. Každou chvíli o něco zakopl a sprostě zaklel.

Minuli viadukt, po kterém se přeřítil řvoucí noční expres. Za ním dlouhá stráň a silnice s bílými tesáky patníků. Aut kolem nich projíždělo čím dál méně a oni kráčeli po krajnici k periferii. Prošli kolem sevřených bloků činžáků, nakupených na sebe jako kostky stavebnice, a dál přes betonový most nad olejnatou řekou.

Smrad ucítili z dálky. Jak se k němu blížili, mizely známky lidské přítomnosti a jen vítr zpíval uším o bažině špíny, která se před nimi otevírala.

„Co to sakra je?“

Neodpovídala. Pečlivě vybírala cestu.

„To je nějaká skládka, ne? Musí být obrovská… Netušil jsem, že tu něco takového je, takhle blízko města. Musí být černá, ne?“

Silvana jej bezpečně vedla labyrintem zohýbaných umělých hmot, černých pytlů s odpadem, zkroucených drátů, slepých vyhaslých sporáků, rozšklebených úst rezavých trubek… Náhle se zastavila, byl před nimi remízek šumících bezů.

Přebrodili potok zavalený plechovkami a pokračovali mezi stromy, do úplné tmy, ze které William viděl jen bílá záda dívky, a tak se jich držel pohledem, stejně jako se předtím držel její sukně.

Vešli do malé boudy z eternitových desek, která byla vklíněna mezi stromy. Silvana zapálila petrolejku, a zatímco přízračné zlaté světlo klouzalo po jejích řasách, zašklebila se na Williama.

„Tak jsme došli, strýčku.“

„Došli, ale kam? Hádám, že jsme někde na kraji města, na hnijící skládce, na místě, kam jaktěživo nikdo nevkročí. Zkrátka ideální místo pro vraždu.“

„Všimla jsem si, jak jsi ostražitý. Nečekala jsem, že na to přijdeš tak rychle,“ řekla Silvana a sáhla na rukojeť meče.

William sjel dlaní k pažbě pistole, kterou si předtím strčil za pás. V té chvíli mu ale vypadlo kotě, které vrníc spalo v jeho náručí. Dopadlo na všechny čtyři a vyčítavě zamňoukalo. Strnuli, jeden proti druhému.

„V jednu chvíli jsem se skoro lek,“ rozesmál se William. „A teď vážně, proč jsi mě zavedla do tohohle království splašků?“

„Království splašků?!“ sekla po něm pohledem a atmosféra sbližujícího vtipu byla zase rázem pryč. „Původně jsem ti jako hostu chtěla udělat večeři. Kašlu na tebe, nevycválanče!“

William se hrozně snažil, ale cítil, jak mu koutky cukají – ne a ne je ovládnout. Modlil se, aby si toho Silvana ve sporém světle nevšimla.

„Takže ty tu bydlíš,“ vypravil ze sebe nakonec. „A co bude teď?“

„Teď,“ řekla Silvana a bylo vidět, že jí velmi záleží na tom, aby si Will nechal komentáře od cesty. „Teď se půjdu umýt. Jsem zpocená jako prase.“

„Půjdeš se umýt? Ptal jsem se na to, proč tu jsme a co budeme dělat dál.“

„Přes noc budu přemýšlet. Lehni si ke zdi a vem si tenhle slamník. Nestarej se, já se vyspím dohře.“

Svlékla si punčochy a sukni a odložila meč. Oblečená jen v kalhotkách a tričku si vzala petrolejku a vyšla ven. William se nechtěl dívat. Den byl plný zážitků a on se nemohl dočkat, až zavře oči a všechny si je bude znovu přehrávat a vstřebávat s klidnou myslí. Navíc okna byla z voskovaného papíru, takže přes ně stejně nic nebylo vidět. Tedy nebylo by, kdyby sud s dešťovou vodou nestál mezi hákem na petrolejku a oknem.

„Sakra, dej si vodchod! Kolik si myslíš, že mi je! Čtyřicet?“

To bylo kruté, protože Williamovi se sotva přehoupla třiatřicítka. Teď ale jen zmateně zíral do tváře rozcuchané a rozhořčené ranní bohyně postříbřené bílými paprsky, které si našly cestu střechou.

„Neblázni, jen jsem se převalil, já nechtěl,“ obhajoval se nejistě William a zíral na svou ruku. Asi se mu zdálo něco hezkého, protože Silvanu ve spánku objal. Kotě si mezi nimi jakoby nic předlo.

Stěží uhnul pohlavku, který mu zkusila uštědřit. Rychle vyskočil z postele a utíkal ke dveřím.

„Jdu se umýt, nechoď za mnou,“ houkl a přirazil rozviklané dveře právě ve chvíli, kdy do nich narazila bota.

O chvíli později už se proplétali skládkou zpět do civilizace.

„Proč bydlíš tady?“

„Líbí se mi tu,“ odpověděla trucovitě.

„Nevěřím, že se ti líbí žít v téhle špíně. Proč mi lžeš?“

„Víš, co ti na ten křížový výslech.“

„Sakra, kůzle! Chodím za tebou jako ocásek, nechci vyzvídat, ale…“

„Tak nevyzvídej.“

Dalších pár minut šli mlčky. William byl vzteklý. To škvrně z něj neustále dělalo hlupáka, nejradši by ji přehnul přes koleno a pořádně jí nařezal lyží, co s sebou pořád tahá. Bál se už riskovat jakoukoli další otázku, aby nepřišel o zbytky důstojnosti. A ona zase začala s těmi svými nesmysly.

„Ve městě se usídlilo něco zlého. Musí to být strašný démon, protože krysy by se jinému nepodvolily. Samy jsou dost mocné.“

„Chceš říct, že krysy… jako ty myši s ocáskem, jsou mocné? No, uznávám, že jich je moc, ale…“

„Podcenit je by byla poslední chyba, kterou bys v životě udělal,“ skočila mu do řeči. „Krysy samy o sobě nejsou silné, nemají špičaté zuby ani ostré drápy. Poměrně špatně vidí a ani jejich čich nepatří k nejlepším. Přesto mají skutečnou moc. Nemáš o tom páru, tak se neškleb a alespoň poslouchej.

Ony nepůsobí přímo, jsou vládci loutek. Mají lidi v městské radě, pod kterou spadají veřejné služby.“

„A mimo jiné i deratizátoři. Jaká ironie,“ neodpustil si Will.

„A mimo jiné policie. Mají politiky, právníky, lidi ve správních radách bank. Mají své lidi v médiích. Jejich finanční mágové si můžou koupit téměř cokoliv a kohokoliv. Až z toho mrazí. Nikdy nepodceňuj to, co neznáš, strejdo.“ A spíš jen pro sebe zašeptala. „A přece mají z něčeho hrůzu.“

„Včera jsi těm mužům, co na nás zaútočili, říkala otroci krys. Takže je proti nám poslaly mluvící krysy?“

„Nechápu, co je tu k smíchu. Snad jen tvá omezenost!“ odsekla mu a už nic neřekla.

Po další hodině si Will začal stěžovat. „Víš co? Mám pocit, že nás vodíš v kruzích. Kolem téhle stanice tramvaje už jdeme přinejmenším podruhé.“

„Potřetí.“

„Cože? Víš vůbec, kam jdeš?“

„Ne, a ty?!“ zeptala se Silvana, které jeho zmatek očividně zlepšoval náladu.

„Tak jo, mám toho dost! Teď půjdeme za mnou. Alespoň si koupím něco k jídlu, už hlady šilhám.“

Jen kývla hlavou a pokynula, aby šel první. Prolétli nákupním centrem a stavili se v přeplněném fast foodu. Tedy William se stavil, protože Silvana dovnitř odmítla vstoupit. Na hamburger, který drtil v ústech, pohlížela s takovým odporem, že Williama přešel hlad. Potom si sedli na lavičku na nábřeží a jen pár metrů od nich se po magistrále valila nekonečná řeka rachtajících aut.

„Včera to vypadalo jako dobrodružství, ale už mě to začíná zmáhat,“ postěžoval si William.

„Čekáme na znamení, strejdo. Ta přicházejí, jak se jim zachce.“

„Jo, taky to tak dělám,“ řekl jí William. „Jdu domů.“

S nezájmem pokrčila rameny. Když se ale opravdu zvedl, chytla jej za ruku s podivnou naléhavostí.

„Hranice, strejdo. Můj meč se jmenuje Hranice. Dělí město na dvě poloviny. Bylo by pro tebe lepší, kdybys byl na mé straně.“

„No, mně připadá spíš jako Skluznice, přemýšlela jsi o tom?“ nechtěl se smířit tak lehce. Asi to ale přehnal, protože světla v jejích očích pohasla.

„Včera jsem se spletla. Jdi domů a zapomeň…“

A William šel.

Toulal se východním koncem města, který moc neznal, snad tu dřív profrčel nadzemkou a možná projel v hlídkovém voze. Mělo to své kouzlo, nikam nespěchat. Koupil si za poslední peníze cigarety a teď šťastně bafal a třídil si vzpomínky a emoce. Od chvíle, kdy v prázdném pokoji poprvé uslyšel hlas, běžel život nečekaným směrem.

Naučil se je poznávat – body zlomu. První sex, státnice na vysoké škole, chození s Julií Beanni, rozchod s Julií Beanni a jedno srpnové ráno, kdy mu napadl v bytě sníh. Zlomy ale nepřicházely vždycky tak okatě. Někdy to byl jen návrat domů, kdy zjistil, že už rok nemá cedulku na zvonku a nikomu to nevadí, nebo jak sedmadvacátého března tak krásně voněl vzduch a přišlo jaro. Nebo když oslovil hnědovlásku, co bydlí o dvě patra níž, a ona se na něj podívala tak lítostivě a schůzku odmítla.

William miloval život i na šikmé ploše. Teď se mu zase jednou zhroutil svět, a bože, on, blázen, byl rád. Odjakživa mu připadalo, že se pod fólií reality něco děje. Představoval si ji jako poloprůsvitný závěs, za kterým tušíte pohyb, který vám sem tam prozradí jeho letmé zachvění. Teď závěs alespoň nakrátko rozhrnul a to bylo víc, než se mnohým podaří za celý život.

Přemýšlel, proč s dívkou nezůstal. Snad proto, že byla tak nebezpečně živoucí… A možná už je pozdě strhávat závěsy, na které si proti své vůli zvykl.

Zatoulal se k nádraží. Rachocení vlaků mu obvykle hrálo na srdce moc příjemně, teď se ale nemohl zbavit nepříjemného plíživého pocitu. Zapálil si a nenápadně se rozhlédl. Jeho podezření zesílilo – někdo ho sledoval.

Nebyla to Silvana, ale bledý muž ve skejťácké bundě s hlubokou kapucí. Už se za ním táhl pěknou dobu. William měl dokonce pocit, že ho viděl, ještě když ráno chodil se Silvanou. Nebál se, ale domů si ho přivést nechtěl, zvlášť po včerejší příhodě. Navíc se v něm probudila zvědavost.

Proto obešel nádraží a zamířil k části vyhrazené pro nákladní vlaky. Teď už si byl jistý, že je sledován. Zrychlil se mu dech a adrenalin vtrhl do žil. Bylo to vzrušující, když za opaskem zase cítil studený tlak pistole.

Vstoupil do temné haly plné rezavých vagónů a skryl se těsně za dveře. Netrvalo dlouho a neznámý opatrně nahlédl dovnitř. Dovnitř ústí Williamovy pistole.

„Tak jen pojď, popovídáme si.“

Bledý se křivě usmál a zvedl ruce nad hlavu. Vešel a stoupl si až k Williamovi, takže se hlaveň dotkla jeho hrudi.

„Dík za pozvání. Rád s tebou hodím řeč. Tu stříkačku si strč zase do kalhot, nebudeš ji potřebovat.“

„Hlavně buď rozumnej, frajere. Hloupí nocujou v márnicích,“ vrátil mu ledový úsměv William. „Tak povídej, proč mi slídíš v patách?“

„Přicházím jako vyslanec. Mám pro tebe bezvadný kšeft.“

„Jako že přede mě teď postavíš kufřík s milionem dolarů?“ William se poškrábal na bradě. „Hmm, myslím, že mě přece jen víc zajímá, pro koho děláš.“ Zatlačil tomu arogantnímu frackovi pistoli do nosu. Při tomhle se většina lidí sesypala, neznámému to ale bylo fuk.

„Seš neprůstřelnej, co?“ znervózněl Will.

„Mám vysokou životní pojistku.“

William odjistil zbraň. „Opravdu?“

Muž ale vyhrožoval i s pistolí v nose. „Nevěřím, že jsi takový idiot. Když mě zabiješ, nijak si nepomůžeš. Neohrožuju tě, chci ti jen položit několik otázek, pistolníku. Jakou v tom hraješ roli? Kdo vlastně jsi, člověče? K čemu Jí budeš?“ Will si teprve teď všiml, že zornice v jeho očích jsou tmavě rudé.

Blbá situace. Přece ho doopravdy nezabiju? prolétlo Willovi hlavou, zatímco jeho reflexy už začaly situaci řešit. Kolenem muže nabral vší silou mezi nohy a vyrazil pryč. Jen si nebyl jistý, jestli je to panika, nebo řešení.

Bledý vztekle zařval a tleskl rukama. Will počítal skoky, kterými se od něj vzdaloval, za okamžik již vyběhne z haly a zmizí na nádraží mezi lidmi. Za oknem se mihl bílý holub a posadil se na větev břízy. Willovy skoky rezonovaly halou jako rány na buben. Zlá, prastará slova chrčená pekelným jazykem mu náhle zapletla nohy a on upadl. Mlátil sebou ještě několik metrů po betonu, pistoli však nepustil, ani když kosti praštěly a klouby se dřely do krve.

Bolestivě vyhekl a snažil si uvědomit, jestli nemá něco zlomeného. Horší bylo snad jen to, že za zády slyšel, jak ďábelské zaříkávání sílí a otřásá budovou v základech. Bál se toho, co uvidí, ale reflexy byly zase rychlejší a on se ohlédl. Blížilo se k němu několik temných postav s kloubnatými spáry a krhavýma očima, utopenýma hluboko ve vrásčitých tvářích. Za nimi v rudé záři stál skejťák s očima zvrácenýma v sloup. Teď už nešlo čekat.

William se převrátil na záda a začal střílet. Zpočátku mířil na nohy. Když přišli blíž, na tělo. A když stáli jen pár metrů od něj, byl zásobník prázdný.

Plechová střecha haly se prohýbala a sténala pod silou zaříkání. Okna se roztekla jako máslo a vagóny se řinčivě posunovaly, aniž by se jich kdokoli dotkl. Svraštělí vrahové se pustili do Williama, až z něj létaly cucky. První z nich mu zlomil ruku a druhý mu drápem rozsekl čelo. Když se měl dostat na řadu třetí, strašlivě zařval a zlomil se v pase. Krev Williamovi naštěstí rychle zaplavovala oči, takže se na ty šílené oči a slintající mordy nemusel dívat, nemluvě o žlutých tesácích. Přesto se mu zdálo, že vířící stříbrný plát oceli, který právě porcoval třetího, už někde viděl.

Bestie na Williama zapomněly a vrhly se za novou hračkou. Útlá dívka mezi nimi tančila trhavý tanec a Hranice byla hned tam, hned tady. Rozdělovala svět, jak její majitelka chtěla. William se postavil a napůl omráčený, napůl oslepený se od klubka smrtících pařátů, tesáků a čepele vláčel pryč. Náhle si všiml, že bledý černokněžník kolem sebe stále šermuje rukama a rudý plamen kolem něj sílí. Zdálo se, že Williama nevnímá a plně se soustředí na boj vyvolaných bestií.

Will se k němu vydal. Když se ohlédl na dívku, jenom nechápavě zavrtěl hlavou. Silvana byla zpocená, právě utnula dalšímu útočníkovi pařát a vztekle zakřičela: „Bestie z pekla, přišla vaše poslední hodina! Hranice…“ Určitě by křičela dál, kdyby jí druhý pařát neroztrhl rameno a nesrazil ji na zem. Další stvůra jí vrazila ruku do břicha a tesáky sevřela kolem předloktí. Hranice dopadla na zem a zazvonila neodvratným a bolestivým tónem, jako by praskla obloha. Ostatní nepřátelé toho okamžitě využili a jejich drápy zvlhly krví. Vráželi je do dívčího těla, které se mezi nimi svíjelo v agonii.

V té chvíli William vší silou udeřil čaroděje do hlavy. A bil jej znovu a znovu, až nebylo nic, jen rudá mlha, a postupně i ta vyhasla, rozplynula se a zbyl jen mír. Ztichlou halou se vznášel prach, který jiskřil ve slunci jako hvězdičky. Ozývalo se tiché sténání a William cítil, jak se mu do ruky vrací cit a s ním i pekelná bolest. Pod ním leželo v temné kaluži bezvládné tělo. Vzlyky k němu dolétaly z hromady mrtvol a William se k ní ostražitým kulhavým krokem vydal.

Pod černými mozolnatými těly, která byla všechna bez života, ležela Silvana. Z jejího těla vytékala krev snad z desítky hlubokých ran, několik žeber bylo zlomených a protrhlo hrudník. Vlastně musela být už mrtvá.

„Hra… hra…,“ sípala a vzlykala bolestí jako malá holka.

„Je tady, u tebe,“ konejšil ji Will a štípalo ho v očích. „Ležíš na ní, dítě.“

„Williame, najdi… jdi za Ní…“

„Nemluv!“ přikázal jí a otřel krvavé bubliny, které jí praskaly na rtech. „Dojdu pro pomoc.“

Věděl, že to je zbytečné, přesto vyrazil halou, aby sehnal záchranku.

Málem se srazil se starou paní, kterou pravděpodobně přilákal hluk. Měla na sobě ošoupaný tvídový kabát a na nose brýle tlusté tak, že nepropouštěly barvu jejích očí. Ťukala hůlkou, opírajíc se o ni jako starý křeček.

William by prolétl kolem, nebýt naléhavosti jejího hlasu.

„Stůj. Kam se řítíš! Vezmi ji do náruče. Musíme do bezpečí. Utíkej!“ Změřil si ji divokým pohledem a rukama, na kterých ještě neoschla krev. „Slyšeli střelbu, každou chvíli tu bude policie. A ta patří krysám! Následuj mě!“ vykřikla stařena, a aniž by čekala, jestli ji poslechne, vyrazila přes halu k železným dveřím.

Srdce Williamovi bušilo jako zvon. Každou sekundu ze Silvany odcházel život. Stál a nemohl se rozhodnout. Má poslechnout bláznivou stařenu? Klouzal pohledem po tělech bestií, po rozházených vagónech, po krvi kolem, a pak se pro ni konečně vrhl, překonávaje vlastní bolest. Odházel mrtvoly a vzal ji do náruče, lehkou jako pápěří, s křečovitě sevřenými víčky, jako by za nimi schovávala poslední dech.

Sykal bolestí, kterou mu působila zlomenina. Ťukání hůlky udávalo směr. Dávalo alespoň minimální řád světu, který zešílel, a tak jej následoval. Alespoň někdo věděl, kam jít.

Zuřil. Bičoval očima měsíc, až se z něj loupaly celé pásy stříbrného třpytu. Přecházel nad městem jako vrah, vyhlížející si oběť svého vzteku. Bublala v něm prvotní zloba, která neměla s civilizací nic společného. Rozbil láhev, kterou si na střešní verandu přinesl, až se její obsah rozstříkl po střeše, a hodil ji do hlubiny desíti pater. Před ním se sklánělo město. Jeho věže, sklobetonové katedrály, mosty a hadi dálnic, podjezdy, nadjezdy, barevná hudba semaforů a další myriáda různobarevných světel. Dýchalo na něj zvadlým dechem smrtelně nemocného. William udeřil pěstí do zdi a potlačil výkřik bolesti, jak se ozvala zlomenina v druhé ruce.

„Bolest ti dá nevídanou sílu a vůli,“ zašelestil hlas za jeho zády. Stařena si přitáhla flanelový kostkovaný šál blíže k tělu. Vzala prachovku a pečlivě s ní otřela zahradní židli, která na střeše stála pod slunečníkem. Potom se s povzdechem posadila a začala si tiše broukat nějakou melodii.

„Jak jí je?“ nevydržel to.

„Ptáš se, jako bys to nevěděl. Normální člověk by už zemřel, ona žije. Nevím proč, prostě to tak je.“

William zavrtěl hlavou. „Holka pitomá, kdo se ji o to prosil?!“

„Jistě, máš pravdu. Sama si zvolila a nese následky svého rozhodnutí. Nemusíš si nic vyčítat.“

„Nemám výčitky,“ zakřičel na ni. „Omlouvám se,“ zašeptal vzápětí. „Nemůžeme tady přece jen tak sedět.“

Ozvalo se škrtnutí a ženskou tvář v šeru ozářila zápalka. Stařenka dlouze potáhla z dýmky. Vzduchem zavoněl třešňový tabák.

„A co bys chtěl dělat?“

„Půjdu za těmi krysami. Prostřílím si cestu…“

„Prostřílíš si cestu, hmm. Hovadina. Odpusť stařeně upřímnost. Musíš se toho ještě hodně naučit a času je málo.“

„Čas? To samé říkala i Silvana. Jak to myslíš? Na co je málo času?“

„Kdybych to věděla, neseděla bych tady. Víš, žiju v tomhle městě dlouho. Déle, než si umíš představit. Viděla jsem ho růst, dospívat a podmaňovat si všechno v dohledu. Znám každý jeho kout a dokážu z něj číst jako z knihy. Znamení.“

„I o nich mluvila. O znameních. Jaká vidíš znamení?“ zeptal se Will a opřel se zády o zábradlí. Ze tmy zamrkalo rudě chvění dýmky a bledý kouř se rozplynul proti temné obloze.

William myslel, že se už odpovědi nedočká.

„Poslední dobou se dějí zvláštní věci. Zlé věci.“ Vstala a opřela se vedle Williama o zábradlí. „Dívej se,“ dloubla ho loktem do beder. „Dívej! Vidíš, jak se překřížily tramvaje? To jsou zkřížené prsty satana. A tamhle! Vidíš, jak se na náměstí lidé vyhýbají tomu temnému pruhu? Černá cesta. A let holubů, jak krouží v rytmu ohně pekelného. A mršiny koček přibité k popelnicím? Dívej se, muži! Vidíš semafory? Červená, oranžová a znovu červená? Vidíš ten zmatek?! A auta, co se srazila na mostě? Jako by někdo pohnul značkami. Něco se děje. Démon se probouzí! Krev teče po mostě sebevrahů!“

Žena zavrávorala a upadla by, kdyby ji William nepodepřel. Její dech těžce zachrčel, jak se přisála na dýmku jako astmatik a zhluboka potáhla. Kouř tentokrát vypouštěla pomaličku.

„Blíží se něco velkého, a já hloupá tu sedím na náloži s prachem a čekám, že uvidím, až jiskry zapálí doutnák. Možná ho nevidím, protože mi dohořívá pod zadkem.“

William konečně promluvil. „Jakou v tom hraju roli?“

„Mají z tebe strach,“ zachraptěla stařena. „Neví, na čí straně stojíš. Třeba to budeš ty, kdo zvrátí jazýčky vah. Na víc se mě neptej, sama nevím. A teď běž za ní. Má bolesti.“

Chvíli se ještě díval na město u svých nohou. Bublalo tajemnou cizí mocí. Zářivé šňůry aut. Tisíce světel. Oči jaguára.

Posadil se k rustikální posteli, ve které utopená v moři polštářů dohasínala Silvana. Její lícní kosti vystouply, červeň z tváře vyprchala a stáhla se do namodralých rtů. Oči měla přivřené, pod víčky prosvítalo bělmo. William se nad dívku naklonil a poslouchal. Možná ještě dýchala, ale slabě, jako padá list. Hustá tma byla všude kolem, ulpívala na nábytku z vykládaného dřeva, na předložce z umělé kůže ledního medvěda, na plátěném stínidle mrtvé lampy. Miska s odvarem, který stařena odpoledne uvařila, byla dosud z půlky plná. Ticho.

„Nemělas mě brát s sebou, kůzle,“ postěžoval si a sklouzl očima na meč, který stál opřený o její postel. „I ty máš své hranice.“

Venku zahřmělo. Bouřka se přihnala a první těžké dešťové kapky vybubnovaly zlost nebes. Tma ještě zhoustla. Silvana náhle vytřeštila oči: „Nerozsvěcej!“ řekla cizím hlasem.

William byl v mžiku na nohou. Převrhl stolek, rozbil porcelánovou mísu s lektvarem, který se rozstříkl po podlaze. Dívka se s bolestivým vzlykem zhroutila zpět do peřin.

Šumění za oknem zesílilo a změnilo se v cinkavé zvuky. William se otočil právě včas, aby uviděl koně ozářeného bleskem. Jako bílý duch proskočil zavřeným oknem a stanul před ním. Každý jeho krok zvonil jako rolnička. Pohazoval hlavou a neklidně pofrkával. Zahrabal netrpělivě kopytem.

„Ustup,“ ozvalo se Williamovi v mysli.

„Neprojdeš!“ odsekl a zůstal mezi tou věcí a Silvanou.

„Ustup, blázne! Zachráním ji!“

„Proč?“

„Jak se opovažuješ?! Už jsi napáchal dost škod, jsi past, která sklapla. Dochází mi síla, nemám čas na plané řeči,“ a už to nebyl kůň, protože se mu na čele rozzářil oslnivým plamenem spirálovitý roh.

Stáli proti sobě. První se pohnul jednorožec, který ucítil Williamovo zaváhání. Prošel přímo skrz něj a stanul nad postelí. Chvíli tak setrval, pak ji hlubokýma očima políbil. Dotkl se dívky rohem a všechno v rovině očí i duše zalila laskavá záře. Byl to jen mžik. Nanosekunda, ve které znovu vznikl vesmír. Tma, jež následovala, byla o to temnější.

William se bál. Bál se posvítit na své noční můry. Bál se poslouchat, jestli mělký dech nevyhasl. Linoleum za dveřmi zavrzalo, jak se po něm ubíraly šouravé kroky. Dveře se otevřely a stará paní osvětlila místnost petrolejkou. Přelud byl pryč. William se choulil u boku postele a Silvana… Silvana spala hlubokým spánkem.

Když i William té noci usnul, zdálo se mu o ženě, zářivé a bílé, o ženě se zelenýma očima a bílými vlasy zakleté pod ledem – jak se topí a bije pěstmi o hladinu.

„Musel to být zázrak, nebo co,“ prohodil William o dobrých šestnáct hodin později. „Jen si to řekni nahlas: zachránil mě jednorožec.“

„Ještě že jsem panna. Štěstí, že jsem si tě předevčírem nepustila k tělu,“ uchechtla se Silvana, stále zabořená v posteli, avšak s tvářemi nachovějícími neuvěřitelnou rychlostí.

„To ses nemusela namáhat. Na mě jsi moc vyzáblá a nemáš žádná prsa,“ odpověděl jí William a byl rád, že ho za to kopne a přitom sykne bolestí, protože ani zázraky nejsou všemocné a zranění se budou ozývat ještě hodně dlouho. On sám měl pravačku v dlaze, houpala se mu na krku nemotorná jako beranidlo.

Silvana zvážněla. „To byla Ona, Williame. Navštívila nás její spirituální esence.“

„Ona?“ dostal menší šok. „Ta, o které pořád mluvíš? Nevěděl jsem, že je jednorožec.“

„Taky není. Jednorožec je její nejvznešenější vtělení. Ona je… Ona je život, abys tomu rozuměl.“

„No, čemu rozumím, je, že tě nechala skoro umřít. To mi nepřipadá moc dobré.“

„Miluju Ji a ty bys měl taky, pokud chceš, aby měl tvůj život smysl.“

„Když jsem chlastal, tak jsem žádný smysl nepotřeboval.“

Silvana byla dost chytrá na to, aby mu neodpověděla, a on si v tom pořádně vymáchal čumák.

„Říkala, že jsem past, která sklapla,“ odtušil. „A že jí dochází síla.“

„V tom případě má asi velké problémy,“ byla náhle sklíčená Silvana. Zavřela oči a něco zašeptala, jako by se modlila.

„Vězní ji, jinak by přišla sama a neposílala by přízrak. Ne že bych podobným věcem rozuměla, jsem jen bába. Krysy budou možná vědět víc,“ řekla stará paní, která mezitím v rohu místnosti žehlila. Otočila košili a přežehlila ji i z druhé strany.

„Krysy by ji nedokázaly samy uvěznit,“ otočila se k ní Silvana.

„Nemůžete nám třeba věštit?“ zeptal se William, zatímco zasouval náboje do zásobníku. „Šli bychom na jistotu.“

Podívali se na sebe, stará paní a Silvana.

„Taky nevím, jak to s ním můžu vydržet,“ řekla dívka.

„Jsi připravená na cestu?“ zeptala se stařena.

„Potřebovala bych ještě pár dní, ale takový luxus si nemohu dovolit. Už teď kvůli nám riskujete všechno.“

„V žádném případě! Včera jsi málem zemřela. Poležíš si alespoň tři týdny!“ vložil se do toho William.

Stará paní pokrčila rameny. „Máš pravdu. Mohou tu být každou chvíli. Cestou z nádraží jsme museli být dost nápadní. Raději běžte.“

Silvana se vyhrabala z postele, o meč se opřela spíš jako o berli. „Jdem?“

„Příště tě z toho tahat nebudu,“ zamračil se na ni William.

Vtom se rozezněl zvuk, který jim rozdrnčel všechny kosti v těle a zastavil srdce.

„Co to bylo?“

„Propánakrále. Zvonek,“ zajíkla se stařena. Opatrně za záclonou vyhlédla z okna. Když se k nim otočila, tiskla si ruku na srdce. „Jsou dole, tři policejní auta. Je s nimi i krysí stopař. Právě vešli do domu, teď už budou na schodech!“

Nyní se pro změnu zamračila Silvana.

William zasunul na místo poslední náboj a zásobník zaklapl. „Doufám, že taky nebudou neprůstřelní.“

„Nesmíme bojovat. Nezvládnu to,“ přiznala Silvana.

„Utíkejte!“ přikázala jim stařena. „Rychle na střechu, jinam nemůžete. Já je zkusím zdržet.“

„Neblázněte,“ řekl jí William. „Radši se někam schovejte.“

„Díky, tvá oběť nebude marná,“ slíbila Silvana.

„Oběť?! Dělá ti dobře posílat lidi na smrt?“ obořil se na ni rozzlobeně Will.

„Posílat na smrt?!“ vyjekla vztekle dívka.

„Propánakrále, zmizte už!“ rozkázala stařena a oni se konečně rozběhli ven z bytu a po stahovacím požárním žebříku na střechu.

Obloha je přivítala nízkými oblaky a hukotem nadzvukového letadla. Střecha byla čtverec o straně patnáct metrů. Patnáct šedých čtverečních metrů betonu a lepenky. Nic víc. Žádná z okolních střech nebyla tak blízko, aby se na ni dalo přeskočit.

„Doprdele!“ zaklel William a pistoli namířil na vchod, kterým přišli. „Napadá tě něco?“

Silvana pobíhala kolem okrajů střechy, stále hledala požární schodiště nebo jinou záchranu. Bylo to stejně zoufalé jako marné.

„Jsme v pasti,“ řekla a zhluboka se nadýchla. „Leda…“

„Leda co? Rychle! Už k ní vtrhli do bytu! Co nevidět zjistí, že jsme tam byli.“ Zkoumavě se mu zahleděla do očí. „Můžeme skočit.“

William sklopil ruku s pistolí. „Řekla jsi skočit?“ Rozesmál se nepříčetným smíchem. Sedl si a smál se, až se mu koulely slzy po tvářích. „To máš pravdu, to můžem.“

„Tiše!“ okřikla ho Silvana. „Pojď ke mně.“ A sama si stoupla na okraj.

Když ji uviděl, andílka vrávorajícího nad propastí, smích ho jako kouzlem přešel. Přiskočil k ní, spíš aby ji zachytil. Ona ho ale sevřela v železné dlani. Zamotala se jim hlava z deseti podlaží pod nimi, z maličkých aut a tramvají, z titěrných postaviček v hlubině. Vážně se na ni zadíval.

„Ty přece nechceš umřít.“

Slyšeli, jak se poklop vedoucí na střechu otevřel.

„Modli se, Williame,“ řekla poprvé jeho jméno a vítr jí od rtů ukradl polibek adresovaný jeho strništi. Potom se odrazila a strhla ho s sebou do hlubiny.

„Arvááááááááxi!“ vykřikla, než je vzduch proudící kolem nich rozmazanou šmouhou zmátl a oslepil. Neoddělili se. Drželi se pevně, jako by byli ukutí z jednoho kusu. Meteor o dvou duších.

Prostor se zdeformoval, tekl pomalu jako olej. Barvy vodovek se rozpily jedna do druhé. Všechno se zdálo být snímáno přes modravý filtr. Nic se nezměnilo, pořád padali dolů, pořád bezmocně mávali rukama ve vichru. Jen čas kolem odkapával jako sirup.

„Proboha,“ řekl William. „Tak takhle vypadá smrt.“

„Ještě ne,“ zašeptala Silvana. „To je jen Arvaxovo lomící pole. Neboj se, pořád můžeme umřít. I když přiletí, může třeba jen pozorovat náš pád, nebo nás může sežrat, může…“

Její slova zanikla ve strašném zarachocení, které doprovodilo podtlakové plop, jež jim vysálo všechen vzduch z plic. Čas zrychlil, jako by chtěl dohnat zpoždění. Dopadli tvrdě, až jim zapraštěly kosti. Silvana vykřikla bolestí, jak jí Hranice narazila do nohy. Byla by se z obrovského plazího hřbetu sesunula, kdyby ji William nezadržel.

Gigantická zelená šmouha opsala tak prudkou obrátku, že byli v okamžení zpět ve vzduchu a znovu padali. Rychlodrak je nabral na hřbet o pět metrů níž, aby je vynesl stovky metrů vysoko, a opět pustil dolů. Vše se odehrávalo v šílené rychlosti, nebyl ani čas zvracet.

„Arváááááxi! Dej pokoj, nebo tě přetáhnu Hranicí!“ ječela Silvana.

Stvůra je znovu vyhodila do vzduchu a tentokrát je nabrala na plošinu své klínové hlavy. Sotva se stačili zachytit, nabrala šílenou rychlost a svět se rozpil ve šmouhy.

Silvana na draka křičela. Ptala se ho, ale on jí nerozuměl nebo nechtěl odpovídat, zůstával ponořený do zběsilého letu. Kličkoval městem, podletěl most, obkroužil letadlo a uhnul mu, když se je po něm pokusil démon hodit. Vystoupal do stratosféry, kde byl vzduch příliš řídký, aby v něm mohli Silvana nebo William dýchat, a vzápětí se s rozjařeným řevem zřítil zpět na město. To už Silvana nevydržela a bestii pořádně praštila plochou meče do hlavy. William nevěřil, že to padesátimetrová obluda cítila, přesto se bláznivý rej zpomalil. Okřídlený had se pouhých pár metrů nad zemí zakousl do svého ocasu a zakroužil s takovou prudkostí, že je odhodil z hlavy. Dopadli doprostřed pšenice, která zbrzdila jejich pád. Nad hlavami se jim prořítil stotunový kolos a rychlostí mrknutí zmizel za obzorem. Jen brázda, kterou proud vzduchu vytlačil v poli, prozrazovala, co se tu před několika sekundami událo.

William ležel na zádech a snažil se neumřít bolestí. Při pádu si efektně vrazil kolenem přímo do zlomené ruky, a to byl zážitek nad očekávání. Přes zaťaté zuby drmolil nejhorší kletby. Slyšel, jak se kus od něj Silvana válí v obilí. Teprve při dopadu se od sebe odtrhli. A William stále v dlani cítil pevný stisk, třebaže její ruka byla pryč. S přehnanou opatrností se narovnal.

„Kurva!“ vykřikl světu navzdory. „Taky mi ta kráva mohla spravit ruku!“

Silvana se už taky vyhrabala na nohy a netvářila se zrovna spokojeně. „O kom si sakra myslíš, že mluvíš?! Skuhrale!“

„Splet jsem si zvíře, nečerti se. Jsi v pořádku?“

Byla. Jen košile se jí roztrhla, takže jí vylézalo rameno. Nad tím Silvana jen mávla rukou, hlavní bylo očistit Hranici od nánosu lepivé hlíny.

„Parchant jeden!“ neodpustila si. „Bestie! Kdysi byl králem wyvern a sloužil silám řádu. Dnes je ale pomatený a nebezpečný. Za jasných dní často létá nad městem.“

„Ty ses spolehla na to, že zrovna poletí kolem?!“ strnul William.

„Je nejrychlejší bytost na světě a já znám jeho jméno. Nebyla to tak malá šance.“

William přemohl nutkání zvracet a raději se už Silvany na nic neptal.

„Pořád lepší než krysy, ne?“ Vesele ho poplácala po zádech.

„A co teď, vydáme se zpátky?“ ukázal William k městu, které mohlo být dobrých deset mil od nich.

Silvana se zamyslela. „Asi ano. Nemám žádný lepší nápad. Půjdeme zpět a…“

„Budeme čekat na Znamení,“ dokončil za ni větu William a znechuceně vyrazil, aniž by se na ni ohlédl.

„Učíš se rychle, strejdo!“ houkla k jeho zádům s rozjařeným šklebem od ucha k uchu.

Když se blížili k městu, odpoledne se přehouplo do zralého zlata. Oba už umírali žízní a těšili se na první benzinku.

„Za pár hodin se rozsvítí lampy. Jestli je budeš zase všechny rozbíjet, budeme doma pozítří ráno,“ rýpl si William.

„Nemusíme je rozbíjet, pokud se jim dokážeš vyhnout.“

„Proč, proboha? Počkej, jsou to oči jaguára?“

„Kdybys cítil skrytou sílu, která za nimi číhá, nesmál by ses.“

„A co se za nimi tedy skrývá? Krysy?“

„Nevím. Cítím jen energii. Vůli pevnou tak, že se dá téměř srovnat s Její. A to mi nahání hrůzu.“

„Myslíš, že to žije v lampách?“

Pokrčila rameny. „Jak o tom mluvíme, naskakuje mi husí kůže.“

„Jednorožku uvěznil lampový démon. Nezní to tak nereálně.“ Po chvíli se znovu ozval.

„Přemýšlel jsem,“ a raději hned pokračoval, než jej stihne Silvana uzemnit. „Na nádraží jsem do těch bestií vystřílel celý zásobník, nevypadalo to ale, že by jim kulky dokázaly ublížit. Tak mě napadlo, jestli nepoužít stříbro.“

„To by mohlo fungovat. Umíš odlévat stříbrné kulky? Máš zbrojířskou soupravu na práci s náboji?“ zadoufala Silvana.

„Ne. Tak to jsme skončili, co?“

„No,“ zastavila se a poškrábala ve vlasech. „Možná jsi střílel špatně.“

„Když došli blíž, určitě jsem několikrát zasáhl. Jsem si jistý.“

„Nerozumíš. Jak chceš zabít sen kusem kovu? Je to všechno tady,“ zaťukala si na čelo.

Kývl a vydali se dál.

„Pro začátek pojmenuj všechny své náboje,“ poradila mu. „Každý je jedinečný. Na každý vyškrábej jiný znak. Vdechni jim smrtící život. Tohle by ti poradil jakýkoli starý šaman – jen magická zbraň má nadpřirozenou sílu. Třeba to bude fungovat i u pistole.“

Té noci spali zase na skládce za městem. Zavřeli za sebou dveře a pohodlně se rozvalili na kavalci. Venku začalo mrholit, a přestože dovnitř zatékalo, bylo tam příjemně teplo. A jak to tak bývá, nenudili se. Tedy William se rozhodně nenudil. Při mihotavém světle svíček až do brzkých ranních hodin škrábal magická jména na mosazné náboje.

Úsvit si k Williamově nelibosti dovolil oloupat kůru z citronu, který dnes vyšel místo slunce, přímo do jeho rozespalé tváře. Silvana byla už venku. Když otevřel dvířka, uviděl ji, jak stojí na jedné noze, zakloněná a s tváří i rukama vzpaženýma k obloze. Protahovala se jako kočka. Soustředěná na své tělo nedala najevo, že by si ho všimla. Plynule přešla do nové pozice, s rovnýma nohama se hluboce předklonila a vystrčila zadek, zatímco ruce zapřela o zem. S hlavou vzhůru nohama na něj koketně zamrkala.

V té chvíli Williamovi došlo, že mu ještě nepopřála ani dobré ráno, a už si z něj zase dělá dobrý den. Nedokázal se ale ubránit obdivu nad její regenerací. Útlé tělo měla pokryté sítí rudých jizev, rány se ale zahojily a zlomeniny srostly.

„Měla bys zajít na plastiku, dokud jsou jizvy čerstvé.“

„Jizvy. Jsou obrazem zkušenosti,“ broukla a přenesla váhu na ruce. S dokonalou rovnováhou se přehoupla do stojky. „Zatímco na pergamen píšeš perem, na mě osud píše jizvami. Nechápu, proč bych měla být šťastnější nepopsaná.“

V té chvíli jí sklouzlo přes hlavu tričko a William se rozesmál. „Radši půjdu udělat snídani, ty mudrci.“

Obloha byla bez jediného chlácholivého mráčku a zvrhlé slunce od rána pražilo, jako by si spletlo rovnoběžky. Sahara. Ze smetiště stoupal dráždivý suchý pach popela a kovu, který se lepil na patro. Bože, jen ať zase nečekáme celý den na Znamení! modlil se v duchu William. Teplá dešťová voda ze sudu rychle vysychala, a navíc byla plná komářích larev. Na nějaké velké zchlazení nemohlo být ani pomyšlení. Po kaši spatlané z ovesných vloček, vody a zásoby medu byli ulepení až za ušima. Žízeň zahnali posledním zbytkem balené vody. A když se přiblížilo poledne, William by upsal démonovi duši za vychlazené pivo. Život psance byl náročnější, než si představoval.

„Ty krysy, mají ve městě nepřátele?“ zeptal se náhle Silvany.

„Bytosti starého řádu. Abych ale byla upřímná, hodně z nich se k nim přidalo.“

„A co ty?“

„Já ne.“

„No, to vidím. Ty jsi taky bytost starého řádu?“

„Já jsem nejkrásnější bytost, kterous měl to štěstí potkat. To by ti mohlo stačit,“ ušklíbla se.

„Jasně, takovou potvoru by v řádu stejně nechtěli.“

„Bez komentáře. Jsi osel.“

„A ty potvora. Zpátky ke krysám. Jak to s nimi je? Mají nějakou díru, kde sedí král Krysa a všem vládne?“

„Mají. Jen tomu říkají palác. Vlastně je to noční klub.“

„Dobře,“ William si poklepal nehtem na zuby a zahleděl se na ni. Jak ho jen žrala ta její chladná povýšenost. „Dobře, půjdeme se do toho paláce podívat.“

Vytřeštila oči. „Ty ses zbláznil!“

„Nebudou to čekat, pod svícnem bývá největší tma. Sama jsi říkala, že se krysy spaktovaly s novým démonem. Vsadím se, že tvou paní vězní právě tam!“

Zbledla. Otevřela ústa a zase je zavřela. Ten pocit za to stál, řekl si William. Když ale Silvana odpověděla, nejraději by si nafackoval.

„Zahanbila mě tvá odvaha. Vyslovils nahlas, na co já se bála jen pomyslet. Možná to bude náš poslední boj, ale budu ráda, že budeš stát po mém boku.“

Potom se k němu přivinula a vtiskla mu polibek na bradu, protože výš nedosáhla.

Teď bylo pozdě couvnout.

„No, snad to má zlomená ruka zvládne,“ zazubil se nejistě.

„Křivdila jsem ti, Williame. Jsem ráda, že jsem se mýlila, protože máš statečné srdce,“ řekla.

„Ano, velmi statečné,“ zašeptal rozpačitě William.

Na stříbrném talířku ležel kus sýra. Byl to naprosto iracionální kus ementálu, který na podobném místě neměl co dělat. Deska baru byla rozleptaná věkovitými stříkanci jedovatých nápojů. Bylo tam pivo stékající po sklenicích, rozlité víno, převrhnutý panák vodky. Tekutiny se mísily a vytvářely souvislou lepkavou vrstvu, ve které si pijáci máčeli lokty. Stříbrný talířek. Klubem duněly vibrující tóny basy a drsně rozechvívaly struny v duších, až lidem drnčela žebra. Shelter, tak se klub jmenoval.

„Není to tak špatné místo pro palác,“ prohodil William k servírce, která kolem něj právě procházela. Mrkla na něj zlatým okem.

Silvana se zamračila. „Je rozdíl mezi odvahou a provokováním osudu.“ Byla tu spousta mladých i takových těch ubožáků, co nestačili včas vyskočit z heroinového expresu. Byli tu štětky, pasáci a gambleři. Přesto se zdálo, že je to jen fazóna, že pod povrchem všichni hrají divadlo. Každým krokem se nořili hlouběji do krvavého jícnu klubu. Na poměrně brzkou hodinu tu bylo už celkem plno. Kapela na nízkém pódiu se zmítala jako kvintet kostlivců, frontman pohazoval barevnými vlasy – většinu času se topil v krvi, protože osvětlovač ujížděl na červeném filtru.

Když se k symfonii přidaly jako krupobití bubny, obrovský barman popadl ručník a setřel jím barpult s takovou grácií, že z něj všechny sklenice, popelníky i zbytky rozlitých nápojů odlétly. Klub potemněl a bodový reflektor vykreslil na baru jasný kruh.

Náhle ztichla všechna hudba, zůstal jen bláznivý sólista na spinet, který veselým crescendem pokračoval ve skladbě. Na desku baru vyskočil mourovatý kocour v botách a začal tančit dupáka. Lidé se natlačili kolem a nadšeně pokřikovali. Kocour povzbuzen publikem začal zuřivě mňoukat a poskakovat ještě výš.

William by na to zíral jako u vytržení, kdyby jej Silvana nezatahala za rukáv. Potichu se kradli za zády davu k tmavým dveřím na konci klubu. Náhle se ozvalo zadrnčení a šílené bolestné zavřísknutí. Přes rameno William zahlédl zmítajícího se kocoura přibodnutého ke stěně drobnou harpunou. Lidé na okamžik strnuli v tichu a vzápětí zabouřili ovacemi. Zdálo se, jako by do světla vstoupil malý temný stín. V té chvíli ale vešli do dveří a od hrůzného představení je oddělila temná opona dveří.

Proběhnou krátkou chodbou a odbočí vlevo. Chodba se rozšíří a zvýší. Tři schody nahoru, několik metrů a patro dolů. Dvoje prosklené dveře, za nimi salónky. Musíme dál! Křižovatka, stěny jsou obložené zelenými kachlíky, šipky na podlaze vedou rovně. Nikde nikdo! Vpravo laboratoř. Dál chodbou vlevo, až na konec k zamřížovaným masivním dveřím obloženým pancířem. Nad nimi bliká kamera. Silvana o ni nedopatřením zavadí Hranicí, kamera zajiskří a zhasne. Mříže jsou díkybohu odemčené, stejně jako dveře. Oba vpadnou do místnosti s perským kobercem a stěnami pokrytými rudým mušelínem. Na konci jsou dvoukřídlá vrata ze zeleného nefritu. A před nimi okázalý nádherný pokoj. A v něm vyřezávaný stůl s krajkovým ubrusem. Kolem stolu sedm židlí se zlaceným čalouněním. A na židlích vlkodlaci.

Silvana přivře oči, takže se jí kolem nich vytvoří vrásky, které ji dělají starší. Zorničky krásných očí se rozšíří. Kapka potu se Williamovi zajiskří na špičce nosu. Uplyne sekunda. Tiše se odlepí a padá k zemi. Pomalu. Odráží se v ní maličká místnost, ve které se maličká Silvana zhoupne v kolenou a rozsekne Hranicí stůl na dvě poloviny, maličký William najisto sáhne pro zbraň. Než se kapka rozstříkne ve vláknech perského koberce, vyšle William první náboj a Silvana odsekne hlavu jednomu ze strážců.

Teď! Kapka se radostně vpije do vláken koberce – nejde totiž o umělou hmotu, ale o pravý peršan.

„Orel!“ dozněl Williamův výkřik, zatímco pálí z revolveru do chrčící bestie druhou ránu a křičí jméno dalšího náboje: „Tygr!“

Vlkodlaci se už probrali a místnost je náhle plná jejich drápů a zubů. Jsem idiot, pomyslí si William, protože si nesmyslně uvědomí, že ve svém bytě v kuchyni nechal téct vodu. Silvana bojuje jako šílená, tančí jako elf z pohádek. Je víc ve vzduchu než na zemi. William střílí, protože ví, že jestli se k němu dostanou, se zlomenou rukou neudělá nic. „Vlk! Liška! Medvěd!“ Medvěd se opravdu povedl. Rozstříkl hlavu jednoho z vlkodlaků, takže zůstala jen čelist drnčící v posmrtné křeči.

Silvana už zase krvácí – ze stehna a tváře. Copak si ta holka nemůže dát pozor? Krev prší na peršan i mušelín stěn, nejvíc se ale vyjímá na sněhobílém ubruse.

„Lev! Rambo! Šavlozubák!“ Sakra! Náboj se odrazí od vlkodlačí kůže a se zaskučením se zaryje kousek od Williamovy hlavy. Před Šavlozubákem byl v zásobníku Kojot!

„Šavlozubák! Prasátko!“ štěká pistole.

„Prasátko?“ zavýskne Silvana překvapeně a na okamžik vypadne z rytmu. Vlkodlačí drápy jí pročísnou vlasy.

Prasátko bylo poslední.

Už zbývají jen dva protivníci, kteří se točí kolem Silvany. Ne! Třetí, ten s prostřelenou hrudí, nějakým zázrakem přežil a teď se sápe na Williama. Klik. Klik. Ustupuje ke stěně. Klik. Zásobník je prázdný! Smrtelný strach hrozí povolit svěrač. Ne! zařve někdo ve Williamovi. Ne před ní! Zkažený dech vlkodlaka mu vtrhne do nosu. Sevře pevně oči a zakřičí: „Smrrrt!“ Zbraň v jeho rukou cukne. Když oči otevře, vidí zkroucené tělo bestie, které střela odhodila téměř přes celou místnost. Jaká střela?

Silvana se stále ještě potýká s posledním protivníkem.

„Na Hranici s tebou!“ zakončí efektní sek z otočky.

Není čas rozebírat, co se stalo. I nenabitá zbraň jednou do roka vystřelí.

„Utíkej!“ houkne William.

Oba se rozběhnou opačnými směry.

„Musíme dál,“ opraví směr Silvana. „Teď už Ji musíme najít, jinak se odsud nedostanem.“

Dvoukřídlé dveře z nefritu jsou uměleckou prací obrovské hodnoty. Drobné rytiny znázorňují tisíce krys kráčejících v nekonečném průvodu. Když je rozkopnou, prostor je vtáhne jako magnetová hora.

Zůstalo jen ticho. Ticho postříbřené měsícem. Alespoň to tak vypadalo, ve skutečnosti ale na obloze žádný měsíc nevisel. Přesto se bíle stříbřité světlo zářivek usazovalo na všem jako jemný mour.

William hledal Silvanu. Silvana zkoušela najít Williama. Nakonec se poznali podle zvuku svého dechu. Stáli vedle sebe na kraji silnice a za nimi byl na betonové stěně namalovaný černou barvou obdélník znázorňující dveře. Dosud se jim houpal žaludek. V jedné chvíli vrazili do nefritových dveří, ve druhé se topí ve stříbrném tichu a kolem nich stojí osamělé, nehybné město. Domy jsou černé, černá jsou i okna a ulice, šedé semafory, zábradlí, refýže, bílé jsou přechody, podchody, nadchody, průchody. Je tu spousta značek, jsou na každém kroku, ověnčené symboly, tak nepodobné čemukoli, co dřív poznali.

„Je mi zima,“ zašeptala Silvana.

„Máš husí kůži… a krvácíš! Ukaž, stáhnu ti to,“ William odtrhl rukáv košile.

Červené kapky krve na antracitovém chodníku vypadaly surrealisticky. Všechno bylo surrealistické a absolutně tiché.

„Myslím, že jsme před klubem. Podívej, kudy vede silnice. Tamhle by měla být zastávka autobusu, kterým jsme přijeli, a tam trafika, u které jsme přešli silnici,“ řekl přiškrceným hlasem William.

„Je tam ale jenom značka a místo trafiky bílý obdélník na asfaltu. Zatraceně! Vypadá to tady úplně jinak. Je to… je to jako město obrácené naruby.“

„Jsme za zrcadlem. Já jsem Lewis Carroll a ty malá holčička, se kterou si hezky pohraju.“

„Vtipné. Připadá mi…“ Silvana si přitiskla prsty ke spánkům. „Je to strašné místo. Cítím, jak ze mě vysává sílu, taky ale cítím Její přítomnost.“

„Pojďme odsud, než dorazí krysy.“

Jakmile to William dořekl, zarazil se a přitiskl Silvaně ruku na ústa. Vytřeštila na něj oči, ale jeho výraz byl soustředěný. Našla místo, kam se díval – přes přechod vzdálený dobrých patnáct metrů pochodovala šedá krysa. Zdálo se, že si jich dosud nevšimla.

William naznačil zbraní jasné gesto, Silvana ale zavrtěla hlavou. Obouruč švihla Hranicí a vzlétla plavným skokem. William ji v duchu pochválil, že si tentokrát odpustila bojový pokřik. Dopadla těsně za krysu a v tom samém okamžiku máchla rukou, jako by zvíře chytala. Vzápětí se jí v ruce zmítal vypasený šedý chumel ostrých drápků, zubů, chlupů a švihajícího ocasu.

„Tvůj odpor je marný. Vzdej se, chceš-li si zachovat život. Bojuj dál, pokud chceš umřít.“

Klidná slova zabrala jako okamžitá anestezie.

„Fff-fff,“ zapištěla krysa chraplavým hlasem.

„Možná se ti bude mluvit líp, až vytáhneš zuby z mé ruky,“ odtušila Silvana.

William pochopil, jaká z jejího klidu čiší hrůza. Kdyby krysa okamžitě neposlechla, prostě by jí zlomila vaz.

„Kapituluji,“ řekla krysa a upravila si motýlek, který byl jejím jediným oblečením. „Jen mi neubližujte. Neviděla jste, prosím, mé brýle?“

„Tady jsou,“ podala jí je Silvana. „Jedno sklo ti koukám prasklo. A teď přísahej dle protokolu zajatce.“

„Dokud nebudu osvobozen nebo zproštěn přísahy, neuteču. Tak přísahám na svou čest, já, pan Rhybskin Ozinwald,“ vysypal ze sebe krysák.

„Dobře,“ povolila stisk. Mezitím k nim dorazil William a krysák na něj zíral nevyzpytatelným strnulým pohledem korálkových očí.

„Kouká se na mě, jako bych ji chtěl sežrat,“ postěžoval si William. A opravdu, Rhybskin jej neustále provrtával očima.

„Poslouchej, kryso, jsme tady v bezpečí? Za jak dlouho tu mohou být pronásledovatelé?“ uhodila na něj Silvana.

Rhybskin se otřásl a vypískl. „Jestli jste přišli z paláce, nikdo vás pronásledovat nebude. Tohle je území, ze kterého vedou jen dvě cesty.“

„Jen dvě cesty,“ ujistil se William.

„Jedna zpět do jejich náruče. A druhá…,“ krysák se odmlčel.

„A druhá?“

„Druhou neznám.“

„S tímhle smyslem pro dramatičnost ses měl živit jako spisovatel,“ poznamenal výhružně William. „Kam vede druhá cesta. Raději mluv, nebo tě vyždímu jako rajče.“

„To nemůžeš, Williame,“ zastavila ho Silvana. „Podle protokolu nám přísahal poslušnost, nesmíme ho mučit. Tak to prostě je.“

„Ale no tak, kůzle, jen si ho půjčím do ruky, rozdrtím mu mezi prsty pár kostí…“

Pan Rhybskin se nakrčil a viditelně se mu roztřásly nohy.

„Nevím. Neměli bychom to dělat,“ znejistěla Silvana.

„Tys mu slíbila dobré zacházení, mě se ale tvůj slib netýká. Nejdřív mu vyškubnu ocas,“ William vztáhl ruku po Rhybskinovi, který se přikrčil a polomrtvý strachy naježil srst.

„Žádné drcení kostí a ždímání tkání! Zachraňte mě před tím bláznem, liebe dame. Řeknu vám všechno. Proboha. Máte mé slovo, povedu vás!“

William se po něm přestal natahovat. Narovnal se, popotáhl si kalhoty a vyměnil si se Silvanou pobavený pohled.

„Výborně. Můžeme vyrazit.“

Silvana nic neříkala, jen si začala tiše pískat, snad aby přehlušila absolutní ticho antracitového města.

„Ach tak, jsem vám k smíchu? No dobrá. Snad opravdu jsem zvíře k popukání. Dal jsem ale slib. Ukážu vám, o kolik jsem lepší než vy. Snad vás to přinutí se zamyslet,“ brblal pan Rhybskin.

Vnořili se do tmavých bezesných ulic, podél kolonády nesmyslných značek, mezi nahodile rozházené krabice domů a přísné prsty slepých lamp. Pravé úhly, pravé úhly. Jak se vlekli inverzním městem, najednou se všechny lampy rozsvítily a jejich okolí zalil zelenobílý svit. A pod každou z tisíců lamp se začal promítat život opravdového města. Zrnitě, mlžně, ale znovu viděli jezdit auta, blikat semafory, znovu viděli lidi. Zatímco kráčeli, iluze se kolem nich rozplývala, jako by stáli v cestě promítačce a jejich stín rozbíjel film.

Pan Rhybskin opět naježil srst. „Probouzí se to. Jako každou noc.“

„Co? Co to je?“ zeptal se ho William.

Krysa zaraženě mlčela.

„Kam nás vlastně vedeš?“

„Vedu vás po druhé cestě. Ale přísahám, že nevím, jestli nás dovede až ven. I my krysy jsme toto místo našly jen proto, že chtělo být nalezeno. Stalo se to před mnoha lety, a přece o něm nevíme o moc víc než na začátku. Jímá mě z toho hrůza.“

„Doveď nás k Ní,“ zašeptala Silvana.

Po suchých silnicích bez prachu, po bledých schodech bez pohybu, po prázdných přechodech… Pravé úhly. Pravé úhly. Ve světlech načrtnutých semaforů, kolem osamělých odpadkových košů, pod očima lamp a mrkajících čoček kamerových systémů. Pravé úhly, pravé úhly. Lesem značek a bílých čar na silnicích. V objetí šumící mihotavé iluze skutečnosti, která jen zdůrazňuje zvrácenou podobu toho místa. Sklo a beton. Čas stojí, nezbylo tu pro něj místo, žádný prach, který by se přesýpal v hodinách.

Mohli jít hodinu, nebo taky den. William nevěděl. Byl ponořený do sebe, okolní jednotvárný svět skoro nevnímal, takže když Silvana zavrávorala, nebyl připravený. Na poslední chvíli ji chytil za ruku, dříve než se zhroutila na zem. Ztráta krve a únava udělaly své.

„Musíme jít, času zbývá sotva na tři myší chlupy,“ lamentoval pan Rhybskin a přebíhal sem a tam kolem Silvany, až se mu nervozitou potily brýle.

„Odpočineme si,“ rozhodl William.

„Ne,“ drápala se Silvana na nohy. „Jsem v pořádku. Jdeme dál.“

„Blbost. Chvilku tu zůstaneme, podívám se, co dělají tvá zranění. Sám už necítím nohy.“

Silvana ucukla, jako by ji jeho dotek spálil. „To bys nebyl ty, aby sis nestěžoval. Sakra, jsi chlap? Jdeme dál!“

William zavrtěl hlavou, ale další hádka neměla smysl. A tak nechal jít Silvanu vpředu ještě dalších sto metrů, než znovu upadla. Potom ji vzal i s Hranicí do náruče a nesl ji jako spící kotě. Pan Rhybskin to sledoval z jeho ramene a nepřestával jej pobízet ke spěchu.

Pravé úhly. Skla a tisíce světel. Zpočátku mu přišlo několik věcí povědomých. Vysoký věžák. Vstup do podzemky. Tříproudová magistrála. William si uvědomil, že začíná okolí poznávat. A tak šel dál bez vedení pana Rhybskina. Minul pár bloků a stanul před důvěrně známým činžákem, kde bydlí.

Všechna okna jsou načrtnutá černou barvou, jen z jednoho – v pátém patře – se line oslepující záře. Zblízka zjistí, že dům je maketa. Je stejné velký i široký jako Williamův činžák, za vchodovými dveřmi ale chybí hala se schránkami a výtahem. Je tam jen úzká chodba, zářivkami osvětlený tunel v tisíci tunách betonu. Jako obří točité schodiště, jako fantasmagorický výjezd z garáží, jako šnek v mírné rotaci stoupá do pátého patra. William šlape krok za krokem, propocený na kost. I na něm si únava a dehydratace vybraly krutou daň. Silvana už se probrala a chtěla by jít pěšky, on jí to ale nedovolí. Musí jí zůstat síly na velké finále – ať to znamená cokoli.

Když stane za dveřmi svého bytu, jsou to první dveře v této divné realitě, které nejsou jen namalované. Silvana pohladí Hranici a něco meči zašeptá. Zmobilizovala rezervy.

„Cítím Její přítomnost! Je tak blízko, tak blízko, Williame.“

„Co nás čeká za těmi dveřmi, krysáku?“

„Je tam záře. A je tam Ta, kterou hledáte,“ zapištěl Rhybskin. „Druhá cesta.“

Silvana kývla a položila ruku na kliku.

„Počkej! Nevěřím mu ani za mák,“ zavrčel William.

„Cítím, že má Paní je za dveřmi. Mluví pravdu.“

„Mně se to prostě nelíbí. Zatraceně, Silvano! Nepřijde ti na tom nic divného? Vtrhneme do krysího paláce, nikdo nás nezastaví…“

„Chceš říct, že tyhle šrámy jsou nic?!“ dopálila se.

„A celým tímhle zátemnem nás provede… kdo jiný než krysa.“

„Byl to tvůj nápad vzít je útokem. Zvládli jsme to! Sakra, vyšlo to, Williame!“

„Smrdí to. Cestou jsem přemýšlel. Radši bych se zkusil probít zpět přes klub.“

„Rozumím,“ sklonila hlavu. „Chápu tvé podezření a bojím se, že máš pravdu. Opravdu tu něco smrdí, ale Ona je za dveřmi. Williame, já nemůžu odejít. Budu ale ráda, když tu na mě počkáš. Vrátím se pro tebe.“ Dívka jej vzala za ruku a přitiskla si ji k srdci. „Slibuju.“

„Blázínku… chci ti něco říct.“

„Williame, řekneš mi to potom. Uvidíš, že přežijeme.“

„Ne, vážně. Když jsem se na tebe díval, jak jsi skočila a sevřela v ruce tu krysu… ty se nebojíš myší?“

„Cože?!“ zasněný povlak se rozplynul a oči jí opět ztvrdly. „Aha, jsi nekonečně vtipnej chlap.“

„Ne, vážně, ty jsi jediná žena, kterou znám…“

Silvana na nic víc nečekala. Otevřela dveře a vstoupila do oslnivé záře. William ji vzápětí následoval.

Záře. Záře všude kolem. Jsou slepí. Jako právě narozené děti. Mžourají, mnou si oči, před kterými jančí červená světélka. Jsou každý sám, oddělení desítkami světelných let. A přece jsou spolu, spojení můstkem vzrušeného dechu. Záře je všudypřítomná.

„Vítám vás ve své cele,“ řekne jemný alt, který hladí duši a rozbrní člověka až ke konečkům prstů.

„Má paní,“ broukne šťastně Silvana. „Tak jsme tě konečně našli. Vidím, že máš problémy.“

William moudře mlčí. Představuje si k hlasu postavu ženy. Vidí ji nestárnoucí, vysokou a útlou, s vlasy jako mléko. Maluje si ji na vnitřní stranu víček.

„Vítám i tebe, drahý žalářníku,“ pokračuje hlas a William ví, že se obrací k němu.

Zůstane praktický: „O co tady jde? Nic nevidím. Vypadněme odsud.“ Smích všude kolem jako cinkání rolniček.

„Vypadnout odsud? O nic jiného se nesnažím od doby, kdy jsi mě nevědomky uvěznil v jeho moci. Pamatuješ si na ten večer? Propíjel ses do bezbolesti a zabíjel mozkové buňky po milionech. Neměl jsi zmatené sny? Nepřišel za tebou pozdní noční host?“

„Nepřeháníš to s těmi otázkami? Nezapomínám tak rychle. Pil jsem, přiznávám. Měl jsem proč. A pak jsem měl divoké sny.“

„Hlupáku, kdybys snil, nemohls napáchat tolik škody. Kdybys mě poslechl a nerozsvěcel! Past ale sklapla a já jsem spadla do jeho moci.“

„Tak proč jsi za mnou sakra chodila?!“ dopálil se William.

„Můžu tě ubezpečit, že od té doby udělal všechno pro to, abychom tě vysvobodili!“ vložila se do hovoru Silvana. „Také by mě ale zajímalo, proč jsi přišla zrovna za ním. Já jsem tvá Strážkyně, kdybys cokoli řekla…,“ v jejím hlase zazněla lítost.

Ozvalo se smutné povzdechnutí. „Potřebovala jsem normálního obyvatele města. A spletla jsem si patro.“

„Spletla sis patro?“ přeptal se William.

„Ty ses spletla?“ šokovaně zopakovala Silvana.

„Jo, bohužel. I bohyně se může splést, nebo snad ne?!“

„No jasně!“ rozesmál se William. „Ten chlap nade mnou! Ten magor, Linheart, nebo jak se jmenuje. Naprostý blázen do bojových umění, málem vyhořel, když mu blafla rákosová rohož od vonné tyčinky. Bojuje s mečem, baští kořínky, věří v transcendenci, Gáiu, UFO a tyhle žvásty.“

„Sakra, zmlkni, Williame!“ zavřískla Silvana. „Najdi v sobě dost úcty, abys neurážel bohyni, když ji máš před sebou!“

„Gáia?“

„Spjatá s tímto kouskem světa jsem její součástí,“ zacinkal zase hlas. „Někteří mi tak říkají.“

„Lokální Gáia?“ opakoval šokovaný William jako kafemlejnek.

„Ještě jednou se zeptá a pak se s tím možná smíří,“ informovala jízlivě Silvana.

Chvilku bylo ticho.

„Můžete se bavit na můj účet,“ urazil se William. „Anebo mi můžete říct, co budeme dělat s démonem, který tě uvěznil a možná si brousí zuby někde za rohem. Už mě přestává bavit nechat si tímhle solárkem vypalovat mozek. Mělo by to být jednoduché, když teď máme na své straně bohyni.“

„Stačí, když zhasneš, člověče. Musíš to ale udělat ty. Jen ty.“

William začal tápat poslepu po zdech. Jeho pohyb doprovázelo klení, převrácení vázy, roztříštění několika hrnků a pleskavý pád fotografie Julie Beanni. Nakonec se mu poštěstilo nahmátnout vypínač. Pouhé cvaknutí. Jen tak prostá věc je odnesla pryč z tohoto světa. Objevili se ve Williamově bytě, kde už dávno roztál sníh. Na gauči seděla žena s nejhlubšíma zelenýma očima a vlasy bílými jako mléko. Končila normální srpnová noc v normálním městě. Na blednoucím obzoru začínalo svítat.

Dům se zachvěl zlobou a popraskala v něm všechna okna.

„Už přichází,“ zašeptala Gáia. „Jsem volná. To jen uspíší jeho probuzení. Každé vyrušení teď má váhu zkázy.“

„Kdo je to?“ vytřeštila Silvana oči na svou paní, která jako by náhle zestárla o desítky let.

„Je to ještě dítě. Sotva narozené, napůl slepé, s přivřenýma očima si začíná uvědomovat samo sebe. Je to vaše dítě,“ podívala se na Williama. „A možná vaše zkáza. Nikdo neví.“

„Tak už to konečně řekni. O co tu jde?“ Byl netrpělivý.

„Přiveď na jedno malé místo tisíce lidí, zvířat, pachů a vůní, barev a pocitů. Přiveď s nimi jejich zmatené myšlenky, přání, stesky, touhy, strachy a nenávisti. Přiveď s nimi druhovou paměť, všechnu vědu a moudrost, nadání, talenty, sny a mytologii, o které už ani neví, že ji mají. Přiveď s nimi jejich legendy. Natáhni miliony tun kabelů, zapoj elektrické rozvody, zapni tisíce vysílačů, propoj vše velkou Sítí, postav silnice a cesty, které vše spojují a zkracují vzdálenosti. Pokryj vše satelity, kamerovými systémy, televizním vysíláním, mobilními telefony. Zaplň ulice auty, tramvajemi, autobusy, jezdícími chodníky, provrtej pod zemí metro. Dostaneš nejsložitější systém, jaký kdy v historii Matky byl. To je ta věc, o které mluvím. Zamysli se nad tím.“

„Město,“ odtušil William. „Démon je samo město!“

„Město se probouzí. Začíná si uvědomovat samo sebe. Moc přírody je zde už příliš malá, nedokážu ho uspat.“

Dívali se na sebe, zatímco chvění země rostlo.

„Co se stane, až se probudí?“ vyhrkl William a opřel se o zeď, aby neupadl.

„To nikdo neví,“ odpověděla mu bělovlasá. „Ještě se to nikdy nestalo.“

„Nevím, jestli to chci zjistit,“ pípla Silvana. „Můžeme s tím něco udělat?“

„Můžeme se alespoň pokusit. Pojďte ke mně, děti.“

William se ušklíbl, ale poslechl ji. Jemná ruka je objala, Gáia je přivinula k sobě. Bylo to zvláštní. Willovi připadalo, že používá stejný parfém jako kdysi Julie. A potom najednou cítil její myšlenky a prozřel jejíma očima. Zdi bytu zmizely. Tedy nezmizely, ale najednou dokázal vnímat prostor široko daleko, cítil zemi, cítil kroky lidí a kola aut. Město měl jako na dlani. Vnímal nedozírnou masu probouzejícího se titána z počátku věků.

Gáia zaútočila a Silvana ji okamžitě podpořila. Stromy se vytrhly z udusaně země, olejnatá řeka vykřesala zbytky divokosti a rozlila se předměstím. Reakce na sebe nenechala čekat. Ze všech komínů se vyvalil dusivý dým, telefony ve městě začaly v jednom okamžiku zvonit. Ulice dlážděné kočičími hlavami ožily – ulice dlážděné lebkami koček, které na silnicích srazilo auto. Bahnivá olejovitá stvůra povstala ze zatopeného lomu. Příroda se rve s houževnatostí nabytou za miliardy let. Pomoz nám, Williame! křičí v myšlenkách Silvana, William ale neví jak, a tak se jen dívá. Metro se zalévá vodou. Bezové keře vtrhnou do ulic a trhají silou růstu asfalt, v okamžení jsou ale rozdrceny panely. Vysoký smrk na náměstí se zhoupne a zkusí srazit katedrálu ze skla a oceli. Při příštím nárazu se strom roztříští. Neviditelní mytičtí wurmové podrývají kořeny lamp a ty se kácí jako kuželky.

V té chvíli zasahují další desítky a stovky vědomí, aby přírodu podpořily. Dvojití zrádci si nakonec vybrali stranu. Krysy. Jsou všude kolem. Šíří kolem sebe rozklad a chaos. Útočí ze zálohy, přehryzávají telefonní dráty, televizní kabely, elektrické vedení. Město je jejich královstvím, znají ho jako své boty. Jsou na všech důležitých silničních uzlech. Doprava stojí. Několik domů se zřítí, aby pod sebou pohřbily bytosti starého řádu. Ať už to všechno skončí! modlí se William.

Najednou vidí, že se k zemi kácí i činžák staré paní. To ho rozčílí. Nedokáže se už ovládat a jen se dívat. Jeho aura vzplane a já převládne v mysli přírody. Z dálky slyší udivený a poděšený křik samotné Gáii, v této chvíli mu na ní nezáleží. Najde neohrabanou rodící se mysl města, kterou teď vidí jasnou jako vycházející slunce někde ve své hlavě. Vtrhne dovnitř a vpálí do ní žhavou kanonádu cynismu, sebestřednosti a lítosti. Zaplaví ji životem, všemi ústrky, trapasy a nešťastnými náhodami, vzpomínkami na tu krávu Julii a na tisíc šedých dnů bez ní. Zalije ji lávou nevíry ve vše, co se teď odehrává.

Za okamžik si uvědomí, že boj utichl. Mysl města mu naslouchá, stejně jako všechna ostatní stvoření, která ustrnula v tiché chvíli absolutního míru. Prach a popel se pomalu usazují. Dým se rozplývá. William vypráví o rozporuplnosti lidí, vypráví o složitosti jejich vztahů. Vypráví o Silvaně a legendách. Vypráví o samotě a o přátelství, vypráví o citech a o tom, jaké to je být naživu. Vypráví o řekách, stromech a nezkrocené přírodě. Jeho hluboký hlas působí jako ukolébavka. Mysl města naslouchá a propadá se stále hlouběji a hlouběji sama do sebe, až tu není žádná mysl. Jen azurová obloha a pražící srpnové slunce.

Jen jedna věc se změnila. Williamův byt je plný krys. Pobíhají po zemi, pod skříněmi, hřadují na opěradle gauče a židlích.

„Blahopřeji vám, Williame,“ řekne Rhybskin Ozinwald. „Už jsme v to ani nedoufali.“

„Zvláštní agente,“ ozve se od skříně, na které sedí černá krysa s rudýma očima. „Nech toho tlachání, přichází král.“

Krysy utvoří uličku, kterou přikulhají dva skřeti nesoucí zlatá nosítka. Krajková záclona v okně se jemně odhrne. Vysune se bílý, neskutečně otylý pařát a pokyne.

„Král se ptá, jestli jsi to zabil,“ přeložila černá krysa.

„Nic jsem nezabíjel. Snad jsem to uspal, na nějaký čas,“ odpověděl William.

„Není v moci člověčí ani božské zabít takovou bytost, aniž bychom fyzicky zničili celé město,“ řekne Gáia.

„Tedy oddálení nevyhnutelného?“ ozval se bručivý hlas z nosítek. „To není řešení. Nemůžeme si dovolit podnikat v systému s nepředvídatelným chováním.“

„Budete odměněni,“ piští černá krysa. „Král říká, že jste dobře posloužili zájmům krys.“

„Já to věděl!“ mračí se William. Pohlédne na Silvanu. „Mám mu ty necky rozšlapat?“

Kolem je několik set krys. Dívka jemně zavrtí hlavou.

„Máme společný problém,“ pokračuje černá krysa s rudýma očima. „Akcie města jsou přesně rozděleny, stejně jako vláda nad ním. Nechceme se dělit s někým třetím.“

„Zvlášť ne s někým, kdo se dělit nebude, že?“ ušklíbne se Silvana. „Oba víme, že jste na městě závislí. Kdyby procitlo, stanete se jeho otroky.“

„Nikdo neví, co by se stalo,“ opraví ji Gaia. „Je potřeba najít odpovědi. Třeba to není problém jen jednoho města…“

„Má paní, vyrazím na cestu. Budu spěchat, abych té věci přišla na kloub. Slibuju,“ zapřísahá se Silvana.

„Proč se koukáš na mě?! Já jdu domů. Mám toho všeho dost,“ řekne William. „Musím nastoupit protialkoholní léčení. Taky zajdu na psychiatrii.“

„Pošlu s vámi část akcionářů,“ zabručí zlatá nosítka.

„Dostanete veškerou podporu, kterou budete potřebovat,“ dodá černá krysa.

„Dobře,“ zastaví se William, který má chuť na silné kafe a cigaretu a úplně nejvíc se chce jít pořádně vyspat. „Za milion dolarů.“

Mezi krysami to zašumí. Švihají nervózně ocásky, upravují si motýlky a vázanky, čistí brýle.

„Sto tisíc teď. Dalších dvě stě padesát po uzavření každé kapitoly projektu. Mimořádnou odměnou bude předkupní právo na tisíc akcií města za nominální hodnotu,“ uzavřou věc zlatá nosítka. Milion dolarů. Záclonka spadne a nosiči odcházejí.

Teprve teď propukne vřava, pištění a nervózní hemžení. Krysy pobíhají jako šílené.

Zatímco do místnosti táhnou kufřík s prvními sto tisíci, Silvana se zašklebí a praští Williama do ramene. „Jsi bez sebe vzteky, co? Měl sis říct o víc.“

Je srpen. Dokonalý slunečný den, jakých bývá málo. Kdo může, je na koupališti a miluje život. William si připálí další cigaretu od slunce a vyfoukne dým jako drak z legend. Co je na dnešku tak zvláštního? zopakuje si v duchu už posté. Bod zlomu. Po boku mu kráčí Silvana, oči jasné a plné dobrodružství, přes rameno má opřenou lyži. Kolem nich se hemží tisícihlavý průvod krys, které míří ke shromaždišti za městem, kde na ně čekají bílé limuzíny.

Jdou do světa. K dalšímu městu a potom k dalšímu. Hledat odpovědi. Teď ale víc záleží na tom, jestli mají dobré boty a že to nevypadá na déšť. William a Silvana odcházejí, za zády tiché město a požehnání samotné Gáii. Odcházejí a ve stopách jim raší žluté petrklíče.

Tanči mezi vločkami!

Tanči mezi vločkami a dávej dobrý pozor, protože když tě některá zasáhne, tvé srdce ochladne a zmrzne.

I. Cuivië

Skok. Hluboké ohnutí v pase. Pirueta. Úkrok. Sedm drobných krůčků vpřed. Přemet. Kapky potu stékají po skráních. Tanči! Pohodí vzdorně hlavou, kaštanové vlasy se rozletí. Na spanilé tváři zasvítí ošklivá jizva. Pružný elf s hlubokýma očima se proplétá v nepochopitelném šíleném tanci mezi sněhovými vločkami, které se bez ustání sypou z temných mraků. Na zádech mu visí reflexní luk z dlouhé kosti a kožený toulec, ve kterém zůstal poslední šíp. Postava tančí v pomateném rytmu přes rozkvetlou pláň, útlé tělo se pohybuje bláznivě rychle. Nohy vystřelují hned jedním, hned opačným směrem. Tři kroky vpřed, úkrok, dva vzad. Sehnutí, výskok. Konec pláně je vzdálen několik desítek metrů. Dokáže to! Sníh poletuje všude kolem – přesto jej nesmí ani jediná ze smrtících vloček zasáhnout. Tančí, jako by necítil únavu. Tančí zelenou plání, mezi třpytivým deštěm démantů, zároveň se vyhýbá kalužím, které v některých místech tvoří roztávající sníh. Už jen několik metrů zbývá k prvním stromům. Elfova hruď se namáhavě zvedá, hlava se točí vyčerpáním. Poslední skok! Cuivië zakopne a zhroutí se mezi první kmeny vysokých borovic. Jeho štíhlé tělo neslyšně dopadne na vrstvu hnědého jehličí.

II. Paní času

Dospělá černovlasá dívka v bleděmodrých šatech pohladí myšlenkami tkanivo času. Spřádá nejpodivnější šál, který kdy byl stvořen. Šál Mýtů. Mezi barevné nitě osnovy vplétá pocity, myšlenky. Ne lásku, ale náklonnost. Ne uctívání, ale obdiv. Ne bláznivou radost, jen úsměv. Barvy jsou přírodní, tlumené, pozvolna se přelévají jedna v druhou. Stařenka se vznáší nad oblačným stavem a umně do tkaniva vplétá příběhy, legendy a pohádky. Podivné kombinace barev hřejí, chladí, voní, šeptají, hladí a tančí! Člunek létá jako splašený. Žena do šálu pečlivě vplete třpyt hvězd a několik jisker z kovářské výhně. Přidá pár zrnek mateřídouškového snu a sedm uncí soli z dětských slzí, špetku skořice, čokoládové vůně a rozemleté pomerančové kůry. Z hrubého konopného pytlíku popráší oblačný stav moučkou iluzí. Tkanina dychtivě přijímá všechny substance a doslova ožívá před očima. Sotva desetiletá holčička v bleděmodrém radostně zatleská rukama.

III. Pochybnost

Elfa probere dotek vlhkého čenichu na tváři. Drsný jazyk ho zalechtá na čelisti. Cuivië otevře oči. Uvidí azurově modrou oblohu zpola zakrytou větvemi stromů a hlavou zvědavého koloucha. Usměje se na mládě a posadí se. Vynořují se vzpomínky. Kdysi dávno měl přítele, průvodce. Obloha náhle ztemní, stíny ztratí ostrost a plíživě se rozběhnou mezi stromy. Před kolika lesy to bylo? Tehdy ještě hledal elfy. Kolouch v jeho očích uvidí vzdálený žal a malé srdce sevře strach. Nešťastným hýkáním zoufale zavolá matku. Elf hloupé zvířátko nevnímá. Vzpomíná na štěně, vlčí fenku, která jej provázela po tak dlouhou dobu. Pochybnost je však nenávratně pryč. A Cuivië přestal hledat elfy.

Tehdy nesněžívalo tak hustě, cestování časem a prostorem bylo jednodušší. Cuivië tančil k nádhernému listnatému lesu a vlče se mu potácelo v patách. Nemotorná Pochybnost stačila elfím rychlým skokům jen proto, že se nemusela vyhýbat vločkám. Chvilkami si stěžovala na zimu a hlad, chvilkami štkala, že její matku roztrhal medvěd. Toužila se připojit ke zvláštnímu cizinci, který v ní budil konejšivou důvěru. Elf si na vlčka rychle zvykl a brzy zjistil, jak cenným průvodcem malá Pochybnost byla. Často mu pomáhala objevit nebezpečí, léčky nepřítele. Jindy srážela jeho přehnanou sebejistotu. Na rozdíl od ostatních zvířat s ním jednala jako rovný s rovným.

Avšak lesy míjely a čas se pohyboval jako Cuivië – chvíli dopředu, chvíli dozadu a chvíli stranou. Kam štíhlý elf přišel, zvířata pokorně přicházela a klidně mu skládala hlavu do klína. Toužila po drbání, děkovala za vysvobození ze samoty. Prosila ho, ať zůstane… ať přivede ostatní. On vždy zavrtěl hlavou, ale uvnitř stále věřil.

Pochybnost nikdy hladem nestrádala. Klidná zvířata se ani nesnažila utíkat a vlčice vždy usínala sytá. Když si to Cuivië uvědomil, bylo již pozdě. Pochybnost byla dospělým vlkem. Velikým, mohutným, zrádným vlkem. Smutný elf se rozhodl, že se jejich cesty rozdělí, jenže Pochybnost nechtěla ztratit tak pohodlný zdroj obživy. Cítila se dotčeně. Počkala, až se Cuivië vydá na cestu k dalšímu lesu. Počkala, až přijde sníh.

„Když nenasytíš mne, tak nikoho!“ vykřikla a se strašlivým zavrčením se vrhla na elfa, aby jej roztrhala.

Překvapený Cuivië se zpočátku nevzmohl na odpor. Tančil mezi vločkami a vlčími tesáky. Vířil, skákal, uhýbal, otáčel se, unikal drápům. Snažil se Pochybnost uprosit. Tehdy přišel k jizvě na tváři, k jizvě zkušenosti. Krev z roztržené rány skrápěla vlka. Na potřísněných místech zasyčela a propálila šedý kožich až na maso. Vlčice vyděšeně zavyla. Cuivië zachvácen nepoznaným hněvem vytrhl od pasu meč z hvězdné oceli a vrhl se do děsivého reje válečného tance.

Sněhové vločky se pomalu snášely k zemi a mezi nimi se bleskově míhalo ohebné tělo, kolem nějž vířila stříbrná čepel. Obrovský vystrašený vlk se odrazil ke smrtícímu skoku. Na břitu meče se na okamžik zalesklo unavené bledé slunce. Tlusté vlčí tělo dopadlo na zem bez života. Hvězdný meč zabil a jeho čepel se tehdy rozprskla na tisíc kusů. Cuivië ztratil Pochybnost i meč. Zůstaly jen jizvy.

Před kolika lesy to jen bylo? Elf vstane a sebere ze země kostěný dračí luk, poslední, co mu zbylo. Spánek tentokrát neodplavil únavu, tiché hučení v hlavě neustává. Cuivië cítí, že se blíží k cíli. Sní několik černých ostružin a napije se rosy z jahodníkových listů. Je nejvyšší čas vyrazit. Nejvyšší čas ukončit zabíjení víl!

* * *

Poutník odběhl do nitra lesa, aby našel zvířecí pěšinu k západnímu východu z hvozdu. Mýtina osaměla. Vůně hub a jehličí je všudypřítomná, vlídné lesní ticho laská uši.

Na místě, kde elf spal, rozkvetly desítky nádherných sedmikrásek.

IV. Sběratel motýlů

DrSc. Richard Donnerweldt ponořil kousek špejle do acetonu. Když ji vytáhl, zůstala na špičce malá, jiskřivě průzračná kapka. Opatrně si opřel ruku, aby se mu netřásla, a přiblížil špejli s kapkou k motýlově hlavičce. Když se jí tekutina dotkla, oba povrchy se náhle prolnuly. Malý sosák se zoufale rozvinul a zase zavinul. Motýl zazmítal křídly, a ještě než jej aceton nenávratně usmrtil, v agonii vykřikl nesrozumitelnou větu.

Postarší muž se pousmál, šťastný, že má tak nádherný úlovek. Přestože po smrti motýla ztratila křídla neobvyklý duhový lesk, stále byl výstavním exponátem, který ve sbírce pravého sběratele nesměl chybět. Muž si připravil cedulku s nápisem: Exponát 113 – soumračník duhový. Slovíčka jako teze, evoluce, posibilita, redundance a exponát zkrátka miloval.

Zbývalo už jen pozorně tělo probodnout přesně uprostřed a připíchnout krásnou mrtvolu mezi ostatní ve skleněné vitríně.

Pak se to přihodilo! Nic tomu nenasvědčovalo, a i kdybyste předem věděli, kam se máte dívat, ničeho zvláštního byste si nevšimli. Zkrátka ze vteřiny na vteřinu ožili. Mrtví motýli nabodaní na maličkých špendlících začali bít křídly a vydávat neslyšitelné vysoké úpění. Jejich stará křídla se zbavovala barevného poprašku a trhala se ve snaze osvobodit je. Přestože z nich létaly cáry, motýli jeden po druhém vytrhávali špendlíky z měkké podložky sametem potaženého polystyrenu. Ve chvíli za sklem vířil šílený rej strašlivých motýlků, jimž z bříšek trčely stříbrné kůly špendlíků.

Jako na povel se celé hejno střemhlav vrhlo otevřenou škvírou ven z vitríny. Vzduch zaplnilo hrozivé šumění potrhaných, zmučených křídel.

Richard Donnerweldt, velký sběratel a psycholog, věhlasný tvůrce knížek o sběratelství pro erudovanou veřejnost, se chytil za srdce.

„To je imposibilní!“ zašeptal přidušeně, než se sesul na zem.

V. Letci

„Tady Kondor. Tady Kondor. Hlásím, že do teritoria vchází narušitel. Zelený poplach! Všem letkám: Zelený poplach!“

Ozvalo se zatřepetání křídel a vedle maličkého hnědého vrabce přistál druhý, služebně starší, avšak k nerozeznání podobný (však to také byli bratři).

„Dejte si pohov, Čimči, není to přece kočka,“ pronesl podporučík Frrn pískotem ostříleného veterána. „Opravdu někdo přichází. Ale vždyť… to není možné!!!“ Nadřízený vrabec ztratil na okamžik řeč.

„Četaři, volal jste základnu? Ne? Tak to udělejte a řekněte jim, že se vrátili!“ vychrlil ze sebe rozkazy podporučík a odlétl v ústrety přicházející postavě.

VI. Šílený les

Cuivië se poprvé v životě prodíral houštím. Až dosud mu každý les dělal cestu, křoví uhýbalo z cesty. Tento les však byl zvláštní. Něco se plížilo ve stínech za pokroucenými uschlými větvemi. Rozmazané pohyby na okraji zorného pole. Elfovi přeběhl po zádech mráz. Z okolí vnímal chaos, útržky myšlenek a podivné zmatení všeho živého. Promluvil na les prařečí, ale nikdo mu neodpověděl. Stromy nebyly němé, jen šílené mumlání nebylo určeno nikomu na této zemi. Cuivië si uvědomil, že ho les vůbec neslyší! Desítky otázek bušily na vrátka rozrušené mysli. Za věky, co procházel vločkopádem mezi lesy, nic podobného neviděl! Hnědavý zajíc přehopkal přes cestu se sklopenýma očima, ani se neohlédl. Co je to za smutný svět? Elf se cítil, jako kdyby ho pozvali na návštěvu a nechali byt prázdný, temný, se slepými zdmi a rozbitými žárovkami.

Cuivië se zastavil. Les je šílený, musel ho tedy zavolat někdo jiný. Kdo další však zná prařeč? Kdo žadonil o pomoc Ochránce a zoufal si, že umírají víly?! Kam…

Zatřepotání křídel vytrhlo elfa z usilovného přemýšlení. Nad Cuiviëho hlavou zakroužil hnědý vrabčák.

„Nemohu uvěřit! Svatý, nemohu uvěřit!“ švitořil zadýchaně Frrn. „Vítejte v našem kraji, Ochránce! Vítejte! Žádám o povolení k přistání.“

Elf natáhl ruku. „Uděluje se.“

Vrabec dosedl na otevřenou dlaň.

„Podporučík Frrn vás ve jménu Jeho Vrabčenstva vítá v panství Hájku u velké roury, Svatý,“ poté se ptáček odmlčel, aby ovládl dojetím roztřesený hlas.

Cuivië toho využil, aby položil své otázky.

Frrn s odpovědí váhal jen okamžik. „Nevolali jsme Ochránce. Popravdě, ani jsme nevěděli, že ještě putují mezi světy.“

„Jsem asi poslední,“ zašeptal spíš pro sebe elf. Nejspíš určitě – už neměl pochybnost.

Otázku na šílenství lesa vrabec nepochopil, ale o zabijáku víl věděl. Dokonce byl ochotný doprovodit elfa na Strašlivé místo, jež bylo vzdáleno jen několik minut pomalého letu.

VII. Zabiják víl

Dubové dveře rodinného domku se s vrznutím otevřely. V předsíni ležely na zemi poházené papuče, v botníku bylo seřazeno několik párů sešlapaných pánských bot. V rohu u zaprášeného fíkusu byla opřena vycházková hůlka s rezavějícím bodcem na konci. Přes ozdobnou šňůrou převázaný závěs bylo vidět do obývacího pokoje. Cuivië s ptáčkem na rameni vešel.

Na zemi ležel člověk. Musel být mrtvý nějakou dobu. Na mužově tváři a odhalené kůži byly patrné stovky černých skvrnek. Vrabec se čepýřil strachy a jeho malé srdíčko bilo, jako když zvoní budík.

„Spas mou duši! Ubodali ho! Ubodali! Ubo…“

„Šššš,“ zašeptal elf a ostražitě prohlížel mrtvolu. „To je ten zabiják?“

Náhle oba – vrabec i elf – strnuli. Rozbitým oknem do místnosti vlétl šedavý motýl. Letěl pomalu a namáhavě, jeho potrhaná křídla surově švihala vzduch. Kresba na letkách byla nezdravě zelenohnědá a děsivá. Bytost kolem sebe šířila slaboučký hnilobný zápach.

Frrn vyděšeně zapípal: „Nekromotýl!“

„Neživá víla…,“ odtušil elf.

Stvoření se těžkými rozmachy křídel vznášelo nad mrtvolou muže a pak se znenadání střemhlav vrhlo dolů. Špendlík, který trčel z bříška bytosti, se ležícímu muži zabořil do kůže pod levým okem. Nekromotýl se ztěžka vyhrabal na nohy. Na místě, kde ocelová špice pronikla do masa, se utvořila rudá krůpěj. Stvoření se k ní dopotácelo a začalo lačně sát.

Cuivië už viděl dost. Tětiva z dračí šlachy zadrnčela. Šíp, který ještě před okamžikem svíral elf mezi prsty, se najednou objevil na protější stěně, obtížený probodnutým nekromotýlem. Cuivië, přemáhaje svíravou tíseň, vyběhl z domu.

VIII. Poslední kouzlo

„Nešťastník! Ó, jaký nešťastník!“ lamentoval podporučík a divoce poskakoval po elfově rameni.

Cuivië mlčel. Ani si nevšiml, že přilétl další vrabec a něco na Frrna zakřičel.

V odpověď se na něj utrhl zlobný hlásek: „Potvrzuji, četaři. To vás ale za vaši nevychovanost neomlouvá. Pozdravte vyššího důstojníka!“ pokynul Frrn křídlem ke Cuiviëmu.

„Dovolte, pane, abych vás jménem svým i celého svazu přivítal v panství Hájku u velké roury, pane!“ zakřičel z plných plic maličký Čimč. Elf si zastínil oči proti slunci a smutně se usmál.

Poté oba vrabci vzlétli a zmizeli mezi vzdálenými křovisky u rezavějící odpadní roury.

Cuivië už tušil, co způsobilo ošklivou přeměnu. Usilovně vzpomínal na vše, co o nočních vílách a jejich kouzlech slyšel. Takovou spoušť nemohla způsobit jen tak ledajaká nešťastná rusalka. Čaroděj musel být mnohem mocnější, zkušenější a síla kletby nesmírná. Jen jediná víla mohla v okamžiku smrti vyslovit tak silné a temné zakletí.

Cuivië už věděl, co musí udělat. Sehnul se a zdvihl ostrý střep ze zeleného skla, kterých se v okolní suti válelo mnoho. Ve stopě střepu, který mu přejel dlaň, se objevila tmavě rudá krev. Elf nabral drahocennou tekutinu do kornoutku ze zavinutého listu jitrocele a vydal se hledat mrtvou královnu nočních víl.

IX. Královna nočních víl

Na hranici lesa se snáší k zemi pírko, křehká sněhová vločka. Není to vločka, je to motýl. Něco se na jeho bříšku zatřpytí. A náhle jsou tady!

Cuivië se opatrně rozhlíží, cítí sílu kouzla, které drží mrtvé víly při životě. Třepotají se před ním a tiché šumění na prahu slyšitelnosti si prodírá cestičku mezi jeho lopatkami, přes páteř až dolů ke kostrči.

„Přišel jsem za noční královnou, nešťastné víly,“ řekne Cuivië.

Nekromotýli zavíří a složí se do půlmetrových zelenohnědých písmen: NE.

Elf kráčí pomalu k nim: „Jmenuji se Cuivië a jsem z edhel. Poslední z Ochránců. Prosím vás, pusťte mě k ní!“ Vidí, že několik desítek metrů od něj stojí betonový oltář a na něm…

Neživé víly vytvoří nápis: ODEJDI POSLEDNI.

„Je pozdě,“ zašeptá Cuivië a vrhne se do tak dobře známého rituálu tance.

Odrazí se v přemetu do strany a začne obíhat hejno nekromotýlů. Špice na bříšcích se lesknou a slibují smrt. Vypadají jako vločky, napadne elfa.

Nápis ZEMRES A POVSTANES se rozpadne, hejno zmateně zavíří a vrhne se na Cuiviëho. Elf tančí jako nikdy. Pohyby se rozmazávají, nohy se stěží dotýkají země. Otočka a dlouhý skok. Hustě sněží, dotyk přináší smrt. Tři kroky vpřed, kotoul. A najednou po jeho boku běží přízračná Pochybnost. Jako kdysi. Dlouho jsme se neviděli, děvče, pomyslí si Cuivië a najednou je jí vděčný za to, že se přišla podívat na jeho poslední tanec. Motýli se kolem míhají v neúspěšné snaze elfa zasáhnout. Cuivië ví, že už nevydrží dlouho. Dvě salta a švihnutí nohou. Začíná ale pochybovat. Věří, že není poslední živý elf – ostatní jsou již v bezpečí mlžných ostrovů, kde kotví vznešené bílé koráby. Do žil se mu vlije nová dávka síly. Tančí jako nikdy v životě! Kdesi nad chumelenicí motýlů zazní pronikavý hlásek.

„Ať udělám krok, jestli dovolím zabít Ochránce!“ Letka sedmi vrabců se v šípové formaci sebevražedně vrhne do ztřeštěného reje nekromotýlů. Pomoc přišla v poslední chvíli, pomyslí si elf a snaží se vyždímat zbytky sil. Dluží jim to! Ignoruje pád tělíček, útoky dalších letek, lesk smrtících hrotů, pronikavé volání: Mayday, hrozivě blízké, všudypřítomné šumění potrhaných křídel. Dobíhá k betonovému bloku, na kterém ve víčku od přesnídávky leží mrtvá královna nočních víl. V očích ho štípe pot, když na její tělo vylévá vzácný obsah jitrocelového kornoutu.

Vše strne v nehybnosti. Těla mrtvých motýlků se snášejí v prudkých spirálách k zemi. Bojiště – louka u skládky – je pokryté hnědošedým chmýřím, poseté těly malých ptáčků.

Soumračník duhový rozevře křídla. Zahrají zvláštním barevným odleskem. Chvilinku je zkouší, jako by nevěřil. Rozevře, zavře, rozevře. Pak s nimi zamává a odlétá přes vysokou ostřici a planý šťovík k louce plné voňavých květů.

X. Epilog

„To já jsem tě zavolala, Cuivië,“ promluví černovláska, která náhle stojí vedle elfa. „Ještě než lovná zahubila lovce.“

„Zdá se, že jsem přišel pozdě, paní.“

„Nebýt tebe, housenky hlodající si komůrky v mrtvém mase lovce by se zakuklily. Přišly by další a další nekrovíly, v kraji by zavládl černý teror. Ještě myslíš, že jsi přišel pozdě? Třeba jsi zachránil celý svět,“ ruka stařičké ženy pohladí louku pod jejíma nohama, suť i vzdálené křoví u odpadní roury a oblohu.

„Dovol mi jednu otázku, paní.“

„Až za chvíli. Myslíš si, že to bylo všechno zbytečné? Nepoučil ses?“

„Paní. Ta noční víla. Zbyla samotná, poslední.“

Dvacetiletá krásná dívka stěží zastírá úsměv.

„Ach, můj ubohý Cuivië! Co ty se natrápíš. Pohlédni na to, jak krásný je to příběh. Takový v mém šálu dosud chyběl. Ani moc hrdinský, ani sentimentální, ani příliš jednoduchý. Tvůj příběh, Cuivië. A všechno v tom příběhu zůstává živé. Víly, vrabci i ten pomatený lovec motýlů. Už rozumíš?“

A elf pochopil. Utíkal prožít příběh, ve kterém najde ostatní elfy. Jeho útlá postava se rozplývala, když vbíhal do šálu Mýtů. Z dálky už slyšel křik racků a dunivý hluk mocného příboje, viděl krajkovou pěnu vln, tříštících se o boky nádherných bílých korábů.

Ani jednou se neohlédl.

Čarodějův dům

Na kopci je dům a ten je plný nešťastných dětí. Jak to vím?

Když tam přijdete, nenajdete je. A přece tam jsou, ztracené v popraskaných zdech, pod vrstvou prachu a rozbitými podlahami. Slyším jejich pláč. Čekají, až přijdu a zničím to, co čeká za dveřmi v podkroví.

I. Jimmy

Jimmy měl kočky rád. A nejradši měl mourovatou Kitty. Říkali jí tak, i když už dávno nebyla koťátko a sama už odchovala mladé. Taky měl rád fotbal. Když bylo hezky, chodili si s kamarády kopat do parku každé odpoledne. Litoval, že se teď stmívá čím dál dřív.

Podzim se ujímal vlády nad Shelltonem a stromy shazovaly náruče zlatooranžových listů. Byla větší zima a mokro, takže se tráva v parku často měnila v rozblácenou břečku a nedalo se pořádně hrát.

Kitty jako obvykle seděla na první větvi starého dubu a pozorně sledovala zápas.

Pihovatý George poslal merunu Tomovi, ten udělal kličku, že Steve neměl nárok, a kopnul křížem na Jimmyho. Ten zpracoval a narazil si s Brucem. Zasprintoval, až mu od podrážek odlétly kusy hlíny. Dostal se před branku tvořenou dvěma habry. Sam Lorenzo tam stál, jako by mu uletěly včely. Kitty si lízala packu a významně se šklebila. Střela! Jimmy vší silou nakopnul míč a přitom zavadil o drn. Balón opsal dlouhý oblouk až k obloze, přelétl živý plot a skončil kdesi za ním. Jeho dopad doprovodilo tříštění skla.

„Padáme!“ vzpamatoval se Bruce jako první.

„Je to náš jedinej míč,“ vykřikl Jimmy. „Je to můj míč. Nemůžem ho tam nechat!“

To už ale ostatní mizeli za trnkovými keři.

„Pěkní kamarádi,“ odfrkl si chlapec a šoural se k živému plotu. Teď si to asi odskáče. Po nose mu stékala neposlušná nudle, tak si ji otřel do rukávu.

Za živým plotem stál vysoký dřevěný dům. Zvláštní, takový je i na kopci nad Moosovou alejí, napadlo chlapce. Jak se k němu po písčité cestičce pomalu blížil, zdi mu začaly připadat hrozně staré. Chvilku postál před oprýskanou brankou, ale zvonek nenašel. Třeba tam nikdo nebydlí, napadla Jimmyho spásná myšlenka. Jen si dojdu pro míč. Branka při otvírání zaskřípěla. Minul pískoviště, přes které se dávno přelila řeka zeleného plevele. Měl co dělat, aby se vyhýbal vysokým kopřivám a bodlákům, které prorostly celou zahradou. Místo vypadalo opuštěně. Jimmy se zastavil a zkoumavě se rozhlédl.

Jedno z oken ve druhém patře bylo rozbité, tudy musel prolétnout jeho míč!

„Haló? Je tu někdo?“ skoro zašeptal.

Dům zůstal tichý, nehybný. Jimmy uviděl, že vedle vstupních dveří je zvonek, vydal se k němu kolem staré modré pumpy a lavičky, ve které již půlka prken vyhnila. Jak se blížil ke dveřím, všiml si, že na ně padl jeho stín, pohyboval se spolu s ním, až si najednou Jimmy všiml, že stín je vyšší a užší než on, a tak se zastavil. Zaposlouchal se, ale uslyšel jen svůj dech a ševelení listů okolních dubů. Náhle se mu zdálo, že z hloubi domu slyší podivnou pisklavou píseň, ale dříve než se přesvědčil, že se mu to nezdá, utichla. Stín na zdi se nahnul, až jeho hlava byla stejně velká jako tělo, a dříve než mohl Jimmy vykřiknout, hmátl po něm rukama. Chlapec zkusil uskočit, ale podklouzly mu zabahněné podrážky a on se zhroutil přímo pod zeď, která se teď nad ním tyčila jako obří magnetická hora. Na okamžik cítil, jak jej k sobě strašlivou silou táhne, jako by jej zeď chtěla pozřít. Jen chvilka a bylo to pryč. Stín byl ten tam, Jimmy se pozpátku odplížil několik metrů.

Byl si zatraceně jistý, že za tohle míč nestojí. Vydal se zpátky k východu ze zahrady. Jak se ale ve svých stopách vracel, připadalo mu, jako by se vše změnilo. Byla to stejná zahrada, ale jiná, třebaže strašně podobná. Zešeřilo se. Kopřivnatý porost povyrostl o půl metru. Po zemi se rozběhla síť úzkých prasklin, které se propadaly do nedohledné hloubky, a stoupalo z nich přilnavé vlhké teplo. Modrá vodní pumpa se nestvůrně zvětšila, až se téměř dotýkala oblaků, připomínala vyschlý ropný vrt. Nová zahrada byla plná stínů a pátravých očí, obehnaná vysokou zdí s ostnatým drátem, ve které nebyly žádné dveře. A náhle se Jimmymu zdálo, že se obloha bláznivě roztočila, že dům náhle stojí na samém vrcholku Mossova kopce a trčí nad smutným šedým sadem jako maják vyzařující syrové nesvětlo, které vábí a zabíjí. Jako mucholapka.

II. Slečna Mossová a lady Drápobřitva

„Hromdotebevraz! Nenecháš na pokoji starou ženskou,“ láteřila stařena.

Přestože jí obličej pokrývaly desítky vrásek jako mapy pohoří nahlížené z družice, seděla v masivním křesle naprosto vzpřímeně. Přes nohy měla přehozenou kostkovanou flanelovou deku a v jedné ruce držela špičku s francouzským cigárem.

Zadívala se do očí mourovaté kočky, která jí seděla na klíně. Nepohladila ji, jen se dívala, zatímco minuty běžely a cigáro přestalo doutnat a vyhaslo.

„Pomoz mu,“ zamňoukala Kitty.

Stařena si vztekle odfrkla. „Proč bych to dělala?! Co je mi po nějakém ušmudlaném spratkovi.“

„Pomoz mu, je to můj miláček. Umí tak hezky drbat za oušky, a když mě hladí po bříšku, postaví se mi všechny bradavky.“

„Myslíš si, že sem můžeš jen tak vtrhnout a volat o pomoc? Po tom všem… Jsem stará a on už stejně nejspíš vešel do Domu. A jestli to neudělal, tak to udělá v příštích okamžicích. Nedokážeš ho zastavit,“ povzdechla si stařena a s temným zadostiučiněním dodala: „Na to místo nemůže ani jedna z nás, lady.“

Kočka se naježila a z tlapek jí vyjely drápy. Prskla a její mňoukavý hlas zněl náhle výhružně: „Nehraj si se mnou! S každou další pozřenou dětskou duší Démon sílí. Pošli Jimmymu pomoc a pohni se, ty líná kůže, nebo ti překoušu tepny.“

Žena na Kitty zlostně pohlédla, nakonec však řekla pouze: „Jak si přeješ, lady Drápobřitvo. Neměla bych zapomínat, kdo jsi.“

„Stejně jako já nezapomínám, kdo jsi ty, slečno Mossová,“ odsekla kočka.

Stařena zbledla. Semknula rty kolem cigaretové špičky a poodhrnula záclonu u okna. Hleděla kamsi do dáli a pak se náhle obrátila.

„Dobře, ještě naposled to zkusíme.“ Upřela na kočku oči šedivé jako obloha. „A třeba najdeme i záda a nohy, které nikomu nepatří.“

„A třeba i mnohem víc!“

Kočka šlehla ocasem a na konci cigára opět zadoutnal rudý oheň.

Nato se obě dvě bláznivě rozesmály.

III. Lucy Klepítko

Nejdříve skákaly s kamarádkami panáka, pak si hrály na honěnou a nakonec přinesla Donna míč a hrála se vybíjená. Lucy vybíjenou nesnášela. Od malička měla strašně nešikovné prsty – doma jí dali přezdívku Klepítko podle toho, že měla asi tak citlivé prsty jako rak klepeta. Nesnášela vybíjenou, protože nedokázala pořádně chytit míč a nikdo s ní brzy nechtěl hrát. Stejně mě to nebaví, vybíjená je pro blbce, říkala si Lucy, procházela se po parku a přemýšlela, co bude dělat odpoledne, když má na sobě tak pěkné bleděmodré šaty. Chvilku jí připadalo, že se jí stýská po škole, ale brzy myšlenku zahnala. Čtvrtá třída zvláštní školy je pro blbce a ona má před sebou ještě celou půlku víkendu.

Procházela se městem, ani nevěděla, kam ji nohy nesou. Přemýšlela nad tím, proč má tak málo kamarádů, když se začne hrát vybíjená, a proč se její prsty stěží dokáží podepsat. Najednou uviděla, jak z okna blízkého domu mává stařena v bílé haleně. Ohlédla se, ale za ní nikdo nestál, že by to patřilo jí? Usmála se a taky zamávala.

„Ahoj!“ zavolala stará žena.

„Dobrý den,“ odpověděla Lucy a přišla blíž k otevřenému oknu. „Vy jste Američanka?“

„Já se narodila tady, ale otec byl Američan. Proboha, jak jsi to poznala?“ usmála se na ni vlídně stařenka.

„Američani vždycky na někoho volají přes ulici ahoj!“

„Ach tak, jsi bystrá…“

„Lucy. Jmenuju se Lucy.“

„Těší mě, slečno Lucy. Mně můžeš říkat třeba stařenka Mossová.“

Lucy se zarazila. „Mossová? Jako ten Moss? Váš otec byl… ten Moss?“

„Myslíš ten zlý člověk? Proboha, vždyť si to nemůžeš pamatovat, je to snad padesát let. Ale ano, byl to ten Moss. Lidé říkají, že byl blázen, ale on se jen chtěl stát čarodějem, víš? Vlastně byl hrozně hodný, až do chvíle, kdy se pomátl a… ale nechceš jít dál? Myslím, že si o tom můžeme promluvit u moučníku a kávy. Jsem starý člověk, a navíc na vozíku. Nemívám často hosty, obzvláště ne takové krásné a chytré slečny.“

„Ale já nejsem krásná,“ upejpala se Lucy. „To říkáte jen tak. Američani říkají všechno jen tak.“

„Jenže já jsem Britka. Narodila jsem se přece tady, ne?“

„No jo, to je pravda! Máte malinovej koláč?“

„Bude stačit čaj s medem a sušenky?“

Lucy se na chviličku zamyslela. „Jasně, sušenky budou fajn,“ souhlasila nakonec a vešla prosklenými dveřmi.

Když dívka spořádala sušenky a kousek makové rolády, který paní Mossová vykouzlila ze zažloutlé lednice, bylo jí moc dobře na těle. Paní Mossová jí dolila kakao a sama si zalila černou kávu. Když sedí, tak vlastně ani nevypadá jako ochrnutá, napadlo Lucy. Stařenka jezdila po kuchyni na podivném křesle, které jako by pocházelo z počátku technické revoluce, kdy pára byla nejnovější hnací silou. Vlastně to bylo obyčejné křeslo, ke kterému někdo připevnil kola.

„Děkuju vám. Máte to moc dobrý,“ řekla, jak ji učili doma.

„Není zač,“ ušklíbla se paní Mossová.

„Proč tu žijete sama? Vám umřel muž?“

„Nikdy jsem žádného neměla. Vlastně si připadám, jako bych si ještě včera hrála s panenkami,“ zavřela žena bledá víčka a zůstala tak, až Lucy začala uvažovat, že nechá paní spát a odejde.

„Nebyl čas, abych si nějakého našla,“ zašeptala stařena nakonec.

Lucy pokývala hlavou, ale nerozuměla.

„Jsi moc hodná holka, Lucy. Vaši by na tebe měli být hrdí.“

„Ale jděte. Vsadím se, že na vás byl pan Moss taky hrdý!“

„Pan Moss… aha, můj otec. Víš, co udělal po tom, co provedl ty zlé věci?“

Lucy si přikryla rukou ústa. „Zavřeli ho do vězení?“

„Když s námi skončil, zavřel se v pracovně ve druhém patře, v podkroví. Víš, cítil, že se jej zmocňuje zlo, které nedokáže ovládnout. Zamkl se tam a policejními želízky se připoutal za nohy k obrovské almaře. Ruce provlékl kolem trubky od kamen a také je spoutal želízky. Takže ležel natažený přes pokoj jako nějaký prapor, tvář přitisknutou na kamnech.“

Lucy se rozesmála. „Ještě že nikdo nezatopil.“

Stařena Mossová mlčela, upřela pohled do nevinných modrých očí dítěte.

„Víš, tehdy se mi podařilo z domu utéct, ale myslím, že tam hodně ze mě zůstalo. Potřebuji, abys pro mě něco udělala, Lucy. Jeden chlapec má velké problémy, ale je na místě, kam nemůžu. Na místě, kam se nedostane nikdo kromě dítěte.“

„Je to daleko?“ zeptala se Lucy. „Víte, k večeři musím bejt doma.“

„Je to blíž, než si myslíš. Na Mossově kopci, holčičko! Jdi za ním.“ Hlas stařeny najednou burácel naléhavými krátkými větami. „Pomoz mu! Nesmíte vejít dveřmi. Dveře zabíjejí. Okna jsou oči. Nepřibližuj se ke kuchyni. Nevěř stínům! Běž!“ Oči stařeny hleděly upřeně, až se Lucy zdálo, jako by se v nich roztočily maličké spirály, a ty byly hlubší a hlubší… Najednou věděla, že nemůže odmítnout. Její noha se pohnula. Potom i druhá a náhle Lucy stála. Trhaně jako loutka se vydala ke dveřím.

„Hodně štěstí, holčičko,“ zachraptěla stařena a přetáhla přes okno oranžový závěs.

IV. Zápraží

Jimmy se hrozně polekal. Už se v houští krčil přes půl hodiny a stále se nic nedělo. Zahrada zůstávala podivným pokrouceným světem, plným vysokého plevele, trnů a podivných stínů, které se míhaly na hranici zorného pole. Zdálo se, že se Jimmy bude muset dostat z téhle šlamastyky sám. Náhle ho něco zašimralo na noze. Dlouhý šlahoun planého jahodníku se pomalu ovíjel kolem jeho chodidla, obtahoval ho smyčkami jako škrtič. Chlapec vyskočil na nohy a vyprostil se, ozvalo se zlostné zasyčení přetrženého oddenku.

Dům stál na kopci, vnější zeď nahradil mřížový plot, který se nyní táhnul až k oblakům jako nestvůrná klec. Za ním se válela hustá tmavá mlha. Bylo jí tolik, že se v některých místech přelévala jako kaše skrz plot a vyplňovala prolákliny a prohlubně v zemi. Někde v hloubi pod mlhou ležel Shellton.

Kdyby tu tak byla Kitty, povzdychl si Jimmy. Ale jeho kočka tu nebyla, a tak to musel zvládnout sám. Rozhodl se, že dům znovu obejde. Šoural se kolem jeho zdí a vyhýbal se místům, kde ze země vyvěralo bublající bláto, obešel maličkou černobílou duhu, která se objevila mezi hrdlem rozbité zahradní konve a obrovskou pavoučí sítí v rohu zahrady. Jimmy si raději nepředstavoval, jak vypadá to, co ji utkalo, i když cítil, že to někde ve stínech vyčkává a sleduje ho.

Dům ho fyzicky přitahoval. Bylo těžké se tomu vlivu vzepřít. Jak jej obcházel, podivil se, že na každé straně domu jsou dveře. Vlastně všechny strany vypadaly úplně stejně. Jimmy se nakonec odvážil přejít až ke zdi a vyryl do ní kouskem rozbité cihly značku. Zkusil dům opět obejít.

„Ty jsi ale paličák,“ zašeptal stín, který se vynořil těsně vedle dveří. Ještě než se dokázal chlapec vzpamatovat, vlepil mu stín políček. „Obr ti snědl míč, viď? Tak si pro něj pojď, už nechci plakat sama.“

Když se stín otočil, bylo náhle vidět, že jde o dívku s polodlouhými střapatými vlasy.

„Jdi pryč!“ vykřikl Jimmy a mrštil po tom úlomek cihly. Silueta uhnula jako blesk a kámen dopadl na dveře. Náhle celá zahrada ztichla v napjatém očekávání. V naprostém tichu se ozvalo vrznutí, klika pomaloučku klapla a dveře se otevřely. Za nimi ležela chodba s podlahou z dřevěných prken. Skrze zaprášené okno na ni dopadalo unavené slunce víkendového odpoledne. Uprostřed ležel Jimmyho míč. Jen kousek ode dveří, stačilo vejít a udělat pár kroků… Chlapec se pohnul.

„Počkej!“ zazvonil dívčí hlas. Dveře se prudce přirazily, omítka v jejich blízkosti zlostně opadala jako ztrouchnivělá kůže.

Jimmy se ohlédl. Několik metrů od něj stála dívka v bleděmodrých šatech.

„Ty seš Jimmy,“ řekla nejistě.

„Jo, to sem. Co tu děláš?“

„Jmenuju se Lucy. Poslala mě sem jedna paní, abych ti pomohla najít balón. A říkala, že do toho baráku nemáš lízt dveřma.“

Jimmy nechápal, kde se tu holka vzala, ale hned mu bylo lépe. „Na míč kašlu! Chci pryč. Kudy jsi sem přišla?“

Lucy vypadala zmateně. Její čelo se nahrbilo vráskami usilovného přemýšlení. „Já nevím, pamatuju si jen na cestu tunelem. A na kočku, která mě vedla. Hmm, nevíš, kolik je hodin?“

„Ne.“

„Budu muset na večeři, jinak si to odskáču.“

„Tak to jsme na jedný lodi, Lucy. Ale žádnej východ jsem nenašel. Zahrada je začarovaná.“

„Vyjít můžeme jen tak, že vejdeme, řekla mi ta kočka. Ale babička zase říkala, že nesmíme dveřma.“

„Vidíš tu značku?“ ukázal Jimmy na cihlový křížek na stěně.

„Hmm.“

„Označil jsem si to. Když dům obcházím dokola, tak je na všech čtyřech stranách. Vlastně mám pocit, že ten dům vůbec nejde obejít.“

„Jako by nám chtěl nastavovat jen jednu svoji stranu?“

„Přesně tak,“ řekl Jimmy. „Nevím, co s tím.“

Zatímco oba mlčeli, pomalu obcházeli dům. Z hloubi zahrady se od obrovské pavoučí sítě začal ozývat barytonový zpěv beze slov. V melodii byl slyšet lkavý jazz a působila sladce jako hustý sirup. Jak obalovala jejich uši, naskočila dětem husí kůže. Slyšely, jak se k hlubokému hlasu přidal druhý, čistý, chlapecký hlas, který zpíval o tom, jak leží v hedvábném zámotku, jeho oči nevidí, uši neslyší, tělo necítí, a jak jeho duši leptá kyselá tma.

Lucy popadla Jimmyho naléhavě za rukáv. „Mám nápad. Rychle, zavři oči!“

Poslechl ji.

„Když jdeme dopředu, jsme furt vepředu. Když chceme dozadu, zkusíme jít pozadu, ne? Znám na to rozpočítadlo.“ Drželi se za ruce a poslepu kráčeli pozpátku podél stěny domu.

Jimmy slyšel Lucy, jak šeptá:

„Jeden, dva, tři, čtyři, pět,
ať jsem tam, co nejsem teď,
pět, čtyři, tři, dva, jeden,
teď nejsem co, tam jsem ať!“

Když děti otevřely oči, zjistily, že stojí proti stěně s velkým pootevřeným oknem. U vnějšího plotu se objevil černý sad s geometricky rovnými stromy s pravoúhlými větvemi. Zahrada za domem byla plná záhonů. Z vyrovnaných řádků vyrůstala jako podivná zelenina rosolovitá chapadla, která se mírně pohupovala a v pravidelných intervalech rozevírala a zavírala drobné otvory. Děti se raději držely v bezpečné vzdálenosti.

„Jsi fakt chytrá,“ ocenil Jimmy novou kamarádku.

Lucy se na něj zamračila. „Jasně, proto chodím do zvláštní!“

„Ale byl to výbornej nápad,“ nechtěl se vzdát.

Neodpověděla, jen přikročila k oknu a otevřela je. Sepjala ruce a vytvořila z nich oporu. „Lez první.“

V. Čtyři šrámy

„Slyšela jsem, žes povolala kočky z celého města,“ řekla stařena strnule sedící v pojízdném křesle a upřela na mourovatou kočku nepřátelský pohled.

„Děti vstoupily do Obra. Jeho mysl je neklidná, to musíš cítit i ty,“ řekla lady Drápobřitva.

Žena se zamračila. „Ano, chvění je tak silné, že ho cítím i já. Jestli se ale Obr probudí, bude tvoje armáda k ničemu.“

„Moc tomu nevěř,“ odsekla Drápobřitva. „Kdybys je viděla, moje chlupáčky. Trénují hbitost, v soubojích jsou nelítostní. Drápy si brousí o obrubníky a jsou ostré tak, že přetnou myší páteř jako špagetu. Jejich oči vidí všechno, ve dne i v noci. Nikdo neběhá rychleji, nikdo nezabíjí tišeji.“

Stařena se zašklebila, ale mlčela.

„Ty mi nevěříš, viď? Nevěříš, že by se moje armáda dokázala postavit lidským démonům.“

„Obr je spící Zlo. Démon. Trčí tu mezi dvěma světy, uvízl v Bráně jako špunt. Když se čaroděj probere, démon se v jeho mysli znovu pokusí převážit. Jestli jej konečně zcela ovládne a protrhne Oponu… víš, co bude následovat…“

„Peklo na zemi. Už se to dalo do pohybu. Nejde přestat v půli cesty,“ mňoukla kočka.

„Nechápu tě, Drápobřitvo. Riskovat tolik pro jediného kluka. Tolik dětí už skončilo na Mossově kopci, proč nezapomenout ještě na jedno?“

„A co ty, slečno Mossová. Chceš takhle zůstat navždy? Sedět v odporném vozíku a dívat se, jak Démon přitahuje další a další oběti a neustále sílí? Ty mi musíš pomoci!“

„Chceš, abych otci odpustila? To nedokážu.“

„Musíš to zkusit,“ naléhala Drápobřitva.

Žena přemýšlela. Po chvíli ke kočce bezděky natáhla ruku, aby ji pohladila. Drápobřitva naježila hřbet a sekla po ní drápy. Slečna Mossová bolestivě vyjekla a ucukla. Po hřbetě ruky jí ze čtyř rovnoběžných šrámů stékala krev.

Kočka strnula, jako by ji samotnou prudkost reakce překvapila.

„Dny, kdy jsem byla tvoje malá kočička, jsou dávno pryč,“ zamňoukala rozpačitě.

„Není to moje vina, Kitty. Není to moje vina, že jsme takhle dopadly,“ zašeptala stařena a otřela si slzy, které se jí jako slaná řeka vlily do očí.

VI. Uvnitř Obra

Jakmile se Jimmy dostal dovnitř, vzal Lucy za ruku. Za chvilku už se rozhlíželi po pokoji, do kterého právě vlezli. Před oknem visely blankytné záclony, podlahu pokrýval krémový koberec s velbloudím vzorem. Pokoji dominovaly dvě postele s růžovými nebesy, každá u protilehlé stěny. Několik skříněk bylo z tmavého leštěného dřeva, ležel na nich hřeben, zrcátko a hromádka dopisních obálek. Zvenčí sem zářilo slunce, jako by léto bylo v plném proudu. Pokoj vypadal tak nepatřičně nevinně a dětsky, že Jimmyho zamrazilo.

„Tady je to tak pěkný,“ povzdechla si Lucy. „Takovej pokoj bych taky chtěla.“

Jimmy přešel k nočnímu stolku a zvednul z jeho desky útlou černou knížku s nápisem Deník. Otevřel a četl:

Včera jsem se pohádala s Claire, Myslí si, že je táta pošuk. Je vidět, že je tu nová, protože všichni v sousedství mají moc dobré důvody si taťky vážit (vždyť u něj žádal o pomoc snad každý). Ať si tomu nevěří, husa. V pondělí požádám paní Shawnovou, aby nás rozesadila. Rozhodně nebudu poslouchat urážky na svého tátu, který je možná jediný opravdový čaroděj v kraji.

Jimmy rychle prolétl několik dalších stránek.

… byla překvapená. Sice nás varoval, že to bude možná bolet, ale tolik?! Nesnáším to. Kdybych zůstala proměněná zrovna takhle, tak se snad zabiju. Ještě že jeho kouzla netrvají dlouho. Zatím. Becca, moje starší sestřička, se připravuje na vystoupení.

Na větu navazoval text s mírnějším sklonem a odlišným písmem. „Opravdoví čarodějové nejsou. Taťka dělá fígle, a tys mu to spolkla, holčičko. Náš táta je eskamotér, iluzionista, ale opravdovej čaroděj? Nechceš toho po něm trochu moc?“

Staré písmo opět pokračovalo. „Becco, už nikdy nepiš do mého deníku a taky ho nečti! A co se týče táty, lžeš. On dokáže čarovat, proměnil nás, ale ty si to nepamatuješ. Pořád se zlepšuje a…“

„Vrátíš mi deník?“

U dveří do pokoje se v obrovském křesle objevila dívka. Přes nohy měla přehozenou deku.

Jimmy vykřikl a upustil knížku na zem. Otevřela se až na konci. Začala promlouvat tichým dívčím hlasem.

„… proklínám ho za to, co udělal Rebece. Nemá ruce a oči. Chodí po domě a křičí. Říkal, že bude čarovat jen krásné věci, že budeme bydlet na zámku a tak. Něco se s ním stalo. Nemůžu se hýbat, je to strašné, ale ze všeho nejhorší je čekání na to, až se přijde dívat. Stoupne si přede mne, bude chvíli plakat a chvíli se zase chechtat jako blázen. Už to nevydržím. Máma je v kuchyni. Někdy slyším její chraplavý dech.“

„Přines mi ten deník, Kitty,“ řekla holčička v křesle. Ze záhybů deky se vynořilo mourovaté kotě a seskočilo na zem. Když seskakovalo, zavadilo drápky o kostkovanou deku, která se svezla na zem.

Jimmymu se zatočila hlava, Lucy vykřikla. Dívka v křesle neměla nohy. Vlastně je ani nemohla mít. Bylo jasně vidět, jak její bedra prorůstají do křesla, jak je všemi orgány spojena s neživou věcí. Seděla vzpřímeně, protože její záda se také prolínala s dřevem.

Mezitím kotě došlo ke knížce a uchopilo ji mezi drápky. Pak po zadních došlo zpátky ke své paní. Holčička ho podrbala mezi ušima. Podívala se na Jimmyho.

„Slib mi, že se podíváš po mých zádech a nohou. Slib mi to.“

Chlapci tak vyschlo v ústech, že nedokázal promluvit.

Ještě chvíli se na něj dívala, pak se v podlaze otevřelo propadlo a ona i s kotětem zmizela kdesi v bezedné tmě pod domem. Jimmy popadl Lucy za ruku a vyrazil ke dveřím z pokoje.

Hala ztmavla a celá se rozhoupala, jako by byli na lodi. Na jednom jejím konci uviděli velké vstupní dveře, před kterými v bláznivém reji pobíhaly boty, dupaly jedna po druhé jako šílené. Další dveře vedly asi do kuchyně. Byly pootevřené a zachvívaly se v rytmu bolestných vzdechů. Teplo dýchalo až na dětské tváře a bylo cítit zvláštní slanou příchutí. Pode dveřmi se rozlévala a smršťovala tmavá louže.

Lucy sevřela Jimmyho zpocenou ruku. „Tam ne!“ Děti se rozběhly po schodech do prvního patra.

VII. Armáda

Z Mossova kopce se ozývá vřískot koček. Mezi uschlými stromy jich posedávají desítky. Jejich oči ve tmě září a odráží měsíční světlo. Jsou na stráži, připravené vyrazit, kdyby došlo k rozhodující bitvě. Vzrušení je cítit ve vzduchu. Kočky jsou nervózní, prskají na sebe, některé se perou. Oranžový zjizvený kocour zaprská na Drápobřitvu. Chce se pářit.

Kitty se mu předvede tak, že to u něj vyvolá prudký nával instinktů.

„Dnes ne, Carnagane. Ne dřív než zničíme démona,“ zašklebí se kočka. Prochází se mezi věrnými jako generál, zahledí se k siluetě pod kopcem.

V černém křesle sedí vzpřímeně stařena. Je bledá, samou nervozitou se třese, bodá vidličkou do křesla. Chvílemi propadá bláznivému smíchu.

Kočka se instinktivně naježí, jak jí po zádech přejde mráz. Kolik příčetnosti v nich ještě zbylo? Nezbývá než doufat, že děti aspoň na chvilku Démona zabaví, a až jeho pozornost ochabne a vnější plot se stane prostupným, přijde chvíle pro její armádu.

VIII. Rebecca

První patro je snad ještě temnější než přízemí. Od schodů vede nalevo i napravo chodba. Jimmy váhá, kterou cestou se vydat. Lucy nahlédne za levý roh. Na podlaze leží zašlý červený běhoun, stěny jsou ověnčené zasklenými dětskými obrázky v černých rámech. Po obou stranách jsou dveře, které se samovolně otevírají jako chlopně v obrovském srdci. Pravou chodbou se přibližuje křik. Sílí a řeže, až si děti musí zacpat uši. Dupání je blíž! Kolem Jimmyho se prosmýkne slepé bezruké tělo a vrazí do protější stěny s takovou silou, že jedna z překližek praskne. Místo očí jen prázdné důlky, místo obličeje obrovská křičící ústa! Tělo se otočí, potácí se chodbou pryč a bezděky sráží obrázky, které padají na zem. Sklo se rozbíjí na stovky ostrých střepů. Šílený křik se vzdaluje.

Jimmy je úplně zpocený. Svírá Lucyinu ruku ve své, jako by je mohlo toto spojení před Domem ochránit. Dívka mu neohrabanými prsty stisk oplatí.

„Neboj se,“ řekne jí. Slyší, jak drkotá zuby. Šourají se pravou chodbou, jdou přesně uprostřed. Snaží se nedívat nalevo ani napravo. Po obou stranách stojí ve stěnách řada stínů. Jimmy cítí, že sledují každý jejich pohyb. Něco si mezi sebou šeptají, vyčkávají.

„Je to tu jako na pouti,“ brblá Lucy „Jak jsem tam byla v tom… no, v zámku hrůzy. Třeba je to všechno jen jako.“

Jimmy se nad tím zamyslí. Nevypadá to tak.

Chodba končí v salonku. Na stěnách jsou pověšené lovecké trofeje, paroží, hlavy různých dravců. Pomaličku se pohybují, svírají čelisti, větří, jsou slepé jako polární noc. Jen jedna hlava medvěda má oči – lidské oči – a v tlamě svírá nohu.

Jimmy jako ve snu natáhne ruku a dotkne se čumáku. V tom okamžiku se medvěd rozsype, jako by se čas náhle o stovky let urychlil. Na dřevěná prkna podlahy dopadnou dvě oči a noha. Chlapec chvíli váhá, přemáhá odpor. Nakonec se ale shýbne a sebere jedno oko a pod paží vezme nohu.

Lucy sebere druhé oko, to jí ale vyklouzne z rukou a odkutálí se až k zavřeným, temně rudým dveřím. Oba cítí, že dveře vyzařují velikou sílu. Přitahují je jako magnet. Je tak těžké jim vzdorovat.

Jimmy vezme za kliku. Je teplá jako orgán lidského těla. Celé dveře se nalévají, bobtnají, zachvívají se neviditelným přívalem krve do neviditelných tepen. Vydávají tiché šumění.

Lucy zkusí znovu uchopit oko, opět se jí to ale nepovede a oko se odkutálí dlouhou chodbou až ke schodům.

„Počkej,“ vykřikne Jimmy, ale to už se děvče rozběhne za okem. Konečně se neohrabaným prstům podařilo oko sebrat a dívka se vrací k Jimmymu. Jak běží chodbou, chlapec vidí, jak se stěny vyboulí, jako by byly z gumy, a dívku mezi sebou stisknou. Zůstane trčet jen drobná ručka, která po chvilce upustí oko, a to se dokutálí Jimmymu k nohám. Celá chodba se zavlní a zase je normální, jen po Lucy ani stopa. Snad jedině v prostřední stěně přibyl jeden dětský obrázek. Je na něm křiklavě žluté slunce, bleděmodrá řeka a červený rak lezoucí z vody.

Jimmy se třese. Sebere oko a vezme za ochablou teplou kliku. Za dveřmi vane teplý a vlhký dech. Před chlapcem se strmě zvedá schodiště do podkroví.

IX. Čaroděj

Muž má zavřené oči.

Vidí sněhové růže. Urousaná plyšová zvířátka. Odrolené zlaté písmo na náhrobních deskách, černý kámen šeptající o mrtvých. Naslouchej tomu, přijď blíž. Mluví ledovým větrem. Mluví hlasem Démona.

Ruce svírají magickou knihu, jako by byla skobou, která ho drží nad propastí.

A propast je všude kolem. Vlezla mu do srdce, zkouší ho pozřít. Satan drnká na elektrickou kytaru. Beránci jsou kuchaní zaživa. Za kopcem stoupá kouř z cikánského ohniště. Čaroděj je zakletý do domu, je spící Obr. Léta odpočívá na hranici nevědomí, protože jeho mysl zčásti ovládl démon. Teď cítí, jak Jimmy prochází jeho útrobami. Chlapec se vyhnul Chřtánu Obra i jeho Žaludku a po Jazyku prošel přímo do jeho Hlavy. Čaroděj procitá z dlouhého spánku.

Ve větvích uschlého habru sedí pták, který si splétá hnízdo z vlasů ztracených dětí.

Muž se třese a z koutku Úst mu stéká krev. Do Kolen tlačí tvrdá země, Kůži odírá surový vítr. Křečovitě svírá Oči, soustředí se. Opona se napíná a vibruje. Protrhla se před lety při nepodařeném kouzlu moci. Démon v ní uvízl – dost na to, aby ovládl Mossův kopec, ale nedokázal se dostat dál. Démon se teď soustředí na dítě, věčný hlad podrývá jeho pozornost. Čaroděj se připravuje napnout všechnu vůli, aby stvůru, až přijde pravá chvíle, vytlačil jednou provždy z tohoto světa.

Ta chvíle se blíží. Najednou struna praskne a jeho zaplaví mnohonožky a červi. Prodírá se jimi. Blíží se k Bráně.

„Zmiz, nebo je zabiju,“ chrčí satan nelidským řevem tisíce trýzněných hlasů.

Čaroděj je dojatý, zaposlouchá se do symfonie. Pláče. Položí se na vlny bolesti. Příboj jej chce rozdrtit o skaliska, ostrá jako jehly, ale on se nevzpíná. Splyne s ním a řev prolétne kolem něj tak prudce, že mu rve vlasy a chlupy. Povedlo se! V záplavě stovek falešných stenů zachytil jeden čistý a sytý výkřik – Jimmy. Upne se na něj a napne plachty víry. Bojuje s Démonem. Žene se proti proudu, který se mění v černou bahnitou hmotu a zlobně bublá. Dolétl až k oponě, natahuje ruku, pootevřená Brána je na dosah! Stačí ji přirazit!

Démon si všiml nebezpečí, je vztekem bez sebe. Pouští se do boje o život. Čaroděj zjišťuje, že bude potřebovat pomoc.

X. Démon

Jimmy křičí, až mu hlas přeskakuje. Rukou si zakrývá oči. Stojí v podkroví a pod nohama mu leží fotbalový míč. Pokoj je maličký, plný knih a prachu. Mezi skříní a kamny je natažená zuhelnatělá troska. Obrátí k němu hlavu, pomalu se obaluje masem, obtéká krví, porůstá kůží a náhle před ním leží nahý, nesmírně bledý muž. Žebra mu vystupují, stejně jako ohryzek a kyčle. Je strašně hubený a zapadlé černé oči to ještě podtrhují. Želízka poutají jeho nohy ke skříni, ruce má provlečené kolem roury od kamen. Kamna jsou rozžhavená do ruda, syčí a bublají pekelným jazykem.

„Teď si hraje s tvojí kamarádkou, spěchej,“ zašeptá bledý muž přes závoj nesmírné bolesti.

Jimmymu se rozšíří oči. „Kdo?“

„Démon, pohazuje si s ní jako s panenkou. Chce z ní vytřást duši a rozpustit ji na hadím jazyku.“

„To nesmí!“

„Tak něco udělej. Já se ho snažil zastavit, sežehnout, zabít se. Už kdysi,“ muž se začíná zmítat. Neposlušné ostré kosti probodávají jeho kůži, jak se derou na povrch. Kůže se začíná spékat.

„Počkej,“ zaječí chlapec. Rychle se sehne pro milovaný míč. „Vyměním ho s tebou za nohy, paži a záda. A Lucy. Vezmi si ho, rychle.“

Hodí ho muži.

V tu chvíli se mříže plotu kolem Domu roztáhnou, vnější ochrana povolí. Do zahrady jako živý proud vtrhnou malí zabijáci. Jsou jako smrtící řeka. Sekají drápy, trhají ostrými zoubky. Vřískají vybuzení bojovým šílenstvím. Jsou všude, nic se neschová jejich skvělému zraku. Nic neunikne jejich rychlosti. Lady Drápobřitva, jako plamen pomsty v čele, září mocí. Kočky vidí Démona, dokážou ho najít. Prolétnou domem jako rozmazané stíny, jejich zástup nekončí. Stovky drobných zoubků trhají Obra-Démona-Čaroděje na kusy.

„Odpouštím ti!“ křičí stařena připoutaná k vozíku s tváří zkřivenou zármutkem.

XI. Epilog

„Už je po všem,“ Jimmy vezme Lucy za ruku. „Můžeme jít domů.“

Z dřevěného domu zbyla jen zřícenina. Postává kolem ní spousta dětí – přicházejí k Jimmymu, mlčky ho objímají a odcházejí. Mezi nimi se pohybuje i vysoká hezká dívka. Rebecca. Políbí Jimmyho na tvář a zamíří ke shrbené postavě postávající vedle kolečkového křesla pod kopcem. Sestry Mossovy na sebe chvíli hledí, než se s pláčem vrhnou jedna druhé kolem krku. Ze sadu se ozývá cvrkot a podvečerní zpěv ptáků. Někde zatrylkuje slavík.

„Trhlina je uzavřena,“ pochvaluje si Drápobřitva a líže si packu, ale nikdo jí už nerozumí, slyší jen mňoukání a vrnění.

„Kitty!“ vrhne se k ní Jimmy. „To je moje kočka,“ pyšně se usměje na Lucy.

Lucy stojí, mírně se kolébá ze strany na stranu, jako by stále nebyla zcela při sobě.

„Už se nemusíš ničeho bát. Viděl jsem, jak ten muž, Čaroděj… nakonec se mu podařilo zacelit Oponu. Dokázal to! Všechny ztracené děti jsou volné. Představuju si, že se vrátí domů ke svým mámám. Kletba Mossova kopce byla zrušena. Démon utekl a Čaroděj konečně našel klid. Jsi v pořádku, Lucy?“

Dívka zavrtí hlavou, jako by se snažila setřást noční můru. Dívá se do země, ale podá Jimmymu ruku. Drží v ní drobný prstýnek upletený z trávy.

„To je pro tebe, Jimmy. Tolik ti dlužím,“ usměje se na něj.

„Hele, tvoje prsty, Lucy. Už nejsi Klepítko!“ Chlapec se zasměje a obejme ji.

„Brána je zavřená a ten, kdo si hrál na čaroděje, je mrtvý. Zůstali jsme sami, Jimmy. A čeká nás tolik… tolik práce.“

Dívka k němu konečně zvedne pohled. Křivě se usměje. V jejích očích šlehají ohně pekelné.

Skokani

16. června – úterý

16. června roku 1999 se zabil skokem z Nuselského mostu třiadvacetiletý Roman K., a stal se tak dvě stě šedesátou čtvrtou evidovanou osobou, která na tomto místě násilně ukončila svůj život.

17. června – Martin

Pomalu, jen co noha nohu mine, jsem se šoural přes Nuselský most a v duchu častoval šéfredaktora Holoubka, který mi tu reportáž zadal, nejroztodivnějšími přízvisky z říše zvířat. Protože jsem jako obvykle zapomněl vyměnit vybité baterky v diktafonu, byl jsem nucen jako obvykle vytáhnout ohmataný modrý zápisník.

„Říká se, že některá místa mají ojedinělou atmosféru, kterou senzibilní lidé dokáží vycítit,“ propiska se roztančila po bílém papíře. „Co by asi odhalili o Nuselském mostu? Všichni, kdo známe tento nechvalně proslulý kolos, víme, že nevypadá tajemně ani hrozivě, a už vůbec ne mysticky. Na první pohled jen prach, šeď, smrad, beton a pokašlávající Nusle pod nohama. Co k…“

„Nepíšeš náhodou dopis na rozloučenou?“ Těsně za mnou se ozval hlas snažící se překřičet hluk přejíždějících aut, a já se strašlivě lekl, až mi vypadla tužka. Ťukla do země, pak ještě jednou a zmizela pod zábradlím. Na okamžik jsem pocítil závrať. Prudce jsem se otočil a uviděl asi dvacetiletého kluka vysokého přibližně jako já. Měl hnědé, krátké vlasy, zvědavé oči zastíněné kšiltem žluté čepice s nápisem Rapid. V ruce žmoulal nezapálenou cigaretu.

„Jestli jako nechceš skočit?“ zeptal se znovu, pobaven mou panikářskou reakcí, a usmál se křivě na půl tváře.

„Ne!“ odsekl jsem naštvaně. Nesnáším, když mi někdo civí přes rameno.

„Aha,“ vypadal trochu zklamaný. „A co tu teda děláš?“

Odvrátil jsem se od něj. „Pracuju! Ještě něco?“ Tak nějak jsem doufal, že odpoví a já ho uzemním ostrou nadávkou. Neozval se. Když jsem se za okamžik otočil znovu, nikdo za mnou nestál. Zvláštní. Jediný člověk na mostě byla důchodkyně se psem. Hlavou mi prolétla bláznivá myšlenka. Automaticky jsem střelil pohledem k drátěným sítím, které měly sebevraždu ztížit. Byly vysoké a pevné. Pousmál jsem se vlastní bláhovosti a dolů pod most se pochopitelně nepodíval.

Jako naschvál jsem neměl druhou tužku. Pohlédl jsem na hodinky – bylo sotva půl druhé a asi za hodinu mě čekala schůzka. Středeční pracovní doba mi skončila poměrně brzy.

18. června – Kristýna

Včera večer jsem se vrátil domů dřív, než jsem doufal. Bývalá přítelkyně i nadále zůstávala bývalou, takže jsem měl přes noc dost času na přemýšlení. Vytyčil jsem si první cíl: zjistit vše dostupné o sebevraždách na místě, které jsem si později navykl označovat „N.“. Rozhodl jsem se vyštrachat nějakou zajímavost, známou osobnost, senzaci.

Hned ráno jsem se vydal do knihovny Karlovy univerzity, kde jsem strávil větší část dne. Probíral jsem se výstřižky z novin, pátral v terminálech. Zkoumal jsem články z černých kronik, krátké noticky, černobílé fotografie, suché komentáře, další a další kratičké poznámky a další a další zašlé fotky. Čas tikal pomalu a zmáhala mě nuda. Moment! Něco v mé mysli sepnulo, jako když škobrtnete o zlatý valoun. Pozorně jsem si znova prohlédl otevřenou stránku. A minulou. Můj pohled uvízl na fotografii. Hleděl z ní kluk s tmavými vlasy a světlou kšiltovkou Rapid. Snímek náležel k článku z patnáctého čísla Rudého práva ročníku devatenáct set osmdesát jedna a jeho titulek hlásal: Mladý sebevrah. Pěkně stupidní titulek, prolétlo mi hlavou, ale dál jsem zíral na fotku. Nebyla nijak kvalitní, ale jistá podoba s neznámým ze včerejška zde skutečně byla.

Zvláštní náhoda, řekl jsem si, a ujistil tak romantickou část já, že nemá cenu vymýšlet jiná vysvětlení. Nic dalšího jsem už neobjevil. Snad jen, že podle článku se Martin F. zabil v půl druhé odpoledne. Pátrání v pramenech mi příliš nepomohlo, a tak jsem zkopíroval, co se dalo, a odjel domů. Cestou jsem koupil baterky do diktafonu.

Obvykle se mi píše mnohem lépe přímo na místě, nápady přicházejí samy. „Ty nejlepší,“ jak říkával můj drahý zesnulý učitel Pitra, „doma nikdy nevytlačíš.“

Sotva jsem zaparkoval bílého formana a přichystal se kolem N. slídit, obloha se hrozivě zatáhla v předzvěsti letní bouřky. Schoval jsem se pod mramorový ochoz u stanice metra Vyšehrad a pěkně v suchu sledoval první těžké kapky dopadající s hlasitým rozstříknutím na prašnou zem. Za chvíli se strhlo hotové mokré peklo. Zapnul jsem diktafon a komentoval dění kolem sebe.

„Bouřka na N. je ochromující, všeprostupující a ohlušující. Je úžasné stát pod obloukem ve skrytu před mokrou smrští a vychutnávat si orgie zvuku a barev. Když se zablýskne, vše zbělá a N. vypadá na okamžik skutečně impozantně, jak se majetnicky tyčí nad údolím, nehybný, nezničitelný. Myriády kapek si o něj rozbíjí hlavy, splachují špínu a slévají se ve stružky padající do hlubin. Když pohlédnete na chodníky v parcích v hlubině pod oběma konci mostu, vypadají z výšky jako stříbrné řeky, které protrhly hráze a valí se prázdným městem. Vzduch voní deštěm a elektřinou. Potom najednou bouře zeslábne, umírá a na obzoru z činžáků vyroste nepatřičně nádherná duha. I ta však po několika minutách vyhasne. Ozve se táhlé, stísněné zahoukání, jako by vlak tímto povelem vyzval rachot motorů, kvílení policejních sirén, křik maličkých lidí, troubení klaksonů a cinkání tramvají, aby znovu zazněly.“

„Fakt moc hezký. Ty jsi spisovatel?“

Několik kroků ode mě stála nevysoká dívka s hustými kaštanovými vlasy. Měla hluboké hnědé oči a deštěm lehce rozmazaná líčidla. Obličej nebyl úplně souměrný, rty příliš úzké, ale výsledek působil překvapivě přitažlivě.

„Ne. Jsem novinář, madam,“ usmál jsem se na ni.

„Jakápak madam! Jmenuju se Kristýna.“

Napřáhl jsem ruku: „Jakub. Neviděli jsme se už někde?“

Mou ruku nepřijala. Loupla po mně očkem, jako že mě má přečteného: „Možná. Když myslíš, Jakube, a kde by to mělo bejt?“ Na ukazováček pravé ruky si namotávala pramínek bohatých vlasů a hlavu naklonila trochu na stranu.

Vynadal jsem si. To neměl být laciný trik nehodný mé úrovně, opravdu jsem ji už někde viděl, ale kde? O sekundu později jsem si vzpomněl. Cítil jsem se zvláštně.

„Nejmenuješ se náhodou Kristýna Benešová?“

Nechápavě kývla.

Zapátral jsem v paměti „Narozená v Berouně, vyučená krejčová, jedno dítě – chlapec?“

Její výraz se změnil, neznatelně přikývla.

„… a jsi pět let mrtvá.“

Sklopila oči. Trochu zmateně sáhla do kabelky a vytáhla zrcátko. Začala si opravovat make-up. Prsty se jí lehce třásly.

Došlo mi, co jsem právě řekl! Začal jsem se omlouvat. „Promiňte, já… špatný vtip…“ Přiblble jsem se usmál.

„To je v pohodě,“ pohlédla mi zpříma do očí. „Přijď zítra, promluvíme si o tom. Už musím jít,“ smutně se usmála. A byla pryč. Prostě zmizela. Zjistil jsem, že diktafon byl po celou dobu rozhovoru zapnutý. Záznam jejího hlasu byl prázdný.

Večer jsem se doma rozvalil na kanapi a pokusil se vše v klidu probrat se sklenkou napoleona. Jestli ale měl slavný vojevůdce na věc nějaký názor, nechal si jej pokrytecky pro sebe. Rozhodl jsem se prozatím nic neuspěchat a pro jistotu se vyhýbat přímému slunci.

19. června – Gabo

Devatenáctého byl pátek. Probudil jsem se brzy a cítil velmi silné nutkání okamžitě vypadnout z domu. Kam asi? Pyšně jsem vzdoroval zvědavosti, než mě konečně s úderem dvanácté přemohla. Cestou na N. jsem si koupil hamburger menu a dvoje chipsy – dnes jsem se chystal přijít záhadě na kloub, i kdybych měl na mostě strávit celý den.

Když jsem se konečně prosekal zaprášeným hlučným centrem, odhodlaně jsem vstoupil na betonový „zámek hrůzy“ a jako obvykle zapnul diktafon. Rozhlédl jsem se a nasál atmosféru prostředí. Jediné, čeho se mi dostalo, byl dusivý vzduch přesycený prachem a stonásobné vžum řítících se aut.

„Nechápu, proč v touze po smrti namáhavě zdolávají zábradlí a drátěné sítě, když by bylo mnohem jednodušší pokusit se přejít v těchto místech třídu 5. května,“ podělil jsem se s diktafonem o rouhačskou poznámku. Nic zvláštního se kolem nedělo, a tak jsem začal pracovat.

„Nuselský most se tyčí až čtyřicet dva a půl metru nad údolím. Když po něm kráčíte, zpočátku vás trápí slabá závrať, než však přejdete nekonečných čtyři sta osmdesát pět metrů jeho délky, zvyknete si. Shlížíte na svět pod svýma nohama: na nehezkou hranatost sportovní haly, malomocnou trať, parky plné psích výkalů, na strohé bloky desítek činžovních domů, jejichž nové fasády se snaží skrýt vlhkost a hnilobu. A na lidi – povrchní mravence spěchající za svými malými cíli a touhami. Padá na vás stín deprese, pocit odloučení, samoty.“ Melancholicky jsem se díval na cizí město pod sebou a uvědomil si, že jsem přestal myšlenky vyslovovat nahlas.

Do nohy mě zasáhl hozený kamínek. Udiveně jsem se rozhlédl. Ani ne pět metrů ode mne postával ušmudlaný cikánek ve flekatém světle modrém triku a podezřívavě si mě měřil. Nesmál se, neutíkal pryč, jen stál a v ruce potěžkával další kámen.

„CO JE?“ vyhrkl jsem, neschopen inteligentnějšího projevu.

Malý Rom popošel blíž, ošil se a upřel na mě hnědé oči. „Čus, pane. Nemáš cígo?“

Díval jsem se na něj jako na zjevení – člověk se připraví na duchy, a ejhle… Byl jsem příliš vyvedený z míry, a tak jsem mu nabídl cigaretu. Nekouřím, ale jako správný novinář u sebe vždy nosím krabičku westek. Vzal si dva kousky. Stará shrbená paní se psem na protilehlém chodníku na mě pohoršené pohlédla.

„Proč jsi na mě hodil ten kámen? Je to nějaký zvyk, nejdřív někoho trefit, než ho o něco požádáš?“ sklouznul jsem do ironie, než nabudu vnitřní rovnováhu. Nepoznal to, samozřejmě.

„To né, pane. Né vždycky, jen tu. Sem chtěl vědět, jesli nejseš, teda jesli jako seš, jesli…,“ nešťastně skončil pro nedostatek výrazových prostředků. Tou dobou už můj vnitřní budík vyzváněl jako na poplach.

Stálo mě to pět dalších cigaret, než jsem se dozvěděl všechno, co byl ochoten říci. Jmenoval se Gabo a často přespával v nedalekém podchodu. Bylo to tam prý lepší než doma, říkal se široce rozevřenýma očima. Vyprávěl mi o „hastráčích“, jak duchy skokanů nazýval.

„Víš, pán, většinou sou zlí. Ty denní sou zlí, a ty noční…,“ zachvěl se. „Proto házim šutry, chápeš? Oni prolítnou skrz a já hnedka vim, že sou to hastráči. Jaks tam trčel, sem myslel, že seš novej. Dyž svítí slunce, poznáš je podle stínu. Nemaj ho.“ Pokrčil rameny a pohlédl na ocelově šedou oblohu.

„Ty je znáš, myslím konkrétní… hmm, hastráče?“ Nutil jsem se ke klidu, chtěl jsem se ho zeptat asi na tisíc věcí. Jako by to vytušil, znejistěl.

„No, já vlastně…“

„Čus, Gabo,“ ozval se hlas. Přicházel k nám starý známý ve žluté kšiltovce Rapid a tmavém tričku. Pokynul rukou na pozdrav.

„Přinesls?“ dychtivě se zeptal Gabo. Nastavil dlaně a křečovitě zavřel oči.

„Se ví, mlíčňáku,“ odpověděl kluk a hodil mu balíček čokoládových bonbonů, který přistál v napřažených dlaních.

„Díkes,“ řekl cikánek a zase oči otevřel. Začal si cpát sladkosti do pusy.

Konečně jsem se probral. „Martine?“

„Jo, jasně. Nebojte se, nebudu vás rušit při práci,“ odpověděl mi křivý úsměv.

„Ne, počkej! Počkej! Ty jsi… byl jsi Martin Filípek, že jo?“

„Může bejt.“ Založil si ruce v bok.

To je situace! Představte si, že potkáte živého mrtvého. Ducha skokana. Absolutně mě nenapadalo, na co se ho mám zeptat. Shrnul jsem to do pouhých čtyř slov.

„Co tady, kurva, děláš?“ vyjekl jsem. A on se nerozplynul v obláčku páry, nezmizel s modravým zajiskřením, neodletěl k obloze s táhlým zavytím.

Prostě začal povídat.

20. června – Karel

Noc na sobotu jsem moc nespal. Uvařil jsem si obrovský hrnek kafe, poslouchal The Division Bell od Floydů a horečně bušil do počítače. Cítil jsem reportáž svého života, a možná mnohem víc.

S Martinem jsem včera hovořil dobrou půlhodinu, než se omluvil, že už musí jít. Na otázku kam neodpověděl. Na mnoho otázek vlastně vůbec neodpověděl, nebo se přímé odpovědi vyhnul.

Začal jsem budovat první hypotézu: duše sebevrahů při smrti uvíznou v jakési pasti na duše. Prostě se mi líbila mrazivá myšlenka tajemné bytosti brousící kolem mostu a líčící pasti na zbloudilé. Mé domněnky ústily v nevyhnutelný a poměrně neotřesitelný závěr. V posledních dnech jsem příliš hltal knížky nevysvětlitelných záhad a začínalo to rozkladně působit na mou realistickou psýché.

Přesto. Martin na N. přicházel v čas, kdy zemřel. Zůstával různě dlouho, vždy dokud jej neviditelný řetěz nestáhnul zpět do nepaměti, snad nevědomí. Když jsem se ho například zeptal, jak mohl přinést Gabovi čokoládové bonbony, kde je vůbec vzal – jen se zašklebil, sklopil oči a nesouvisle prohodil něco o mé stříbřité auře. Dělal si ze mě legraci?! Čím více jsem se dozvídal, tím více otázek vyvstávalo a nesnesitelně dráždilo mou nevědomost. A Martin mluvil tak klidně, působil skoro netečně!

Důvod, proč se kdysi zabil, se jmenoval Monika a měl zrzavé vlasy. Když se prý dozvěděla o jeho smrti, spolykala prášky, sdělil mi znuděně. Nevěděl, jestli ještě žije. Nezdálo se, že by Martina zajímalo, proč se zjevuje, a jestli si vůbec uvědomuje, že „něco není v pořádku“. Všechno to bylo proklatě zvláštní. Prostě úchylné!

„Mají křídla,“ ukázal na holuby poletující v líném větru vysoko nad námi. Zaklonil hlavu, až se mu kšiltovka svezla na zem, a já uviděl, jak se mu po tváři koulí jedna jediná slza. Krátce na to odešel. A ta jediná slza mě vyděsila víc než veškerá předchozí zjevení.

Sobotní ráno vykvetlo ve znamení slunce. Dnes jsem měl v plánu setkat se znovu s Kristýnou, a tak jsem na N. vyrazil krátce před pátou hodinou. Nepřiznal bych to, ale chtěl jsem se vyhnout Martinovi. Setřásl jsem davy zpocených lidí, korzující u Kongresového centra. V nehybném víkendovém parnu se každý druhý Pražan vyvaloval u vody a já na N. našel poprvé prostor a klid. Už za okamžik se mi stýskalo po hluku aut, spěchu a pohybu. Když jsem stál na sluncem rozžhaveném náhrobku minulosti, čas tisíckrát zpomalil. Procházel jsem se podél zábradlí a prstem bezděky drnkal o jeho příčky. Prošel jsem kolem ženy ve středních letech, lepila se jí halenka, na opačné straně mostu hleděl přes zábradlí velký muž v bílém triku s modrými proužky, ulamoval kousky rohlíku a házel je do hlubin, kolem mne se prořítil šlachovitý mladík s béžovým kufříkem, zbyl po něm jen ostrý odér kolínské a potu vznášející se ještě několik sekund ve vzduchu. Bylo žhavé sobotní odpoledne a já čekal na Kristýnu, V půl šesté přišla ve směru od metra.

Pozdravila mne jako starého známého a hned jsme se dali do řeči. Začal jsem skládat mozaiku ze střípků obsažených ve starých novinových článcích a z jejího vyprávění. Mluvila o podnikání v kadeřnickém salonu. Má cenu lhát i po smrti?

Noviny mluvily o zkrachovalé prostitutce závislé na alkoholu. Samozřejmě že jsem nic neřekl, jsem džentlmen, a navíc… o mrtvých jen dobré, ne?

Na partnery měla vždycky smůlu, jak se v okolí objevil nějaký grázl… Když jí ale sociálka vzala chlapečka, byla to poslední kapka. Selhala.

K mému překvapení působila Kristýna velmi přirozeně, hezky se s ní povídalo. Byla to taková holka krev a mlíko.

„Jakej je to pocit?“ zopakovala mou otázku. „Víš, je to něco jako bungee jumping bez toho gumovýho vercajku. Skočíš a pak už neni cesta zpátky. Letíš jako anděl,“ ošklivě se zasmála, „akorát dolů.“

Zeptal jsem se na ostatní sebevrahy. Skokany. Setkáváte se?

„Jsi zvědavej, budeš brzo starej a brzo umřeš,“ dobírala si mě. „Když jsi přišel, nepotkal jsi na mostě Karla? Takovej podivínskej mlíkař. Víš co?“ smála se. „Dopis na rozloučenou napsal na lístek od tramvaje, jen adresu a jméno – aby věděli, co napsat na hrob. Ten měl svý představy o tom, co najdou pod mostem. Jo, a skočil v obleku! Idiot!“ Přihlížel jsem jejímu výbušnému veselí a cítil se hloupě.

Dlouze se mi zadívala do očí: „Přijď zejtra o půlnoci – slavíme slunovrat. No tak, nenech se prosit. Bude tu rej a potom – magická noc. Přijdou všichni.“ Svraštila obličej do slabomyslné grimasy, zaskřehotala jako čarodějnice: „Magická noc!“ Oba jsme se zasmáli. Kristýna neviděla studený pot, který mi vyrazil mezi lopatkami. Přijdou všichni.

Chvíli jsem o tom už přemýšlel. Sebral jsem odvahu a zkusil se jí jakoby mimoděk dotknout. Ruka prošla skrz její paži. Nepocítil jsem nic. Skoro nic – mrazivé zalechtání, a i to jsem si nejspíš vymyslel.

„Proč si to udělal?“

Pokrčil jsem rameny.

Ustoupila o krok zpět, náhle vážná: „Neboj, dočkáš se.“ A byla pryč.

Jak to myslela? Bál jsem se.

21. června – slunovrat

Zatočil jsem volantem a z ulice Na Pankráci vjel na Pankrácké náměstí. Lampy městského osvětlení zářily ve tmě jako jaguáří oči a obviňovaly mě ze zbabělosti. Kolem byla tichá letní noc, ulice zely prázdnotou a já prohrával nelítostný vnitřní boj. Nejsem přece až takový šílenec, abych samotný o půlnoci odjel na Nuselský most na setkání s duchy! Ještě před hodinou jsem seděl doma a sledoval televizi. Ani nevím, co dávali, jen že se to prostě nedalo vydržet! Vnitřní slaboulinký hlásek v podvědomí neúnavně pracoval, a když jsem si toho všiml, bylo již pozdě. Vyzýval mě k akci: „Oni tě potřebují, třeba jim můžeš pomoci. Nejkratší noc roku – vysvobodíš je jako v pohádkách!“ Chtěl jsem se ho zeptat: „Proč bych to měl dělat?“ a hned jsem to doplnil žulovým argumentem: „Když je vysvobodím, nikdo mi neuvěří, až vyjde reportáž!“ Jakmile jsem to však vyslovil nahlas, připadal jsem si jako blázen. Vnitřní hlásky holt používají nekonvenční zbraně. Rozhodl jsem se přistoupit na kompromis a odešel jsem z domu „jen tak se projet do města – a to kamkoli jinam než do Nuslí“.

Přesto jsem se teď motal v sousedství. Plyšový kocour Garfield se houpal na zrcátku a upíral na mě skleněný zrak.

„Na to zapomeň!“ řekl jsem mu nekompromisně. Vzdorně se houpal dál. Na příští zatáčce jsem chtěl zahnout do Kongresové, ale silnice byla přehrazená oranžovými blikačkami silničářů. „Ty podvádíš!“ osočil jsem se na Garfielda, který teď proti světlu lampy připomínal spíš chlupatého viselce.

Pomalu jsem vyjel na most. Nikde ani živáčka. Ticho. Jen chod motoru a šumění kol.

Ucítil jsem pach. Pach alkoholu, cigaret a kyselého potu.

„Nazdar,“ na sedadle spolujezdce seděl cizí zarostlý muž v odpudivých hadrech. Na sekundu se mi zastavilo srdce.

Zezadu se znenadání vynořily dvě útlé ruce a zakryly mi oči. Ozval se ječivý smích Kristýny.

„Tak si přece přišel!“

Neviděl jsem nic, ale ani mne nenapadlo auto zabrzdit. Prudce jsem dupnul na plyn, až forman divoce zavyl. Pryč odsud! Náhle se mě po celém těle letmo dotýkaly desítky rukou. Cizí prsty mi vnikaly do uší, úst, za košili, štípaly, tahaly za vlasy. Prudce jsem zatřásl hlavou a doširoka otevřel oči. Dlaně Kristýny náhle zmizely. Auto bylo prázdné. Řítil jsem se asi stokilometrovou rychlostí a v záři světlometu se nečekaně objevila shrbená žena o holi, převádějící přes cestu voříška. Prudce jsem sešlápnul brzdu až k podlaze a strhnul volant. Auto se nezadržitelně řítilo na svodidla. Kola zakvílela a ozvala se strašlivá rána. Třesk oceli a ostré prasknutí, když se vysypalo přední sklo. Narazil jsem hlavou prudce do volantu, zatmělo se mi před očima.

O několik okamžiků později jsem již byl opět při vědomí a jako nezúčastněný divák sledoval děsivou scénu, náhle plnou hvězd. Zíral jsem skrz přední rozbité sklo k noční obloze. Auto protrhlo drátěnou zábranu a víceméně viselo na zábradlí. Pod lehce se houpajícími předními koly čekal lačný chřtán propasti. Otřel jsem si dlaní obličej. Pravé oko mi zaléval štiplavý pot. Ne, krev. Bál jsem se pohnout. Cítil jsem pulzování v tepnách. Jako by divoký tlukot srdce rozhoupával automobil. Sípavý zvuk trhal ticho. Můj dech.

Slyšel jsem, jak se někdo směje. Tlumené hlasy za mými zády na mostě. Znělo to jako nezávazná konverzace, nerozuměl jsem ale jedinému slovu. Pak se náhle na přední kapotě objevila Kristýna spolu s nějakým pánem v obleku. Poslala mi s chlípným úsměvem vzdušný polibek. Po nich se objevil zarostlý muž z předního sedadla. Potom plešatý děda v brýlích. A další. Přestal jsem je počítat. Čumák auta se zhoupnul, nebo se mi to zdálo? Nesmím zavřít oči. Snažil jsem se zahnat mdloby a nutkání zvracet. Světlomety formana v lehkém kývavém rytmu řezaly tmu. Točila se mi hlava, tak jasné hvězdy! Zdálo se, že skokani začali auto rozhoupávat. Podíval jsem se do zrcátka. Za autem se objevil starý známý Martin Filípek. Zlatý Martin. Postava ale jen pokrčila rameny. Ve tmě zakmitl plamínek a rozžal rudý bod cigarety.

Vtom se ozval vysoký hlas trhající noc: „Pomůžu ti!“ Cikánek Gabo začal házet po duších kameny. Můj ty světe! Zdálo se, že má úspěch. Jedna dvě siluety se z kapoty zřítily do hlubiny. Gaba to povzbudilo a rozjařeně vykřikl.

„Dej jim!“ řval jsem. Gabo dál metal. Nevím, kde se v jeho ruce objevil velký kámen, snad dlažební kostka. V tu chvíli mi všechno došlo. Chtěl jsem vykřiknout, ale věděl jsem, že to nestihnu. Těžký kámen dopadnul do středu dychtivého klubka skokanů a konečně zvrátil rovnováhu pohupujícího se formana ve prospěch gravitace. Auto se s uši rvoucím skřípěním zřítilo do propasti.

Cestou se mi podařilo vyskočit.

Čtyřicet dva a půl metru, necelé tři sekundy na to, aby se mi promítl celý život. Pochyboval jsem, že to stihnu.

Otevřu oči. Země je pokrytá střepy, kusy plechu, opodál leží prasklá pneumatika. Z auta zbývá neidentifikovatelný šrot. Těkavá vůně vylévajícího se benzínu. Žiju? To je nemožné, psychoticky drmolí část mého já, ale teď ji neposlouchám. Žiju! U mé levé nohy se válí bezhlavý kocour Garfield. Žiju…

Někde v dálce zaštěká pes – výsměšně. Vítězoslavně. Stojím pod mostem, a přestože je léto, třesu se.

Je noc a já nevím, jestli mám stín.

Stvořitel

Rozhlédnete se. Uprostřed hor, pod tmavým převisem, stojí nedaleko hlubokého lesa malá bílá chaloupka. Poblíž zurčí dravý horský potok, odnáší přítomnost a rozbíjí ji na duhové střípky ve zpěvavých peřejích. Horský vzduch je modravý, ledový a chutná po borůvkách. Kocháte se nádherným výhledem zalitým sluneční září, když tu náhle uslyšíte škrábavý zvuk. Na velký plochý kámen vyskočí zvláštní zvířátko. Má kočičí lebku a páteř, jezevčí lopatky, pažní a loketní kosti, vlčí hrudní kost, žebra a stehenní kosti, zbytek kostí bůhvíjakého původu. Kostřička se rozhlédne a pronikavě vypískne. Její zadní nohy jsou mnohem delší než přední, a tak se stvoření, když radostně vyrazí z kopce směrem k domku, cestou několikrát krkolomně překulí.

Kdybyste k bílé chaloupce pod převisem přišli trochu blíž, uviděli byste, že je celá poskládaná ze stovek dlouhých kostí, tisíců kostiček, statisíců zubů, drápků, krovek a tykadel.

Strýček právě jemným pilníkem dočišťoval umělecké dílo. Láskyplně zaobloval poslední ostré hrany, vybrušoval lýtkovou kost divokého prasete do dokonalého tvaru, aby ji bylo možné zasadit do lůžka připraveného kolenního kloubu. Fouknul, až se piliny a drobné odštěpky rozletěly po místnosti. Kriticky se na své dílo zadíval. Zpoza dveří se ozvalo vypísknutí. Když Strýček nevstal, za chvilku se zoufalé pískání opakovalo; znělo trochu jako meluzína. Hadimrška zavěšený na lustru se rozhoupal a lehce mistra ťuknul koncem ocasu do čela. Strýček vzhlédl k dvaceticoulovému kostěnému hádkovi s veverčí lebkou a předními končetinami a povzdychl si. Vstal, s přehnanou opatrností odložil lýtkovou kost do truhly vystlané modrým suknem a otevřel dveře.

„Že ses taky ukázal!“ usmál se na zrůdičku s kočičí lebkou a příliš dlouhýma zadníma nohama.

Kostěné zvíře drželo cosi divoce se zmítajícího v tlamě a radostně pobíhalo z jednoho konce místnosti na druhý.

„Aha, zase ti upadnul ocásek, co? No tak pojď, Pisklounku, podíváme se na to.“

Mistr z police sundal zelenavou lahvičku, několik kořenek a hmoždíř. Do něj sesypal potřebné ingredience a zakápnul esencí ze zeleného flakonu. Vše řádně promísil, až vznikla vazelínová čpící kaše, ze které se slabě dýmalo. Začal si hlubokým hlasem prozpěvovat. Pisklounek klidně stál na stole a čekal, až mistr dokončí přípravy. Ocas ležící opodál se každou chvíli zavrtěl, takže vypadal trochu jako plazí bratříček Hadimršky.

Mistr jej uchopil mezi tři prsty a poslední obratel namáznul řádnou dávkou kaše.

„Co jsi zas vyváděl? Jednou ztratíš hlavu, blázínku.“ Přiložil ocas ke křížové kosti a pevně přitiskl.

Pisklounek Strýčkovi odpověděl vážným pohledem tmavých důlků a nevinným zahoukáním.

„Teď si běž lehnout na Zahradu, do zítřejšího rána budeš v pořádku. A zase se někdy ukaž, darebáku!“ zavolal za hopkajícím zvířátkem. Bylo jedním z jeho prvních výtvorů. Uklidil na polici hmoždíř s vazebnou kaší, kterou lze nahradit kloubní chrupavky. Mistr pohlédl k truhle. Ne, dnes už na vrcholném díle pracoval dost, mohl by pro změnu stvořit něco jednoduchého pro radost. Sáhl do obrovského vědra plného kostí, které stálo pod jediným oknem, a postupně rozložil na stůl lebku koloucha, hromadu obratlů a velké množství ptačích a hlodavčích nožek. S nepřítomným úsměvem na rtech začal beze spěchu pracovat.

První zářivé hvězdy z černomodrého nebe uviděly, že je Strýček s prací skoro hotov. Zasazoval poslední částečky na svá místa, dokončoval kostěnou mozaiku páteře tvora ne většího než liška. Nepřemýšlel, jak bude nové bytosti říkat – až ji poprvé ráno uvidí, bude její jméno znát. Byl zvědavý a těšil se. Vzal hotového mrtvého tvorečka do náručí a zadními dveřmi vešel do Zahrady.

Černá hlína vůkol tlumila kroky. Zahrada pod skalním převisem byla ponurá a temná, přesto v ní nevládla úplná tma. Bledé světlo měsíce se odráželo od desítek malých přízračných květin; stonky vyrobené z jemných kůstek ptáčat i jiných mláďat, okvětní lístky z krovek brouků zlatohlávků, jiné z motýlích křídel a další v jemně ladících odstínech šedé a hnědé – z křídel nočních můr a průsvitných netopýřích blan. Úzké cesty sypané bělavým práškem, malé kamenné altány obklopené soustřednými kruhy plotů ze zaostřených klacíků a vidlic klíčních kostí malých hlodavců. Strýček své břemeno něžně uložil doprostřed jednoho takového kruhu. Kolem mrtvého zvířátka do země zabodal několik zaostřených smrkových větví. Celé místo jako by pulzovalo nádechem tajemství, stíny ožívaly. Strýček se otočil: „Dobrou noc.“

Vracel se k domu, když uslyšel Kryšpínovo táhlé volání. Skoro metrový mýval seděl v černém stínu stromu nedaleko domku, lízal si zraněnou tlapku a v přestávkách žalostně volal. Strýček k němu přispěchal a prohlédl si břemeno, které Kryšpín přinesl. Na zemi před mývalem ležela dlouhá, podivná kost, ještě obalená cáry páchnoucího masa. Trochu připomínala holenní kost vysoké zvěře. Mistr odtrhl zrak od fascinujícího nálezu a soustředil se na zranění malého přítele.

„Pojď dovnitř, podívám se ti na tlapku a zítra mi ukážeš, kde jsi k tomu přišel.“

Strýček ošetřil Kryšpína a pak se věnoval zkoumání zvláštní kosti. Zvířata mu občas přinesla ledacos, ale něco podobného ještě neviděl. Ohmatal její tvar, zhluboka k ní přivoněl, jemně se jí dotkl jazykem. Okouzleně zavrtěl hlavou a prozatím ji odložil do vědra pod oknem.

Ještě než vlezl do postele, otevřel truhlu vyloženou tmavě modrým plátnem a láskyplně se zahleděl na rostoucí hromádku nádherných kostí. Jen krůček scházel, aby stvořil vrcholné dílo.

Strýček se převaloval v neklidném spánku a ruce se mu zachvívaly, jako by je chtěl do něčeho zatnout. Pronásledoval ho sen, který se již poněkolikáté vracel. Zdálo se mu o kosti. Jedné jediné, krásné, jednoduché, účelné a naprosto dokonalé kosti. Poslední kosti chybějící k dokončení díla. Tvoření bylo tak náročným uměním! Skutečnost musela přesně odpovídat myšlence, obrazu v jeho nitru, jinak by to nemělo smysl. Působilo mu krutá duševní muka, že až ráno procitne, nedokáže si vzpomenout na podobu ani tvar posledního článku logicky uzavírajícího kruh. Celistvost. Ohnal se rukou, jako by chtěl výsměšnou vidinu zaplašit, a převalil se na druhý bok.

Pomalu hasnoucí hvězdy starostlivě nahlížely jediným oknem do světnice. Hadimrška se přeplazil přes ležícího mistra, ten se však nepohnul a dál klidně oddechoval. Strýček ve snu zkoumal věc, kterou přinesl minulého večera Kryšpín. Zdálo se mu, že jde lesem. Je úplně sám, obklopený cizí krajinou. Volá v neznámém jazyce. Neodpovídají. Pocit úzkosti přerůstající v strach. Bloudění. Uplyne několik dní, den a noc se nezadržitelně střídají, a pocit ztráty a strachu stále roste. Ztrácí naději. Děj trochu poskočí. Únava a bolest celého těla. Hlad. Strýček kulhá, modrá nateklá noha je zpevněná dvěma klacky a omotaná zbytky košile. Pulzuje tupou bolestí. Muž se opírá o hůl a potácí se s vypětím dál. Musí se někam dostat. Nesnesitelná žízeň spaluje vyprahlé hrdlo. O chvíli později potkává Eramu, puma jej však nepozná a zaútočí. Vše se rozmaže v cákancích rudé barvy. Strýčka něco napadne, když se ale ráno probudí, na nic si nevzpomene.

Zacvakání. Ozvalo se znovu, silněji, a navíc zvuk připomínající bubnování prstů na desku stolu. Až na to, že těch prstů by muselo být několik desítek. Přestože se mysl úporně snažila zadržet poslední cíp odcházejícího snu, neustávající hluk Strýčkův odpočinek definitivně ukončil. Otevřel oči. Na postel se dychtivě snažila vyškrábat kostra. Lebka koloucha křečovitě klapala zuby a hleděla na Strýčka prázdnými očními důlky. Ucítil její radostné nadšení.

„Dobré ráno, Mine,“ usmál se mistr a vysadil bytůstku na postel. Asi půl metru dlouhé tělo působilo ještěřím dojmem, velké obratle dospělého jelena lemovaly dvě husté řady asi čtyřiceti nožek ptáků, hlodavců a malých šelem. I když byla každá z nich jinak dlouhá, celek působil jako kompaktní pohyblivý pás, který by měl zdolat nejednu překážku.

„Toto i všechna příští, přítelíčku Mine.“ Zvykl si na tu formulku. Pokaždé když novou bytost na Zahradě přes noc posedl duch a vdechnul jí život, Strýček ji pojmenoval, pozdravil a popřál jí štěstí do nového života.

O chvíli později už byl mistr připraven na cestu a provázen Kryšpínem z bílé kostěné chaloupky pod převisem odcházel. Malými lítacími dvířky ve velkých vstupních vratech vypelášil Min a vlnivým pohybem se vydal za nimi. Lebka koloucha cvakala zuby v pravidelně se měnícím rytmu. Min zpíval.

Z mlází, ze kterého vylétl vyplašený raroh, se se suchým křupáním a šviháním ohýbaných větví vynořil Strýček v doprovodu malé kostry a mývala. Kryšpín vzrušeně štěbetal, vybíhal vpřed a hned se zase vracel zpátky k pomalejšímu mistrovi, který rozhrnoval dlouhými pažemi křoví a protrhával kapkami rosy lesknoucí se pavučiny. Strýček cítil, že už jsou blízko, a Kryšpín to potvrzoval. Po chvilce se ráz krajiny změnil, vešli do vysokého světlého lesa s občasnými slatinami, ze kterých se ozývalo kvákání rozespalých žab a neúnavný monotónní koncert cvrčků. Jehličnatý hvozd byl plný vůně hub a smůly, bzučícího hmyzu a pátravých slunečních paprsků.

Muž ležel na břiše s jednou rukou pod sebou, druhou si chránil obličej. Napuchlé tělo bylo rozhodně starší než několik dnů, i když to bylo těžké posoudit, protože lesní mrchožrouti si již vybrali daň a rezaví mravenci z nedalekého mraveniště také nezaháleli. Chyběla velká část zad, ruka a skoro celá noha. Do obličeje Strýček neviděl, a tak zcela fascinován nálezem mrtvolu obrátil na záda. Zdálo se, že se kůže hýbe. Ostrými drápy na prstech ji rozřízl, aby zjistil proč. Pozorně si muže prohlížel, celý se vzrušením tetelil, tak zvláštní zvíře! Jak dokonalá stavba, kosti křehké, a přece perfektně účelné, elegantní. A barva, hmmm, vůně. Distingovaně olízl kus odkryté čelisti. A chuť! Zcela rozčilen otevřel kostěným výrůstkem na hřbetě ruky mužův hrudník a v posvátném vytržení do něj vnořil chitinovou tříprstou ruku. Ozvalo se krátké tlumené křupnutí. Mýval se lekl a o kousek poodběhl. Kostěný Min strnul se stisknutými zuby. Strýček vytáhl ruku z hrudi hnijící mrtvoly a vítězoslavně se usmál. Držel v ní jednu jedinou kost korunující dílo stvoření, nádhernou a jednoduchou.

Poslední mužovo žebro.

Tři páry papuček

Čarodějova cela

Vězeňská cela je dlouhá sedm set čtyřicet dva myších chlupů a široká na třiaosmdesát křídel bělásků. Magie proudí zamřížovaným oknem pod nohy ocelové postele a shlukuje se v temném koutě, ve kterém vládne pavouk (strašlivá bestie), vybírá z ní dravčí daň a posléze brnká na kouzelné paprsky smrtící balady. Za pavučinou se Magie prodere vzhůru, přímo rezavými péry, která oživí tak, že zpívají malou noční hudbu, kdykoli se čaroděj svěří jejich vrzavé lásce. Ještě že je postel přišroubovaná šestihrannými šrouby k betonu, jinak by v prostoru plula jako oblačný koráb. Magie obkrouží jedinou žárovku, která stěží ozařuje celu a milosrdně nechává stíny, aby svým uměním vykreslily sny. Pohladí polici, na níž stojí jedna vedle druhé vyrovnané knihy, mocné artefakty vědění. O to cennější, že všechny jsou prázdné, a ponechávají tak dost místa pro vše nové a nepoznané, pro to, co mělo být zapomenuto, i co teprve má být objeveno.

Zdi cely jsou kol dokola pomalované magickými symboly zvěrokruhu, tak jak je musel při stvoření světa vidět Bůh. Na podlaze vykreslují mravenci svým pochodem pentagram. Čaroděj s otevřenýma očima zírá na strop, ze kterého se stalo okno do veškerenstva. Svítá.

„Krásná a vzdálená,“ zašeptá. Ve snách pluje nad ostrovem, jeho tělo je žírnou půdou, tepny řekami a potoky. Po ostrově se rozlévá veliké město s desítkami tisíc obyvatel. Město je kolébá v náručí jako milované děti. Nejkrásnější vzpomínky zraňují nejhlouběji, uvědomí si čaroděj.

O tři sta čtyřicet výdechů později dveře ocelově zachrčí, jak se odsunula výdejní mříž.

„Brý ráno, Vincente.“

„Dobrý, Tome,“ řekl čaroděj a posadil se na posteli. Pořád se mu ještě točila hlava z toho, jak létal ve vesmíru. A teď před ním stojí plastová miska s čerstvými rohlíky, tři plátky sýra a hrudka másla.

„Jsou čerstvě upečený, co? Krásně voní,“ řekl hlídači, který byl synem detektiva, jenž jej kdysi nechal zavřít.

„Jo, pošmákneš si.“

„Jak se má žena, Tome?“

„Moje stará? Říkal jsem ti, že odjela na díkůvzdání k matce, takže je doma svatej klid. Včera večer jsme se s Fredem a Tikem Mildovými dívali na fotbal. Rozumíš, popíjíme pivo, házíme na koberec chipsy a nikdo neotravuje,“ hlas za špehýrkou ocelových dveří se sípavě zasmál.

„To muselo být bezva. Mildovi jsou tví přátelé. Bylo to bezva, ne?“

„To si piš, že bylo. Však tě taky už brzo pozvu. Přijdeš ke mně domů, manželce řeknu, že jsi ode mě z práce, a ani nebudu lhát.“

„To nebudeš,“ rozesmál se Vincent. „Vždyť opravdu jsem od tebe z práce. To se povedlo.“

„Dolly upeče koláč. Však už se dočkáš!“

„Tome, to říkáš posledních dvacet let. Nemusíš se ale cítit špatně. Já jsem tu rád. Je mi tu dobře. Mám klid na přemýšlení. A navíc mi každé ráno nosíš tyhle báječné čerstvé rohlíky! No, chybí mi tu něco?“

„Víš, že jsi v noci zase křičel ze spaní? Zase ty tvé živé sny. Měli bychom s tím něco udělat. Zavolám doktoru Stonovi, aby se na tebe přišel podívat, co říkáš?“

„Já si ale nic nepamatuji, Tome. Však víš, večer se položím na postel a nevím o sobě až do svítání.“

„To říkáš pokaždé. Já jsem tě ale viděl chodit po cele. A jednou jsem tě tu neviděl vůbec a slyšel jenom kroky. Vidíš, co v noci vyvádíš. Pak si ale lehneš a všechno zaspíš!“ smál se Thomas.

Vincent jen pokrčil rameny a taky se rozesmál. Znal Thomase už dlouho a věděl, že dozorce ve věznici byla jediná práce, kterou s nedokončeným základním vzděláním dokázal sehnat. Určitě v noci zas popíjel.

„Vincente, mám tě docela rád, jestli to tak můžu říct. Nikdy bych tě nenechal zdrhnout nebo tak, ale mám tě rád. Nejsi žádnej hajzl jako spousta z těch tady. Do tvý minulosti mi nic není, ale říkám si, žes tehdy musel mít pořádnej důvod, když jsi zapálil ten dům. Mně připadáš jako beránek.“

Čaroděj se zamračeně podíval na své paže zjizvené dávným popálením. „Přišel jsem tam tehdy o kus sebe.“

Thomas jej ale nenechal domluvit: „A navíc si myslím, teda i stát Washington si myslí, že už sis odpykal svý. Za týden půjdeš ven!“

„Co to říkáš, Thomasi?! To přece není možné! Mou vinou uhořeli tři lidé.“

„Ty nemáš radost?! Propánakrále, dostaneš doživotí, odsedíš si sotva dvacítku, a pošlou tě domů. Čekal bych, že se budeš radovat!“

„Tome, Tome. Je to báječné, jenom… já nemůžu ven. Nesmíte mě pustit.“

„Neblbni, Vincente. Uvidíš, že svět se vůbec nezměnil. Pracháči furt můžou všechno a my ostatní musíme dřít.“

„Nic mi tu nechybí,“ zaprosil čaroděj.

„Tak dlouho jsi tu zavřený, že už ani nevíš, jaký to je být zase volnej jako pták.“

Vincent mlčel. Tom mlčel. Jejich každodenní rozmluva skončila. Ocelová špehýrka se zasunula.

Číhající Magie, barevná a smrtící jako jed korálovce, zaútočila na Vincentovy smysly. Zaplavila jeho mozek obrazy a pocity. Kaleidoskop svůdné síly. Tajné učení ohně. Stezky, po nichž kráčí vyvolení. Moc nad hmotou. Moc nad bytím.

Pes, kterému se zdají zvláštní sny

„Dobrý den, přišel jsem, protože mě potřebujete,“ oznámil jí blonďák. Takový starý mladý, v ošoupaných džínech a kostkované košili.

„Já vás neznám,“ odpověděla bledá žena se ztrápenou tváří plnou bolesti.

„Nemusíte mě znát. Včera se vám ztratilo dítě, souhlasí?“

„Proboha! Rudy!“ začala hystericky křičet. „Jsou tu! Jsou tu ty vrazi!“

Ozvala se dutá rána a pak dunění blížících se kroků. Do zorného pole přivřených bytových dveří se vkolébal tmavý muž s chlupatou hrudí oblečený jen do slipů a nátělníku.

„Kdo zatraceně jste?“

„Je to on! Ví, že unesli Mika!“

„Meliso, můžeš bejt chvíli zticha?! Ptal jsem se vás, kdo kurva ste!“

Muž přešlapující před zlobou, která se válela na rohožce jako aligátor, se po krátkém zaváhání odhodlal k odpovědi.

„Jmenuji se Benquist a tohle je Hercules. Hercules Bradley.“ Ukázal na psa, který mu olízl ruku. „Hercule, toto jsou pan a paní Gordonovi.“

Hercules Bradley byl bígl. Takový menší pes bílé barvy, s hnědými a černými skvrnami a oříškově hnědýma očima. Srst měl dlouhou tak na půl palce a ocásek útlý a špičatý. Při vyslovení svého jména zvedl uši.

„Kde je náš kluk?“ zahromoval chlap a sevřel Benquista za klopy košile, až knoflíky zaúpěly.

„To nevím, pane Gordone.“

„Ať to vysype, Rudy. Vymlať to z něj, kam ho schoval. Já zavolám poldy.“

Rudy vtáhl Benquista dovnitř. Hercules výhružně zavrčel a odhalil zuby.

„Co víte o našem klukovi?!“

„Raději bych vám to říkal po kouskách.“

„Vysyp to!“

„Jak chcete. Mému psovi se o něm zdálo.“

Benquist jen tak tak zadržel pěst, která se k jeho obličeji vymrštila. Sevřel ji železným stiskem a muž v tílku překvapeně zaúpěl.

Melisa odhodila mobil a vrhla se k zápasícím mužům. „Nešahej na něj, ty teroristo!“

Benquist stále svírající Rudyho ruku ale odpověděl klidně, jako by ji nevnímal: „Dal bych si kávu a zmrzlinu. Máte zmrzlinu?“

Rudy zrudl jako vietnamská vlajka. Přemáhal bolest a pak náhle byla jeho ruka volná.

„Pojďme to prosím probrat v klidu,“ požádal je pokorně Benquist. „Bydlím ve vedlejší ulici.“

Melisa se usedavě rozplakala. Rudy namáhavě dýchal a probodával Benquista pohledem, zatímco vraštil čelo a přemýšlel. Nakonec ustoupil a houkl na svou ženu.

„Nebul jak nána. Postav na to kafe.“

Benquist se zabořil do hlubokého gauče. Několikrát se na něm zhoupl, aby si užil ten báječný pocit hlubokého pérování.

„Je to jako na moři!“ usmál se nadšeně.

Teď už i Melisa začala pochybovat, že u nich sedí vrah.

„Víte, asi jsem to přehnal,“ omlouval se Rudy. „Je to taková situace… Co víte o Mikovi?“ Intenzivně mrkal. Byl naměkko asi jako nosorožec v tulipánech.

„Pojď sem, Hercule. Nebude vám vadit, když si skočí ke mně na gauč? Pozdě. Omlouvám se. Nevadí vám to, že ne?“ Pes se uvelebil vedle svého pána a zabořil mu hlavu do klína.

„Řekněte nám, viděl jste ho?“ vzlykala Melisa.

„Ne. Neviděl jsem ho,“ odtušil Benquist. „Jak jsem říkal, zdálo se mi o něm. Tedy mému psovi se o něm zdálo, víte, mívá zvláštní sny. Spí se mnou v jedné místnosti a míváme prolnutí. Rozumíte?“

„Co to plácá za nesmysly? Děláte si z nás blázny?“

„Ne, pane. To jsem rozhodně nechtěl.“

Melisa zůstala nerozhodně stát s připravenou kávou. Nevěděla, jestli ji má před toho šílence položit, nebo odnést zpět do kuchyně. Po chvíli váhání se přeci jen rozhodla pro první variantu.

„Zní to divně? Cítím, že jste zmatení.“

Rudy kývl, na obšírnější odpověď se nezmohl.

„Můj pes mívá zvláštní sny. Když se má něco přihodit nebo když se něco špatného děje. A někdy se mu zdá o tom, co se stalo dávno. Včera se mu zdálo právě o Michaelovi. Když vám o tom řeknu víc, třeba mi uvěříte. Chodí do školy na Třinácté.“ Bylo to konstatování. „I včera tam byl. Viděl jsem třídu s oranžovými stěnami, koženou školní tašku a roztrhané pouzdro na tužky s fotkou Michaela Jordana. Driblující basketbalový míč, blíž a dál, nahoru, dolů jako na houpačce. Vyučování jako šedá periferní šmouha. Krásná dívka s černýma očima, které ho pronásledovaly, kam se jen hnul. Když se míjeli na chodbě, ani si ho nevšimla.

Šel domů s kamarády, dívkou a chlapcem. Chlapce nazýval Daniel. Míjeli auta, pestrobarevné stužky mlhy míhající se kolem jejich kotníků. Stavili se na rohu v trafice, chtěli si koupit cigarety, ale Michael měl modrošedý strach. Odtud šli do parku, kde v záři odpoledního slunce tančily víly stvořené sluncem z kapek tryskajících z fontány. Toulali se naší čtvrtí a byli sotva pár stovek metrů od tohoto domu, když si je něco přitáhlo jako magnet.

Jestli vám ještě nevolali Danielovi rodiče, pravděpodobně na vás ve škole shánějí telefonní číslo.“

Hrnek kafe byl prázdný. Hercules spal. Zadrnčel telefon.

„Ani se nehněte,“ upozornil Benquista Rudy, který si stále nebyl jistý, jestli přece jen nemá zavolat policii.

„Gordon u telefonu,“ zahlásil se. O chvíli později už sluchátko se zdrceným výrazem pokládal.

„Jak jste zatraceně věděl, že budou volat?! Máte ty kluky oba, co?“

„Pane, vy mě vůbec neposloucháte. Slyšel jsem jen ozvěny denních snů.“

„Šikovně jste si to připravil. Co kdybychom to divadlo vynechali. Tak co chcete? Prachy? Mý auto?“

„Chci u vás přespat. To je vlastně důvod, proč jsem přišel. Vy mě potřebujete, ani netušíte jak.“

„Cože?!“

„Chci spát v jeho dětském pokoji. Budeme mu tak blíž. Pro Hercula je to hodně důležité.“

Rudy zbrunátněl.

Benquist pokračoval. „Musíte se rozhodnout, pane. Třeba jsem jen podvodník. Třeba vám opravdu pomůžu. Jste připraven risknout, že mě vyhodíte?“

„Máte rád hodně pod hlavou?“ zeptala se Melisa.

„Kdybyste měla trochu jahodové zmrzliny, dal bych si opravdu rád,“ usmál se poprvé Benquist. Lehnout si šli hned po západu slunce.

Hercules plave v řece snů. Proud je silný a kdesi pod úrovní se skrývají ostré kameny a zuby krokodýlů. Musí dbát neustále na to, aby se držel při hladině. Přestože má hlavu nad vodou, zadržuje dech, protože vzduch je tak vlhký, až teče. Chuchvalce přízračné mlhy pátrají po skulině v jeho mysli. Sen ho vede tajemnými kanály podél břehů porostlých hnědým rákosem. Nad hladinu vystupují skřeky podvodních tvorů, zkreslené a tlumené vodou i vzdáleností. Třebaže je neviditelný, Benquist plave někde blízko. Hercules slyší plácání jeho rukou a namáhavý dech. Jeho milovaný pán se jej drží jako klíště.

Proud je stále silnější, strhává z police plyšové medvědy, ztracenou stavebnici i kartičky s fotkami hokejových hráčů. Odnáší s sebou dětské kolo, knížky. Playstation zabublá a v okamžiku je pozřen obrovským chřtánem, který jej do sebe vsaje vodním vírem. Michaelův dětský pokoj odplouvá. Proud strhává i rákosí a loďku, na které klidně sedí s nahozenou udicí dědeček bafající z fajfky.

Svět se změní v obrovský vír. Obrovský kolotoč rozmazává tvary. Hercules uvidí jeskyni. Tlamu nasávající celý svět. Řítí se k ní s bušícími spánky. Plíce hrozí, že se bez dalšího nadechnutí roztrhnou. Cestu dál zavírají dveře. Černé dveře se stříbrnou klikou ve tvaru pentagramu. Hercules z posledních sil Bránu rozrazí. Jeskyně nasaje vše. A pak jen tma. Tma. Tma.

Jiskřičky bílého světla. Nepatrné jikry, rybí potěr. Už není žádný Hercules. Žádný Benquist. Tři děti bloudí v temné kalné vodě, jsou slepé rybky v hlubinách, křehká neduživá těla mají bílá, téměř průsvitná. Vypoulené oči nedohlédnou dál než za několik okamžiků. Masa temnoty kolem nich bublá a žije vlastním životem. Vniká jim do úst a zalyká nitro. Listuje vzpomínkami, lačně nasává jejich zkušenosti. Promítá je zpětně na vnitřní stranu víček a kochá se symfonickým orchestrem neuronových výbojů, roztodivnými emocemi, které cukají dětskými těly. Cizí obrovská mysl. Učí se je znát, mapuje terén a připravuje mladé pružné mysli na spojení. Už brzy. Už brzy si budou moci povídat. S ním. S tím.

Stojí u dveří, černá silueta proti černé ploše vrhající bílý stín žraloka. Mluví ke třem nicotným rybkám.

„Budete jej učit, když mě odmítá. Vaše čisté mysli budou dobrou potravou. Řekněte mu vše, co ho bude zajímat. Jen na jednu věc nesmíte zapomenout…“ Žralok se zašklebí šavlovitými zuby a připluje blíž. Zuby cvakají všude kolem nich, ovívá je páchnoucí proud z bezedného jícnu, oči bez zornic vidí do nitra jejich duší. Omračující strašlivost jim povoluje svěrače a polévá je blízkostí bolestivé smrti. „Naučte ho bát se. Protože ho roztrhám stejně jako vás, když se mi pokusí vzepřít!“

Vidina pomine. Jiskřičky se třesou ve smrtelné hrůze. Hercules kňourá ze spaní. Černá silueta stojí u dveří. Muž bez výrazu. Starý, šedovlasý a vrásčitý. S hlubokýma temnýma očima drží ruku na stříbrné klice.

Když se ráno Benquist probudil, zjistil, že krev, jež mu vytékala z nosu, už zaschla, přesto jí bylo dost, aby hrozivě pokryla celou tvář i polštář. Snění bylo silné.

Hercules ležel s hlavou položenou na tlapách a tiše kňučel. Upíral na svého pána oříškové oči a čekal, až se pohne. V tu chvíli vyrazil, aby jeho tvář jaksepatří svlažil jazykem.

Po snídani – bílé kávě a koblize – se Benquist s Melisou rozloučil, a zatímco mladé světlo probodávalo slunečníky pouličních stánkařů a zastřešených zahrádek restaurací, vyrazil do ulic hledat výklad svých snů.

Hercules s hlavou skloněnou k zemi zkoumal kaleidoskop pachu velkoměsta. Prošli kolem metra, magické krabice, do které proudily davy lidí a proměněné se zase valily ven. Prošli parkem kolem Jeffersonova památníku. Bloudili ve zmenšujících se kruzích. Chvíli po čichu, chvíli řízeni intuicí. Nejdřív pes a potom on. Chvílemi zase naopak.

Hercules dobře věděl, co od něj pán chce. Nořil se do krátkých denních snů, aby si zkontroloval stopy v duševním světě, aby protrhal mlhu, jejíž chuchvalce halily neviditelné žhnoucí stopy drobných nohou. Byly již vychladlé, noční zážitky jim však vrátily intenzitu, jako by tudy děti prošly teprve před chvílí. Přes čtyřproudovou silnici, kolem popelnic a řady tmavě žlutých domů. Kolem sklobetonových gigantů a kanceláří, jejichž okna se leskla jako diamanty. Svět v nich byl výsměšně zdeformovaný v pokřivenou změť, a přitom byl právě tento svět odrazů nyní mnohem důležitější než reálná podoba města. Systém byl natolik složitý, že jej mohlo sledovat pouze podvědomí. Mnohokrát se vraceli, točili se v kruzích.

Hercules cítil, že nemohou být daleko, vyčerpání z bdění ve dvojím světě si na něm ale vybíralo krutou daň a síly ho valem opouštěly. Nechtěl ale zklamat svého Benquista, takže sebral poslední síly a znovu vyrazil, spíš poslepu, s očima zastřenýma rudou mlhou únavy. Obešli dvakrát jednu kavárnu, než se mu konečně podlomily nohy a s ulehčením upadl.

Benquist zdvihl Hercula do náruče a přitiskl k jeho kožichu tvář.

„Chudáčku můj,“ zašeptal a okamžitě zamířil do kavárny, před kterou stál. Jmenovala se Modrá růže, snad proto že v bloku vedle byly kanceláře IBM. Posadil se u stolku hned u dveří. O chvilku později nad ním stála servírka v modrých šatech a cukrovou zástěrou. Ve vlasech měla mašli s červenými puntíky.

„Promiňte, psi sem nesmějí.“

„Nezlobte se, ale copak nevidíte, že je mu špatně? Pomozte mi, podložím mu hlavu tady tím polštářkem ze židle a vy mi prosím přineste misku a čistou vodu.“

Stála nad ním, ústa pootevřená údivem, jak ochutnávala novou situaci. Ten muž v ní vzbuzoval zvláštní hluboké sympatie, snad jako dítě, které jednou bude mít.

„Prosím,“ usmál se nesměle, ale naléhavě Benquist.

Otočila se na patě a s úžasem, že dělá to, co dělá, přinesla misku, a dokonce pak zašla i do kuchyně pro hovězí kost.

„Děkuji vám.“ Benquist se k ženě naklonil, aby dokázal přečíst jmenovku na kostýmu. „Díky, Cecílie. Jste moc milá.“

„To je v pořádku,“ odpověděla a Benquist viděl, jak ji její vlastní dobrota uvnitř hřeje. To byla jedna z věcí, kterou na lidech miloval nejvíc. Nechal je dělat dobré věci. Mnohokrát byli sami překvapeni tím, kolik v sobě mají pochopení. Ne tak Benquist, který jim bezelstně věřil.

Hercules hltavě vychlemtal polovinu misky, až se chrochtavě rozkašlal.

„Pro dnešek jsme skončili, kamaráde,“ nakázal mu Benquist. „Když nepoznáš sám, kdy máš dost, budeme ti muset zkrátit pracovní dobu.“ Podrbal ho mezi ušima.

Zamíchal kávu, kterou mu Cecílie donesla, a hodil do ní dvě kostky cukru.

„Budeš mě poslouchat, rozumíš!“ donesl se k nim skrz hlahol kavárny zlostný mužský hlas. Benquist zbystřil, protože to nesedělo k jeho bohulibé náladě. Na druhé straně restaurace seděl starší muž v džínech a tmavé bundě. Seděl sám u stolu pro čtyři a vedl živou diskuzi s prázdnými židlemi.

„Ne! Ne! Zmiz! Ty pojď sem. Budeš poslouchat!“ udeřil do stolu, až sklenice s džusem nadskočily. „Zaklínám tě při černém slunci, odevzdej se mi!“

Cecílie si všimla Benquistova udiveného pohledu a přitočila se k jeho stolu.

„Toho si nevšímejte, pane. Je to starý blázen, trochu mešuge, rozumíte? Chodí sem každý týden ve stejný čas. Pokaždé si dá irský kafe a povídá si sám se sebou. Dokud má ale na zaplacení, nemůžeme s tím nic dělat. Je to starý člověk.“

„To je v pořádku, Cecílie. Nevíte, kde bydlí?“

„Co je to za otázku? Do toho mi nic není.“

„Počkejte, nemyslel jsem to špatně. Víte co? Měla byste si někdy rozpustit vlasy. Určitě se budou báječně vlnit.“

„Já? No, díky, ale je to nepraktické.“

„Jak myslíte.“

Pod stolem držel Benquist tiše vrčícího Hercula za obojek, ve snovém světě se pes právě měnil ve vlkodlaka připraveného rozsápat vše v dohledu.

„Naučím vás disciplíně!“ horoval stařec a z jeho očí šlehaly blesky. „Nakonec se podřídíte mé vůli. Roztavím vás hrůzou a já budu formou, do které vás odliji!“

V reálném světě muž zbrunátněl zlobou. Hercules ale viděl, že ve snovém světě jej od hlavy k patě halila podivná clona. Jeho rysy byly rozmazané tak, že jimi nebylo možné proniknout. Jako by se neustále míhal v periferním prostoru. Cítil z něj nebezpečný pach, který jej mátl. Bál se o svého pána. Rozezlilo ho to, a tak vložil veškerou zbývající sílu do průniku. Jeho mysl se vtělila do drobného projektilu, který se kosmickou rychlostí meteoru zavrtal do ochranného pláště.

Překvapeně byl odražen silou tak obrovskou, že si ji ani nedokázal představit. Smetla ho, až odlétl stovky metrů daleko, drtil domy, auta a vše další, co mu stálo v cestě. Když ho vědomí opouštělo podruhé, jančila mu před očima výsměšná světla. A jedna kratičká vzpomínka. Na setinu sekundy, kdy se štít zachvěl, Hercules spatřil, kdo se pod ním skrývá. Ten nejpodivnější muž. Byla ho tam jen půlka.

Cesta zpátky

Čaroděj kráčel po Wellington Lane, dlouhé čtyřproudové silnici, která vedla od nápravného zařízení až k městu a zase zpět. Odmítl modrobílý autobus a teď se šoural podél silnice, přes rameno erární vak, poslední pozůstatek jiného světa, důkaz o tom, že minulost nebyla jen snem.

Žlutá tráva podél cesty se chvěla ve vánku parného odpoledne. Slunce zářilo intenzitou solária a dodávalo magii odvahu. Rozdováděnou, sebevědomou a sobeckou ji čaroděj zvládal jen těžce. Její výboje protínaly oblohu čárami, které na první pohled vypadaly jako kondenzační stopy nadzvukových letadel, ve skutečnosti však byly otisky drápů, které z druhé strany zkoušely pevnost nebes.

Vincent našlapoval opatrně, jako by jeho nohy uvyklé levitaci linolea a betonu zapomněly na surový dotek kamenité země. Zkoumal ji chodidly, jako dítě zkoumá prs matky, cítil sílu, kterou z ní mohl čerpat. Jen letmý dotek, a odezva jej omráčila a ohlušila. Služebníků síly v posledních sto letech ubylo a magie se v zemi i ve vzduchu hromadila a houstla. Bude čím dál nebezpečnější ji čerpat, protože on číhá. V této chvíli neuhlídal myšlenky a Pokušitel mu znovu vklouzl do mysli. Čaroděj zamumlal skrývací formuli, kterou rychle doprovodil zapomínacím zaklínadlem, takže okamžitě zapomněl, proč zapomínací kouzlo seslal. To byla jediná ochrana proti lepkavé neviditelné hrůze.

Kolem Vincenta se prořítil obrovský náklaďák jako pratvor z počátku času. Zvířil prach a uschlé lístky polehávající u krajnice.

Co bude dál, ptal se Vincent sám sebe a pokračoval v rozjímání, kterému se tak rád oddával, zatímco létal vesmírem. Je vše psáno, nebo každé moje rozhodnutí změní příští okamžik? Sehnul se a utrhl modrý kvítek. Přivoněl k němu. Stála vůně za smrt té rostliny? Vyhodil květ vzhůru a díval se, jak padá k zemi. Cítí předsmrtnou závrať? Sní o tom, jaké by bylo mít křídla?

Velká kola zaskřípala na štěrku, buick zahrkal, jako by byl archaickým strojem poháněným párou, a zastavil pár metrů před Vincentem.

Čaroděj se udiveně zrcadlil. Byla to práce Magie, nebo osudu? A je v tom nějaký rozdíl? Třeba jen chvíli podržel ruku nad hlavou.

Dveře se se skřípáním otevřely. „Tak jedete, nebo ne?“ houkl ženský alt.

Když nasedl, udeřil ho do nosu parfém, na první nádech téměř štiplavý, na druhý zjemnělý růžovými líčky pihovaté zrzky. Posunula si na nose velké kulaté brýle a zkoumavě se na něj zadívala. Flekatý pes sedící na zadním sedadle přátelsky vyplázl jazyk a počastoval čaroděje oříškovým pohledem.

„Jedu až do City. Můžu vás vyhodit u doků,“ otipovala ho žena na obyvatele chudší části města.

„Je od vás hezké, že jste mi zastavila. Děkuji.“

„Však nemáte za co. Ještě jsem vás neodvezla,“ usmála se žena a pustila do žil letitému motoru.

Vincent věděl, proč mu zastavila. Viděla prošedivělého staršího muže ve slušných, čistých šatech. Skrytý majestát, který prorazil i obyčejnou slupku. Žádnou hrozbu.

„Nevím proč, přijde mi, že vás odněkud znám,“ usmála se.

„Jmenujete se Cecílie?“

Žena přibrzdila a překvapeně se na něj podívala. „Mám to napsané na čele? Jak jste to proboha poznal?“

Čaroděj se jen usmál a ukázal na autorádio. Na displeji blikal nápis Cecilia a potom přijela písmena – Simon & Garfunkel. Z reproduktorů se ozývala známá píseň.

„Jo ták. Dobrý tip. Strefil jste se. Jak se jmenujete vy?“

„Já? Já jsem Vincent Elwönix. Pro přátele Vincent,“ usmál se čaroděj.

Stačilo číst znamení, protože Magie je všudypřítomná. Nevidět ji bylo jako nedýchat.

Sledoval patníky, jak mizí za sloupkem okénka buicku, a představoval si, jak jeden spojuje s druhým, a vytváří tak pomyslný řetěz bez konce. Věnoval se jim, zatímco se šeřilo.

Vincent si promnul bříška prstů, aby cítil maso a krev, drsný povrch kůže a její teplotu. Pocítil touhu pronést zaklínadlo. Jen na ně pomyslel, rty zůstaly semknuté. Všechny lampy až k obzoru se se zablikáním rozsvítily. Vincent se připravil na gejzír vyzářené magie, která se prožene kolem a rozcuchá mu vlasy. Nic se ale nestalo.

Cecílie si ničeho nevšimla.

„Máte zvláštní jméno. Nemáte předky z Evropy?“

„Já jsem svůj vlastní předek,“ odpověděl Vincent.

„Tak to se teda povedlo, dobře jste mě odpálkoval. Dobře mi tak, vždycky jsem byla moc zvědavá. Kam vůbec jedete?“

„Jedu do města. Ještě nevím, kam půjdu. Pustili mě z vězení, víte?“

„Uch, tak to je mela. Moc často stopaře neberu, ale že naberu někoho, kdo právě vypadl z lapáku, promiňte, nic osobního, ale…“

„To je v pořádku. Zastavte, já si vystoupím. Nemusíte se omlouvat,“ ujišťoval ji Vincent.

„Neblázněte, pane. Přece vás tu nevyhodím na noc u silnice. Omlouvám se. Já jsem úplně blbá. Dovezu vás do města.“

„To je od vás moc laskavé, Cecílie.“

„Vincente.“

„Ano, Cecílie?“

„Za co jste šel vlastně sedět?“

„Za masovou vraždu.“

Odpovědělo mu jen ticho.

„Žertuji, Cecílie. Myslíte, že bych vám to takhle na rovinu řekl?“

„Vincente, vy jste mě teda vyděsil. Ještě jeden takovýhle žertík a fakt pošlapete pěšky.“

Stařec se zarazil a pohladil si krátký plnovous.

„OK, žádné žertíky. Cecílie, jste příliš sympatická, abyste byla sama. Zkuste si ty vlasy někdy rozpustit, skrývá se v nich velké kouzlo, kterému by odolal málokterý muž vhodného věku.“

„Opravdu? Já ale nejsem sama.“

„Samozřejmě že nejste. Promiňte, nic mi do toho není.“

Ticho.

„Proč si myslíte, že žiju sama?“

„Víte, mám kamaráda. Jmenuje se Thomas. Je to dozorce ve věznici, kde jsem seděl. Ten má ženu jménem Dolly a vyprávěl mi o ní hodně věcí. Třeba že vdané ženy nosí zlatý prsten.“

„Vy si ze mě pořád utahujete! Určitě jste to takhle nemyslel.“

Vincent přemýšlel nad tím, jak vysvětlit, že nechal Magii, aby prozkoumala každý centimetr jejího těla, její vůni a auru. Nemělo to smysl.

„Vzadu sedí krásný pes,“ obrátil Vincent list.

„Já vím. Není ale můj. Vezu ho jen z veteriny a musím ho vrátit.“

Vjížděli mezi první domy Washingtonu. Keře, zábradlí a černé popelnice se kolem nich míhaly jako tmavé šmouhy.

„To jsem z toho jelen. Vidíte? Na všech semaforech nám vždycky přeblikne zelená!“

Vincent jen pokrčil rameny, po zádech mu ale přeběhl mráz. Necítil Magii.

„Věříte na Znamení?“ zeptala se ještě.

Než Vincent stačil odpovědět, dupla na brzdy a strhla volant, protože do vozovky vstoupil člověk. Děs v očích. Ústa otevřená k výkřiku, který z něj nikdy nevyjde. Brzdy kvílí předzvěstí sirén záchranky. Reflektory muže zmrazily na místě jako zatoulanou srnu. Ten člověk drží v ruce vodítko, to se v okamžiku napne a strhne jej o krok ze silnice. Buick, nemotorný jako pravěký ještěr, se nakloní na bok a prosviští jen pár centimetrů od chodce. Auto letí do protisměru, Cecílie rychle kontruje volantem, vyrovná smyk, ale příď se jí stočí na opačnou stranu. Vůz v setrvačné rychlosti přelétne obrubník a narazí čelně do budovy. Zvuk tříštěného skla přehluší rádio i všechny myšlenky.

Z auta se valí pára z chladicí kapaliny, která se vylévá na žhavý motor. Přední sklo je rozbité a žena v něm visí, napůl vykloněná na kapotu jako loutka s přestřiženými provázky.

Zelená stále svítí na semaforech pro auta i pro chodce.

Mastný kouř je všude kolem, smrdí benzínem. Vincent klopýtá z místa havárie. Zkoušel Cecílii křísit, ale je mrtvá. Náraz ji prorazil předním sklem. Rudé vlasy se rozlétly do všech stran a mísí se s krví. Čaroděj přežil jen zázrakem. Ona ne. Zde nic nezmůže ani Magie.

Je otřesený a v šoku. Potácí se ulicemi blízký panice. Oči jej neposlouchají, přehrávají mu dlouhometrážní film, všechny smrti, které kdy viděl. Tápe jako slepec, jenž ztratil hůl. Naráží do popelnic, zakopává o obrubníky, jako tonoucí objímá pouliční lampy. Magie víří kolem jako hejna sršňů. Žluté a černé záblesky. Žluté. Černé. Vibruje mu v duši. Okna věžáků, kolem kterých prochází, drnčí a praskají. Z kanálů se valí teplý páchnoucí dým. Obruče naděje, jež objevuje v lidech dobro, se napínají.

Proč jsi mě zradila? šeptá čaroděj, ale Magie neodpovídá a Vincentovi dochází, že i to je odpověď. Magie je neklidná, ozařuje ho zelenavým svitem, vzdouvá mu oblečení jako neslyšná vichřice. Opře se do něj její proud, Vincent neustoupí ani o krok. Ty semafory…

„Ty semafory rozsvěcel někdo jiný,“ řekne nahlas. „Jsem tu sotva chvilku a už mám mocné nepřátele.“

Nepřátelé jsou takoví, jaké si zasloužíš, odpoví mu Pokušitel. Ty ale nemáš nepřátele.

Vincent se zajíkne. „Našels mě!“

Našel? Vždycky jsem byl s tebou, ve tvých myšlenkách, ve tvém srdci. Už o tebe ale nemám zájem, protože ti nezbylo žádné Umění.

„Nevěřím ti, všechno, co říkáš, je lež. A v ní je skrytá další lež a další…“

Magie tě opustila, Vincente, zašeptá Pokušitel a čaroděj se cítí, jako by se propadl pod led.

„Nemáš pravdu. Čaroval jsem. Létal jsem ve vesmíru! Magie mi řekla jméno té dívky! Skryla mě před tebou! Někdo se mě kvůli ní právě pokoušel zabít!“

Byly to náhody, žádná magie. Pokušitel ztichl a čaroděj cítil, že odchází. Nikdo tě nechtěl zabít. Není proč. Nezůstalo z tebe nic, jen bláznivý stařec ztracený v bludišti polopravd, klamů a snů.

„Počkej, zbabělče! Nemůžeš… nesmíš takhle odejít!“ Jeho slova znějí prázdnou ulicí jako pláč.

„Viděl jsem Atlantidu!“ zoufale zašeptá.

Tři páry papuček

Benquist neváhal, muž trpící v kavárně samomluvou byl klíčovou stopou. Hercules pod stolem vrčel, až celý vibroval, najednou ale zjihl jako bez života. A neprobral se ani po čtvrthodině kříšení. To bylo zlé. Upadl do podivného kataleptického stavu a už se nepohnul.

Cecílie mu účastně stiskla rameno, jako by vyjadřovala soustrast. Benquistovi po zádech přeběhl mráz. K tomu se podivín právě hotovil k placení. Benquist byl připravený nechat ho jít a postarat se o čtyřnohého přítele, nahrála mu ale podivná náhoda.

„Má sestra má veterinární ambulanci nedaleko za městem. Teď je sedm, to už bude městská veterina stejně zavřená. Kdybychom tam zajeli, můžeme být zpátky před setměním.“

Benquist se nakonec rozhodl. Doufal, že nebude litovat.

Požádal Cecílii, aby Hercula k sestře odvezla sama. Podívala se na něj překvapeně, ale neodmítla, jako by vycítila naléhavost prosby. O chvíli později se již rachotivý zvuk motoru zeleného buicka vzdaloval.

Teprve nyní si Benquist prohlédl podivína podrobněji. Měl řídké šedé vlasy, které se lepily v pramínky, neustále v pohybu jako kostění hadi. Jemné podmračené oči vyhlížely ze zákopů obočí, brada, jalové strniště spálené země a místo úst ostnatý drát. Benquist hořce litoval, že tu nemá svého přítele, aby si dokázal divouse prohlédnout křišťálovou optikou psí duše.

Když cizinec vyrazil z kavárny, pověsil se na něj jako klíště. Táhli se ulicemi a parky, pluli v autobuse zmačkaní v malou staniolovou kouli, byli ždímáni vedrem a ubíjeni řevem ulice. Bičováni stíny lamp a škrceni elektrickými dráty, ozařováni satelity z oběžné dráhy, toulali se městem spolu, a zároveň každý sám. Divous navštívil několik míst: památník, městský hřbitov, katedrálu, sportovní stadion, nejrušnější křižovatku ve městě. Nakonec zamířil ke starému domu obrostlému břečťanem.

Stál sám, uprostřed ulice, se zahradou připomínající nebezpečnou džungli. Ostatní domy, bohatě prosklené zámky, se od něj odtahovaly, jak mohly nejdál, jako by si nechtěly zašpinit paty stejnou zkaženou hlínou, do které se vpíjely a trouchnivěly jeho základy.

Divous se vnořil do domu. Lačná ústa dveří jej pozřela jako temný stín, který nikdy nebyl. Sledování skončilo.

Benquist nejistě přecházel pod okny, jež věky oslepla, takže neprozrazovala nic o dění uvnitř. V patře se rozžehlo světlo petrolejové lampy. Zatímco se slunce pomalu klonilo k západu, postřelené a krvácející za obzor, vymýšlel Benquist plán, jak vyzvědět víc. Nejistě přecházel po ulici a potom kolem domu divokým pralesem zahrady. Nakonec se rozhodl rozetnout problém ostřím své rozhodnosti. Zmáčkl zvonek, který podivně zachrčel, jako když se rdousí malé zvíře.

Světlo z patra se pohnulo, okno na okamžik roztříštil temný stín. Petrolejka pokračovala po proskleném schodišti z prvního patra, levitujíc v půlnoční tmě, která v domě vládla snad odnepaměti, přestože venku byl stále den. Znovu se objevila zlatá záře a blížila se ke vchodovým dveřím haly. Benquist se připravil, zarazil ruce do kapes, aby neprozradily úskok, ke kterému se chystal, a stiskl zuby, jako kdyby se chtěl odrazit ke skoku do vody.

Jedno křídlo se neslyšně otevřelo. Stály tam pohasínající oči, z nichž vyprchávala záře a vkrádalo se do nich nepřátelství.

„Co tu chcete?“ odchrchlal si Divous.

Na úrovni slov mu Benquist řekl nějaké nedůležité smyšlenky, které se roztříštily o hráz jeho podezření jako křišťál o kovadlinu.

„Proč tu jste doopravdy!“ zavrčel Divous a už zavíral dveře.

A Benquist řekl: „Mám psa a tomu se zdají zvláštní sny.“

Divous se zarazil, jako by slyšel myšlenky, či možná přemýšlel nad obsahem nečekaných slov. „Pojďte dovnitř,“ vyštěkl nakonec a přitáhl řetěz hlídacím psům nedůvěry.

Benquist jej následoval tunelem temnoty. Žádnou petrolejku nikde neviděl, přesto bylo na cestu neustále dost vidět. Okna ukazovala svět venku jako na slovo poslušnou měsíční krajinu a filtrovala obrázek slunce. Na bezlistých stromech posedávala hejna vran.

Pracovna v patře byla žaludkem medvěda, jehož kůže ležela na zemi jako předložka, se stolem z černého masivu, proutěným košem na papíry, vysokou škrundající lednicí a malým kávovarem, sto dvaceti třemi špinavými hrnky, kyblíkem na lógr a cukřenkou ve tvaru labutě, ve které zbytky cukru ztvrdly na kámen. Ve skleněných vitrínách zářily broušené poháry jako křišťálové urny a vedle nich sošky zapomenutých afrických božstev. Na zdech visely podivné nákresy a mapy neexistujících krajin, jen globus chyběl, ale bylo lehké představit si otevřený strop, jehož kopule planetária dohlédne kamkoli. Byla to pracovna nešťastně zamilovaného světoběžníka, podivínského profesora, který s pokoutními vědami prohrál svůj život v kartách. Nikoliv kobka únosce či vraha.

Benquist se posadil naproti Divousovi a trochu se uvolnil.

„Jmenuji se Raumasdirk, pane Benquiste. Rád si poslechnu váš příběh, nejdřív mi ale řekněte, co tu vlastně chcete?“

„Celé je to jen jedna velká náhoda.“

„Já na náhody nevěřím. Odbíháte od otázky!“

„Věříte v osud?“

„Hloupost! Nevěřím v něj o nic víc než v kosmické civilizace. Je to nesmysl,“ střílny očí neznámého se rozžehly rozšafnými světly a Benquist naprosto zaskočen zjistil, že v tomto okamžiku nahlíží přímo do jeho duše. „Už od dob Atlantidy je známo, že každý je strůjce svého osudu. Náhoda je normální síla. Lze jí vládnout. To, že ji neumíme měřit, neznamená, že nemůže být změřena. Víte, co je teorie pravděpodobnosti?“

Benquist pozapomněl, proč sem vlastně přišel, a ponořil se do pavučiny disputace. „Existují síly, které lidé dosud nepopsali.“

„Tajné učení ohně? Moc nad hmotou? Moc nad bytím? Ano, i já jsem o nich četl v dávných svazcích. Kdysi to možná byla pravda. Ale co je nejvíc? Co myslíte?“

„Moc nad sebou samým?“ zkusil Benquist.

„Moc je relativní pojem. Zvládání sebe sama je samozřejmost, ale abyste vládl, musíte disponovat něčím zvláštním. Mocí nad druhými,“ ušklíbl se pobaveně Raumasdirk. Postavil se a jeho vlasy opět zavlály jako hadi. „Dáte si kávu?“ Než se Benquist zmohl na odpověď, muž vstal a začal prohlížet jeden hrnek za druhým, jestli nezbyl nějaký čistý. Kal ale pokrýval všechna dna, a tak mu nezbylo než kávu připravit do dvou použitých. Ani se nesnažil to před Benquistem skrýt.

„A co moc nad štěstím?“ zeptal se Benquist.

„Atlantida!“ vyslovil Raumasdirk jméno, které se zformovalo na okamžik ve vzduchu ze spoutaných pramínků kouře stoupajícího z černé bezedné kávy. Pohodlně se zabořil do ušáku. „Atlantida byla zosobněným štěstím. Slovy klasika: kdo jednou viděl Atlantis, nezapomene za tisíc životů. Ne, v tomto světě je štěstí zatím prázdný pojem.“

„Atlantida existovala?“

„Samozřejmě. Byl to městský stát… první probuzené město.“

„Probuzené město?“

„V dávných časech se stala katalyzátorem probuzení Atlantidy magie, ale dnes…“

Benquist pokrčil rameny.

Raumasdirk přikývl. „Jak dlouho můžete komplikovat a automatizovat systém, jak dlouho můžete miniaturizovat, vrtat, propojovat, zkracovat, ozařovat, elektrifikovat a zalidňovat systém, než si uvědomí sám sebe?“

„Já nechápu…“

„Dokážete si představit, jak by vypadala Atlantida současnosti?“

„To je šílené!“ neudržel se Benquist.

Raumasdirk se kochal jeho úžasem. „Jistě, je to jenom teorie.“

„Jestli Atlantida existovala, co se stalo s jejími obyvateli? Kam zmizela?“

Raumasdirk, který až doteď připomínal bláznivého profesora, náhle strnul. Po těle mu vyrazila srst černého pantera, zuby byly náhle tesáky připravené k trhání obětí a ve žlutých očích se roztáhly zornice dravce. Vstal. „Ptáte se příliš, na náhodného cizince. Myslím, že si vyprávění o vašem psu poslechnu jindy.“

„Nechtěl jsem vás urazit. Jen mi řekněte, vy víte, proč zanikla, že?!“ koktal Benquist.

„Je pozdě a já mám práci.“

„A co káva? Ještě jsem nedopil.“

„Řekl jsem, abyste šel. Běžte!“

Vedl jej temným koridorem, na jehož konci možná postával umírající den. Benquistovy oči však již navykly temnotě, protože i do nich pronikla, když seděl pod kopulí vesmírných věd. Možná i proto je v hale uviděl. Plamenný obdélník, který mu do mozku vypálil cejch. Černé dveře, pokřivené jako víko od rakve. A na nich stříbrná klika ve tvaru pentagramu. A před nimi rohožka z mourované kočičí srsti. A na ní… tři páry dětských papuček.

Než se vzpamatoval, dům Benquista vyplivl sežvýkaného a zpoceného jako odpudivý chuchvalec chlupů.

Loudal se přicházející nocí, v ruce Herculovo vodítko, které mu dodávalo odvahu a vedlo jej cestou snů. Cítil, jako by i v této chvíli byl Hercules s ním, přestože možná právě bojoval o život na vzdálené klinice. Když si Benquist vzpomněl na návštěvu Raumasdirkova domu, jako by se potopil do mrznoucí vody.

Na semaforu blikla zelená. Ztracený v myšlenkách přecházel silnici, když se proti němu vyřítil temný buick.

Světla letící šílenou rychlostí. Hluk větru rozbíjejícího se o chladič. Kvílení gum a brzd. Psí vodítko sebou cuklo a strhlo Benquista zpět. Ostrá kanonáda drcených plechů a prásknutí tříštěného skla. Ďábel tančící v dýmu a kouři. Ticho horší než hluk. Z vozu se vypotácel starý muž. Byla to jen hra stínů? Krátce se sklonil k dívce bezvládně ležící na přední kapotě a s tichým kvílením vyrazil ulicí pryč.

Jeho podoba vyryla na Benquistovo čelo vrásky strachu a zbavila jej pohybu. Vzápětí však zapomněl, protože z hlubin pokrouceného vozu vylétla Benquistovi vstříc bílá šmouha lásky a oddanosti.

Daniel

Danny stojí u tabule, na které je roztažená mapa USA, a rozladěně na ni klepe ukazovátkem. „Tohle je Washington, rozumíš? Vím, že je složité pochopit, že je tak maličký, ale zkus si to představit. Je to jenom mapa. Je to, jako když na papír nakreslíš dům, taky není tak velký jako opravdový.“

Nakreslený není opravdový? ozve se ze školního rozhlasu jemně chraplavý hlas barvou přesně na rozhraní mezi mužským a ženským.

Školní učebna je prázdná, na rozdíl od obvyklých učeben ale působí téměř sterilně – vše je dokonalé a perfektně čisté. Tabule je hladká, jako by se na ni nikdy nepsalo. Řady stolů a lavic vyrovnané v zákrytu. Odpadkové koše zoufale prázdné. Celou zadní stěnu od podlahy až ke stropu zabírá obrovská nástěnka, na kterou již Danny rozmístil spoustu papírků s poznámkami, popsaných informacemi, které by měl jeho žák rozhodně znát.

Jsou tam všechna písmena abecedy, článek o klucích a holkách, mapy, pravidla baseballu (alespoň ta, na která si vzpomněl), vyřešené příklady sčítání a odčítání, malá násobilka, obrázky a fotky americké přírody.

„Oba! Oba jsou opravdové, myslím tím, když jsem ho nakreslil, tak na papíře existuje, ale nemůžeš v něm bydlet.“

Pokud se nenakreslíš do okna toho domu.

„Hmm. Pojďme radši dál, vždycky se zastavíš na nějaké hlouposti!“

Tolik toho víš, Danieli!

„A přece mě to neochrání před Ním,“ zajíkne se dítě, kterému se vybaví vzpomínka. Vibrace strachu přejdou k jeho žákovi stokrát zesílené a Daniel dlouho přemáhá třas, aby mohl znovu promluvit.

Východní stěna učebny je vybavena obrovským oknem. Daniel vidí, že ve druhé učebně právě Theresa probírá historii. Theresa má světle zelené šaty a bílou halenku, na záda jí padá dlouhý tmavý cop. Theresa dodává Danielovi sílu. Je to tisíckrát lepší, než když si myslel, že je v tomto podivném světě sám. Ještě štěstí, že jeho milý neviditelný žák proměnil část stěny v okno.

Theresa kreslí na tabuli indiány na koních (dává si záležet hlavně na koních, hrozně ráda kreslí koně) a teď velkými písmeny napsala Little Big Horn.

Theresa

„Generál Custer stíhal Siouxe a Čejeny za to, že utekli z rezervace v Dakotě, protože se jim tam nelíbilo.“

To je správné, ne? Každý by měl zůstat na svém místě, zeptal se tiše rozhlas.

„No,“ Theresa si kousala nehet. „Ne vždycky. Podívej. Je normální, že se lidé stěhují. Třeba než můj tatínek dostal práci tady ve Washingtonu, bydleli jsme v Ashlandu. A to je odsud pěkný kus cesty.“

Ashland. To zní hezky. Co to je?

„Ashland, město u Velkého jezera. Měli jsme tam krásnou radnici a byla tam fajn škola. Proti Washingtonu to byl ale zapadákov. Víš, co je to zapadákov?“

Nevím. Pouč mě, prosím, Thereso.

„Zapadákov je místo, kde se nic neděje. Žádné zajímavé věci. Nejezdí tam prezident ani filmové hvězdy a zpěváci. Je to nuda. Washington je nejlepší!“

To mě těší! Povídej mi ještě o Little Big Hornu. Proč chtěl generál Custer indiány pobít, když mu šlo o to, aby se vrátili do Dakoty. Je to tak, že kdyby v nich nebyl život, lépe by se mu přepravovali zpátky do rezervace?

„Já ti nerozumím. Musíš mě poslouchat pořádně, nemůžu to opakovat pořád dokola. Tak znovu, generál Custer…“

Theresa se odmlčí a zašklebí se na Michaela, který na ni dělá z vedlejší třídy dlouhý nos. Michael má tmavé vlasy a oranžové triko bez rukávů. Jednou rukou dribluje s basketbalovým míčem, zatímco druhou kreslí na tabuli Boží oko. Theresa si náhle všimne siluety Netvora, která se zhmotní v poslední lavici. Ví, že Netvor nemůže nahlížet skrze okna k jejím přátelům, protože na tom místě vidí jenom stěnu. Prozradil jí to její žák. Snaží se dýchat klidně, aby mu nedopřála radost ze svého strachu. Otře si slzy, které se jí derou do očí, a pokračuje ve výuce.

Michael Gordon

„Hej, hej, kama-ráde, tohle teda poslouchej, jo-jó!“ Dribluje balónem do rytmu a pohazuje si křídou.

Hej, hej, kama-ráde, chy-tám rytmus, tak už to vybal – a mě nedus, zní jemně chraplavý alt z reproduktoru rozhlasu.

„Jsi fakt dobrej!“ zaraduje se kluk a přestane na okamžik rapovat.

Rozhlas pokračuje: Hej, hej, brachu, sem černej jak bota, tak dem na to, co mi práskneš na Boha?

„Jóó – Bůh, to je fajn chlapík, co stvořil naši zem, udělal chlapa a taky žen-skou a posadil je sem.“

V té chvíli vylétne Michaelovi z ruky křída a balón odskočí tak, že jej nedokáže zachytit.

„Dobře, dobře. Však už jdu k tématu. Pamatuješ si, jak jsem ti vyprávěl o svém jmenovci? Michael Jordan, největší basketbalista všech dob. Tak Bůh je něco podobného, ale ještě víc. Je to největší bytost, která existuje a stvořila všechny ostatní bytosti.“

Jak vypadá? Rád bych ho poznal.

„To je právě ten problém. Je neviditelný.“

A mohl bys ho sem přivést?

Michael se zamyslel. „On tu je. Právě teď je všude kolem.“

Stejně jako já, odtušil hlas. Je to strašné zajímavé, Michaeli. Mohl bys mi o tom prosím vyprávět všechno, co víš?

„Ale jasně. Na počátku bylo Slovo. A to Slovo byl Bůh. Bůh stvořil zemi za sedm dní, a když na začátku řekl: budiž světlo, rozsvítilo se světlo. Stvořil lidi i zvířata a hory, řeky, prostě všechno. Teď ti ale musím říct to nejdůležitější!“

Co je to, Michaeli? dychtivě se ozvalo z reproduktoru.

„Je to jenom taková pohádka, který věří hodně lidí. Nikdo ale neví, jestli se to všechno doopravdy stalo, nebo jestli to je jenom pohádka.

Pro Boha je důležitý, že lidi dělají dobré věci a že za ty špatné věci budou potrestaní. To si myslím, že je dobré.“

Začínám tomu rozumět. Co je, a co není opravdové. Že se lidé mohou pohybovat, aniž by zemřeli. Že Bůh chce dobro. Začínám rozumět tomu, kdo jsem. Děkuji ti, můj učiteli.

Michael se zachvěje. Pokusí se potlačit vzpomínku, která ho neustále pronásleduje a děsí. Šavlozubý drápatý Netvor číhá a neustále vše sleduje – učebna je jeho hřištěm. Tiše se pomodlí a je rád, že tu není úplně sám, protože hlas jeho žáka je mu oporou.

Svět mysli dál plní jejich oči. Skutečnost je vlhká a ponurá. Místnost ve sklepě je velká šest krát sedm metrů. Děti v ní leží zdánlivě bez života, vyživované nitrožilními roztoky. Jsou zakované v podivných přístrojích, kybernetických rakvích. Kolem vibruje technologie, neviditelné chladiče tlumeně vrčí, barevné diody poblikávají v rytmu jejich pulsu. Pravidelné tiché pípání odměřuje čas. Místnost je obložená nesmírně silnými, psychicky aktivními zesilovači, namířenými do všech směrů.

Oční víčka se chvějí, jako by děti snily.

Stíhání ve tmě

Po stranách se míhá ulice. Bije do ní šest nohou, čtyři psí a dvě lidské. Benquist běží ve stopách muže z buicku. Cecílie je mrtvá. Stále mu to nedochází.

Vidí před sebou jen překvapenou tvář starce, který jako by Divousovi vypadl z oka.

Temná ulice se míhá kolem, světla jsou rozmazaná potem v očích. Už ho slyší před sebou, jeho sípavý dech a nářek. Hercules, jeho přítel, je mu po boku, stále omámený injekcemi, které do něj lékaři napíchali. Dobrý Hercules, vždy připravený obětovat za svého pána život.

„Stůjte!“ vykřikne Benquist.

Temná postava se otočí, tápe jako oslepená.

„Stůj!“ křičí Benquist a vrhá se proti muži.

Děje se toho tolik a Vincent je dosud ztracený mezi skalistými pahorky beznaděje. Potácí se v nicotě požírající tvary i myšlenky. Hledá sám sebe, protože v této chvíli je nikým. Čaroděj zastaví čas a Benquist strne jen pár centimetrů od něj. Kapky potu visí ve vzduchu, oči jsou rozostřené a bez pohybu.

„Kdo jsem?“ zeptá se Vincent sám sebe.

Jsi vrah, odpoví Pokušitel. Nevíš proč, ale cítíš, že máš ruce vlhké od krve.

„Vrátil ses,“ odtuší a najde svou identitu. „Proč?“

Jsem tvé svědomí. Před dvaceti lety se stala chyba. Neodvál ji ani čas a všechno musí být dokonáno. Chtěl jsi ho tehdy zabít, ale zahynuli nevinní. Celou dobu tušíš, že tehdy unikl. Najdi jej. Znič jej.

„Mé dvojče,“ zamumlá Vincent s očima rozšířenýma pochopením a čas se rozlétne na střepy, jako by chtěl dohnat ztrátu.

Benquistova pěst vystřelila a zasáhla překvapeného Vincenta do brady. Čarodějova hlava odskočila a tělo se zhroutilo na zeď za ním. Již plně při vědomí zíral stařec v bezbranné póze na útočníka a hledal v jeho očích slitování.

„Vy nejste Raumasdirk!“ zašeptal Benquist.

Čaroděj si mnul hradu.

„Proč jste mě udeřil?“ procedil Vincent mezi zuby a v mysli spřádal smrtící zaklínadlo.

„Myslel jsem, že jste někdo jiný. A teď si to myslím zase. Jste někdo jiný, než jsem si myslel.“

Benquist vypadal tak překvapeně a nešťastně, že mu bylo těžké nevěřit. Čaroděj v posledním okamžiku propustil magii a v celé své výši se narovnal. „Asi tuším, s kým jste si mne spletl. Vysvětluje to i tu ránu do zubů. Jsem Vincent.“

„Omlouvám se. Jmenuji se Benquist,“ řekl a podal mu ruku. „A tohle je Hercules. Hercules Bradley je můj pes. Je to bígl a má zvláštní sny. Hercule, tohle je Vincent.“

„Rád vás oba poznávám,“ odtušil Vincent. „Je mrtvá.“

„Myslíte Cecílii? Měli bychom zavolat záchranku nebo tak.“

„V téhle chvíli už tam bude, ona je ale za Mostem. Je mi to hrozně líto. Myslím, že chtěl zabít mě.“

„Kdo?“

„Nevím, jak si říká. Myslel jsem si, že to byla Magie, ale možná to s ní nemá nic společného. Teď mě napadlo, třeba to byla vůle tohoto města. Ach, Atlantido,“ zašeptal.

„Nevím, na co narážíte! Raumasdirk také mluvil o Atlantidě. Mluvíte o stejných věcech, máte podobnou tvář, co s tím mužem máte společného?!“

„Minulost. Přítomnost. Budoucnost.“ Čaroděj se odmlčel a jeho oči zazářily hadím smaragdovým ohněm, když se zeptal: „A co s ním máte společného vy?“

„Tři děti,“ zatnul Benquist pěsti. „Tři děti vězněné ve sklepě, ztracené v temnotách, bičované jeho stínem, mučené strachem.“

Čaroděj se dlouze zadívá na Benquistovu rozrušenou tvář, nasává emoce. Pronikají jeho kůží, nejkratší cestou k srdci, ze srdce k mozku, z mozku do očí, z očí do slzí. Pokušitel mu znovu stojí za zády, když říká: „Myslím, že můžete přičíst i smrt Cecílie, a obávám se, že ani tak nebude seznam úplný. Je to má chyba.“

„Jak to myslíte?“ ptá se Benquist a vidí Vincenta skrz Herculovy oči. Vypadá jako padlý anděl s ohořelými křídly, tělem popáleným pekelnými plameny, avšak s očima, které si zachovaly nebeskou modř.

„Chtěl jsem oživit dávný sen, tak vznešený a obrovský, že by jej nikdo ze žijících lidí nedokázal docenit. Zbláznil jsem se do toho snu. Mohu hledat jen jedinou omluvu…“

„Kdo jednou viděl Atlantis, nezapomene za tisíc životů,“ odtušil v obavách Benquist.

„Tvá slova jsou pravdivá, ale neznáš jejich obsah,“ řekl Vincent. „Bylo to první a poslední Probuzené město. Město, které si uvědomilo samo sebe.“

„To město ale zaniklo,“ zašeptal Benquist.

Čaroděj ho neslyšel, protože se vznášel na polštáři mlhy, který stoupal k obloze. Kolem něj tančili bílí ptáci a všichni létající tvorové se mu kořili a vzdávali hold. A hluboko pod ním leželo živé a zelené město, vulkán nezdolné vůle, moudrosti, lásky a tolerance, složené z vůle, moudrosti, lásky a tolerance všech jeho obyvatel.

„První čaroděj,“ řekl a pokynul rukou k poslouchajícím čápům, labutím, kosům, sojkám a holubům. „První čaroděj byl Harfeník. Slyšel jsem o něm v legendách. To on dokázal Atlantis probudit.“ Vzpomínka byla tak silná, že se Benquistovi zdálo, že cítí vůni moře.

„Jste to vy?“

„Ne,“ rozesmál se Vincent chraplavým smíchem a výjev byl pryč. „Já jsem jen Vincent. Starý vězeň, kterého dnes propustili na svobodu. Možná že už neporoučím ani magii. Možná že už Magie zůstala jen v mé šedé hlavě. Nezbyli žádní čarodějové.“

„To je smutné,“ řekl Benquist.

„Byl jsem pyšný, když jsem chtěl zopakovat Harfeníkovo dílo a vrátit střípek dávné krásy do těchto smutných časů.“

„Přemýšlel jste nad tím, jestli ty časy připadají smutné i těm, kteří v nich žijí?“

Odpovědí mu bylo mlčení.

Benquist začínal být rozčilený. „Chtěl jste oživit současné město? Washington?“

„Ano. Zkusil jsem to před více než dvaceti lety. Když jsem ho ale chtěl ovládnout, abych ho vedl svou vůlí, učil ho a staral se o ně v prvních letech jako rodič o vlastní dítě, odmítlo mě. Rozetnulo mě. Zničilo mě.“

„To jste si to měl asi naplánovat líp! Proč se to stalo?“

Čaroděj nevěděl, kam uhnout s očima. Magie zmizela (možná nikdy neexistovala) a všechny sny zprůsvitněly. Náhle pocítil, že se nemá o co opřít, jak ho bolí staré nohy a třesou se ruce. „Možná jsem si toho na sebe vzal moc.“

Benquist tápal. Chvíli mu to připadalo tak absurdní, jako by mluvil se starým bláznem, ožralou, co si za chvíli vyprosí pár dolarů na flašku. Vklouzl ale do Herculovy mysli a ta jej nakazila takovým vztekem, že se musel držet, aby mu rozčilením nepřeskakoval hlas.

„Možná jste si toho vzal moc?! Vincente, co kdyby se vám podařilo město probudit? Dokážete si představit, kolik byste ohrozil lidí, když ani nevíte, jak se bude chovat, jak…“

„Je pozdě,“ čarodějův šepot utnul Benquistovo láteření jako ostřím kosy. „Město se probouzí. Někdo dokončuje rituál probouzení. Cítím to od chvíle, kdy jsem přijel. Cítím, že upíjí první doušky života i z mých žil. Až se probudí a bude získávat samostatnost, stane se snadným terčem. Ten druhý ho přes čisté duše dětí ovládne. Město během několika dnů přestřihne pupeční šňůru, která ho až dosud poutá ke svému stvořiteli.“

„Co se stane pak?“

„Jak to mám vědět?“

„Musím zjistit, proč zanikla Atlantida! Co když se to stane i teď?“ naléhal Benquist. „Co když město obživne a stane se něco strašného? Nějaká katastrofa?“

„Vymklo se to. Už… nepamatuji si, co se přesně stalo. Hodně lidí zmizelo. Je to tak dávno.“

„Musíš si vzpomenout!“

Stařec se mučí, tiskne si prsty ke spánkům. Několik minut jen tiše stojí v neviditelném mrholení.

„Nedokážu to. Paměť mi nic nenabízí, jen letmé stopy, vzpomínky bez začátku a konce. Co bylo dřív, a co potom…“ V obavách se podívá na Benquista.

„Musíme se k Raumasdirkovi rychle vrátit. Musíme ho zastavit!“ odvětí muž.

Čaroděj se smutně zasmál, v jeho očích naposled zakmitala zlatá záře dávných časů, než docela pohasla. „Kdysi byste byl velkým hrdinou. Cítím z vás sílu. Já s vámi ale jít nemohu.“

„Proboha proč?!“ vykřikne Benquist. který náhle cítí, jak mu čas utíká mezi prsty.

„Raumasdirk,“ sklopí Vincent oči, „jsem já.“

Raumasdirk, či Vincent

Město je ponořené do tmavého saténu. Hřeje trochu víc, než by bylo příjemné, když se tře o kůži, vstávají chlupy. Kočky zpívají své písně, tak jiné než obvykle, a přitom pro lidské uši k nerozeznání podobné. Nonstop bary září do noci jako útočiště, oblepené neony, vábícími barvami nic netušící mušky, zatímco pavouci číhají nevidění a stále hladoví. Noční autobus hrká a čpí suchým pachem přestárlého nosorožce, valí se vpřed, jako by každý rychlostní retardér měl být jeho posledním. Semafory, mrkající barevné oči v srdci džungle, která v noci ožívá druhou polovinou života. Město žije nocí. Noc žije městem.

Benquist drží Vincenta pod rukou, jako by čaroděj sám nedokázal stát. Tiše spolu hovoří.

„Ještě jednu stanici. Tam je ten dům,“ zašeptá mu.

„Zapřísahám vás. Propusťte mě. Přemýšlejte, Benquiste. Je tu příliš mnoho náhod. Pustili mne z vězení právě ve chvíli, kdy se město probouzí.“

„Tak ať. Váš osud není daný. Můžete ho změnit!“

„Copak si to neuvědomujete?“ prosí Vincent. „On se se mnou chce spojit! Kdysi jsem byl mocný čaroděj, Elwönix Smaragd. Když jsem se ale pokusil město probudit, rozštíplo mou osobnost vedví. Jsem dobro, které bylo příliš slabé. Nemohu soupeřit se svou temnou stránkou. Až mě pohltí, získá mou moc, stejně jako ji kdysi ztratil. Tentokrát bude dost silný, aby město ovládl.“

„Přece se nebudeme jen dívat! Musíme ho zastavit. Na co potřebuje ty děti? Co když chystá nějakou oběť?“

Vincent pokrčí rameny. „To nevím.“

„Celé jste to uvedl do pohybu. Musíte to taky skončit! Nevěřím, že se jen tak vzdáte.“

Autobus je vyplivne sto metrů od domu, který se dnešní noci vzdorně tyčí k nebi jako kostlivá pěst. Obklopuje ho tmavý vír, který strhává z hlav klobouky, tahá za vlasy a zpívá zrádné písně. Modříny pouštějí jehličky a ty se zabodávají do holé kůže i duše. Svět snění hučí narůstajícím napětím.

„Pojďte, rychle!“ snaží se Benquist přehlušit řev přicházející bouře. „Nesmí město probudit!“

Čarodějova tvář je mrazivá. „Udělám, co budu moci. Když jsem ho chtěl zničit naposledy, uhořeli tři nevinní lidé.“ Obloha září blesky, ozvěna hřmění podtrhne jeho slova. Na zem dopadají první těžké dešťové kapky. Déšť je záclona, souvislá masa, která ztěžuje pohyb, ale zároveň je kryje.

Konečně vpadnou do zahrady. Něco je ale špatně.

Vedle Benquista stojí místo Vincenta náhle Raumasdirk se založenýma rukama. Obklopuje ho nazelenalá záře. Divousovy kruté oči vřou touhou po krvi a divokou nespoutanou silou. Ve snovém světě je ověnčený trny a šavlovitými výrůstky. Proměnil se v Netvora.

Dříve než se Benquist vzpamatuje, zabodne do něj Netvor dva prsty. Muž zařve bolestí a odlétne dobrých pět metrů. Rána syčí jako vypálená žhavým železem. Benquist hledí skrze slzy bolesti.

Hercules se ve snech proměnil ve vlkodlaka a pustil se do Netvora, až z něj létají ocelové chlupy. Přesto se nezdá, že by si jeho dorážení všiml. Obraz se rozmlží. Vincent pozvedne nad hlavu útlé ruce, na kterých visí mokré hadry. Oblečení je k němu přilepené jako druhá kůže, vyvstávají pod ním jednotlivá žebra. Zplihlé vlasy mu padají do tváře a až do poslední chvíle skrývají jeho výraz. Teď! Jeho tvář se opět prolnula v Raumasdirka. Jsou tam náhle oba, a zároveň jeden.

Čarodějové se do sebe zaklesnou. Srážka je neviditelná, ale ohlušující. Benquistovi vyrazí z nosu krev, nedokáže se pohnout. Blesky bičují oblohu téměř bez přestání. Hercules stáhl ocas mezi nohy, krčí se šílený primárním strachem. Dvě vůle se s nelidskou prudkostí srážejí jako kontinenty.

Vincent odsekává s nesmírnou námahou slabiku za slabikou.

„Nedokázali jsme ho ovládnout, protože nejsme čistí!“

Jeho protivník se stejným úsilím zařve jako vichřice.

„Udělal jsem chybu, když jsem ho prosil. Teď se mě bude bát!“

Raumasdirk vyrazí ostrý jek, který protrhne i oblaka. „Volám vás, malí služebníci. Přikazuji vám, dejte mi sílu!“

Ve vzduchu za ním se zformují tři modravé postavičky z Benquistova snu. Dva hoši a dívka. Váhavě přešlapují.

Raumasdirk má dvě tváře. Čelem k dětem stojí strašlivý Netvor, jemuž z tlamy odkapává krev. Vyštěkne zvířecím hlasem: „Dejte mi sílu!“

Děti se krčí hrůzou, příliš vystrašené, aby dokázaly plakat. Spojí ruce a před nimi se začne objevovat zlatý trojúhelník. Proudí z něj vznešenost a síla, větší, než si kdo dovede představit.

Napětí roste, země se chvěje tak, že Benquist má co dělat, aby neupadl. Chvějí se i nebesa, padají z nich hvězdy a jsou polykány tvory z hlubin, kteří se v obrovských hejnech houfují pod obzorem. Do běloby měsíce někdo kápnul sluneční žluť a ta se teď rozpíjí po jeho mořích, zatímco teplota na Zemi prudce stoupá.

Ze zlatého trojúhelníku prýští moc a obklopuje Raumasdirka. Vincent se pomalu rozplývá v nicotu. Výrazy tváře čaroděje se střídají jako na kolotoči. Vincent. Raumasdirk. Vincent. Čaroděj zaryje prsty jako pařáty do vlastního hrdla. Napětí stoupá k neúnosnosti, až struna náhle praskne. Stařec se zhroutí na zem.

Svět snů zazáří oslnivým bělostným zábleskem, který ze sítnice vymaže tvary i barvy.

Přede dveřmi leží v blátě stařec, drží se za hlavu. Je to Raumasdirk? Nebo Vincent? Nebo oba? Není čas. V sázce je hodně. Benquist jej bez váhání prudce nakopne. Muž zaskučí a třikrát se překulí.

Kam zmizely děti? Benquist vtrhne do domu. Musí se přesvědčit, že probouzení bylo přerušeno.

Černé dveře jsou otevřené. Klika stříbrného pentagramu je pootočená, takže se nyní kloní cípem k zemi v podobě znaku černé magie. Benquist utíká betonovým tunelem sklepa, který je osvětlený jen zářivkami. Kabely mu jako hadi putují chvíli nad hlavou, chvílemi ho zachytávají za nohy. Když vpadne do podzemní kobky, tápe ve tmě, než jeho oči přivyknou šeru. Herculův dech je nejhlasitějším zvukem.

Ventilátor seká dusný suchý vzduch. Ve třech rakvích tři těla. Do jednoho jsou neporušená a vypadají jako živá. Stroje, které je udržovaly při životě, jsou zničené. Možná jeden z blesků při té strašné bouřce sjel do elektrického vedení.

Benquist obchází děti a bojí se jich dotknout, bojí se zjistit, jestli nepřišel pozdě. Hercula zraňuje sklíčenost tohoto místa, nedokáže si pomoci a začne tiše výt.

V rohu místnosti to zachrčí a se strašidelně hlasitým cvaknutím se zapne malá černobílá televize. Chvíli přes ni běhají bílé a černé pruhy, než se obraz ustálí a vyladí. Pohybují se v ní siluety, stíny. Kamera zabere v detailu nějakého chlapce.

„Jsou to jen těla,“ řekne Daniel. Pozvedne ruku na pozdrav a rozplyne se.

„Drželi jsme ti ale palce, celou dobu!“ Theresa, její oči se dívají přímo na Benquista, kterému se zježí chlupy.

„Jsi hodný, ale teď se o nás postará Washington,“ zašeptá mu u ucha Michaelův hlas. „Vzal si nás k sobě.“

„Washington?“ šokovaně zopakuje Benquist.

„My jsme teď Washington, víš? Je to boží,“ výskne Theresa.

„Právě jsem u našich vyhodil pojistky,“ směje se Danielův hlas bez těla.

„Washington nás ukryl v sobě, abychom se dostali mimo dosah Netvora.

Když jsme v jeho duši, nemůže nám ublížit. Rozumíš mi?“

„Takže jsem přišel pozdě,“ zašeptá si pro sebe Benquist.

Ze všech reproduktorů – z televizí a několika radiopřijímačů, ze sluchátek a počítačů – se ozve tichý hlas. V mém Otci je bestie, je v něm i anděl. Má obrovskou Tvůrčí moc jako bájný Harfeník. Už se ho nemusíš bát, utlumil jsem dočasně jeho zlobu, aby sám sobě neublížil. Ohrozil by tak i děti, proto jsem je zachránil a ony se staly mou součástí.

Benquistovi pádí hlavou myšlenky. Zdá se mu, že nějaké strašné podezření číhá těsně za dvířky mysli. Která to jsou? Která to jen jsou?

„Opravdu jsi Washington?“

Jsem systém. Magie koluje v mých technologických žilách. Jsem produkt. Kouzlo stvoření. Odložená, zapomenutá věc. Jsem sen. Můžeš mi říkat Washington.

Jsi dobrý, Benquiste. Tvá dobrota z tebe září do všech stran. Jako žárovka spálí všechny temné můry. Bylo by pro mne velkou ctí, kdyby ses také chtěl stát interní součástí systému.

Benquist se otočí a odchází. Pomalu stoupá na povrch. Krok za krokem. Dům je jen prázdná slupka.

Noc se rozpustila. Benquist otevře dveře a zastíní si oči před ranním sluncem, které se mezitím ujalo vlády. Vzduch je po bouři nádherně čistý a svěží. Čaroděj stále sedí na zemi, asi se dává do pořádku někde ve vesmíru. Náhle zamrká a zašeptá: „Město je volné.“

Budiž světlo, řekne jemný hlas a všechny lampy, výlohy, semafory a reflektory ve Washingtonu se v tom okamžiku rozsvítí.

Stromy září dravou zelení, ze zábradlí u autobusové zastávky visí křišťálové kapky. Benquist se na ně tupě dívá – jedna se vpíjí do druhé, zvětšují se a těžknou, nakonec se kapka utrhne a spadne na zem, kde se rozstříkne do všech stran.

Benquista zasáhne pochopení jako blesk. Ví, proč Atlantida zanikla!

Otočí se a rozběhne se k čaroději.

Co to děláš? vykřikne celé město.

Benquist obejme čaroděje pod krkem. Jemně a pevně.

Buď můj přítel. Prosím, šeptá Washington.

Čaroděj zvrátí hlavu a náhle jsou jeho oči plné Raumasdirkovy líté a k smrti vyděšené divokosti. Benquist zatlačí na páku a vidí, jak se jeho rysy promění ve Vincenta s lítostivýma očima. Vidí v nich pochopení. A odpuštění.

Proč to děláš, Benquiste? Ubližuješ mi. Ubližuješ nám, úpí město.

„Všichni se stali její součástí! Pohltila je!“ křičí Benquist, jako by mohl přehlušit hnisavou bolest ve svém srdci. Cítí, jak se Vincentova páteř napíná. Ve spáncích mu buší: jedna mysl, mrtvé město.

„Přestaň, nic tím nezmůžeš!“ křičí město hlasem Michaela Gordona.

„Máme tě rádi!“ sípe Theresa.

Benquist konečně trhne a zlomí čaroději vaz.

Ticho. Stromy dál září dravou zelení, ze zábradlí u autobusové zastávky visí křišťálové kapky. V loužích se odráží mladé slunce, které zapomnělo na včerejší den a vychází jen pro dnešek. Mladá mysl města mlčí. Benquist neví, jestli se rozplynula, jestli je nadobro pryč, anebo se před ním jen skryla. Klečí na kolenou, zatímco nohavicemi mu prosakuje voda a bláto z ulice. Starce chová na klíně jako dítě, záda se mu otřásají a zuby drásají rty, aby nekřičel vnitřní bolestí. Zmučený anděl Benquist.

Hercules Bradley mu olízne tvář.

Slunce stoupá a chuchvalce ranní mlhy se rozplývají. Nad Washingtonem začíná krásné ráno.

Na křídlech zlatých draků

Nemůže mluvit. Nemůže jíst. Nedokáže pohnout jediným prstem. Stěží otočí hlavu, aby se na mě podíval. Je zázrak, že sám dýchá. Zatím. Chvílemi mi připadá, že jediné, co z něj zůstalo naživu, jsou oči. Oči a myšlenky. Dost na to, aby to stále byl můj přítel.

Trpaslík s rudými vlasy a pronikavýma očima se předklonil a ztěžka supěl. Vzdálenost, kterou dnes uběhl, byla velká a prach mu zalepil nos i hrdlo. Kožený popruh torny se prodřel tunikou skoro na kůži. Neforemný balík, visící na jeho zádech, také nepatřil k nejlehčím – ať už v něm bylo cokoli, voskové plátno to chránilo proti dešti i vlhkosti.

Válečník cítil, jak se mu v lýtkách a stehnech rozlévá otupělost desítek mil. Hřbetem ruky si vytřel z očí pot a pozorně se zadíval k lesu, který se rozkládal na druhé straně malého údolí. Za linií stromů se zvedala strmá skála a na ní stála tmavá tvrz. Cítil vnitřní neklid, jak se jeho myslí míhaly dávné vzpomínky. Křivé pobořené věže trčely jako zahnuté drápy. Cimbuří tichá, osiřelá, bez jakékoli zástavy. Kamenná hradba obepínala místo z východu a poté padala po srázu mezi smrky. Trpaslík zaplašil nepříjemný pocit a vytáhl z torny kožený svitek, aby zkontroloval mapu. Od chvíle, kdy přebrodil Badon, se nořil stále hlouběji do Bílé vysočiny a nebezpečí rostlo každým krokem. Přestože tvrz na kopci vypadala na první pohled opuštěně, úzký proužek dýmu stoupající k obloze to popíral.

Neklid dokázal zbystřit válečníkovy smysly, únavu ale odplavit nedovedl. Muž si po zvyku trpaslíků z Kohamských hor sedl do polokleku na vlastní paty, z tlumoku vylovil ovčí sýr zabalený v jitrocelových listech. To bylo to poslední, co mu zbylo z čerstvé zásoby jídla. Zítra už bude muset vystačit se sušeným masem a nadrobenými kukuřičnými plackami. Chvála Erelovi, že má dosud z polovičky plný váček s pravým kruwt, vzácným trpasličím kořením, o kterém ostatní národy nelichotivě říkají, že člověka vyblije a elfa zabije. Sýr zapáchal, ale chutnal skvěle. Když se do něj trpaslík zakousl, vyvalila se z něj vlhkost a příjemně svlažila rty i vousy, do kterých pramínek stekl.

Trpaslík žvýkal a zkoumal pobořenou tvrz, která tvořila hrozivou dominantu stěží pár stovek sáhů od něj. Byla kdysi sídlem loupeživého rytíře, který přitáhl do kraje se sebrankou hrdlořezů, žoldáků a dobrodruhů, jež posbíral během let na válečných polích světa. Těžko by se mu však podařilo obsadit celé údolí, nebýt pomoci renegátů z magické školy Věznitelů duší. Ti se odklonili od poznání a využívali sílu jen ke konání zla. Spojili se s loupeživým rytířem a ten se stal na vladařském stolci pouhou loutkou v jejich rukách. Kult měl sílu práva. A právo byla krev.

Hodně času uplynulo od doby, kdy do údolí zavítala družina pěti odvážných, která se zlu postavila. Obětavý čaroděj z gildy Ochránců, věčně veselý lupič a mistr devatera řemesel, hraničářka se smutnýma očima a zjizvenou tváří, plavovlasý rytíř z řádu asperských lvů. Ještě jednoho člena družina měla. Trpaslík si povzdechl.

Ze vzpomínek ho vytrhlo zakřičení koroptve. Pomalu dožvýkal a pozorně při tom sledoval křoví. Přivřel oči a nasál vzduch. Nepotřeboval příliš jemný čich, aby rozeznal pach, který k němu nesl vítr. Dalo se to čekat. Vzpomněl si, jak tehdy po vyčerpávajícím vítězství rytíř navrhoval vypálit tvrz do základů. Nedovolili mu to – hraničářka nechtěla, aby zbůhdarma shořel i les. A trpaslík byl prostě líný po bitvě ještě něco pálit.

Pach zesílil. Zatímco slunce zapadalo, přicházeli. Skřeti. Viděl, jak se řadí v křoví a na hranici lesa. Obkličují ho. Snad jim bylo lhostejné, že je vidí. Zůstal sám uprostřed divočiny bez šance uspět proti přesile. Byli už tak blízko, že zahlédl blýskající žluté tesáky a vyvalené rudé oči. Trpaslík si uvolnil po levé i pravé straně rukojeti vrhacích seker. Přivřel oči a soustředil se. Zkušenosti, které v životě nasbíral, mu už nejednou zachránily život. Naučil se dívat na nepřátele nejen očima, ale i srdcem, a tak nyní cítil, že stvoření jsou nedočkavá a nevydrží čekat, až slunce úplně zapadne a jejich výhoda vzroste. Byli si příliš jistí snadným vítězstvím. Trpaslík se pro sebe usmál.

Říká se, že bůh slunce a války Erel dopřeje nejstatečnějším z nejstatečnějších, aby se po smrti stali zlatými draky. Trpaslík vstal a narovnal se v celé své šíři.

„THROM!“ zakřičel ze všech sil a počkal, než ozvěna třikrát zopakuje jeho slova. „Až budou vaše prašivé samice výt žalozpěvy smrti, řekněte jim, že tomu, kdo vás pobil, říkali Throm Sekera!“

Dříve než výzva dozněla, z křoví vyrazili se vzteklým vřískáním první čtyři skřeti. Klátivé pohyby. Blíží se na křivých nohou. Silné černé drápy a lačně se lesknoucí oči. Pádné kamenné mlaty a oštěpy.

Throm pozvedl ruce a v každé z nich sevřel topůrko malé sekery. Jeho paže kmitly a dvě rotující smrti našly cíl. Jeden břit se vnořil hluboko do plic skřeta a srazil jej do krkolomného kotrmelce. Druhý skřet zalomcoval sekerou, která se mu zasekla do břicha, a se skučením poklesl na kolena.

Throm měl akorát dost času na to, aby se vyhnul vrženému oštěpu. Dva skřeti doběhli až k němu a pustili se do něj pazourkovými mlaty. Větší ze skřetů vyrazil v agresivním výpadu přímo proti jeho obličeji. Throm se sehnul, zároveň se mihla jeho ruka, ve které se bůhvíkde objevil kruwt. Hrst prášku vlétla přímo do skřetí mordy a široce rozevřených očí. Trpaslík se prosmýkl kolem oslepeného, bolestí řvoucího skřeta, a dostal jej tak mezi sebe a posledního útočníka. Shodil ze zad objemný převázaný balík a už se znovu musel bránit. Nastavil ráně balík jako štít, přesně v místě, kde jej stahovala tkanice, takže ji pazourkový mlat přeťal. Další neškodný výpad menšího ze skřetů svedl voskovaným plátnem a hodil je protivníkovi na hlavu.

Vzduchem zasvištěl tajemný obsah balíku – obří válečná sekera. Její zvuk, když pronikala masem a přerážela kosti, zněl trpaslíkovi jako nejkrásnější bojová píseň. V tu chvíli jeho pohyby na sebe navazovaly tisíckrát vybroušenou dokonalostí, jeho mysl jako by ustoupila do pozadí a kontrolu nad tělem převzaly reflexy.

Jak je to dlouho, kdy naposled cítil tuto rukojeť? Throm se šmouhami krve ve vousech se rozesmál. Dokonale sedla do jeho rukou, zlaté plošky a kostěný reliéf rukojeti prolnuly s mozolnatou kůží, jako by jedno bylo tvarováno pro druhé. Napřáhl ruce a pozvedl sekeru nad hlavu. Zaleskly se na ní poslední paprsky odcházejícího slunce a kapky krve zazářily jako nádherné rubíny. Zbraň zpívala píseň kováren. Throm vyrazil válečný pokřik. S ohlušujícím rykem zaútočily dvě desítky skřetů. Boj teprve začínal.

„Šestka! Skvělý, házej znovu.“ Vylovil jsem kostku z kovové nemocniční misky a vložil ji znovu mezi jeho rty. Martin ji fouknutím katapultoval zpět do misky. Padla čtyřka.

„Takže útočíš…,“ rychle jsem sčítal. „23/+3.“ Tak, aby to neviděl, jsem hodil na obranu skřeta, který tak jako tak prakticky neměl šanci. Popsal jsem Martinovi výsledek. „Zhoupl ses v kolenou a dokonale využil švih. Širokým bočním sekem jsi mu uťal hlavu. Obloukem odlétla a pokropila vše kolem sprškou. Cítíš v ústech černou skřetí krev a říkáš si, že jestli se na tebe teď Erel dívá, určitě se směje.“

Martin vydýchl nosem vzduch, jako by se taky smál. Pak se podíval doleva a zavřel oči.

„Chceš zaútočit na toho vlevo?“ ukázal jsem na cínové figurky, které stály v bojové situaci na nemocničním stolku. Znovu zavřel oči.

Tuhle komunikaci jsem vymyslel před několika dny. Zavřít oči bylo ano, rychlé mrknutí znamenalo ne. Pohybem očí a výrazem úst se také dalo leccos naznačit, jen s rozhovory to bylo těžší – navrhování alternativ byl skvělý nápad, ale v praxi to bylo velmi zdlouhavé, a tak jsem Martinovu interakci později omezil pouze na volbu tónu. Mapu jsem také musel kreslit sám. Důležité ale bylo, že jsme po letech opět hráli Dračí doupě, a když „jeho“ Throm sevřel magickou sekeru Mihwir, viděl jsem, že Martinovy oči zase svítí životem.

Kdyby ho teď viděla, nevím, co by si myslela. Paní Vaňková, jeho máma, která mě před několika týdny navštívila v bytě. Měla ztrhaný obličej a modré kruhy pod očima. Začala plakat, ještě než jsem otevřel dveře a našel ji tam s utrpením, které muchlalo její tvář vráskami. Neviděl jsem ji roky, takže jsem ji na první pohled skoro nepoznal.

„Pavle,“ hlesla, ale na víc se nezmohla.

„Paní Vaňková,“ zašeptal jsem. „Co se stalo?“ Zavrtěla hlavou a skryla si ji do dlaní. Odvedl jsem ji dovnitř a postavil na kávu. Mezitím si otřela oči bílým kapesníkem, který po obličeji rozmazal šmouhy od řasenky. Když ale promluvila, byla klidná.

„Martina porazilo auto.“

Jen jsem mlčel, protože mě to omráčilo.

„Má zraněnou páteř. Nemůže se hýbat, nejí, dokonce přestal mluvit. Jen celé dny leží a… já už nemůžu, Pavle, já…,“ její hlas vyhasl, opět se jí začaly koulet po tvářích slzy.

„Paní Vaňková,“ hledal jsem slova. „To je mi strašně líto. Můžu pro vás něco udělat?“ Martina jsem neviděl několik let, ale kdysi jsme byli výborní kamarádi.

Podívala se na mě jako skrz sklo. „Já nevím. Nezlob se, jsem pitomá. Nemůžeš mi pomoct. Ale víš, on nikdy neměl moc přátel. Byl takový tišší.“

„To neříkejte… byl. Je! A jak si ho pamatuju, je to buldok. Když si něco umane, nic ho nedokáže zastavit. Určitě se uzdraví. Zítra ho zajdu navštívit.“

„On nechce žít. Vidím mu to na očích. Leží tam už měsíc… Nikdy se z toho nedostane, když nebude něčemu věřit.“ Dívala se z okna a opět se jí vrátil nepřítomný výraz. „Udělala bych cokoli, abych mu pomohla. Cokoli! Ale on nás nechce ani vidět…“ Odmlčela se. „Pamatuji si, jak jste se u nás kdysi každý čtvrtek scházeli… Strašně ho to bavilo, určitě by tě rád viděl!“

Hrávali jsme u Vaňkových Dračí doupě pravidelně několik let. Naše setkání měla téměř nádech ochotnického divadelního spolku. Každý se vžíval do role postavy, kterou si na počátku zvolil – ať už to byl svalnatý válečník, nebo mocný čaroděj –, a týden co týden si odehrál kus svého partu. Bylo to skoro bláznivé, protože vymyšlené postavy pak zpětně formovaly i naše skutečné životy. Existovali jsme ve dvou rovinách – v té skutečné, a vysněné, kde jsme byli bájnými hrdiny. Přátelství z té doby zůstala pevná, a přestože jsme se již moc nevídali, přetrvala dodnes.

„Je to už dávno, ale udělám všechno, co bude v mých silách,“ slíbil jsem jí.

Hned druhý den jsem se uvolnil dřív z práce a zamířil za Martinem do nemocnice. Nic mě ale nepřipravilo na první návštěvu. Studená sprcha. Zraňující deziluze. I tak by se to dalo popsat. Chtělo se mi na místě se otočit a utéct.

Jeho království byla hrobka. Zatuchlý nemocniční pokoj s bezbarvými dlaždicemi na podlaze i stěnách a slepými okny do dvora. Dusivý vzduch, poháněný stále dokola čepelemi ventilátoru. Nejhorší byl ale pohled na mého přítele. Hubený, tváře propadlé a kůže nezdravě suchá a napjatá, plná drobných vřídků. Pohled tmavých, horečnatých očí bloumal po světě bez zájmu, utopený v nekonečné letargii. Stal se z něj stín toho, koho jsem znal. Snažil jsem se nedat na sobě nic znát.

Mluvil jsem na něj, ale Martin se na mě ani nepodíval. Když jsem se k němu nahnul, jeho oči procházely skrze mne, jako by se myšlenkami toulal v dalekém světě se šedou oblohou bez mraků. Snažil jsem se. Vlídně jsem na něj mluvil. Nahlas jsem vzpomínal na staré časy. Ať jsem se snažil, jak jsem chtěl, slova mi vázla v hrdle a jazyk se lepil na patro. Po hodině jsem musel uznat porážku. Martin už byl mrtvý a já jsem s tím nedokázal udělat vůbec nic.

Když jsem přišel domů, bolel mě žaludek a celý jsem se třásl. Tolik mě zasáhlo zklamání. A zatímco mi sebevědomí klesalo, zítřek se blížil. Čekala mě velká prezentace před vedením firmy. Včera jsem se na ni připravit nedokázal, protože jsem dlouho do noci přemýšlel jen o Martinovi.

V práci byly síly rozložené nepříznivě a bylo jasné, že se blíží personální zemětřesení. Musel jsem si okamžitě sednout k notebooku a začít pracovat. Když jsem ale spustil počítač, jen jsem do něj prázdně zíral a myslel na nemocnici. Na prázdné oči plné beznaděje. Marnost. Nevěděl jsem, jak začít, místo toho jsem se několik hodin díval do průletu hvězdokupou, zatímco uvnitř se rozlévaly obavy a pocit selhání. Večer jsem se dlouho převaloval, než jsem konečně usnul.

Hlodalo to ve mně. Nemyslím pracovní starosti, ty jsem hodil za hlavu jako temnou kouli, která se však za mnou znovu začala valit a bylo jasné, že mě dříve nebo později dostihne a semele. Hodil jsem se marod, což mé problémy absolutně nevyřešilo, ba naopak. Byl jsem ale v takovém stavu vnitřního nepokoje, že bych v práci napáchal jen škodu. Uvědomoval jsem si, že se chovám jako zbabělec. Utekl jsem a zavřel se v ulitě svého bytu.

Problémy ale samy nepominou, stejně jako fakt, že když to teď vzdám, budu si to vyčítat do konce života. Zlobil jsem se na Martina, že mě v tom nechal. Že se na mě ani nepodíval. Když jsem si ale znovu a znovu návštěvu přehrával, došlo mi, kde jsem udělal chybu. Muselo na mně být vidět, jak jsem se zhrozil, když jsem ho uviděl. Odepsal jsem ho! Měl jsem pro něj jen lítost, a to bylo to poslední, co potřeboval. S hrůzou jsem zjistil, že se teď musí cítit ještě hůř než předtím. Dobře, tuhle chybu mohu napravit jenom já. Přemýšlel jsem. Nějaké řešení existovat musí!

A nakonec jsem je našel. Rozhodl jsem se, že připravím to nejlepší dobrodružství ve svém životě. Nejlepší hru v Martinově životě. Nedalo se to odkládat. Cítil jsem obrovský závazek a nemohl jsem se na nic soustředit, dokud se nepoperu s tímhle. Ponořil jsem se na dno skříní a zašel do sklepa pro zaprášené svazky. Našel jsem pravidla Dračího doupěte a své dávné zápisky. Kdysi jsem platil za skvělého Pána jeskyně, třebaže od těch dob uplynula spousta let.

Začetl jsem se do starých příběhů a pokoj pokryl příkrov rozházeného čtverečkovaného papíru a map s patinou rozlitého čaje a starobními skvrnami mastného vosku. Ohromeně jsem zjišťoval, kolik báječných věcí jsem s pětičlennou družinou zažil. Od dětských let jednotlivých postav přes mnohá dobrodružství až po jejich dospělost a zralost, zatímco my, samotní hráči, jsme dospívali. Byla to nostalgie. Chvilkami jsem měl v očích skoro slzy. Objevil jsem i papír se zapsanými nejlepšími hláškami z našich dobrodružství a smál jsem se jim jako blázen. Nechápal jsem, proč jsme vlastně přestali hrát. Byly to ty nejbáječnější zážitky z té doby.

Když se přehoupla první hodina noční, můj plán dostal přesnější kontury. Musím u Martina vyvolat vzpomínky na skvělé věci, které jsme kdysi ve fantastickém světě hry „prožili“. Vrátím se s ním na známá místa, která se za čas, co jsme tam nebyli, změnila. Najdu tam jeho kořeny a přivedu ho zpátky.

Ponořil jsem se nadšeně do práce, ze které mě vytrhl až křik prvních ptáků.

Když jsem vešel do jeho kobky, pečlivě jsem za sebou zavřel dveře. Byl tam sám, jako minule, takže jsem se nemusel starat o cizí uši a oči.

Hádal jsem, že nemám příliš času, než nás někdo vyruší. Začátek byl důležitý. Zatáhl jsem rolety, aby zavládlo šero. Z malého kazeťáku jsem pustil soundtrack z nějakého fantasy filmu. Kolem lůžka jsem pečlivě rozestavil svíčky a na kovový stolek postavil stojan s vonnou tyčinkou. Když jsem začal svíčky zapalovat, Martin dal poprvé najevo, že vnímá. Zamračil se a mžoural do mihotavého plamínku. Do jeho světla jsem postavil cínovou figurku trpaslíka v rohaté přilbě s jedním ulomeným rohem, který v rukou svíral sekeru. A hned vedle ní jsem položil tři kostky – jednu šestihrannou a dvě desetihranky. Martin pohnul rty, ale žádný zvuk nevyšel. Věděl jsem, že je poznal. Byly to jeho kostky a jeho figurka, se kterou hrál snad osm let. S dovolením jeho matky jsem si je vzal z jeho pokoje. Nastalo další dlouhé ticho. Na rozdíl od předchozí návštěvy to ale nebylo ticho nad propastí. Bylo to udivené ticho očekávání.

Aniž bych na něj do té doby promluvil, začal jsem klidným hlasem vyprávět. „Tvé oči oslepuje záře mnoha svící. Vzduch je zatuchlý a ledový. Zatímco se probíráš z hlubokého temného snu, zaostřuješ na strop nad hlavou. Je kamenný, přetnutý hrubou křížovou klenbou. Nikde ani památka po denním světle – buď je noc, nebo ležíš v podzemí. Zkusíš se narovnat, ale tvé tělo nereaguje, vystrašeně vydechneš a z úst ti vyjde pára. Nějaká ruka tě přitlačí ke katafalku, na kterém ležíš.“

„Zadrž, Throme! Obřad ještě není u konce!“ ozve se odněkud zprava. Znáš ten hlas, jen jsi jej dávno neslyšel. Zatímco vzpomínáš, ozývá se tichá litanie magických formulí. Ruka stále spočívá na tvých prsou. Cítíš, jak se od ní šíří teplo do celého tvého těla. Teplo a za ním strašná bolest. Zatínáš zuby, na krku ti nabíhají žíly. Jsi Throm Sekera, radši umřeš, než abys křičel bolestí! Naštěstí po nekonečné chvíli bolest pomine a zůstává jen teplo, které se příjemně usazuje v celém tvém těle. Formule utichnou, jen o okamžik později se ti náhle vrací cit do nohou i rukou.

Po kamenech tančí světlo svic a do tvého výhledu náhle vstoupí bělovlasý stařec v purpurovém rouchu. S vlídným vrásčitým obličejem se ti vybaví i jméno.

„Larion Aball,“ vydechneš.

Stařec se usměje a kývne. „Blahořečím Pětici, že jsem zrovna projížděl Sarubem. Řekli mi, že tě jednoho rána nalezli v posteli mrtvého a dali tě pohřbít. A já jim řekl: Throm Sekera že zemřel v posteli? To je, jako byste mi tvrdili, že se zítra elfové přestěhují z lesů do jeskyní! Dobře vím, jak tuhý máš kořínek. Však jsi také členem slavné Loranské družiny.“

„Já že zemřel? Ti hlupáci mě pohřbili?!“ vykřikneš a zamračíš se. Za to ti někdo zaplatí!

„Nesmíš jim to mít za zlé. Vypadal jsi jako mrtvý, nedokázal jsi pohnout ani prstem, tvé oči byly slepé a dech mělký jako vánek v trávě.“

„Ty jsi jim ale nevěřil! Dlužím ti službu, mistře Larione. Jak ji mám splatit?“ zeptáš se.

„Už jsi to udělal mnohokrát. Třeba když jste vypátrali zrádce mezi členy naší magické gildy či když jste osvobodili Wanchevalské údolí nebo když tvá družina pomohla mágům Středu roztrhnout zemi v Dračím průsmyku, aby jej nepřekročil nepřítel. A to nezmiňuji objev Skrytého města.“ Stařec se šelestivě usmál. „Věru, synku, myslím, že ti stále dlužím já.“

„Neuváděj mě do rozpaků výčtem našich skutků, čaroději. Věci dávné si pamatuji dobře, ale netuším, jak jsem se dostal do tohoto proklatého stavu a kde najdu své druhy?“

„Byl jsi otrávený černou magií, příteli. Největší z temných mágů našich dnů Belzent Kostivlad rozprášil Loranskou družinu. Zaútočil tiše a podle jako jedovatý had, když jste byli rozdělení a odpočívali při přípravě na další dobrodružství. Jsi jediný, o kom jsem se dozvěděl. Ostatní jsou pravděpodobně v zajetí…“

„Nebo mrtví,“ dodal jsi a znělo to tak prázdně.

Stařec se ti zadíval pevně do očí. Chvíli váhal. „Ne. Naslouchal jsem přírodě a duchům posvátných míst, se kterými se radí moudří. Věřím, že tví přátelé jsou naživu. Je tu ale ještě jedna věc, kterou ti musím říct. Nedokážu tě vyléčit, malý mistře, protože magie žádného muže se nemůže měřit se silou Kostivlada. Dokázal jsem jen pozastavit účinek strašlivé kletby… na nějaký čas. Možná by bylo nejlepší nejdříve najít a zachránit přátele a teprve potom podstoupit úkol z nejtěžších. Porazit Kostivlada a zlomit jeho podlou moc! Je to volba mezi smrtí a smrtelným nebezpečím,“ zasmušil se Larion. „Ale je to tvá jediná šance.“

„Vždy jsem volil mezi pohodlným životem a smrtelným nebezpečím, a pokaždé byla má volba stejná,“ odpovíš čaroději. „Už jsem příliš starý na to, abych měnil zvyky jenom proto, že teď na druhé straně stojí smrt.“

A když jsem ta slova pronesl, Martin, který mě celou dobu pozorně sledoval, se poprvé usmál.

Když jsem za ním přišel potřetí, měli jsme už vypilovaný systém komunikace, a jakkoli byla hra omezená, v zátiší a klidu nemocničního pokoje nabývalo dobrodružství podoby natolik reálné, že jsem to snad dříve nezažil. Přestože Martin zpočátku mou přítomnost přijímal jen vlažně, bylo vidět, jak se po letech opět vžívá do role. Určitě mu bylo líto, že nemůže pronášet peprné trpasličí hlášky, ale já jsem doma vzpomínal a sepisoval si poznámky, abych pak při hře mohl jeho ústy vykřiknout: „U sta kovadlin, kliď se mi z cesty, nečistý šmejde!“ a vykouzlit na jeho tváři úsměv. Chvílemi jsem měl pocit, že znám Throma jako sám Martin.

Sice se mi povedlo dostat ho do hry, rozhodně jsem ale neměl vyhráno. Druhá část byla mnohem těžší… musel jsem mu vrátit víru ve vyléčení. Byl jsem připravený naklást před Throma tuny překážek, ale zároveň jej něco muselo hnát dál. Zlomení kletby bylo řešením Thromových problémů. Ale Martin? Strach z toho, že můj záměr prokoukne, podívá se do cíle a řekne si, že jej zkrátka nemůže dosáhnout, mě budil se sna. Jak jsem si později uvědomil, tím, že jsem s ním začal hrát, převzal jsem nechtěně za jeho život odpovědnost. Možná to bylo nadsazené, ale chvílemi jsem to tak vnímal.

Chodil jsem za ním poctivě i dál, poté co jsem se vrátil do práce, přestože jsem u něj nemohl být každý den. Povinnosti mě ale nakonec přece jen dostihly a přinutily udělat v návštěvách týdenní pauzu.

Když jsem se k Martinovi vypravil znovu, setkal jsem se na chodbě v nemocnici s paní Vaňkovou a jejím manželem. Visela mu kolem krku jako plavec zachycený o strom, který uvízl v peřejích. Její oči byly hluboké a prázdné. Pan Vaněk se na mě usmál.

Nenapadlo mě, co v tom tichu na chodbě říct. Porušit jejich smutek mi přišlo jako svatokrádež, zároveň mě ale rozčiloval. Rezignace byla to poslední, co jsem potřeboval. Aniž bychom se pozdravili, málem jsme kolem sebe prošli.

„Pavle,“ zašeptala paní Vaňková za mými zády. „Strašně ti děkujeme.“ Vrátila se ke mně a snažila se mi nacpat několik tisíc. Odskočil jsem od ní, jako by mě píchla vosa.

„Zbláznila jste se?!“

„Prosím, vezmi si to. Ani netušíš, jak mu pomáháš. Jsi báječný…“ Objala mě a chtěla mi znovu strčit do kapsy peníze. Odstrčil jsem ji. „Ty peníze se vám budou hodit, až zůstanete s Martinem doma.“

Zarazila se, protože viděla, že se zlobím. Situaci zachránil pan Vaněk. „To jsme nechtěli. Odpusť.“

„Měli byste Martina podpořit. Vlít mu energii, a ne se tvářit, že tu zůstane napořád.“

„Máš pravdu,“ pokýval hlavou. Paní Vaňková se nadechla, jako by chtěla něco říct, její manžel ji ale pohladil po vlasech a ona ústa opět zavřela.

„Na shledanou. A někdy se stav, moc rádi tě uvidíme.“ Rozloučili jsme se.

V prvních několika minutách mi přišlo, že Martin trucuje, že je naštvaný, že jsem si dal s návštěvou na čas. Ať si. Já jsem se uvnitř smál, protože na dnešek jsem pro něj měl speciální překvapení.

Již tradičně jsem mu připravil tabulku s papírem, na kterou mohl psát, když uchopil propisovačku do zubů. A jak jsem poznal, za ten týden Martin hodně trénoval. Trvalo jen pár sekund, než napsal: To to trvalo! Inu, tolik ke vděčnosti.

* * *

První, koho se Throm rozhodl vyhledat, byl čaroděj Orian, mistr ochranné magie a vůdce Loranské družiny. Trpaslík věřil, že u něj najde odpovědi na otázky, které nedokázal vyřešit jen silou svých paží a trpasličí houževnatostí. Proto když minul Wanchevalské údolí, překročil tajnou – kratší, ale nebezpečnější – cestou hřebeny hor a po krátké zastávce v Sanuvě, při které si vybral odměnu za čtrnáct párů trolích uší, zamířil ke Křišťálovým vodopádům, u nichž stála Orianova bílá věž. Pamatoval si ji impozantní a zářící na špici pahorku, ze kterého se dolů řítil vodopád.

Jeho strašná předtucha se však naplnila a Throm nalezl věž pobořenou, s dveřmi vyvrácenými. Její štíhlé tělo hanobily desítky zásahů strašlivou magií, které vyrvaly celé kusy zdiva a vše kolem obalily černým mastným povlakem. Půdu kolem věže pokrývaly krátery a vyvrácené stromy. Throm se otřásl – jaká to musela být strašná síla, která jen tak přetrhla strom. Nenáviděl podobnou magii, nic tak mocného by nemělo existovat. Když ke své úlevě nenašel ve věži Orianovu mrtvolu ani žádnou jinou stopu po jeho přítomnosti, bezradně kolem ní obcházel. Potom si ale uvědomil, že to, co cítí ze země, je síra. Promnul v prstech hlínu z jednoho kráteru a nakrčil odporem nos. Síra! Žádná magie. Vzpomněl si, kdy se s podobným zápachem setkal poprvé.

Stalo se to před mnoha lety, když požádal Loranskou družinu o pomoc jeden z nejbohatších lidí království, Jasun Blor. Karavany patřící tomuto muži brázdily snad polovinu známého světa, málokdo však o Blorovi věděl, že je vášnivý sběratel. A jak tehdy moudře řekl Orian: jsou nabídky, které nelze odmítnout. Z Jasunových sbírek někdo uloupil mnoho vzácných věcí – mezi jinými i dračí zuby, roh jednorožce a vílí třpyt.

Když družina začala pátrat po lupiči, po nějakém čase narazila na jméno alchymisty Yrbana, který byl v době krádeže hostem v Jasunově paláci. Krátce poté se je někdo pokusil vyhodit do povětří. Zachránili se jen zázrakem a z hostince, kde minulou noc spali, nezbylo víc než hromada třísek.

Po mnoha útrapách a dobrodružstvích nakonec Yrbana našli, usvědčili jej ze zločinů a po zásluze potrestali. Ve vyčerpávajícím souboji plném výbuchů a dýmu mu nakonec Throm vlastnoručně setnul hlavu. Přesto když teď žmoulal mezi prsty sirnou zeminu, nebyl si jeho smrtí tak jistý. Kdo ví, jakým nečistým silám zasvětil alchymista duši?

Nebyla to příliš dobrá stopa, ale byla jediná, kterou měl, a tak se vydal do kotliny Hazr-Timun, kde se nacházelo Yrbanovo laboratorium.

Už před obřím kruhovým domem, který pro Yrbana kdysi postavili démoni, bylo jasné, že něco není v pořádku. Stopy po dávné bitvě již mohl odvát čas, ale čas určitě neopravil bránu a nepostavil před ni dva nelidské strážce s čepelemi místo rukou. Poté co si Throm vyjednal vstup do laboratoria sekerou, procházel obřím domem, který se zevnitř zdál ještě větší než zvenčí. Každá ze stovek komnat ho něčím překvapovala.

V jedné našel spoustu kostí, doběla ohlazených sluncem a časem, v další byly desítky dveří, za kterými byla po otevření zeď, jiný pokoj byl plný pastí, v následující komnatě rostly na ztrouchnivělé podlaze desítky nejpodivnějších hub a lišejníků a v další… Throm prudce vydechl. Komnata byla plná zlata a drahokamů. Ve světle lucerny krásně zářily safíry, rubíny i diamanty a kouzelně vracelo odlesky zlato! Throm si připadal jako ve snu, když bral do rukou drahokamy nezměrné ceny a nechal je propadávat mezi prsty. Odložil sekeru, aby mohl obě ruce ponořit do truhly plné zlaťáků.

Rychle přemýšlel, jak odsud poklad odnese, rval si drahokamy do kapsy, sypal je do záňadří za kroužkovou košili, z toren vysypal jídlo a nahradil je zlatými plíšky. Byl tak zabraný do té vznešené práce, že si ani nevšiml obřího stínu, který zatarasil dveře místnosti. Až když se postava dostala téměř k němu, zahlédl její odraz v jednom ze zlatých talířů. Throm vykřikl a uskočil. Na místo, kde před okamžikem stál, dopadla shůry pěst zvíci koňské hlavy a rozdrtila prkennou podlahu. Dříve než se Throm nadál, druhá pěst jej zasáhla do hrudi a odmrštila přes místnost na opačnou stěnu, do které ztěžka narazil a málem ztratil vědomí. Skrz zatmívající se oči uviděl, jak si k němu razí cestu monstrum v podobě masivní hliněné sochy, bájný golem. V tu chvíli ale Throm pomyslel na poklad a opět vyskočil na krátké nohy, takže nyní stál proti golemovi jako králík proti medvědovi. To mu ale nebránilo, aby se na něj zle zamračil.

„Moje zlato nedostaneš, i kdybys byl král všech golemů!“ A nato vykřikl: „Erelu ku cti!“ a vrhl se s prázdnýma rukama přímo proti hliněnému obrovi. Byl to sebevražedný čin, ale Throm v posledním okamžiku skočil a prosmýkl se mezi golemovýma nohama. Za ním popadl ze země sekeru a vykřikl zaklínadlo, které uvolnilo její magickou sílu. Celá se rudě rozzářila, jako rozžhavená v kovářské výhni, a drahokamy a zlato rudou záři stokrát odrazily. Golem se otočil a znovu se rozehnal pěstmi, tentokrát byl ale Throm připraven. Před první ránou uskočil, na druhou už nečekal a vší silou zaútočil na nohu stvůry, ze které odlétla sprška hlíny a prachu. Ještě mnohokrát musel uhýbat ranám a útočit na nohy nepřítele (výš totiž nedosáhl), které bytost podpíraly jako mramorové sloupy. Nakonec se před ním beznohý golem zřítil k zemi a jen neškodně máchal obrovskýma rukama. Throm vyplivl s krví i několik zubů, žebra měl ošklivě pochroumaná, ale v srdci mu plápolala radost z vítězství.

Pro tuto chvíli usoudil, že zlato není ohroženo, a prošel do další místnosti plné křivulí, skleněných baněk, kouřících flakonů a sirného zápachu. Po stěnách byly rozvěšeny kůže exotických zvířat a výkresy nejrůznějších bizarních a odpudivých bytostí. Na podlaze nedaleko Thromových nohou ležela hromádka černých železných koulí a z každé vyčuhoval na deset coulů dlouhý podivný provázek. Throm jednu zvedl, aby ji prozkoumal.

V tu chvíli se na druhém konci místnosti rozhrnul modrý sametový závěs. Za ním, přikovaný řetězy k mříži, ležel polonahý Orian. Jeho tělo bylo vyhublé a ztrápené mučením a před ním… před ním!

„Už jednou jsem tě zabil, Yrbane,“ zavrčel vztekle trpaslík. „Okamžitě mého přítele pusť, nebo to tentokrát udělám pořádně!“

„Udělals to pořádně, ty zakrslý zmetku,“ odpověděla postava muže v rudé kápi, která nyní stála mezi Thromem a Orianem. Muž s krysím obličejem se nenávistně usmál. „Tušil jsem, že někdo z Loranské družiny dorazí. Dřív než cokoli uděláš, měl bys vědět, že věc, kterou na tebe mířím, je výsledek mých mnohaletých výzkumů, neomylná průrazná rachejtle, která dokáže skolit i draka. Tak ať tě ani nenapadne se pohnout.“

Throm se nemínil hýbat. Díval se na krysího muže, přemýšlel, jak využije čas, který mu ten blázen daruje žvaněním. Hledal způsob, jak jej zabít.

„Možná si říkáš, že máš proti sobě šílence, který se roky toužil pomstít vrahům svého bratra. Ano, chudák Yrban byl můj bratr, ale mstít se za jeho smrt?“ Muž se temně zasmál. „Zajetí Oriana bylo jen zkouškou mé síly. Yrbana jsem nenáviděl. Dalo by se říct, že jste mi prokázali službu, protože velké laboratorium zbylo pouze mně. Na tomto světě jsou ale jistá pravidla, a uvážím-li své plány do budoucna… dříve nebo později bychom se setkali tak jako tak. Rozhodl jsem se čas a místo určit sám.“

Throm změřil vzdálenost, která jej dělila od nepřítele. Byla příliš velká na to, aby mohl použít sekeru. Potěžkal v ruce černou železnou kouli. Zvědavě potáhl za provázek a ten mu zůstal v ruce. Muž chtěl pravděpodobně pokračovat v monologu, ale trpaslík mu skočil do řeči.

„Yrban, nebo jiný prašivý pes z jeho rodu, co je mi po tom? Vydej mi Oriana a já zapomenu, že jsem tě přišel zabít. Nebo spíš… dám ti náskok.“

„Tak ty zapomeneš?“ rozesmál se alchymista. „Vždyť ani nevíš, ty vylízaný hlupáku, jak se věc, kterou držíš v ruce, používá.“ V tu chvíli vyrazil z prstenu alchymisty plamínek a on jej přiblížil ke knotu rachejtle.

Throm neměl rád tři věci. Jedna z nich byla elfí povýšenost, druhá, když si někdo tropil žerty z jeho malého vzrůstu, a třetí, když jej nazvali hlupákem. Před očima se mu zatmělo a on vší silou mrštil železnou kouli přímo proti alchymistovi. Ten na okamžik strnul překvapením s plamínkem pouhých několik coulů od rachejtle, vzápětí mu železná koule rozdrtila žebra a plíce a poslala jeho černou duši do pekla.

Trpaslík odemkl Orianova pouta klíčem, který našel, když mrtvého alchymistu prohledal. Jeho přítel byl v bezvědomí.

„Položils Orianovo tělo na koberec, jemně, jako bys pokládal dítě. Zdá se ti lehké, je vyhublé dlouhým strádáním, ale cítíš, že je teplé a přítelův ohnivý duch zatím nevyhasl,“ popsal jsem Martinovi situaci.

Vzkřísit. Po trpaslicku, naškrábal Martin na tabulce.

„Dobře. Chytils ho za roztržené roucho a zatřásl s ním: Oriane, proboha, vstávej! Ty přece nejsi mrtvý! Přítel zasténal.“

LRK-R, napsal Martin.

„Odzátkoval jsi léčivý lektvar Rudého kříže a podepřel Orianovu hlavu. Pij, příteli, řekl jsi a nalil mu tekutinu mezi vyprahlé rty. Zdá se, že lektvar účinkuje, Orian otevřel oči, a přestože jej spaluje horečka, vidíš, že tě poznává!“

V tu chvíli se rozlétly dveře skutečného nemocničního pokoje a do místnosti vpadl Honza Janák – náš kamarád a hráč kouzelníka Oriana. „Děkuji ti, bratříčku. Věděl jsem, že mě tu nenecháš, už mi zbývalo moc málo sil. Zase ti jednou vděčím za život!“

Martin šokovaně zíral na skutečného Honzu, který si sundal batůžek a bundu pověsil na věšák. Potom si sedl vedle mě k posteli a vesele se zubil. Martinovi se přes rty prodral radostný neartikulovaný zvuk. Byl jsem šťastný, že Honza vystihl pravý moment, kdy se zapojit do hry. A navíc jako by mi ulehčil nést břímě, které zatím leželo jen na mých ramenou. Hráli jsme ještě dvě hodiny, než jsem odešel domů s krásným pocitem, který mě hřál celou noc.

To byl ale jen začátek. Další staří přátelé na sebe nenechali dlouho čekat. Dobrodružství pokračovala a s Orianovou pomocí se Thromovi podařilo nalézt a zachránit další členy Loranské družiny – skvělého lupiče Bahirase a hraničářku Mírielh. Tak jako dříve Oriana jsem je postupně oba přitáhl do nemocnice. Až na posledního z bývalých členů družiny, rytíře, který nyní pobýval dlouhodobě v zahraničí, jsme byli kompletní. Takže když jsme se sešli kolem Martinovy postele, byla to slušná parta.

Příprava tolika dobrodružství na mě jako na Pána jeskyně kladla značné nároky, ale nějak jsem to zvládal. Situace v práci nabrala nečekaně příznivý obrat. Život byl skvělý a Martin se každý den mílovými kroky vzdaloval beznaději. Jeho rozum byl opět bystrý jako dřív a představivost ještě silnější. Uvědomoval jsem si, že se děje něco, na co budu celý život vzpomínat, nemocniční hry totiž nebyly služba pro nemocného kamaráda. Byla to skvělá zábava, na kterou jsme se pokaždé všichni těšili.

Sladit program tolika dospělých a pracujících lidí, kteří měli většinou vlastní rodiny, bylo ale s postupujícím časem čím dál těžší. Přesto jsme se snažili hrát alespoň jednou týdně a pokaždé se posunout v čele s Martinem o kus blíž k citadele strašného Belzenta Kostivlada.

Přípravě dobrodružství jsem dával to nejlepší ze sebe, přesto můj vnitřní strach nezmizel. Blížilo se finále, bylo to jasné jako facka a nemohl jsem to déle odkládat.

Bál jsem se situace, kdy si Martin naplno uvědomí, že přestože ve fantastickém světě naší hry zlomí Kostivladovu moc, jeho postižení to nevyléčí. Na takové věci jsem na počátku tolik nemyslel, spíš jsem jen naivně doufal, že všechno dobře dopadne. Také mi dělalo starosti, že Martina dosud nepustili z nemocnice domů, to jsem opravdu nechápal.

Přesto, když finálový den přišel, nedovolil jsem si pochyby. Byl jsem připravený. Sešli jsme se v podvečer v jeho pokoji, celá družina. Neměl bych to říkat, ale zaplatil jsem noční sestře tolik, abych měl jistotu, že nás až do rána nikdo nebude rušit. V pokoji jsme opět rozmístili svíčky a vonné tyčinky. Orian zapojil do sítě dvojče a pustil The Best Of Enya. Atmosféra byla důležitá, protože obnovená Loranská družina stanula u cíle cesty, před temnou citadelou. Cítil jsem jejich vzrušení, když jsem ve světle svíček začal vyprávět.

Hraničářka hledí široce rozevřenýma očima do jícnu chodby. Kameny jsou vlhké sraženou vodou, světlo louče se na nich leskne a hází matoucí stíny. Mírielh je na stráži, zatímco ostatní odpočívají. Jizva táhnoucí se přes její tvář je zarudlá, zbytek obličeje kontrastně bledý vyčerpáním. Throm se na ni dívá a lituje ji. Půlelfka nevyrostla v jeskyních ani ve zdech lidského města: když nemá nad hlavou oblohu, cítí se ztracená, a oni tím strašným místem postupují již devátý den.

Teprve nyní poznávají hloubku šílenství Belzenta Kostivlada, teprve nyní jim dává ochutnat svou skutečnou moc. Každé patro jeho citadely leží v jiné sféře. Každý průchod mezi sférami je zamčený na klíč. Každý sférický klíč stráží nemrtvý démon. Vehuviah, Jéliel, Sirael, Elémiah… kdo si má všechna prokletá jména pamatovat?! Kolik pater už prošli! Kolik krve bylo prolito a kolik hlav kostlivců rozbito napadrť. Kolik smrtelných pastí překonali a kolik hádanek museli rozluštit. A nyní jsou před cílem cesty, alespoň Orian to říká.

Throm se dívá na Mírielh a vidí Loranskou družinu. Hraničářka vystřílela všechny šípy, zbyl jí jen dlouhý ocelový meč, vypadá nepatřičně v jejích štíhlých rukou. Orian je pohroužený do meditace, jeho obličej je zkřivený soustředěním – snaží se shromáždit poslední zbytky moci, ani si nevšímá, že jeho vznešená tvář je špinavá a z nosu se mu spustil pramínek krve. Jen Bahiras má stále dobrou náladu, přestože se mu přes záda táhne ošklivá rána od sekery kostlivého válečníka, který jej objevil, když se skrýval ve stínu. Přesto se lupič snaží vtipkováním příšerné ticho citadely porazit.

Nejsou to jen nepřátelé, kdo ničí jejich ducha. Ale to nepřirozené ticho… Nemrtví jsou při boji tiší jako stíny, ani nehlesnou, když je zasáhne čepel. Umírají bez výkřiku, stejně jako útočí. S tupou odvahou necouvnou ze žádného boje. Za devět dní se ale Throm naučil znát zvuky ohlašující jejich přítomnost. Ťukání kostěných nohou, plíživé šoupání blížících se zombií, pleskavý běh ghúlů. A zvuky mnohem horší, na které nechce vzpomínat.

Throm ví, že tu noc neusne, Kostivlad je příliš blízko. Najde brusný kámen a hladí jím Mihwir. Zvuk ho uklidňuje a dodává mu sílu do posledního boje. Potom si pečlivě zaplete vousy do dvou copů. Zapálí malý ohníček a s tichou modlitbou obětuje poslední čtvrtku vína Erelovi, mocnému bohu ohně a války.

Konečně jsou přípravy u konce a družina vyráží na poslední část cesty. Sférickým klíčem odemknou velkou železnou hránu s reliéfem obráceného pentagramu. Tma za dveřmi se rozzáří rudým vířícím světlem. Throm si uvědomuje, že se bude umírat. Chce přátelům poděkovat, že jej doprovodili na cestě do pekla. Chce jim říct, že pro něj bylo ctí bojovat po jejich boku. Nikdo ale nečeká na proslovy a jeden po druhém mlčky vstoupí do rudého světla. A zmizí.

Poslední patro je celé tvořeno obrovskou místností. Podpěry z páteří obřích tvorů drží klenbu černou jako bezhvězdná noc. Sloupy postavené z tisíců nakupených lebek, v jejichž očích žhne zelený oheň, nevrhají v přízračném světle žádný stín. Sochy démonů z nočních můr lemují cestu vedoucí k mramorovému trůnu, po obou jejích krajích každou chvíli vyšlehnou z podlahy plameny. A na samém konci, zhroucený na černém trůnu, strnulý v nehybném zamyšlení, sedí muž. Jeho pleť je bledá jako měsíc v úplňku a oči hluboké jako tma před stvořením světa. Pomalu povstane a pozvedne bílou kostěnou berlu s dračí lebkou. Neřekne ani slovo, vypadá unavený. Unavený svou mocí, napadne Throma. Vtom zavíří obrovský černý plášť a Kostivlad se do něj zabalí. Najednou ze všech koutů, zpoza sloupů a z děr v podlaze vylézají jeho odporní služebníci. Nemrtví. Vlkodlaci. Démoni.

Throm přemůže třas, který se jej hrozil zmocnit – je jich tolik! Pohlédne na druhy. Dávno vědí, že není cesty zpět. Přišli do těchto stinných míst, aby zvítězili, nebo zemřeli.

„Říká se, že Erel dopřeje nejstatečnějším z nejstatečnějších…“ Více už Throm říci nestihne, protože se jim desítky příšer vrhnou v ústrety. Za nimi se v zelené mihotavé záři Kostivlad proměňuje v monstrum. Nabývá, roste nestvůrnou rychlostí. Kosti si razí cestu jeho masem. Černokněžník křičí bolestí. Mění se v kostlivého draka!

„Mihwir! Erel! Khazáááád!“ křičí Throm a roztočí obrovskou sekeru, která se rudě rozzáří. Do nepřátel vlétne jako vichřice. Když se srazí s jejich řadami, odštěpky kostí a kousky shnilého masa se rozlétnou na všechny strany. Orian nezůstává pozadu a prostor ozáří šest ohnivých koulí, které boří nepřátelské shluky jako kuželky. Tětiva Bahirasovy kuše v dlouhých intervalech drnčí, ale pokaždé přináší smrt. Mírielhin meč se změní ve stříbrnou šmouhu, půlelfka s ním tančí, jako by to byla jen pentle. Pentle krájející maso a sekající hlavy. Přišli zvítězit, nebo zemřít. V jejich myslích nezbude místo na nic jiného než boj.

Byl jsem tak ospalý, že jsem si ani nedělal starosti. Vlastně vůbec s ničím.

„BYL TO VELKÝ BOJ, CO?“ napsal mi Martin po tom, co ostatní odešli. Hodinky ukazovaly skoro čtyři ráno.

„Byl to ten největší boj několika statečných proti přesile, který tenhle svět viděl!“ odpověděl jsem trochu pateticky, přesně jak jsem to cítil. Hlavou se mi ještě míhaly obrazy dobrodružství. Věděl jsem, že až dnes usnu, budou se mi zdát báječné sny.

Naše obrovské vzrušení z posledního souboje pominulo a mě zmáhala únava. Uvnitř mi ale bylo moc dobře – vše bezvadně klaplo a družině se nakonec podařilo Belzenta udolat. Byl to skoro zázrak, ale přestože si všichni odnesli těžká zranění, žádná postava nezemřela. V kritických situacích je podržely kostky, na kterých padaly samé šestky. A snad i bohové.

Zůstal jsem sedět u Martinovy postele o chvíli déle než ostatní, abych se zklidnil a vychutnal dozvuky dobrodružství. Throm se zbavil prokletí a Martin by se měl alespoň obrazně řečeno postavit na vlastní nohy. Všechno bylo, jak má být, a já si konečně dovolil trochu hrdosti, že na tom mám zásluhu.

Martin vypadal radostně a bylo vidět, jak si s rozzářenýma očima znovu přehrává poslední bitvu. Pohladil jsem ho po vlasech a o chvíli později jsem už seděl v taxíku na cestě domů.

Uběhla dvě rána a dvě noci, plné barevného mumraje všednodenního světa, který se opět hlásil o slovo. Čelil jsem tomu s pozitivním klidem a sebevědomím, které mi dával hřejivý pocit uvnitř. Třetího rána zazvonil telefon, který do mého nového světa nezapadal.

Volala paní Vaňková. Martin zemřel. Mluvila tiše a odevzdaně, jako by ji to nepřekvapilo. Řekla mi o tom, jak bylo Martinovo zranění vážné, jak se jeho stav postupně zhoršoval. Nechtěli mi přidělávat starosti. Nechtěli, aby se o tom dozvěděl Martin. Nenáviděl jsem ji za to. Ještě řekla, že mi nechal vzkaz. Položil jsem jí to, a když volala znovu, vypnul jsem telefon.

Nešel jsem do práce. Ne, nebrečel jsem, jen jsem hodiny seděl a díval se z okna, jak po náměstí chodí lidé. Cítil jsem se prázdný a zbytečný jako prasklá sklenice. Nakonec jsem se sebral a šel se projít. Obloha byla plná mraků, začínal podzim. Divil jsem se, že je normální den, že všichni kolem pospíchají za nicotnými cíli, že venčí psy, které mají rádi, všichni zaujatí jen sami sebou. Zemřel vzácný člověk, chtělo se mi křičet. Jste sobci.

Potřeboval jsem chvíli klidu, a tak jsem si koupil noviny a několik rohlíků. Posadil jsem se na lavičku. Po chvilce jsem noviny bez zájmu odložil – stejně jsem si je přinesl, jen abych nevypadal jako úplný blázen. Rohlík byl bez chuti, jako bych žvýkal destilovanou vodu. Díval jsem se na vypasené holuby, jak se pletou lidem pod nohy, jak vyčkávají do poslední chvíle, než mávnou křídly a ublíženě popoletí o několik metrů. Bylo mi tak bídně, že jsem rohlík začal bezděčně trhat na kusy a házet pitomým ptákům. Za okamžik jsem toho litoval, protože se kolem slétlo celé hejno.

Náhle se obloha protrhla a já na zátylku pocítil horký polibek slunce. Nechal jsem hlavu sklopenou a s přivřenýma očima se zlobil na babí léto.

První to zaznamenali psi. Nejdříve zuřivě štěkali, hned však stáhli ocasy a jen zkroušeně vyli. Potom začali křičet lidé, pouštěli nákupní tašky a máchali rukama. Nechávali stát kočárky uprostřed chodníků, za skučení brzd zastavovali auta a bezhlavě utíkali. Řidič autobusu nezastavil ve stanici a přidal. Hysterické výkřiky zazněly unisono z několika stran. Svět se zbláznil, samozřejmě až na holuby. Na moudré holuby, kteří věděli, že kousek žvance z mé ruky je přítomnost, zatímco cokoli, co se stane za několik sekund, není důležité. Bál jsem se zvednout oči. Bál jsem se hádat, co narušilo šedou rovnováhu.

Najednou jsem si byl úplně jistý tím, co stálo v Martinově vzkazu. A najednou jsem šokovaný začínal chápat, co se děje – ABY SE PO SMRTI STALI…

I přes kratičký spánek jsem měl na dnešek sny. Zvláštní sny. Viděl jsem ho létat kolem slunce, zlatého a nádherného. Pod víčky mi šelestila jeho obrovská křídla. On sám byl třpytivý a tak jasný, že jsem na něj nedokázal pohlédnout. Plachtili jsme spolu, zlatí pod stříbrnou oblohou.

A tak když obrovské drápy rozryly zem před lavičkou a holubi popoletěli o několik metrů dál, zahnal jsem posvátnou bázeň a k obrovskému Thromovi, který se přede mnou náhle tyčil jako jednopatrový dům, přistoupil. Pohladil jsem ho po šupinách a pohlédl do vlídných zlatých očí. Sehnul šíji a já se mu vyhoupl na záda. Z nejstatečnějších bojovníků se po smrti stávají zlatí draci. Obrovská křídla se prudce opřela o modravý podzimní vzduch. Chtělo se mi křičet radostí, a tak jsem vykřikl z plných plic. Přicházel čas splnit si sen.

Balada krve

Tenké rudé rampouchy visely z větví bezlisté jabloně. Filip Bída sledoval stružku, která se k nim klikatila rozpraskanou kůrou, temnou v kontrastu s navátým sněhem. Stoupala vzhůru k vyšší větvi a dalším rampouchům a zmrzlým rudým krůpějím. Pramen se roztrojil a rozběhl se na opačné strany koruny. Mráz štípal do tváří. Filipovi od úst stoupala pára a noc se právě lámala v ráno. Vysoko v koruně jabloně byla zapletená tři lidská těla.

„Co na to říkáš?“ ozval se mu za zády hlas staršího muže.

„Co na to říkám?“ dal si čas na rozmyšlenou. Opatrně, aby neporušil stopy, obešel strom. Kromě krve, která se propálila do sněhu, tady na první pohled nebylo nic vidět. Přestože na dnešek nesněžilo, byl bílý povrch kolem kmene neporušený.

„Nechápu, jak je tam mohl dostat. Vidíš ty řezy pod krkem a na zápěstích? A ještě na tohle se podívej. Ty otevřené hrudníky… Vidíš, Simone, kudy tekla krev? Zdá se mi to, nebo je pořezal až nahoře?“

Muž se šedými vlasy pod černým kloboukem vylovil ze záňadří brýle a nasadil si je na nos. „Hmm. Možná. Kůra kolem řetězů vypadá odřená, mají krev i na prstech u nohou… Když je táhl nahoru, byli možná ještě živí.“

„Omámil je,“ navrhl mladý detektiv.

„A když je vytáhl do koruny, šmik, šmik.“

Kužel baterky přejel přes ztuhlé tělo k obličeji prvního mrtvého. Filip se zachvěl. „Proč je proboha tahal na ten strom?“

Baterka odhalovala v barvě detaily vytržené přelomu noci a rána. Na některých větvích visely drobné předměty. Svázaná pírka. Duté kůstky navlečené na provázek.

„Hele.“ Filip se sehnul a zvedl ze země zmuchlaný papírek urousaný od krve. V jemných rukavicích ho rozbalil a přečetl. Leť. Vložil jej do igelitového sáčku a schoval do záňadří.

„Tomu klukovi je… bylo dvanáct. Žena bude Klára, jeho máma… jak že se jmenovali – Součkovi?“

„Za dvaatřicet let ve službě jsem nic podobnýho neviděl,“ zamumlal Simon. Vrásky v jeho tváři se prohloubily. „Byl jsi už za domem?“

Filip si parťáka vážil. Vážil si jeho zkušeností, klidného hlasu, rozvahy, která mu nejednou zachránila kůži. Vážil si ho jako rodičů, které neměl – tedy až na ten krátký a zapomenutý okamžik zrození, kvůli kterému musel připustit, že někdo takový kdysi existoval. Od chvíle, kdy se poznali, dával Simon chaotickému světu řád. A teď byl viditelně nesvůj.

„Co je za domem?“

„Běž se podívat.“

Filip odtrhl oči od stromu, na němž hypnoticky hřadovali mrtví – bezkrevní, zapletení do větvoví jako tři ryby zapomenuté v síti. Odešel se podívat za dům.

Na zasněžené zahradě stál malý altán, který byl přes zimu vyklizený a sloužil jako odkladiště pro hrabla a lopaty na sníh. Byla tam velká garáž, nyní zavřená, a ostrůvky záhonů se zazimovanými růžemi, prostříhanými na tenká torza stonků. Bylo tam i několik zahradních permoníků z betonu a mezi nimi stála polovina těla. Trup s hlavou a rukama. Zmuchlaný papírek v roztrženém hrudníku byl nasáklý krví.

Filip si připadal jako ve snu, přišel blíž a pomalu se sklonil. Tělo nebylo rozpůlené, jak se na první pohled zdálo, přestože zem kolem byla pokrytá černou mrznoucí louží. Fascinovaně se té černoty dotkl.

Tělo dívky vrůstalo přímo do země. Někdo ji zakopal do výše pasu a potom pořezal stejným způsobem jako lidi na jabloni. Výraz na její tváři připomínal strnulý úsměv. A také tam byly zmrzlé slzy. Filip se otřásl. Bylo to dílo psychopata.

Noc už měla skončit, ale nekončila. Svítání nepřicházelo a tma se převalovala přes střechu domu jako nemilosrdné vlnobití. Stalo se to dnes v noci. Možná jen před několika hodinami někdo přišel do rodinného domku ve Vršovicích a omámil pět členů rodiny. Hodil si mladou holku přes rameno a odtáhl ji do připravené jámy. Do půl těla ji zaživa pohřbil. Potom vzal nůž a…

Těsně za Filipem zaskřípěly kamínky.

„Myslím, že ji probudil, než to udělal. Podívej, kam až to stříkalo,“ zamumlal Simon. Prohlížel si Filipa. „Jsi v pohodě?“

„Zjistila, že nemůže hýbat nohama. Třeštila oči do tmy…,“ odpověděl.

„Ukázal se jí.“

„Proč myslíš?“

„Celý je to divadlo. Podívej, má v puse i hlínu, možná jí ústa přetáhl páskou. Ukázal se jí. Nemohla křičet. Zmítala sebou.“

Filip přikývl a vstal. „Vidíš ten kruh z kamenů? Vypadá to jako rituální vražda. Ježí se mi z toho chlupy.“

Vrátili se pod ochranu blikajících modročervených světel a dívali se, jak přijíždějí další vyšetřovací týmy. Jak po zahradě pobíhá policejní fotograf. Nedaleko zastavila sanitka. Potom pohřební vozy. Přijeli novináři. Rozednívalo se.

Filip nevěděl, jestli má žaludek sevřený z množství kávy, kterou nalačno vypil, nebo z obrazů, jež ho pálily pod víčky. Na snídani neměl ani pomyšlení.

Vydal se opět do zahrady, tak jak ho to před lety učil Simon – soustředěný a otevřený novým vjemům, jako by ji viděl poprvé. Vrátil se ke garáži a do sadu. Natáhl si tenké rukavice a vstoupil do domu. Z haly vedly schody do patra a jedny dveře do sklepa. Filip pokračoval rovně do jídelny spojené s kuchyní. Na lince leželo špinavé nádobí od večeře – sedm talířů, sedm sklenic se zbytky džusu. Na stole s kostkovaným ubrusem byly srovnané včerejší noviny otevřené na ekonomické stránce, mísa se slanými chipsy a druhá s praženou kukuřicí. Ve skleněném džbánu byl studený čaj, na povrchu sražený v tenkou šedou vrstvu. Láhev od vína byla prázdná.

Včera prostřeli pro sedm. Mohla to být rodinná událost, možná oslava. Filip si udělal mentální poznámku, aby zkontroloval svátky, výročí a data narození členů rodiny. K setkání širší rodiny došlo při nějaké příležitosti. A vrah o ní předem věděl. To znamenalo, že to byl někdo známý… většinu vražd spáchá někdo známý, uvědomil si.

Židlí bylo sedm, talířů sedm, těla objevili jen čtyři.

Filipovi zapraskala vysílačka.

„Tři jedničko, hlaste se.“

„Příjem.“

„Vykliďte budovu, Bído. Opakuji. Tři jedna, sedm pět, tři patnáct, vykliďte budovu,“ chrchlal hlas z vysílačky.

„Co to má znamenat?“ divil se Filip.

„Potvrďte.“

Přestože se bledé zimní slunce vyhouplo na oblohu, zahradu stále prozařovaly policejní reflektory. Když odcházel z domu, všiml si Filip věci, kterou s baterkou v ruce přehlédl. Kousek od domu stála bouda a před ní ležel napůl zavátý pes. Krátká bílá srst s hnědými a černými skvrnami se pod sněhem skoro ztrácela. Přišel blíž a sehnul se k němu.

Do krku psa se zařezával řetěz. Chlupy kolem byly odrané až na kůži, jak se snažil utrhnout. Udusil se nebo si zlomil vaz, uvědomil si Filip. Sundal si rukavici a dotkl se těla.

„Je ještě teplé,“ zašeptal. „Ten pes je naživu!“ křikl na dav shromážděný za žlutočernou páskou a řetěz opatrně odepjal. Polomrtvý bígl se ani nehnul, z tlamy mu bezvládně visel fialový jazyk. Filip vzal psa do náručí a vydal se k vyhřátému policejnímu autu, kde na něj už čekal Simon s termoskou další horké kávy.

„Co to má znamenat, proč vyklízejí dům? A co tu dělá Lang z vnitřního?“ vyhrkl na něj, jakmile psa předal zdravotníkům.

Simon pokrčil rameny. „Mrkni se na ty týpky.“

Filip se zadíval směrem, který parťák naznačil. Stál tam muž v dlouhém koženém kabátě a s ním několik dětí mezi deseti a patnácti. Všechny oblečené do stejných neforemných kabátů. Jejich auto přijelo k domu zezadu, kde nebyli čumilové ani novináři. Právě podlézaly bezpečnostní pásku a odcházely do zahrady.

„To je nějaká školka, nebo co?“

Simon zavrtěl hlavou. Usrkl kafe a vyprskl. „Ježíš, to kafe je horký.“

„Podělanej životabudič.“

„Podělaný ráno,“ šklebil se Simon a srkal z termohrnku. Mračil se. „Před chvílí kluci našli pátého. Starej chlap. Visel ze střechy dolů. Museli jsme chodit kousek pod ním a nevšimli jsme si ho.“

„To ta zatracená tma.“

„Visel hlavou dolů přivázanej pod štítem. Jinak všechno stejný jako u ostatních. Určitě sebou házel, je to vidět na omítce.“

Nedaleko od nich diskutovala skupinka lidí. Organizace se ujal kapitán Skořepa a novinářů tisková mluvčí Olívie Fialková, která dorazila před okamžikem.

„Tady není nic k vidění,“ hulákal Skořepa do megafonu na dav lidí ze sousedství, který se už stačil shromáždit za žlutočernou páskou. „Jděte domů. Policisté vás během dneška navštíví a zeptají se na všechno důležité. V případě, že jste viděli něco, co by pomohlo při objasňování případu…“

Pražské Vinohrady v pozadí šuměly dopravním ruchem. Dav složený převážně ze zvědavých školáků a důchodců poodešel o několik metrů, potom se ale zastavil, jako by se nedokázal vzdát autentického úžasu nad tím, že na tomhle místě zemřeli lidé.

Olívie držela výraz profesionální lítosti, dovolila si však zvednout jemně pravý koutek jako příslib naděje brzkého vyřešení případu. Dva lidi od novin se zatím snažili ulovit zajímavost pro úterní vydání. S Rebekou Svobodovou z Mladé fronty Dnes se Olívie pozdravila jako se starou známou, chlápka s logem Aha! si měřila s nedůvěrou. Začal s foťákem podlézat černožlutou pásku.

„Pane, stůjte! Víte, proč tu ta páska je? Tak se podle toho prosím chovejte. Děkuji.“

„Tim Kučera, Aha!,“ vybafl na ni. „Prý tu bestiálně vyvraždili nějakou rodinu.“

Olívie si povzdychla, profesionální vráska účasti jí prořízla čelo. „To je trošku dezinformace. Je příliš brzo říkat, že šlo o vraždu. Je to jedna z hypotéz, které prověřujeme. Zatím to není potvrzené.“

„A kdo jsou ti zavraždění?“

Olívie se na něj zadívala klidnýma modrýma očima. „V této fázi případu nejsme oprávněni…“ Tim Kučera vyzývavě mlčel.

V té chvíli se do mluvčí pustila Svobodová: „Jde pravděpodobně o vícenásobnou vraždu rodiny. Existuje nějaká spojitost s případem Průhonické brány?“

„Nic tomu nenasvědčuje. Jak ale sama vidíte, policisté teprve zajišťují místo činu. Je příliš brzy na jakékoli závěry. Chráníme soukromí pozůstalých.“

„To, že jsou to Součkovi, sem si přečet na zvonku! Máte vůbec něco?“ rozčileně na ni vyjel chlápek z Aha!

„Díky za otázku,“ sjela ho ledovýma očima Olívie. „Opravdu je příliš brzy, zkuste mi zavolat zítra. Hledáme svědky z řad veřejnosti, pokud o tom mermomocí chcete psát, zveřejněte i to. Volat mohou na jakoukoli služebnu nebo na tísňovou linku.“

Filip a Simon čekali v autě.

„Myslíš, že se potí?“ zamumlal mladší.

„Cože?“

„Jestli se dokonalá Olívie potí, když do ní šijou novináři.“

Simon se zkoumavě zadíval jejím směrem. S odpovědí si dal na čas. „Je zpocená až za ušima.“ Potom kolegu plácl do stehna. „Ale vsadim se, že tobě by stejně voněla…“

Filip se uchechtl.

Po chvíli pro ně poslal kapitán Skořepa, aby se vrátili na místo činu. Bylo to asi hodinu po tom, co se ztratili novináři, a čtvrt hodiny po odjezdu dětí vedených mužem v klobouku. Filip vyrazil na zahradu, aby si v denním světle ještě jednou prohlédl jabloň. Nedávalo to smysl. Jenom vytáhnout těla do koruny musela být pořádná fuška, navíc nikde v okolí nenašli žebřík.

Filip si dýchal na zkřehlé ruce, zahřívané kelímkem kávy. Mrzlo, až praštělo. Od usrkávání horké tekutiny ho vytrhl výkřik policisty sbírajícího otisky prstů v domě.

Za okamžik už stál Filip vedle něho. Lekl se, když otočil kohoutek a z vodovodu vyrazila voda růžová krví. Poslední tělo našli ve studni. Zvláštní bylo, že na jejím okraji a stěnách neulpěla ani kapka krve. Někdo oběť pořezal až pod vodou, v hlubině čtyř metrů, kam dosahovala tmavá hladina. Vedle bledé mrtvoly plavala lodička z papíru. Inkoust se na ní rozpil. Plav, stálo tam.

Venku byl den přikrytý sněhem a vytvrzený mrazem. Kancelář osvětlovaly bílé zářivky. Stály v ní čtyři nepohodlné plastové židle s opěrkami do půli zad a stůl s béžovou dýhou, která nemohla vypadat uměleji. Na jeho desce byly tři hrnky a konvice s čajem, kterou tam právě pokládal Simon.

Od rána probíhaly výslechy.

„Takže si to zopakujme,“ promluvil Filip.

„Už jsem vám to jednou řekl!“

Klukovi mohlo být kolem dvaceti. Měl zelené a modré pruhy ve vlasech, maskáčové kalhoty, kšiltovku s nápisem Marillin a nos prohnaný spínacím špendlíkem.

„Nejsem přece podezřelej, ne?“

Filip si okusoval nehet.

„Dobře, já to shrnu, jo?“ usmál se na mladíka Simon a nahlédl do zápisků. „Součkovy jste znal, s Tomášem jste se moc rádi neměli.“

„Tak to není, že jsem ho neměl rád,“ skočil mu do řeči kluk. „Jenom jsme prostě byli každej z jinýho světa. Neměli sme si co říct. Nevadil mi nebo tak něco.“

„V noci z 25. na 26. února ve dvacet tři třicet jste byl doma a poslouchal hudbu. Potom jste uslyšel štěkat jejich psa.“

„Nedalo se to vydržet. Ten pitomej čokl dělal hroznej bordel. Někdy štěkal snad hodinu a oni ho ani neokřikli, chápete?“

„Potom jste si vzal sluchátka a pořádně to osolil, takže jste už nic jinýho neslyšel.“

„Přesně tak, potřeboval jsem se trochu odreagovat.“

„A to jste dělal do půl druhý, kdy jste si je sundal a otevřel okno dokořán.“

„Jo. To už bylo ticho.“

V tu chvíli už to Filip nevydržel. „Tak poslouchej, mladej! Vím, jak to chodí. Ještě jsem nepotkal grázlíka jako ty, kterej by si před spaním větral pokoj. Nejsem z protidrogovýho. Je mi jedno, cos tam ty dvě hodiny dělal. Kašlu na to, jestli kouříš nebo čicháš toluen, radím ti ale dobře – vzpomínej! Nebo si skočím pro soudní příkaz a osobně ti obrátím cimru centimetr po centimetru vzhůru nohama. Cos doopravdy viděl?!“

Kluk si rukou utřel nos, ze kterého mu kapalo, a chvíli na Filipa civěl. „Už to mám! Ty seš zlej polda, že jo? A ten šedivej je hodnej.“

„Seš chytrej kluk,“ řekl Simon a pomalu obešel stůl. Položil mu těžké dlaně na ramena a stiskl. Tiše a výhružně za ním stál, nesnažil se mu působit bolest, přesto byly jeho ruce stále těžší.

„Nemáme čas si s tebou hrát. Přestaň s těma frajeřinama a vyklop všechno, co víš, jestli se nechceš namočit do šestinásobný vraždy.“

Chvíli váhal. Jeho hloupost bojovala se strachem.

„Aby bylo jasno, žádný drogy doma nemám.“

Simon ho pustil. „Takže?“

„Bylo půl druhý a v Součkovic domě se svítilo. To bylo divný – protože byli dost usedlí, normálně chodili spát se slepicema. Rozhodně mě to překvapilo. Jak jsem se vyklonil z okna, abych se nadejchal toho ledovýho vzduchu, uviděl jsem, jak vzadu na zahradě blýská oslnivý světlo. Vždycky jen na sekundu a potom tma. A znovu. Hýbalo se to.“

„Jak se to hýbalo?“

„Putovalo to z místa na místo. Blik blik. Blik blik. Jako podělaný UFO.“

„Co bylo dál?“ zeptal se Filip.

„Já…,“ mladík sklopil oči. „Byl jsem hrozně unavenej, šel jsem spát. Ráno mě vzbudily až houkačky.“

Oba policisté na něj upírali pohled.

„To je opravdu všechno! Dobře, možná jsem trošku hulil a kapku mě to vzalo. Ale to není trestný, ne? Nikomu jsem nic neprodával. A přísahám, že s tím masakrem nemám nic společnýho. Fakt.“

Obešli jich hodně, vlastně všechny ze sousedství.

V obrázku, který se jim skládal, ale pořád většina dílků chyběla. Čekali na drobnost, která je navede na stopu, a mezitím do omrzení ověřovali výpovědi sousedů. Ani když odešli na oběd, nedokázali se od případu odtrhnout.

Seděli ve vysočanské restauraci U Kavalíra, jen malý kousek od okrsku kriminálky.

„Dostal jsem prímovej nápad stran tý tajemný záře,“ řekl Simon a zamyšleně přikusoval housku k mastné francouzské cibulačce.

„Čaroděj ze země Oz? Aurora borealis? Portál z jinýho světa?“ tipoval Filip a omočil si knedlík ve svíčkové.

„Seš vedle jak ta jedle, Watsone. Blesk foťáku.“

Filip se zarazil v půli pohybu. Usmál se a kývl. Potom donesl knedlík k ústům, a zatímco žvýkal, huhlal. „Chytrý. Mohlo by to být ono. I když jsem favorizoval Oze.“ Polkl knedlík. „Od toho můžeme přejít k osobě fotografa. Kdo by tam tak mohl uprostřed noci šaškovat s foťákem?“

Simon kývl a usrkl cibulačku. „Podle výpovědí štěkání přestalo mezi tři čtvrtě na dvanáct a půlnocí. Záře se objevovala v půl druhé. Určitě tedy nešlo o někoho, koho by třeba přilákal štěkot. Spíš bych řek, že si vrah vytváří fotoalbum.“

„Miluju vrahy, co si pořizujou na místě činu důkazy. Kdyby byli všichni tak svědomití…“

„Kde začnem?“ přerušil ho Simon. „Foťáků jsou mraky. Každej druhej ho má. Vsadím se, že i Skořepa má jeden takovej krám doma.“

„Začal bych se známými rodiny. Zatím všechno nasvědčuje tomu, že fotograf Součkovy znal. Prověříme jejich foťáky.“

„Fotit sice může každej, ale já bych na to šel i naopak. Mrkl bych se, jestli neznali nějaký fotografy. Kde bys vyvolal takový fotky? Něco podobnýho do Kodaku neodneseš, ne?“

Přemýšleli a žvýkali jídlo, aniž by vnímali jeho chuť. Po polévce si dal Simon hovězí s okoralou rýží potřísněnou hnědou omáčku. Filip si objednal kávu.

„Neměli bychom se taky nechat zmást pohlavím vraha. Pořád o něm mluvíme jako o chlapovi,“ navázal Simon.

„Dokážeš si představit, že by ty svázaný lidi vytáhla na strom ženská?“

„To asi ne, ale chci jen říct, že bychom se na to neměli upínat. Pachatelů mohlo bejt i víc… Je skoro nepravděpodobný, že by to zvládl jeden člověk.“

„Nebo to byla třeba sebevražda, ne?“

„Vyloučili jsme to už?“

„Kdyby ses podřezal sám, ukryl bys zbraň? A pokud vím, nenašly se žádné vražedné zbraně. Řezy jsou ostré jako od žiletky. Jsem zvědavý, co patolog řekne na ty rozervané hrudníky,“ gestikuloval se lžičkou Filip.

Simon nahrbil čelo. „Dobře, sebevražda to nebyla. Ale vyloučili jsme, že zabíjel někdo z rodiny?“

„Zatraceně, pro začátek by možná stačilo poznat, jak je zabíjel… proč a kdo bych si nechal na potom.“

Filip míchal kávu, nedokázal si v tu chvíli vzpomenout, jestli už ji sladil. Ochutnal ji. Dřív než do ní vysypal cukr, se znovu zarazil. „Bylo prostřeno pro sedm, máme šest těl. Vraťme se k tomu. Musíme zjistit, kdo byl ten sedmý.“

„Asi k nim přišel někdo známý.“

„Já ti to řeknu, Simone. Byl to vrah. Ten úchyl se s nima navečeřel. Přitom je nějak omámil a pak…“

„V rozboru večeře se nenašlo…“

„Neskákej mi do řeči, jo?“

Simon se zašklebil a zvedl ruce. Sáhl po rajčatovém salátu s jogurtem a pustil se do něj.

„Kdyby to nebyl vrah, tak by se dávno přihlásil. Psaly o tom snad všechny noviny. Taky je možný, že jsme sedmýho nenašli. A další otázka – důvod pro tu slavnostní večeři. Nesedí žádný narozeniny, svátky, výročí svatby. Nic.“ Simon se podrbal za uchem.

Filip kývl a ukázal si na rty. „Máš pod nosem jogurt.“

Simon se od mladšího muže odvrátil a otřel si ústa předloktím. „Viděl jsem zprávu z veteriny o stavu toho psa. Víš, jak se jmenuje? Alan Souček. Dobrý, ne? Dala mi ji Mirka, když jsem odcházel.“

Filip se na obálku ani nepodíval. „Projdu si to večer doma. Něco zajímavého?“

„Nic. Ten pes je dvouletej bígl. Celou dobu byl uvázanej. Podle hematomů na krku zkusil tu boudu utrhnout. Řetěz tam má vyrytej ještě teď. Nejspíš všechno viděl.“

„Chudák zvíře,“ zamračil se Filip.

„Veterinář navrhuje, aby ho utratili. To trauma by mohlo způsobit nepředvídatelný chování.“

„Utratili?! Kvůli tomu, co zažil? Nesmysl! Podívej se na sebe, taky se chováš nepředvídatelně, a nikdo tě neutrácí.“

„Chceš si ho snad vzít domů? Když už tam nemáš ženskou, že by ti někdo zahřejval nohy,“ Simon se nevyzpytatelně usmál.

„V týhle chvíli je to náš jediný svědek,“ odvětil Filip s kamennou tváří.

Simon si vzpomněl na nejistého a výbušného chlapce, kterého před sedmi lety zachránil před vězením. Dnes byl Filip policajt každým coulem. Ten kluk z děcáku v něm ale pořád někde byl a kolikrát jeho očima nečekaně vyhlédl.

Po obědě se vrátili do kanceláře, kde je čekalo nepříjemné překvapení.

Filip se snažil ovládnout zklamání a zlobu, která s ním cloumala. Mlátil by pěstí do stolu, kdyby to pomohlo, takhle ji jen naprázdno svíral.

„Dáš si kafe?“ zeptala se ho Mirka. Když uviděla jeho výraz, zase zmlkla. Nezapomněla ale u dveří prohodit: „Vždyť je to jen případ. Nikdo neumřel, proboha.“

Jestli ho tím chtěla povzbudit, moc se to nepovedlo.

„Jak to do prdele myslíš, že je to jenom případ?!“ křikl Filip za jejími zády. Udeřil do desky stolu tak, že se převrhl stojan s propiskami a ty se rozletěly po podlaze.

„Sakra, co tě to popadlo?“ zaječela.

Z Filipových očí šlehaly blesky.

„Radši zmiz, Mirko,“ prohodil Simon, který napůl seděl a napůl ležel na své židli, nohy opřené o desku stolu. „Je lepší bejt jinde, když si chlapi lížou rány.“

„Ještě poslouchat tyhle bolestínský kecy. A já vás litovala… Pošahaný magoři!“ Ukázala jim prostředník a zabouchla za sebou dveře, až skleněná výplň zadrnčela.

Simon pokrčil rameny. Mlčeli.

„Něco na tom je, Filipe. To děvče má pravdu. Takhle to prostě chodí,“ prohodil po chvíli.

Filip věděl, že za to asistentka vyšetřovatelů nemůže. Bylo mu to jedno – nehýbal se, jen se díval z okna.

„Tak nám sebrali případ. Třeba na to Lang má jinší kapitány. Neznamená to přece, že toho hajzla nechaj běžet.“

To už Filip nevydržel. „Byl to náš velkej případ, Simone! Postupovali jsme dopředu. Mohl to být největší případ mýho života.“

„Jsi mladej…“

„Ty tomu nerozumíš! Už jsi všechno viděl, všechno zažil. Kruci, za pár let jdeš do důchodu. Já to mám ale před sebou!“ Filip si uvědomoval, že se chová jako idiot, ale nemohl si pomoci, a to ho ještě víc rozčilovalo. „Nechci do konce života trčet v týhle kanceláři!“

„Seš vůl, Bído. Někdo tu zabil šest lidí a ty myslíš jen na svůj případ. Začínáš mi lézt na nervy,“ zavrčel Simon.

Zavládlo dlouhé ticho.

Nakonec ho porušil Filip. „Jen jsem si říkal, že bychom to spolu dokázali vyřešit líp než nějaký blbec, kterému to přihraje Lang.“

„Tomu taky nerozumím – proč to převzali lidi z vnitřních vztahů? Navíc s takovou reputací jako idiot Lang.“

„A náš šéf to podepsal.“

„Jo, Skořepa je pitomec.“

„Proč do toho strká nos vnitřní? Myslíš, že to mohl udělat policajt?“

„Mohl to udělat každej, ale tohle se mi nezdá. Podívej se na to z druhé strany – alespoň se můžeme věnovat tomu chlápkovi z Nového Města.“

To byla pravda. Případ muže jménem Fišer, který před čtrnácti dny zmizel někde na Novém Městě, zatím nesměřoval nikam. Podle jednoho svědectví existovalo podezření, že byl zavražděn. Zatím ale nebylo ani jasné, jestli se prostě nesebral a od manželky s dítětem nezdrhnul.

„Nemáš tu pivo, Simone?“

„Den, kdy si dám první pivo ve službě, bude poslední, co jsem u policajtů,“ zakřenil se Simon a sáhl do hlubin stolu. Odhrnul hromádku lejster a ze samého dna vylovil lahvičku s brandy. „Tak na lepší časy.“

Přestože Simon o chvíli později zopakoval, že mají na ztracený případ zapomenout, nakonec mu to nedalo. Zvedl telefon a zavolal několika starým známým, se kterými chodil občas rybařit. Patřil mezi ně i kníratý nadporučík Bečvář, který byl jedním z Langových podřízených. Když Simon položil sluchátko, obrátil se k Filipovi.

„Říkám ti pořád, aby sis našel nějakýho koníčka. Ale tebe baví jen leštit to svý fáro. Nechodíš mezi lidi…“

Filip se ušklíbl. „Tak to vybal. Co se děje?“

„Rybaření by ti zchladilo horkou palici. Sedíš u vody, máš spoustu času, klid, řeka šumí…“

„Simone!“

„Vidíš, jak jsi netrpělivý?!“ Simon si přihnul brandy. „Ten případ se u vnitráků ani neohřál a putoval na nějaké nové oddělení. Založili ho asi před půl rokem, spadá přímo pod generálmajora Pecku.“

Filip překvapeně vydechl. „Fíha.“

„Slyšels dohře. A víš, co se říká o Peckovi a ministrovi. Ale poslouchej, to není všechno, ten nový útvar sídlí někde mimo centrálu. Bečvář to místo zná, kroutil se ale jako had. Možná to je úplně mimo město. Jeho označení je SPDU.“

Filip zavrtěl hlavou. „Speciální Domácí Úkoly?“

„SuperPolicajti Dáví Urinu,“ šklebil se Simon. „Taky jsem to ještě neslyšel.“

„Myslíš, že je ten případ tak speciální, že ho nemůžou řešit vraždy?“

„Očividně mají víc informací než my. Bylo rozhodnuto, Filipe, dáme od toho ruce pryč.“

„Simone…“

„Poslední slovo. Dej dohromady všechny materiály a fotky. O SPDU oficiálně nic nevíme, takže to pošlem kurýrem Langovi. Všechny elektronický věci mu prožeň mailem. S pozdravem.“

Filip snil. Stáli kolem něj v kruhu. Znovu viděl jejich doširoka rozevřené oči. A výrazy ve tvářích, podivně blažené a zarmoucené zároveň. Strnulé úsměvy a zmrzlé slzy. Jejich údy poprášené sněhem, bledé jako neživé figuríny z výkladních skříní. Měli sevřené pěsti a Filip záhadným způsobem věděl, že v nich svírají zmuchlané papírky. Stáli v kruhu a kývali se jako stromy ve větru, ledoví jako zmrzlá země, tiší a klidní jako voda ve studni. Strom nad jeho hlavou ševelil, chrastil, ve větvoví visely stovky drobných kostí a zubů provrtaných jako korálky. Filip se chvěl zimou a zlobou. Chtěl vyrazit do útoku nebo na zběsilý úprk, ale řetěz zařezávající se mu do masa jej nepustil. A čím víc se snažil, tím se řetěz zařezával hlouběji.

Filip se s trhnutím probudil. Byl úplně zpocený. Připadalo mu, že má horečku, opatrně se posadil a vstal z postele. Vikýřem dopadalo do pokoje měsíční světlo a malovalo na podlahu temné obrysy mraků.

Zamířil do kuchyně, kde si potmě natočil sklenici vody a hltavě ji vypil. Hrozný sen ale nespláchl. Zkusil se vrátit do postele, jen se ale převaloval ze strany na stranu. Budík tikal, jako když kladivo dopadá na plech. Filipovou hlavou se honily nesouvislé myšlenky, stále jej pronásledovala ozvěna noční můry. Po chvíli to vzdal a pohlédl na hodinky, bylo sotva půl dvanácté.

Rozhodl se, že si trochu vyčistí hlavu a projede se po městě. Rychle se oblékl a sáhl po klíčích od mustangu. Osm let starý sporťák modré barvy parkoval před domem. Filip nasedl a s uspokojením ucítil, jak se auto sotva znatelně zhouplo. Otočil klíčkem v zapalování a vychutnal si moment, kdy naskočil burácivý čtyřapůllitr a téměř čtyři sta koní zabralo. Za okamžik už směřoval k centru.

Nejel rychle, přestože byl všední den a všude bylo prázdno. Díval se do tváře ulice. V některých oknech ještě svítily lustry, jiné zahalila poblikávající záře televizí a počítačových monitorů. Ulice na něj mrkala oranžovou semaforu, neonem reklam, prchavě žlutými tabulkami taxíků. Noční město bylo plné nostalgických vzpomínek. Představoval si, že jím projíždí poprvé, a místa, která znal, dostávala patinu noci. Motal se spletí vedlejších a jednosměrek a cesta byla cíl. Proto jej překvapilo, když zjistil, že zastavil před areálem městského útulku. A najednou znovu cítil řetěz kolem krku, řetěz stahující se jako smyčka drtící maso, řetěz… otřásl se.

Hlídač objektu přišel hodnou chvíli po tom, co stiskl zvonek. Levou tvář měl otlačenou od vzorku svetru pod prošívanou bundou. Filip neměl potíže ho přesvědčit, aby mu vydal flekatého bígla, kterého sem včera přivezlo policejní auto. Odznak mu ukázal spíš pro klid duše. Podepsal předávací papíry, zaplatil za umístění a stravu a vzal si účet. Nechal muži jméno a číslo na mobilní telefon pro případ, kdyby psa někdo hledal.

Otevřel auto. „Tak, psisko. Teď půjdeš se mnou. Naskoč!“

Alan Souček na něj upíral psí oči. Nejspíš cítil mužovy rozpaky. Seděl před otevřenými dveřmi, spojený se svým novým pánem provazovým vodítkem, které mu nechal pracovník útulku.

„Hop. Nezdržuj. Hop,“ zvýšil Filip hlas a modlil se, aby ho nikdo neviděl.

Alan se sklonil k zemi a začenichal. Byl ještě slabý, ale vůně čerstvé země a chladného vzduchu mu udělaly dobře. Zatáhl za vodítko a přinutil Filipa opět vystoupit z auta. Zatímco muž vozidlo obcházel, pes toho využil a popoběhl. Alan byl čistotný a nebyl zvyklý kálet pod sebe. Když trčel v úzkém a chemicky páchnoucím kotci, musel tu potřebu silně přemáhat, takže se mu teď nesmírně ulevilo, když ji mohl vykonat v přírodě.

„Sakra,“ zaklel Filip, když uviděl bígla v charakteristické póze. Sebral ze země vodítko a počkal, až se jeho svědek vyvenčí. Potom se mu konečně podařilo dostat jej do auta. Proklínal se za to, co dělá, a připadal si jako pitomec. Jedinou útěchou mu bylo, že ho nevidí Simon.

Když druhý den vešel do práce, neměl náladu o nic lepší. Ani se nepodíval na stůl, zalil si kávu a rozvalil se v křesle. Uvažoval o tom, že si ji osladí, cukr ale ležel na polici na druhém konci místnosti. Filipa čekal těžký den a nebyl si jistý, že tu vzdálenost zvládne. Je potřeba šetřit síly, takže dnes bez cukru.

Simon, který dorazil těsně před ním, právě pročítal bulvární deník Blesk. Na obrácené straně na Filipa cenila zuby Iveta Bartošová v modrých šatech, které střihem připomínaly spíš bikiny. Díval se na ně s vrozenou zvědavostí, vůbec nejzajímavější na nich bylo, jak drží při sobě.

Vtom se dveře do kanceláře otevřely a v odéru květinové vůně do nich vpadla Mirka.

„Jste tu sami? Aha, myslela jsem, že ten blb, co na chodbě přivázal toho pejska k automatu na kolu, je tady. No nic.“

Filip se zachmuřil.

„Mirko,“ ušklíbl se Simon. „Víš, s tím, co říkáš… nějak v poslední době nemáš štěstí.“

Překvapeně se na něj zadívala. Docvaklo jí to.

„To si děláte srandu, ne? To jste si koupili psa, abyste ho pak nechali stát na chodbě plný cizích lidí jako… jako kus nábytku?! Jako odpadkový koš?!“

„Zadrž,“ zvedl ruce Simon.

„Je to náš svědek,“ zavrčel Filip.

„Je to pes a pro psa není nic příjemného sedět uvázaný na neznámém místě. Navíc jsi ho určitě ani nenakrmil, co?“

Filip mlčel.

„Nakrmil?“

„Jasně že jo! Snídal se mnou vejce se slaninou. Je mlsnější než ty.“

Mirka obrátila oči v sloup a rezignovaně zavrtěla hlavou. „Doufám, že se co nejdřív vrátí ke svému pánovi, protože s vámi dvěma by to teda chytil. A teď ho vezmu ven. Nebo se taky venčil s tebou?!“ blýskla očima po Filipovi, který se nezmohl na odpor.

Když se za ní zavřely dveře, Simon se rozesmál. „Měls jí říct, že jste chcali spolu.“

Bída na něj vrhl smrtící pohled, za chvíli se ale smál taky.

„Na poli pejskařů máš co dohánět, mladej.“

„Hmm,“ odtušil Filip, zaujatý žlutou obálkou z voskového papíru, která ležela na stole. Musela přijít dnes ráno.

„Co to je?“ zeptal se Simona a roztrhl ji.

Simon zvedl oči od novin. „Nemám tušení. Když jsem přišel, už jsi ji měl na stole.“

Z obálky se vysypaly černobílé fotografie.

Filip vrazil do stolu, až kafe vyšplíchlo na desku. Po ranní ospalosti nebylo ani památky. Opatrně odložil fotku, kterou měl právě v ruce, a ze šuplíku vylovil pár tenkých rukavic, který si okamžitě natáhl. Rychle listoval fotkami, převracel je, očima skákal z jedné na druhou.

Iveta Bartošová putovala obloukem ke kartotéce a přistála na koberci ve velmi sexy poloze, nikdo si toho ale nevšímal, protože Simon stál vedle Filipa. Hrbili se nad fotkami. Jakmile dokončili první zběžné prohlížení, začali znovu od začátku a každé věnovali několik minut.

Nebyly to hezké obrázky, přestože jistou hrůznou poetiku jim upřít nešlo. Na detailních záběrech byly koruny stromů. Černá a bílá. Zahrada. Byla na nich studna, hluboká a temná jako díra do země, na její hladině pableskovaly bílé ostrůvky. Černá a bílá. Na fotkách byli bledí lidé a v detailech rány, na kterých ještě nezmrzla krev; některé fotky byly rozmazané, když někdo s fotoaparátem při delším nastavení clony pohnul. Z odstínů šedi a vysokého kontrastu se splétaly obrazy, které mámily oči, a přestože obsah vypadal skoro snově, byly až absurdně ostré. Černá a bílá. Na fotkách se ale neobjevovali jen mrtví… byl na nich i někdo živý.

„To mění situaci,“ zašeptal Filip. Přiložil si prsty na spánky a přemýšlel. Vlastně případ sotva začali řešit a už se mu zadřel pod kůži. Bylo to od začátku jiné než všechno, s čím se zatím setkal. Mělo to zvrácený řád. Někdo jim ukázal směr, kterým pokračovat v pátrání. Manipuloval jimi. A pokud byl vrah a tajemný fotograf toutéž osobou… Filip věděl, že ho čeká hodně přemýšlení. Teď si ale dovolil trochu vzrušení.

Přestože o případ bestiálního vraha už jednou přišli, nyní byli zpátky ve hře. Mezi fotkami z masakru se totiž vyskytovala i tvář, která souvisela s úplně jiným případem – pohřešovaný Lukáš Fišer. A tenhle případ jim zatím nikdo nesebral!

„Takhle to nejde!“ zvýšil Simon hlas. „Jsi jak posedlej!“

„Poslouchej…“

„Nebudu tě poslouchat! Nemůžeme si ty informace nechat pro sebe. Tady už nejde o frajeřinu, je to risk, na kterej nemáme právo.“

„Jak to, že nemáme právo? Byl to náš případ a my získali další stopy. My!“

„Získali stopy? Ty fotky ti někdo podstrčil. Napadlo tě, že je to třeba test?“

Filip sklesle zavrtěl hlavou. „Já vím, že máš pravdu, Simone. Když je ale jen přepošleme dál, zase někde zmizí. A my třeba přijdeme i o to Nové Město.“

„A?“

„Nelíbí se mi, že se nám někdo vrtá do kompetencí. Nevím, co jsou ti chlápci zač, ale vsadím krk, že neznají tohle město jako my dva!“

Simon seděl s rukama v klíně. „Jsi patetickej! Chceš za to převzít odpovědnost, že jo? A co když ten hajzl bude zabíjet znovu? Unese to tvoje svědomí?“

„Simone, dej mi týden. Když nic nezjistím, pošleme všechno Langovi, ať to hodí těm svým psům.“

„Můj názor znáš. Nemáš na to právo,“ Simon přecházel po místnosti jako tygr v kleci. „Štveš mě, Filipe, že mě stavíš do téhle pozice… fakt mě štveš,“ s těmito slovy za sebou přibouchl dveře.

„Díky, parťáku!“ houkl Filip k jeho zádům. Zůstal v kanceláři sám a cítil, jak v něm roste určitý pocit. Přilepil se mu na zátylek a pod jazyk. Cítil jej pod stehny a v kříži, na nějž se lepila zpocená košile. Byla v něm směs odhodlání a paniky. Týden.

Ještě v úterý Filip znovu prošel všechny kopie záznamů a posudků, které si pořídil, než případ vršovického vraha poslali dál. A pak dvakrát ve středu, až měl pocit, že je začíná znát nazpaměť. Simon toho moc nenamluvil a věnoval se bůhvíčemu, Filip se mu raději nepletl pod nohy. Vypadl ven, toulal se po městě a ptal se lidí, kteří obvykle věděli o mnoha věcech, o jejichž existenci ti slušní netuší… Tentokrát byli ale informátoři němí a nepomáhaly ani výhružky.

Zkusil se na Novém Městě dostat do Fišerova bytu. Podle záznamů měl ženu a dítě. Nikdo ale neotevíral ani nebral telefon. Filip uvažoval, jak to zařídit, aby dostal povolení k prohlídce. V hlavě se mu stále honila myšlenka, že by se mohlo jednat o sektu, která rituálně zabíjí své členy. Nebyl si jistý, nakolik ho na tuto myšlenku navedl nedávný sen.

Také chtěl poslat fotografie na expertízu, zatím si ale netroufl. Vybral alespoň dvě z nich – rozostřený strom a živého Fišera sedícího v křesle u knihovny. Výsledek byl velmi zajímavý. Fotky Fišera i mrtvol byly pravděpodobně pořízené stejným fotoaparátem.

Když měl po práci, toulal se parkem na nábřeží Vltavy a přemýšlel. Alan se motal kolem něj. Čerstvý vzduch jim oběma dělal dobře. Na kostrách stromů posedávali ptáci, zem byla pod sněhem černá. Řeka šuměla. Filip seděl pod ocelovou oblohou na lavičce jako důchodce, Alan pobíhal a honil vrány.

Na místě vraždy tehdy našli otisky prstů celkem sedmi lidí. Šest z nich patřilo mrtvým, sedmé byly záhadou. Policejní kartotéka ani databáze řešení nenabídly, stejně tak si žádný ze svědků nevšiml v okolí domu nikoho cizího.

„To je váš pes?“ zakřičela na něj žena, která venčila bílého pudla.

„Prosím?“ Filip se překvapeně probral ze zamyšlení. Stačil mu jediný pohled, aby pochopil, o co jí jde.

„Alane! Pojď sem!“ zakřičel na něj. Nemělo to smysl. Pes se právě zaobíral bílým kožíškem pudlice a nejspíš by váhal poslechnout i pravého pána. Filip okamžik váhal, jestli se má za psem rozběhnout, nebo vytáhnout magnum. Byl to ale velmi prchavý okamžik. Situaci naštěstí vyřešila ona dáma, které se podařilo chytit pudlici do náruče.

Ponížený Filip došel až k Alanovi tvrdohlavě sedícímu u ženy a procedil skrze zuby omluvu.

Setkal se s rozzlobeným pohledem. „Hlavně už toho špinavýho čokla odveďte!“

Filip se zamračil. „Takhle o něm nemluvte. Hodně toho prožil.“

Dál si už ženy, která na něj zírala v němém úžasu, nevšímal. Připjal k Alanovu krku řemínek a odtáhl psa k autu.

Když zabouchl dvířka, zkoumavě se na zvíře zadíval. „Zdá se, že ti otrnulo. Jak se cítíš?“

Alan na něj dvakrát vyplázl jazyk a na potahy mu ukápla slina.

„Dobře, teď se zajedeme podívat k tobě domů. Nebude to asi příjemné, ale počítám s tebou. Kdybys měl pocit, že to nezvládneš, vyplázni jazyk a slintej.“ Filip šlápl na plyn, až zakvílely gumy. Metalicky modrý mustang vyrazil nejkratší cestou do Vršovic.

Dům zůstal zapečetěný. Filip podlezl pásky a Alana pustil. Ten byl chvíli zmatený. Nejdříve radostně skákal a štěkal, když se ale přiblížil k domu, sklopil ocas a začal kňučet. Držel se poblíž detektiva, odbíhal jen sem tam očuchat nějaký roh či označkovat si obvyklé místo. Psí boudě schoulené u dveří se vyhnul velikým obloukem.

Na zahradě se situace změnila. Alan se zastavil, čenichal a u jedné hroudy sněhu začal hrabat. Filip ho zkusil přivolat, pes ale neposlechl. Hlína pršela na bílý sníh. Po několika minutách déšť kamínků konečně ustal a Filipovi se podařilo nahlédnout do mělké jámy. Za okamžik do hlíny ponořil i ruce. Vyčnívala z ní bota a kousek bílé kůže z lýtka. Po chvíli byl Filip zpocený a ze zad mu stoupala pára. Podařilo se jim odkrýt tělo Lukáše Fišera, které tam muselo ležet už několik dní.

I tato mrtvola měla roztrženou hruď. Země kolem hrobu vypadala, jako by ji rozrylo ještě něco jiného než Alanovy drápy. Několik desítek centimetrů pod zmrzlým povrchem k tělu vedl tunýlek připomínající myší nebo krtčí noru. Filip netušil, co dělají krtci v zimě. V této chvíli byl ale příliš vzrušený, aby se nad tím pozastavil.

Když přišel ve čtvrtek ráno do práce, našel Simona stojícího na židli, postavené na stole, jak u stropu cosi kutí s mřížkou ventilace.

„Co to nacvičuješ?“ zeptal se s úsměvem.

„Byla uvolněná. Táhlo sem,“ broukl na vysvětlenou Simon. Filip mu přidržel židli, než slezl.

„Měl bys už mít rozum. Kdyby se zvrtla… vylezl bych tam sám.“

„Neměj péči, nejsem tak starej,“ odsekl Simon.

„Tak jsem to nemyslel.“ Hodil klobouk na věšák a kabát přes opěradlo židle.

„Tak jak pokračuje tvůj velký případ?“ zeptal se bezelstně Simon a otevřel si nízkotučný jogurt.

„Jde to dobře,“ řekl Filip. „Líp, než jsem čekal.“

„To rád slyším. Co jsi zjistil?“

„Ještě jsem se poptal v sousedství, zkusil jsem lidem ukázat některé fotky. Zvlášť jedna slavila úspěch.“

„Nech mě hádat. Pamela Anderson?“

„Představ si, že u Součkových před časem zahlédli našeho starého známého.“

Simon zvedl obočí.

„Lukáše Fišera.“

„Hmm, to je zajímavá informace. Vytáhl si na něj něco?“

„Vytáhl jsem jeho. Byl zakopaný půl metru pod zemí na Součkovic zahrádce.“

„A doprdele.“

„Bígl se vyznamenal.“

„Ty mu pořád říkáš bígle? Vždyť s ním bydlíš.“

Filip pokrčil rameny. „Já mu přece říkám Beagle. To byl ten letec, ne?“

„Kamaráde, je čas si promluvit,“ nadhodil Simon.

„Taky už mě nebaví chodit kolem sebe po špičkách. Pracuju na tom čtvrtý den, něco jsem zjistil. Kromě objevu těla jsem se ale nikam nedostal. Dobíhá čas, který jsi mi dal, já ho ale potřebuju mnohem víc.“ Filip si vzal žvýkačku a skousl, až mu naběhly silné lícní svaly. Ještě nebyl připravený to zabalit. Přesto ho čekala hádka se Simonem, po které nakonec bude muset uznat, že starší kolega má pravdu. A zabalit to.

„Možná by ses měl zaměřit na Fišera, dokázat, že byl v domě v čase vraždy. Možná by také nebylo na škodu vlámat se mu do bytu. To by nemělo být tak těžké.“

„Jdeš do toho se mnou?“ vypravil ze sebe překvapeně Filip.

Simon se zašklebil. „Zatímco jsi lítal bůhvíkde, taky jsem se neflákal. Zaujala mě jedna věc. Když jsme tehdy stáli na mrazu a srkali kafe, byla tam naše mluvčí Olívie a jeden z té novinářské smečky se ptal na spojitost s případem Průhonické brány. Nikdy dřív jsem o tom neslyšel, tak jsem to zkusil vyhledat. V kartotéce ani v počítači nebylo nic – to mi přišlo divný, bulvár se přece nezajímá o každou vloupačku. Průhonice jsou na okraji Prahy, tak jsem se tam zajel podívat, ale hlavně jsem zavolal kamarádovi.

Před šesti měsíci v Průhonicích podivně umřeli nějací lidé. Podobný případ. Robert Foster, co na tom pracoval, ale odjel na podzim ze země. Nepodařilo se mi s ním spojit, tak jsem se poptal po tý novinářce – jmenuje se Svobodová.“

„Rebeka Svobodová? Píše pro Mladou frontu, trochu ji znám.“

„Trochu ji znám, tímhle tónem… To jste spolu spali?“

„Cože?“

„Klid, Filipe. To byl vtip.“

Mladší muž s kamenným výrazem přikývl.

„V Průhonicích umřeli stejným způsobem čtyři lidé. Záhon, vana, strom. Je tam jen jeden rozdíl, tyhle smrti byly nakonec klasifikovaný jako sebevraždy.“

„Nechápu, proč to není v archivech.“

„Možná kdyby ses podíval do archivů na ty Vršovice…“

„Ty myslíš…“

Simon pokrčil rameny. „SPDU? A proč ne?“

„Kruci, co je to za praktiky?! Policajtská mafie?“

„To není všechno, co mi Svobodová řekla.“

„Jsem jedno velké ucho.“

„Víš, jak to chodí. Abych z ní něco dostal, musel jsem pustit pár informací o tom našem případu.“

„Doufám, žes jí nedal ty fotky. Nechci si ani představit, co by z toho udělaly noviny.“

„Blázníš? Potvrdil jsem jí jen to, co už stejně věděla. Není ale hloupá, takže jsem jí musel říct i o té slavnostní večeři.“

„Nechápu, proč do toho strká nos.“ Filip si podepřel bradu pěstí.

„Třeba v tom cítí senzaci. Nebo si jí nevšímali, když byla malá, a teď ji fascinujou vraždy. Je přesvědčená, že v tom jsou paranormální jevy. Slyšíš dobře. Něco si ale nechala pro sebe, to je jistý. Co s tím?“

„Uděláme to jednoduše. Zavolám jí,“ navrhl Filip.

Simon se na něj zkoumavě zadíval. „Jak dobře ji teda znáš?“

„Nijak zvlášť,“ ušklíbl se Filip a namačkal na mobilu číslo. „Jednou jsme spolu spali.“

„Ahoj, Rebeko. Jak to jde?“ Muž se poškrábal ve vlasech. „Co chci? Nemůžu zavolat jen tak? No dobře, potřebuju s tebou… vím, já to vím, Rebeko, teď ale něco potřebuju. Proč parchant?!“

Simon se zazubil a zahrozil na Filipa ukazovákem.

Bída strnul. „Parchant, že jsem ti neřekl o těch fotkách? Jak o nich víš?! Rebeko, tohle není legrace. Jsi ještě v tom bytě?“

Filip si rychle zapsal na kus papíru: Gorazdova, P2. „Příjmení?“ ptal se dál a znovu se zarazil.

„Možná jsi v hrozném nebezpečí, Beky, vypadni odtamtud. Hned.“ Na okamžik přikryl sluchátko a vysvětli to Simonovi. „Je u Fišerovy manželky. Rozčiluje se, že jsme jí zatajili ty fotky.“

„Ženská,“ rozhodil rukama Simon.

Filip mluvil do telefonu: „Ano, poslouchám. Nestraším tě, jen… Prostě se se mnou nehádej, okamžitě zvedni zadek a…“

Filip odložil telefon. „Ta nána zavěsila. Simone, říkals Rebece o těch fotkách?“

„Ne.“

„Potřebuju to vědět určitě. Ani ses o nich nezmínil?“

„Neblázni.“

„Tak o nich musí vědět od Fišerové. Jde mi z toho hlava kolem. Rebeka tu ženskou potkala v davu čumilů to ráno, kdy povraždili Součkovy. Prý ji sama oslovila a zjišťovala, jestli Rebeka neviděla jejího manžela. Blábolila něco o čarodějnicích… To se ví, že Svobodová manžela neviděla, ale chytla se toho.“

„No a?“ nechápal Simon.

„To Fišerová nám poslala ty fotky. Řekla o nich Rebece. Chápeš? Ona je v bytě toho vraha…“

„Fišer je ale mrtvý.“

„Já nevím, vypadalo to tak. Těžko se ale nafotil sám.“

„Sakra.“ Simon sáhl po bundě. Ze zásuvky vylovil pistoli. Filip mezitím vklouzl do kabátu. Rychle zkontroloval zásobník zbraně. Zkusil znovu vytočit Rebečino číslo, ale odmítla hovor. Zavolal na Alana, který pospával na koberečku v rohu kanceláře.

Černá služební oktávie se vyřítila z garáže, až se kolem rozstříkla sněhová břečka. Bílé xenony se s nelidskou bledostí zakously do zimního odpoledne. Simon zavolal na dispečink, aby nahlásil zásah a připravil je na možnost povolání posil. Filip se řítil Prahou.

V ulici nebylo zrovna žádné parkovací místo. Auto nechali stát na chodníku.

Filip se hrnul ke dveřím, Simon ho ale na okamžik zadržel. „Hezky v klidu. Nešil. Ten chlap tam nejspíš není. Rebeka bude v pohodě.“

„Chápeš, že jsem na tyhle dveře před pár dny zvonil?“ vrtěl hlavou Filip.

Vysoký secesní dům se nad nimi vypínal k šedivé obloze jako hráz přehrady. Zašlá béžová omítka, obité štukové ornamenty a vysoké dvoukřídlé dveře ze dřeva, ve kterých byly jedny menší s mosaznou klikou. Filip za ni zkusil vzít, Simon mezitím zazvonil.

V interkomu to zachrastilo, jak někdo zapnul odposlech.

„Tady je Policie České republiky,“ začal kategoricky Simon. „Prosím, otevřete.“

V interkomu bylo ticho. Filip se k němu naklonil, měl pocit, že zaslechl, jak někdo dýchá.

Rebeka byla možná o pár pater výš… třeba už jeho druhý hovor přijmout ani nemohla.

Filip udeřil do dveří pěstí. Simon mezitím začal zvonit na další sousedy. Naštěstí právě vycházela ven stará paní.

„A za kým jdete?!“ ptala se, zatímco se Alan kolem ní prodral dovnitř a jeho tlapy zabubnovaly na schodech. Filip ho následoval. Simon jí alespoň ukázal odznak.

„Mladá paní, ve kterém bydlí Fišerovi?“

Schodiště se točilo v klaustrofobním šneku vzhůru. Zábradlí zdobily ornamenty květů, které připomínaly mříže vesnických hřbitovů. Třetí patro. Dveře číslo devět. Filip se nezdržoval zvoněním a zabušil na ně. „Jménem zákona! Okamžitě otevřete. Policie!“

Simon supěl po schodech. Za dveřmi ticho.

Filip vytáhl zbraň a podíval se na něj. Zadýchaný muž kývl. Nebyl čas na standardní postup – Rebeka byla možná v ohrožení života. Pokrčil nohu a prudce kopnul do křídla hned vedle zámku. Luplo to. Na druhý pokus zámek povolil a dveře se rozlétly.

Filip vstoupil s namířenou zbraní dovnitř. Simon ho jistil křížem. Prošli předsíní. Na podlaze byly parkety, rozházené papuče, stál tam věšák s kabáty. Matný botník lemovaný stříbrnou lištou. Z haly vedly prosklené dveře slonovinové barvy, za kterými někdo stál.

Bída sevřel mosaznou kliku. Zastudila ho do dlaně. Prudce otevřel. Zjistil, že míří na ženu.

Nebyla to Rebeka Svobodová, jak ho v první chvíli napadlo. Byla unavená a mnohem starší, s vrásčitou tváří a odrostlými barvenými vlasy, ve kterých nyní převládala šeď. Vypoulené oči připomínaly žabí, upírala je vyděšeně před sebe. Domácí šaty a přes ně zástěra jako ze staré školy. V ruce měla prachovku.

„Co tu děláte?!“ vyjekla.

Filip sklonil zbraň.

„Policie. Kde je Rebeka Svobodová?“ Mířil za ní do kuchyně. „A co váš manžel?“

Ustupovala před ním. Klopýtla. „To nevím! Nevím, kde je, ale určitě se vrátí. Určitě každou chvíli přijde. Jistě se jenom někde zdržel… Přece by nás tu s Broukem nenechal.“ Smrděl z ní alkohol a to, že svým slovům věří. Filip se jí chtěl ještě na něco zeptat, ale porcelánové hodiny na knihovně plné fantasy knížek začaly právě odbíjet. Simon v předsíni vykřikl. Filip se otočil a zvedl pistoli.

Simon se rval s podivnou bytostí. S nachýleným cvalíkem s rukama hustě porostlýma chlupy. Podsaditý muž byl o hlavu menší, a přesto neskutečnou silou narazil vyšetřovatele na zrcadlo, po kterém se rozběhla síť prasklin. Smýkl jím na stranu a srazil botník. Simonovi vylétla z ruky pistole. Po jeho tváři se klikatily čůrky krve.

Opilá žena se pověsila Filipovi na ruku. „Nestřílejte, proboha. Nestřílejte!“ A znovu křičela: „Broňo, nech ho. Broňku!“

Alan běhal kolem a zuřivě štěkal. Filip sklopil zbraň a vrhl se kamarádovi na pomoc. Po krátkém zápasu sípajícího Simona od pořízka odtrhl. Ten se po něm ale ohnal a nabral ho loktem. Bída vyfasoval strašnou ránu do zubů a narazil do dveří. Před očima mu tančily jiskřičky. Dalšímu výpadu cvalíka se ale vyhnul. Uštědřil mu ostrý hák a jednu na solar, až útočník zachroptěl.

„Dost, vy vrazi!“ zaječela žena tak, že všichni v předsíni na okamžik znehybněli.

Ticho jako první přerušil huhlavým hlasem cvalík: „Nechte maminku! Děte pryč!“

Teprve teď si ho mohli detektivové pořádně prohlédnout. Zelené kalhoty měl připnuté na kšandy a do nich zastrčenou flanelovou košili, ze které přetékalo břicho. Z nosu mu stékal pramínek krve, který si Broněk olizoval. Řídké vlasy měl neuvěřitelně rozcuchané. Simon se kolem něj prosmekl a zkroutil mu ruku za záda. Přirazil ho ke zdi. Filip mu mezitím zaklapl želízka.

Žena se k mladému muži neurčitého věku vrhla a objala ho. „Už je to dobrý, děťátko.“ Hladila ho po hlavě a rozzlobeně na oba pohlédla. „Myslel, že mi chcete ublížit. Rozrušili jste ho. Můžete si za to sami!“

Simon si oprašoval kalhoty.

„Všichni se uklidníme, dobře?“ ucedil Filip. „Kde je slečna Svobodová?“

„Nejdřív pusťte syna, pak se budeme bavit!“

„Podívám se po ní,“ odvětil Simon a začal procházet byt. „Rebeko! Beky!“ slyšel Filip jeho hlas a otevírání dveří. On sám zůstal v předsíni.

„Není tu. Jestli hledáte tu ženskou od novin, tak ta už tu není.“

„Děkuju, paní. Snad se nebudete zlobit, když se o tom přesvědčíme.“

Žena odešla do obýváku a zhroutila se do houpacího křesla. Její postižený syn se spoutanýma rukama se Filipovi vysmekl a následoval ji. Klekl si vedle křesla a položil jí hlavu na stehno. Žena si zapálila. Vdechla kouř. Porcelánové hodiny odsekávaly ticho.

„Kdybych věděla, co je zač, nikdy bych sem tu zlodějku nepustila.“

„Co vám provedla?“

„Ukradla diář mého muže. Jeho poznámky. Až se vrátí – a on se vrátí každou chvíli –, jestli ho nenajde, bude řádit, to mi věřte.“

„Váš muž je Lukáš Fišer, je to tak správně? Tušíte, kde je?“

„To mi řekněte vy! Jestli se mu něco stalo… ale jistěže ne. Můžete na něj počkat, už by tu měl být.“

„Paní Fišerová, váš manžel je pohřešovaný více než čtrnáct dnů. Viděla jste ho od té doby?“

Zamyslela se. Kousala si ret. Pak se náhle její výraz změnil. Obličej se stáhl do masky nenávisti, z očí měla jen škvíry. „To ta čarodějnice! Drží ho pod zámkem. Jakmile zjistila, že touží po novém životě, vylhala mu díru do hlavy! On mě miluje, víte? I Broňka. On by od nás nikdy neutekl. Chtěl nový život pro všechny! Nejen pro sebe. To by radši umřel, to vám říkám!“

Filip se podíval z okna na ulici. Odtahovka právě nakládala čísi černé auto. „O čem jste to teď mluvila? Jaká čarodějnice?“

„Nevím, prostě čarodějnice!“ udeřila pěstí do opěrky křesla. „Jen se o ní zmínil. Zní to bláznivě, já vím. Nejsem úplný šílenec. Takhle to prostě říkal – že zjistí víc a že čarodějnice změní náš život! Seznámil se s lidmi, kteří ji taky znali. Broučkovi, nebo jak. Řekli mu o ní a možná i dalším. Řekli mu o tom místě, kde jí nechávají zprávy. Měla dát nový život každýmu, kdo o něj požádá. Podle mě je jen oblbovala. On byl vždycky trochu hlavou v oblacích. Nedávno přišel domů jako vyměněnej. A pak zmizel!“

„Jste věřící? Byla jste někdy členem nějaké náboženské sekty?“

Rezolutně zavrtěla hlavou.

„A manžel?“

Filip si otřel zpocené čelo.

Vrátil se Simon. „Rebeka tu není, ale našel jsem něco jinýho. Používali koupelnu i jako temnou komoru. Našel jsem tam poházený negativy našich fotek.“

„Víte, co je to za fotky?“ zeptal se jí Filip.

Mlčela, ale kývla.

„Fotil je váš manžel, nebo snad vy?“

Zhluboka se nadechla. „Nafotil je pro mě Broněk. Moc rád fotí, myslím, že na to má talent. Je to dar.“

Simon s Filipem se na sebe významně podívali. Muž neurčitého věku si zatím cucal palec. Matka mu bezděky čechrala vlasy.

„Myslíte, že váš syn může mít něco společného s těmi vraždami?“

„No dovolte? Vyloučeno, o tom se vůbec nebudeme bavit. Kdybyste četli Lukášův diář… Když se muž ztratil, zajímalo mě, jestli tam nemá třeba nějakou schůzku, jestli si tam třeba nezapsal, že se zdrží. Nejsem žárlivá,“ dodala rychle. „Poznamenal si pár vět o tom místě na hřbitově, kde nechávají čarodějnici zprávy. Nedívejte se na mě tak! Šla jsem tam a přečetla si je. Tak jsem se dozvěděla, kdy a kde se to stane. Poslala jsem Broňu, aby tu svini vyfotil, abychom to odnesli na policii. Jestli si myslela, že se s ní Lukáš vyspí, tak se šeredně spletla! Takový on není.“

Filip vrtěl hlavou, po zádech mu ale z jejího šílenství přejížděl mráz. „Když jste to věděla, proč jste nám to neohlásila?“

Potáhla z cigarety. Ani si nevšimla, že dlouhý popel přepadl Broňovi do vlasů. Kluk se nepohnul.

„Zatraceně, četla jsem to v manželově diáři! Úplně vidím, jak stojím na stanici a… Víte, jak se na mě teď díváte? Vlastně jsem netušila, co se doopravdy stane. Ale ono se to stalo…“

„Váš syn se vrátil domů s fotkami mrtvol. Možná jste mu o tom četla z diáře…,“ navázal Filip.

„Ne! Vím, kam míříte, ale tak to není! Jen přišel pozdě, čarodějnice už tam nebyla!“

„Paní Fišerová,“ přistoupil k ní Simon. „Mrzí mě to, ale musíme vašeho syna zadržet pro podezření z vraždy.“

„Jak se opovažujete?! Nikdy jsem vám neměla ty fotky posílat! Přiběhl domů vyděšený k smrti. Ráno jsem se šla podívat před Součkovic dům. Když jsem vás tam viděla, myslela jsem si, že mi pomůžete. Vy jste mě ale přišli zničit!“

Filip pokrčil rameny. „Bylo zabito sedm lidí. Mějte pochopení. Jestli je váš syn nevinný, tak ho tu budete mít rychle zpátky.“

„Proklínám vás,“ šeptala za jejich zády Fišerová. Ještě než zavřeli dveře, otevřela si láhev vodky.

Cvalíka, který kňučel jako pes, vzali každý pod jedním ramenem. Zmítal sebou a zatínal prsty jako drápy. „Zabiju!“ ječel, zatímco ho vlekli po schodech.

Před domem počkali na hlídkový vůz, který je zavezl na stanici.

Případ byl víceméně uzavřený.

Filip padal únavou. Mořili se s výslechem Broni už třetí hodinu. Pokaždé když on nebo Simon zvýšili hlas, přikryl si zadržený uši dlaněmi a psychiatr, který byl u výslechu přítomen, detektivy napomenul. To jeho věčně zdvižené obočí bylo horší, než kdyby jim nadával. Filip si už potřetí představil, jaké by bylo trochu mu profesionálně bezvýrazný obličej pocuchat.

Nikam se nedostávali. Obviněný se k ničemu nepřiznal. Kdykoli na něj trochu zatlačili, udělal psychiatr pětiminutovou přestávku. Filip ho nechápal. Měli před sebou člověka, který se přiznal, že na místě fotil. Kdo jiný by tam o půlnoci byl než vrah? Jeho pošahaná matka? Teď se Broňa tvářil, že se neumí ani podepsat, i když to byla možná pravda. Filip si ale pamatoval jeho výraz v okamžiku, kdy napadl Simona – výraz nepříčetné zuřivosti.

Broňa stále tvrdil, že přišel jen vyfotit čarodějnici, jak chtěla maminka. Přišel ale pozdě, když už byli všichni mrtví. Detektivové jej přitlačili (o přestávce, kdy si psychiatr odskočil na toaletu) a došli ke zlomu. Broňa se přiznal, že na místě byl ještě předtím, než zabíjení začalo. Měl ale příliš velký strach, aby vystrčil hlavu, zatímco čarodějnice kolem lítala a zabíjela. Koktal o černé paní s noži místo prstů.

„O psychologii moc nevím, ale klidně by mohl mít nějakou formu schizofrenie, ne?“ ptal se Filip doktora. „Takové rozštěpení osobnosti… možná že tady si slintá na bradu, jeho druhé já ale může být zabiják.“

Psychiatr krčil rameny, že na diagnózu je brzy.

Z přemýšlení je vytrhl hlas kapitána Skořepy, který vpadl do výslechové místnosti. Byl brunátný, hlas se mu chvěl potlačovanou zlostí.

„Pánové, na slovíčko. Skončete tu maškarádu. Hned!“

Detektivové na sebe překvapeně pohlédli. O pět minut později už seděli v jeho kanceláři.

Skořepa s nimi ale nezůstal. Zahrozil jim ukazovákem a přirazil za sebou dveře. Osaměli v místnosti s mužem v ošuntělém kabátě a černovlasým klukem s rozzlobenýma očima.

„Jsem major Smrt,“ ucedil ten v kabátě. Tvář mu pokrývalo několikadenní strniště. Na krku se mu houpal dřevěný kříž.

„Hezký jméno,“ neodpustil si Filip, kterého celá situace začínala štvát. „Právě jsme vyslýchali několikanásobného vraha, můžete mi laskavě říct, co se stalo tak důležitého, že to nepočká, dokud s tím neskončíme?!“

„Klídek,“ zašeptal Simon.

„Četl jsem vaši zprávu,“ odtušil Smrt.

Filipa to zaskočilo. „Ještě jsem žádnou nesepsal!“

„Umím číst mezi řádky. Prošel jsem si všechny poznámky ve vaší kanceláři. Prohlédl si fotografie, které jste zatajili.“

Filipovi naběhly žíly. „Jak se opovažujete hrabat se mi…“

Simon mu položil ruku na rameno. Mluvil klidněji, ale i v jeho hlase zaznívala zloba. „O co vám jde, majore? Odvedli jsme na tom pořádnej kus práce. Zvlášť tady mladej se vyznamenal. To, že jsme toho úchyla dopadli, je hlavně jeho zásluha.“

„Už chápu,“ uhodil se do čela Filip. „My jsme zadrželi vraha a oni slíznou smetanu…“

Kluk sedící vedle majora praštil do stolu. „Nevíte, do čeho strkáte nos! Ani teď, když tady sedíme, o tom nemáte nejmenší ponětí! Nejen že jste žádnýho vraha nechytli, ale navíc jste ohrozili naši dlouhodobou práci! Ohrožujete mý parťáky, který na tom nasazujou životy!“

„Tristane, to stačí,“ řekl Smrt.

Kluk ale ještě dokončil. „Toho retardovanýho kluka pustíte domů! Skoro jste všechno zkazili. Už jsme byli na stopě! Kdybyste natrefili na ni, je po vás.“

„Oni to už pochopili, Tristane,“ řekl přísně Smrt.

Filip otevřel ústa a zase je zavřel.

„Mohu se zeptat, co tu to dítě vůbec dělá, majore?“ vypravil ze sebe Simon.

„Oba jste s okamžitou platností suspendovaní s podmínečným vyloučením od policie,“ řekl Smrt, aniž by jim odpověděl. Okamžik bylo ticho, než se jako jeden muž rozkřičeli.

„Doprdele, to nemůžete!“

„Můžeme,“ ucedil Tristan.

„Chci znát jeho hodnost!“ ukázal Filip na kluka. „Nevidím, že by měl výložky!“

Tristan jeho pohled vydržel. „Nemám žádnou hodnost. Nikdo v dětském útvaru ji nemá. K velení nepotřebujete hodnost.“

„To stačilo, Tristane! A vy dva si pište, že nikdy nevyhrožuju planě,“ opřel se dlaněmi o desku stolu Smrt.

Filip se začal smát. „Absurdní. U policajtů teď šéfujou děcka. Svět se zbláznil…“

„Ještě slovo, podporučíku, a budete si hledat novou práci,“ zahřměl Smrt.

Zírali na sebe přes stůl jako přes bitevní pole.

Major se pohodlně opřel. „Myslím, že příště už budete důsledně dbát pokynů svých nadřízených. Není v tom nic osobního, žádná zášť. Ve vlastním i v našem zájmu se držte od záležitostí SPDU dál.“

„Nic proti vám nemáme, ale nelezte nám do cesty,“ doplnil Tristan.

„Velmi dospělé,“ zavrčel Filip.

Po takovém dni mohli udělat jen jednu věc. Jakmile u Skořepy podepsali suspendaci, práskli v práci dveřmi a odešli do blízkého baru.

* * *

Když se Filip dokodrcal domů, žaludek se mu houpal. Zhroutil se na postel a přivřel oči. Vztek ale stále převládal nad únavou. Byl to dlouhý den. Jeho byt se proměnil v zatuchlou modravou jeskyni a hvězdy za oknem utopil smog. Alan chvíli pobíhal kolem a nadšeně ho švihal ocasem. Přitáhl v zubech zauzlovanou ponožku, o kterou se tak rád tahal. Pán dnes ale neměl na hraní náladu. Ležel oblečený na zádech a zíral do stropu. Patro měl spálené bourbonem a čištění zubů byla stejně příjemná představa jako návštěva pojišťováka. Cítil, jak na něj jde spaní. Z posledních sil hmátl po mobilu, aby si nastavil budík.

Když konečně displej zablikal, objevily se tři ztracené hovory od Rebeky Svobodové a zpráva v hlasové schránce. Zvuk zůstal vypnutý už od výslechu.

Poslechl si zprávu a ospalost ho rázem opustila. Vytočil Rebečino číslo. Telefon zvonil a zvonil. Po desátém zazvonění byl hovor konečně přijat.

Zdálo se, že do telefonu někdo brouká, ozval se zvuk kroků a potom hrůzyplný výkřik utrpení. „Filipe!“

Sluchátko ohluchlo.

Bídovi přejel po zádech mráz. Zvuk nejvyšší agonie mu rezonoval v uších. Nejdřív zavolal Simonovi. Naštěstí ještě nespal.

„Počkej,“ zachrchlal v dálce, jeho hlas zanikal v ohlušujícím šumění. Sprcha utichla. Simon byl nevrlý: „Co na tom chceš ještě řešit?“

„Rebeka. Sháněla mě, když jsme byli v baru. Nechala mi v hlasovce zprávu. Opravdu té Fišerové ukradla diář. Našla to místo, Simone! Ona byla na tom hřbitově a četla…“

„Filipe…“

„Četla vzkaz na hrobě čarodějnice!“

„Filipe, doprdele, co to kecáš?! To ti to nestačilo?“

„Simone, je to dneska! Další vražda se má stát dneska na Malé Straně. Rebeka mi nechala zprávu, že tam jede. Chtěla, abych šel s ní, ale že když jsem nedostupnej, pojede to obhlídnout sama. Nechala mi zprávu, aby mě měla jako pojistku! Do dvanácti se měla ohlásit.“

„Kruci.“ Na druhé straně bylo chvíli ticho. „Volals jí?“

„Volal. Ječela moje jméno. Takže… je to kousek od lanovky, máš to blíž. Já pojedu mustangem.“

„Nikoho nezabij, víš, co jsi vypil.“

„Je to Šeříková 5. Sejdem se na místě.“

„Budu tam dřív, cestou zavolám na centrálu. I kdyby nás za to měli vyrazit.“

„Díky, Simone.“

Muž na druhé straně se nadechl. „Nejezdi jako blázen, mladej.“

Filip si do obličeje šplíchl ledovou vodu. Chlápek v zrcadle vypadal, jako by pár nocí nespal. Rudé žilky v očích a kruhy pod nimi. Natáhl si tlustý rolák, vklouzl do bot a do kabátu. Vylétl z bytu. Teprve když zamykal, uvědomil si, že na chodbě za ním stojí pes.

„Ty chceš jet se mnou?“

Seběhli dolů. Nezdržoval se čištěním sněhu, který mustang halil jako deka. Rukávem otřel přední sklo a skočil za volant. Auto nespokojeně zachrochtalo, kola zavyla a s podkluzováním vyrazila, až ledové šplíchance obhodily dům.

Filip se řítil nočním městem. V mysli se mu míhaly podivné obrazy, vzpomínky na dnešek i na několik posledních dnů. Před očima se mu hypnoticky zjevovaly černobílé fotografie. Slezská byla zavřená, žlutavých majáků si všiml na poslední chvíli. Mustang zařval. Filip strhl volant a proklouzal do vedlejší ulice bokem, tam se mu podařilo rychlým kontrem řízení srovnat. Před očima mu bleskla Rebečina tvář. Neznali se tak dobře, aby mu důvěřovala. On ji ale znal dost dobře na to, aby se o ni bál.

Na Karlově náměstí na křižovatce přeblikla červená, Filip dupl na plyn. Přes most Legií se přeřítil jako raketa. Do Šeříkové vtrhl v protisměru. Najel autem na chodník. Vyskočil ven.

Náhle stál v tiché noční ulici. Město kolem mlčelo, jeho dech šuměl normálností. Filip zaváhal. Zkontroloval zbraň, kterou sbalil bez pouzdra a měl ji volně v kapse kabátu. Vydal se k činžáku osvětlenému pouliční lampou. Všiml si Šimonova auta. Bylo prázdné. Jeho parťák už musel vejít do domu.

Branka se pod doteky větru vrzavě zavírala a otevírala. Filip po asfaltu postupoval k domu. Alan se mu pletl pod nohama. Kostry stromků a keřů byly poprášené sněhem.

Náhle se kdesi nahoře ozval zvuk tříštěného skla. Duté puknutí něčeho o lampu, která se rozbila a zhasla. Na ulici padla tma. Žuchnutí té samé věci na asfalt. Ve sněhu se černal beztvarý obrys. Filip přiskočil k ležícímu. Polámané tělo. Záplava krve. Vytřeštěné Simonovy oči.

Zajíkl se a hmátl po vysílačce. „Zraněný policista! Slyšíte mě?! Tady je Bída. Mám tu zraněného, nebo… panebože,“ šeptal a snažil se ovládnout. Simon měl vyvalené oči, pas byl zvrácený v opačném úhlu, končetiny zpřelámané. Tělo se dosud třáslo.

Vstupní dveře domu se otevřely jako černý chřtán. Dýchly na Filipa tmou.

Bída vytrhl pistoli a stále v pokleku do nich zamířil. Ozvalo se slabé volání o pomoc. Rebeka! Filip se zadíval na mrtvého Simona. Rozběhl se dovnitř. Alan kňučel strachy, následoval pána s odstupem několika metrů.

Filip levačkou zatápal po vypínači a rozsvítil, kroucené schodiště se svíjelo jako had. Filip se rozběhl. Vedlo ho sténání, které se podivně rozléhalo ozvěnou. Opakovalo se jako porouchaný mluvící strojek. Okamžik se mu zdálo, že si s ním jen hraje meluzína, vzápětí to znělo jako neviditelné hlasy. Klopýtal vzhůru po vyšlapané terase, držel se u stěny. Jednou rukou se jí dotýkal. Když zhaslo světlo, neztratil orientaci. Alan se šoural za ním se stále větším odstupem.

Nechali za sebou první, druhé i třetí patro. Ve čtvrtém Filip našel dveře, ze kterých zvuky vycházely. Přiblížil k nim tvář. Jeho srdce divoce bušilo. Dlaně se potily, pot stékal i do očí. Filip si otřel dlaň a pevně sevřel pistoli. Stlačil kliku a vrazil dovnitř.

Nebylo zamčeno. Vpadl do předsíně, až vchodové dveře narazily do stěny a opět se za ním přibouchly. Alan zůstal venku. Filip střídavě mířil na troje dveře, které z místnosti vedly.

Ocitl se v hale prvorepublikového bytu. Stropy byly vysoké čtyři metry. Předsíň rozlehlá jako celý Filipův byt. Najednou zavládlo ticho, sténání ustalo.

Vydal se k jedněm dveřím, když naříkání náhle znovu zaznělo – za ním. Tentokrát se prohnalo s tupými, dutými údery. Filip prošel do další místnosti. Na zemi se rozlévala rudá louže. Musel se propadnout do noční můry, protože seshora kapala krev. Na parketách vedle něj zadunělo kladivo. „Filipe…,“ promluvila žena přibitá ke stropu. Visela na něm roztažená jako anděl, kterého si někdo připíchl do kolekce motýlů.

„Kristepane,“ zamumlal Filip. Ruka s pistolí mu klesla.

„Filipe,“ zasípala znovu Rebeka. Vypadala jako loutka, kterou vedou neviditelné ruce. Nepřirozeně trhla hlavou, celá se propnula. Vlasy jí zplihle visely jako šlahouny smuteční vrby. Něco se usadilo v její hlavě, něco otevíralo její čelisti, něco vyhánělo vzduch skrze její hlasivky. Něco se dívalo skrze její oči.

„Neměl jsi sem chodit. Je pozdě,“ zakřičela hrdelně. Ta věc, která jí seděla za očima, se odtrhla, odletěla jako závan větru. Hlava ženy s nehybnýma očima klesla. Byla mrtvá. Musela být, už když Filip přišel. Zpanikařil.

„Kde jsi?!“ zakřičel a mířil do všech koutů pokoje. Křišťálový lustr se rozsvítil, okolí zalila bílá záře. Kouty zůstaly černé, začali se z nich rojit pavouci. Filipovi před očima běhaly mžitky. Zablesklo se. Otevřely se dveře pokoje, za nimi další a další. Trojice dveří, kterými se blížil závan mlhy. Zablesklo se znovu a na sítnici oka zůstala vypálená silueta černé postavy. Při dalším záblesku se objevila o dva metry blíž. Shrbená postava. Vyschlé umrlčí hnáty. Kovově pableskující vlasy jako zmuchlané dráty měděného relé.

Filip třikrát vystřelil. Zbraň cukla. Střely proletěly balistickou dráhou a rozdrtily vše v cestě. Hluk výstřelů zanikl v zadunění hromu. Znovu se zablesklo a bytost natáhla po Filipovi ruku.

Vykřikl děsem. Obláček vzduchu ho nelidskou silou nadzvedl. Bída se zmítal, jeho pěsti ale procházely skrz. Něco ho odmrštilo. Prorazil skleněnou výplň dveří. V hale se vyhrabal na nohy. Ruce i tvář mu pořezaly střepy. Rozhlédl se jako zvíře zahnané do kouta. Vyrazil pryč.

Ocitl se v kuchyni. Kolem stolu strnule seděli čtyři lidé. Jejich těla vypadala okoralá, zhroucená sama do sebe. Na první pohled byli mrtví. Před každým z nich stál talíř, do kterého někdo složil psaní. Uprostřed květovaného ubrusu ležely spálené vonné tyčinky. Vůně santalu se ve vzduchu mísila s pachem smrti.

Filip se vytřeštěně zarazil. Sedícím se trhaly hrudníky, žebra praskala jako slané tyčinky, protože se něco dralo ven. Černomodří holubi s malými lidskými tvářemi se klubali na svět.

„To je ten nový život, mami? Připadá mi to jako naše kuchyně,“ řekl jeden z nich hlasem dítěte.

Filip vyrazil z místnosti. Černá magie kolem bublala jako bažina. Obklopila ho. Chňapala po něm. Zlostné chomáče kouře se proháněly halou. Nebylo možné se jim vyhnout. Filip se přesto rozběhl ke dveřím. Teď, nebo nikdy! Skočil. Před ním se náhle zjevila babizna. Její oči byly modré jako střepy drceného skla. Spáry se Filipovi zaryly do ramen a srazily ho na kolena. Ochromila ho bolest. Zasípal. Něco ho tlačilo níž, po hrudi mu prýštila krev. Neviditelná smrt. Nic víc než mžení ve vzduchu.

Dveře do haly náhle explodovaly. Vkročilo do nich černovlasé dítě, Tristan v rozevlátém kabátě. V levačce držel dýku ve tvaru kříže, v pravé malý revolver. Za ním vpadl zrzavý kluk, snad ještě mladší. Obouruč – jako brokovnici – svíral stříbrnou pistoli. Zrzavý něco zakřičel a na zbrani zazářily runy. Zhruba devítiletá holka odtrhla z pásu přes prsa jeden z mnoha igelitových pytlíčků s tekutinou. Zableskl se na něm kříž. Celý vchod zakryla postava v klobouku. Major Smrt. Přes ramena měl vyšívanou štolu. V ruce držel hůl, ze které se na obou stranách otevřely břity. Rozmáchl se oboustrannou kosou. Děti vtrhly do místnosti jako lavina.

„Ve jménu Páně!“

Zbraně třaskaly. Vodní granáty se rozprskávaly o stěny a pršely jako posvěcený déšť. Filip zůstal klečet na zemi a díval se.

Kluk s runovou pistolí si po výstřelu téměř sedl, jak jím smýkl zpětný náraz. Černou postavu čarodějnice nebylo vidět. Zato zlobné chomáče se jako ztracené duše vrhaly na děti, aby trhaly maso a lámaly křehké kosti. Filip si uvědomil, že to, co se kolem něj odehrává, není z tohoto světa. Neviděl, s čím děti bojují, ale viděl, jak se jim při zranění otevírají rány. Jak kulky ze stříbrných revolverů explodují v prostoru. Jak se pokojem vznáší dýka ve tvaru kříže zabodnutá do neviditelné bytosti. Jen tušil, jaká hrůza kolem něj víří.

Zdálo se, že ani major Smrt útočníky nevidí. Přesto chránil děti jako živý štít, rozprostíral nad nimi plášť, kryl jim záda. Zrzavého kluka cosi popadlo za ruku a smýkalo jím po místnosti. Pustil zbraň. Stalo se z něj vyděšené a bolestí šílené dítě. Filip v záblesku zahlédl, že jej vláčí černá šmouha, čarodějnice. Na scénu vpadl Smrt. Ohnal se po ní kosou. Zazářily intarzie křížů. Vyšplíchla černá krev.

Kluk dopadl na zem s rukou zkroucenou v nepřirozeném uhlu. Ztratil vědomí. Smrt nad ním zůstal stát jako socha až do chvíle, kdy se temná bestie vynořila za ním a rozdrtila mu lebku. Se zuřivým štěkáním, napůl šílený strachem, se na scénu vřítil Alan. Odrazil se a skočil. Zakousl se do věci, která zabila majora. Visel ve vzduchu na něčem neviditelném a vrčel i kňučel zároveň. Nenávist i hrůza. Zuby sevřené v křeči.

Tristan si toho nevšiml. Likvidoval právě na druhém konci místnosti přízračného ducha. Filip se konečně probral ze šoku. Hmátl po stříbrném revolveru, který ležel na podlaze jen kousek od něj. Zamířil do prázdna nad Alanovou hlavou. Zatímco mu jektaly zuby, zadrmolil, jak ho v dětství učil jeden z vychovatelů v děcáku.

„In nomine patris…“

Vypálil! Křičel modlitbu. Vystřílel celý bubínek. Jako by každý jeho výstřel doprovodilo tiché Gloria. Nicota nad Alanem implodovala. Pes dopadl na zem. Zrůdný oblak se rozptýlil. Během půl minuty se v bytě rozhostil klid.

Ve vzduchu se vznášel pach krve a střelného prachu. Někdo v rohu zvracel. Začali se počítat ranění a mrtví. Uprostřed haly zůstala ležet nehybná čarodějnice. Tělo na černém hávu zvrásnělé jako uschlé jablko. Smrt ji zbavila hrůzostrašnosti. Zůstala jen mrtvá stařena, která kdysi snad byla krásná. Tváře pokryté růží, lacině modrá víčka s třpytkami. Vlasy, zašlá měď, chvílemi z nich ale prosvítala jejich původní barva. Zlatá.

„Byl to odraz Zlatovlásky,“ řekl někdo za Filipem. „Jednu podobnou jsme už dělali, ale ještě nikdy nic tak… strašlivýho.“ To promluvil Tristan.

Za oknem se rozhoukaly sirény. Ulici ozářily modré majáky. Záchranáři přibíhali po schodech.

Chlapcův výraz se málem rozpadl, nakonec ale Tristan slzy zadržel.

„Major je mrtvej,“ zašeptal a po chvíli dodal: „Stejně jako tvůj parťák.“

Sedl si vedle Filipa, který stále nedokázal promluvit. Povídal si s ním, jako by se zpovídal. Bída kýval, ale vlastně kluka ani nevnímal. Myslel na Rebeku a na Simona a bylo mu zle. Nechtěl sejít dolů, protože se bál, že uvidí parťákovy otevřené oči. Bylo mu úzko. Z bytu plného krve, střepů a třísek odešel jako poslední. Odvezli ho rovnou do nemocnice.

O týden později se konal Simonův pohřeb. Byl to slavnostní pohřeb s policisty ve svátečních uniformách a salvou. Přišel dokonce i ministr vnitra. Všichni o tom psali – stal se hrdinou. Dostalo se mu poct a rodině bohatého příspěvku od oficiálních míst i kolegů. V tiskové zprávě stálo, že padl, když se snažil zachránit novinářku, kterou únosce držel jako rukojmí. Ten maniak, Lukáš Fišer, byl později při přestřelce usmrcen. Média se mohla přetrhnout. Hluboký lidský příběh byl na světě.

Filip Bída dostal od nenápadného muže z ministerstva vnitra nabídku. Povýšení a odměnu při zachování mlčení. K poslednímu březnu na vlastní žádost u policie skončil. Kdo by mu to mohl mít za zlé?

Jako nezaměstnaný měl teď spoustu času. Spoustu času krmit v parku holuby. Spoustu času přemýšlet nad tím, co zažil. Spoustu času donekonečna si přehrávat poslední případ.

Co udělali špatně? Dosud pro Simona nedokázal truchlit. Zůstal plný prázdnoty a na nic jiného v něm nezbylo místo. Připadal si podvedený. Na výčitky svědomí naštěstí nezůstal sám. Při procházkách ho doprovázel bojácný pes, který vypadal na dobrých patnáct, protože chlupy měl úplně šedivé.

Jednoho dubnového rána, když jeho pán četl noviny, Alan vyskočil a zavrtěl ocasem. K jejich lavičce přistoupil černovlasý kluk. Opodál postávala parta několika dalších dětí.

„Ahoj,“ usmál se.

Filip zvedl oči. „Ahoj. Jak se vede?“

Tristan přikývl a ošil se. Z kapsy vytáhl žvýkačku a nabídl i Filipovi.

„Můžu si k tobě na chvíli sednout?“

„Je celá tvoje,“ ukázal Filip na lavičku. „Nečekal jsem, že se ještě potkáme.“

Tristan se posadil. „Chybí ti Simon?“

Filip se zamyslel. „Jo.“

„Smrt byl jako náš starší brácha. To on SPDU založil. Dohlížel na nás. Záleželo mu na nás. Dával nám ty veselý jména.“ Tristan si prohlížel špičky bot. „Jsme parta, kterou dal dohromady z děcáků. Vybral si nás.“

„Vím, jaký to je,“ odtušil Filip. „Co s váma teď bude? Našli vám novýho taťku?“

„Znám tvoje papíry,“ odpověděl Tristan. „Jsi stejnej jako my.“

Z kapsy vytáhl složenou majorovu štolu. Na rudém sametu byly zlatě vyšívané kříže a latinská slova. Filip si uvědomil, že mu ji chlapec nabízí.

„Jsem teď velitel. Tys tu svini dostal. Můžeš bejt náš starší bratr. Potřebujeme někoho dospělýho, kdo by…“

„Přidat se k vám?“ zopakoval nepřítomně Filip.

„Jestli řekneš ano, zařídíme to. Jsme jedinej útvar, kterej dokáže s mýtikama bojovat.“

„O čem to mluvíš?“

„Přicházejí bytosti, který známe z legend. Jako Zlatovláska. Některý mezi náma žijou staletí, alespoň tak to říkal Smrt. Poslední dobou ale začínají škodit. Nevíme, proč se to děje. Některý z nich lidem nabízejí, že je dostanou na druhou stranu. Do mýtickýho světa. Některý lidi jsou hloupí a uvěří. Copak jim tu není dobře? Tolik po tom mýtickým světě touží, že se nechají i zabít, aby se tam dostali.“

„A dostanou se tam?“

„To nevím,“ sklopil hlavu Tristan. „Hlavním úkolem speciálního dětskýho útvaru je zjistit, proč se to děje. Děti jsou totiž jediný, kdo je dokáže vidět. Děti a divný lidi. Myslim, že i Smrt je trochu viděl.“ Tristan Bídovi pohlédl zpříma do očí. „Mýtikové se poslední dobou objevujou častěji, je jich pořád víc. Jestli je chceme zastavit, za chvíli budem potřebovat armádu. Dětskou armádu.“

Filip se na něj díval. V chlapcově tváři nebylo nic dětského. Hledal slova, kterými by mu řekl, že jeho válka už skončila. A že žádná nová Simonovi život nevrátí. Hledal slova…

„Vlastně teď nemám co na práci.“

Tristan se pousmál. „Budeme tvoje rodina.“

Filip sklonil hlavu a ve chvíli, kdy mu chlapec položil štolu na ramena, mu zvlhly oči.

Zrození vypravěče z ducha velkoměsta

Antonín K. K. Kudláč

Byla to doba pro českou fantastiku poměrně zajímavá a možná v mnohém přelomová. Psal se rok 1999 a nakladatelé se už nebáli vydávat tuzemské autory pod jejich vlastními jmény, aniž by trvali na anglických pseudonymech. Postupně se proměňovala autorská základna, debutanti z osmdesátých let byli doplňováni či střídáni mladšími. Klasik Ondřej Neff tehdy přišel s drsnou polit-fiction Tma, Jiří Kulhánek zahájil tetralogii Divocí a zlí, Leonard Medek pobavil svižnou kombinací sci-fi a fantasy v románu Runeround. A na startu stáli ti nejmladší. Nakladatel Michael Bronec začal pořádat každoroční soutěž, zaměřenou na začínající autory fantasy, jejímž výsledkem měl vždy být sborník s vítěznými pracemi. Soutěž dostala název O železnou rukavici lorda Trollslayera, sborník Drakobijci. Hned v prvním ročníku zaujal mladík, který psal trochu jinak než ostatní…

Povídka Stvořitel byla opravdu zvláštní. Žádné omšelé žánrové rekvizity v podobě elfů, draků a trpaslíků, žádní neohrožení hrdinové. Křehce morbidní příběh o nevšedním tvůrci a jeho hledání poslední části, kterou potřeboval k dokončení svého vrcholného díla, v sobě pozoruhodným způsobem spojoval krutost a nevinnost a vymykal se jednoznačnému žánrovému zařazení (něžný horor? obskurní pseudopohádka? splatterfantasy?). Už tehdy, byť zatím jen na malé ploše, se projevil Renčínův smysl pro bizarní detaily a motiv zvláštního spojení umělých a přírodních struktur, tedy to, co později rozvinul ve svých rozsáhlejších prózách. Dokonce lze s jistou dávkou přehánění vést paralelu mezi tímto rysem Renčínovy tvorby a podobnými postupy například v textech Chiny Miévilla, v této době ovšem nejen u nás, ale i ve světě ještě prakticky neznámého… Ať tak či onak, tento podle samotného autora jeho šestý literární pokus v životě slavil úspěchy v soutěžích: druhé až třetí místo v soutěži O nejlepší fantasy a druhé místo v již zmíněném klání Broncova nakladatelství Straky na vrbě, v jehož prvním sborníku povídka vyšla.

Některé takovýto úspěch podnítí k další tvorbě a dalším úspěchům, jiní pak navždy z literární scény zmizí. Pavel Renčín patří k těm prvním. Sám tvrdí, že pokud by neprorazil tak záhy, zřejmě by s psaním přestal. Toto období jeho literárních počátků lze označit za „soutěžní“: celkem třikrát zvítězil v „drakobijecké“ soutěži (a po pěti letech do ní přestal přispívat, aby dal šanci také jiným), v nejprestižnější tuzemské soutěži v oblasti fantastiky O cenu Karla Čapka docílil jednou sedmého místa v kategorii dlouhých povídek. Během prvních tří let publikování postupně přestoupil hranici začátečnického účastníka soutěží a začali si jej všímat další nakladatelé a editoři povídkových antologií. Pomalu hledal své místo ve spektru české fantastiky, vybrušoval vlastní styl, experimentoval s různými typy vyprávění a žánrovými formami.

Povídka Tanči mezi vločkami! sice vychází z poetiky klasické tolkienovské fantasy, ale svou impresionistickou strukturou a vybroušenou stylistikou se výrazně odlišuje od drtivé většiny tuzemské produkce tohoto typu. Dodnes patří mezi Renčínovými fanoušky k nejoblíbenějším a sám autor ji (zcela oprávněně) považuje za jednu ze svých nejsilnějších. Renčínova přítomnost v antologii Conan v bludišti zrcadel (2001) byla vzhledem k jeho dosavadnímu stylovému zaměření asi pro většinu čtenářů překvapením. Srdce z ledu se od ostatních příspěvků odlišovalo nejen propracovanějším jazykem, než jaký bývá u českých „conanistů“ obvyklý. Cimmeřan je zde oním drsným žoldákem z počátků své kariéry, oproti howardovskému kánonu ovšem hraje spíše druhé housle; mnohem výraznější postavou a skutečnou protagonistkou povídky je bojovnice Atrix. Recenzenti většinou nereagovali nadšeně, ale myslím, že se přesto Renčínovi podařilo zajímavě ozvláštnit conanovskou formuli, aniž by nesmyslně experimentoval.

Už v počátcích jeho autorské dráhy občas probleskla předzvěst pozdějšího směřování, čím dál rychleji se vzdalujícího od tradiční fantasy. Taková je povídka Skokani, fantaskně realistické vyprávění ze současné Prahy a zároveň svébytná variace na „ghost story“, završená mrazivě nejednoznačným závěrem. Podobné jsou i bradburyovské Vzpomínky delfína, připomínající Malou mořskou vílu, které velmi dobře ukázaly Renčínovu schopnost napsat netriviálně dojemný příběh, který nesklouzává k laciné sentimentalitě. A zcela jistě Loutkové divadlo, první (a dosud vlastně jediný) Renčínův čistý horor, představující v české fantastice zřídka akcentovaný motiv holocaustu, využitý ovšem jen decentně a v náznaku; dodnes zřejmě jeho čtenářsky nejnáročnější text a podle mě vrchol jeho tehdejší tvorby.

Bylo jen otázkou času, kdy se úspěšný povídkář pokusí o svůj první román. Vznikal dlouho a podle autorova svědectví poměrně těžce. Nepohádka (2004), vydaná v nakladatelství jeho objevitele Michaela Bronce, splétá několik linií příběhu lidských i mytických (možná spíše pohádkových) postav, pohybujících se mezi Čechami naší současnosti a paralelním fantastickým světem, nazvaným klasicky Utopie. Děj oplývá řadou svěžích nápadů a přes závažný základní motiv (otec hledá záchranu pro svého syna, umírajícího na rakovinu) textem místy probleskuje lehký humor. Autorova nezkušenost s rozsáhlejší formou a také větší pauzy, které vznikaly během psaní, zapříčinily určitou disproporčnost struktury románu, přesyceného mnoha odbočkami a dějovými linkami. Kritika i čtenáři jej však pochopili především jako důkaz rozvíjení talentu a příslib do budoucna.

Už v této době se o Renčínovi mluví jako hlavním a vlastně jediném domácím představiteli městské fantasy, tedy směru fantastiky, využívajícím reálného prostředí současného (velko)města jako aktivního činitele příběhu, nikoli jen kulisy. Základem děl tohoto druhu jsou často tzv. městské mýty (urban legends). Ve světě patří k jejím ústředním osobnostem například kanadský spisovatel Charles de Lint nebo, alespoň částí svého díla, dnes velmi populární Brit Neil Gaiman. Je otázkou, zda a nakolik je opravdu možné Renčínovy práce z této doby označit jako městskou fantasy. Jsem si dobře vědom ošidnosti těchto termínů a mlhavosti jejich významu, přesto se domnívám, že podstata Renčínova stylu leží někde trochu jinde (aby nedošlo k nedorozumění, mluvím o prvních zhruba pěti letech nového tisíciletí).

Zahraniční publicisté a teoretici ve snaze pojmenovat současnou fantasy, vymykající se petrifikovaným tolkienovským a howardovským modelům, vymysleli termíny contemporary/modern-day fantasy, případně low fantasy. Tento styl charakterizovali jako příběhy odehrávající se v současném reálném světě, v němž se hrdinové, často zcela obyčejní, všední lidé, setkávají s fungující magií nebo mytickými bytostmi, případně přecházejí tam a zpět z naší reality do jiných, alternativních světů. Díla tohoto druhu s oblibou využívají odkazu na současnou popkulturu, objevují se zde také temnější, hororové tóny, na rozdíl od klasického hororu ovšem nadpřirozené jevy a bytosti nevzbuzují v protagonistech hrůzu, nýbrž spíš údiv a zvědavost, často i sympatie. Celková atmosféra těchto příběhů je poměrně pozitivní, radostná, hravá, jejich autoři vycházejí bohatě z místních mytologických a folklorních tradic a lokálních reálií. Tento proud fantasy bývá dělen na množství různých podžánrových variant, podle míry důrazu na určité základní motivy nebo pojetí postav, přičemž jednou z nich je i městská fantasy.

Domnívám se, že Renčín patří u nás přímo k průkopníkům tohoto typu postmoderní fantastiky, který objevil zřejmě zcela intuitivně, bez přímé čtenářské inspirace a následného záměrného napodobování. Realita, tvořená prolínajícími se vrstvami našeho současného a fantastického světa s důsledným využitím domácích reálií, úzce propojené mytologické a popkulturní odkazy a nehrdinské, o to však uvěřitelnější postavy staví jeho tvorbu do blízkosti zmíněných zahraničních proudů ve fantasy a zároveň ji činí v českém prostředí specifickou a nezaměnitelnou. Prvky městské fantasy jsou přitom jen jednou z řady příchutí, kterými obohacuje dřeň svých vyprávění, jakkoli v posledních letech, jak uvidíme, patří u něj k dominantním.

Čím je vlastně jeho rukopis charakteristický? Zcela jistě především jazykem, jehož bohatá metaforičnost a vynalézavá práce s novotvary nenachází mezi českými autory toho druhu konkurenci. Dále snad určitou všudypřítomnou melancholií, která vyvěrá z vědomí omezenosti našeho vnímání světa a nemožnosti ovládat vlastní osud. Vyvažuje ji ovšem současně pocit naděje, přítomný i v temnějších pasážích jeho příběhů – hrůza zde čtenáře nikdy nedrtí, ale spíše podněcuje jeho fantazii. Typický je také v některých jeho textech lehký nádech pohádkovosti. Byl jsem ostatně dlouho přesvědčen, že z Renčína jednoznačně vyrůstá autor literatury pro mládež, což se nakonec nepotvrdilo.

Vraťme se však zpět k pohledu na vývoj jeho literární dráhy. Po vydání románového debutu se vrátil ke psaní povídek, které našly uplatnění na stránkách časopisů, a především tematických antologií. Ve sborníku erotické fantastiky Klášter slasti (2003) vyšlo Valeriino přání, ojedinělý Renčínův výlet do oblasti science fiction, zde s nádechem kyberpunku. Téma je ovšem typicky renčínovské: člověk mezi dvěma světy, jeho nejistota, smutek ze zborcených vztahů i trocha naděje do budoucna. Velmi osobní je, alespoň podle autorova svědectví, reálný předobraz povídky Na křídlech zlatých draků, kterou nacházíme v antologii Kostky jsou vrženy (2005), inspirované hrami na hrdiny. Fantazie přemáhá i smrt, tak by se možná dalo stručně shrnout její poselství. Navíc je to další důkaz už jednou zmiňované silné emocionality jeho příběhu, která se obejde bez berliček patosu a sentimentu, a přitom zasahuje čtenáře hluboko a dlouhodobě.

Pavel Renčín si během několika let od vydání své první knihy začal uvědomovat, že je třeba vstoupit do dalšího, vyššího patra autorského vývoje, jinak ustrne a nikdy nevystoupí ze zástupu „navždy nadějných“. Zintenzivnil svou spisovatelskou práci a podřídil ji jasnému cíli: zprostředkovat své příběhy co nejširšímu publiku. K tomu měly přispět i jeho webové stránky, kolem nichž se poměrně rychle vytvořil stabilní okruh fanoušků.

Novelou Jméno korábu (2007), vydanou Knižním klubem, se poprvé vymanil z omezeného okruhu žánrových vydavatelství. Půvabné vyprávění o plavbě jedné lodi a její svérázné posádky za nejistým cílem je rozkročeno mezi světem příběhů pro mladší čtenáře (alespoň tak naznačovala poměrně nekomplikovaná literární forma i grafická úprava knihy) a prozaickým experimentem, upomínajícím svou tematikou na zálibu předválečných poetistů, například Konstantina Biebla, v exotice vzdálených krajů a dalekých cest. Zjevná rozkoš z jazyka a především mistrovská schopnost pracovat s jeho možnostmi činí z této knížky v rámci současné české fantastiky dosti ojedinělý počin.

Renčín neopomíjí ovšem nadále ani povídkovou tvorbu. Jen tančí, nemluví, nespí, inspirovaná případem Nataschy Kampuschové a publikovaná v magazínu Pevnost, opět přinesla sugestivní fantaskní realismus, využívající, podobně jako dříve Loutkové divadlo, dětské optiky vnímání světa. Zcela oprávněně byla nominována na cenu Akademie science fiction, fantasy a hororu v kategorii povídek. Ukolébavka pro město krys otevírala první českou antologii povídek stylu městské fantasy Pod kočičími hlavami (2007) a ukazovala zřetelně směr, kterým se bude Renčínova tvorba dále ubírat.

Do (staro)nových vod vstoupil, jak je jeho zvykem, po svém. Začal postupně on-line publikovat jednotlivé kapitoly nového románu Labyrint, vznikajícího v podstatě jako interaktivní hra ve spolupráci s fanoušky. Příběh skupiny značně různorodých mužů a žen, putujících pražským podzemím za neznámým cílem, se odvíjel v průběhu roku 2008 jak na Renčínově webu, tak paralelně na stránkách Pevnosti, a velmi účinně stmelil komunitu autorových obdivovatelů. Zrodilo se svébytné univerzum, jehož budování pokračuje dosud.

Prvním pilířem tohoto světa se stal román Zlatý kříž (2008), úvodní část trilogie Městské války, které se ujalo nakladatelství Argo. Znamená zřejmě dovršení Renčínovy vůdčí pozice v rámci tuzemské městské fantasy a zároveň zahajuje další etapu, krok k románovým cyklům, obvyklým u úspěšných tvůrců fantasy žánru v zahraničí.

Co bude dál? Bude skutečně Renčínova autorská dráha postupovat podle tohoto obvyklého scénáře, a můžeme tedy očekávat série románů, jen sem tam proložené kratší prózou? Je konec skvělému povídkáři? V této chvíli se zdá, že nikoli zcela. V tomto výboru jeho nejlepších povídek si můžeme přečíst dosud nepublikovaný příběh Balada krve, v němž si vyzkoušel pro něj neobvyklou formu okultní detektivky. A na otištění čeká několik dalších…

Po deseti letech od jeho debutu lze bez rozpaků říct, že Pavel Renčín je v oblasti domácí fantastiky zřejmě největší tvůrčí talent své generace. Jeden z nejosobitějších hlasů naší fantastické prózy zní stále zřetelněji a míří i k širšímu publiku a snad ke komerčnímu úspěchu. Možná že právě teď je kdesi v půli cesty: začátky má za sebou a blíží se k prvním vrcholům, které už se jasně rýsují na horizontu.

(2009)

Pavel Renčín
Beton, kosti a sny

Doslov Antonín K. K. Kudláč

Ilustrace na obálce Raggedstone/Shutterstock.com

Korektura Eva Houšková

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 19. 12. 2025

ISBN 978-80-274-4830-2 (epub)

ISBN 978-80-274-4831-9 (pdf)

ISBN 978-80-274-4832-6 (prc)