Věk nenávisti

Pavel Renčín

Městské války 3

Znění tohoto textu vychází z díla Věk nenávisti tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Argo v Praze v roce 2011.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

§

Text díla (Pavel Renčín: Věk nenávisti), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 9. 1. 2026.

1. kapitola

Město hoří. Plameny přeskakují ze střechy na střechu, věnčí je jako oranžové věže. Šlehají do výše desítek metrů, rudé jako krví nalitý hřeben běsnícího kohouta. Pálí bez rozdílu vše živé i neživé, jančí v paletách žluté, svatební bílé a kouřově černé barvy smrti.

„Už jdou,“ šeptá maminka.

Majdalenka se krčí u stěny obývacího pokoje. Domek je plný kouře. Veranda se proměnila v inferno. Vzplanuly závěsy i umělý koberec, ten žár se nedá vydržet! Maminka s dívkou vtrhnou do předsíně, ale cesta ven je odříznutá. Rámy oken hoří, přezůvky v botníku se škvíří teplem, tapety černají a plastové obrázky se groteskně roztékají po stěnách. Výsměšnou kostru deštníku olizují modravé plamínky. Skleněná výplň ve vchodových dveřích pukne.

Dívka i žena ustupují před vlnami horka. Na parapetu stojí váza s pampeliškami, které spolu trhaly včera večer. Voda se v ní vaří, vzápětí se sklo rozprskne a obsah šplouchne do ohně kolem. Jen to zasyčí a v sekundě zbude pouze pára.

Maminka vláčí Majdalenku za ruku do kuchyně, odkud vede okno na ulici. Přirazí za sebou dveře, aby je alespoň chvíli oddělila od ohnivého pekla. Jsou v pasti. Oheň se už rozšířil po zbytku přízemí, také patro se střechou jsou v jednom plameni.

Pode dveřmi se do místnosti dere kouř, horký vzduch se chvěje jako nad letní silnicí. Vniká do úst a pálí v krku. Majdalenka pláče a slzy jí vysychají dřív, než stihnou stéci. Maminka jí přes nos a ústa tiskne kapesník. „Podrž si to!“

Zalomcuje s kličkou od okna a vykřikne. Zírá na popálenou dlaň. Maminka taky brečí. Strhne ze stolu ubrus a mísa s pečivem i hrnek od kakaa se poroučí na zem. Oblíbený hrnek s rozesmátým klaunem se rozprskl na porcelánové zuby střepů. Majdalenka se skloní, aby je posbírala. Místnost je plná kouře. Maminka kašle, opírá se o parapet. Majdalenka se krčí, u země se jí dýchá líp. Chytne maminku kolem nohou, protože má strašný strach.

Žena ji odstrčí, zalyká se kašlem. Dlaní omotanou utěrkou vyrazí kličku a konečně otevře okno. Hlasitě to zahučí. Z místnosti se stal komín, příval kyslíku povzbudí plameny. Dveře vybuchnou a prolomí se do místnosti. Oranžově peklo vtéká v jejich stopách. Nedá se dýchat. Majdalence se točí hlava. Kašle a zalyká se kouřem. Cítí ruce, které ji zdvihají a tlačí oknem ven.

„Běž,“ sípe cizí vyprahlý hlas. „Utíkej!“

Majdalenka dopadne na betonové dlaždice zápraží a odře si koleno. Ohlíží se. Dům hučí jako pec. Maminko! Klopýtá zahradou k brance. V domě za jejími zády vybuchne plyn a tlaková vlna ji srazí na zem. Pláče a utírá si slzy dlaněmi rozedřenými do krve. Klopýtá pryč od žhavého pekla, okolo plotu a dál, na ulici.

Město hoří. Kolem se míhají postavy, běží k náměstí. Majdalenka si mne oči, které ji pálí, a snaží se v rozmazaných stínech poznat tátu. Vojáci dobíhají k barikádě, která pod věží Pražské brány ještě včera nebyla. Provizorní hradba z nábytku, poražených stromů a kamení předěluje ulici nakupená do výše dospělého muže. Podobné vyrostly během posledních dní na všech přístupových cestách k náměstí. Teď se za nimi krčí domobrana.

Majdalenka přeběhne silnici a přikrčí se v podloubí u staré lékárny. Tiskne tvář k obité omítce, která je dosud chladná. Po asfaltce přibíhají další muži, stahují se do středu města, protože celá jeho západní část stojí v plamenech. Ozývá se ale ještě něco jiného, než je hučení požárů. Majdalenka vidí na tvářích dospělých, že nový zvuk je děsí víc.

Blíží se středem spáleniště. Dunivý pochod. Šiky špinavých a strašidelných paní a pánů pochodují k barikádě. Poslední opozdilci před nimi prchají středem ulice, protože její okraje už věnčí plameny. Teď se ta strašidla zastavila a každé z nich ukročilo vlevo. Vzniklými mezerami se před ně prodrali střelci. Otrhaní, v různobarevných hadrech, s krhavýma očima a špínou za nehty. I z dálky je vidět, jak bledou mají kůži, jejich obličeje zasvítí, když zvedají hlavy a natahují luky, kuše, roztáčí praky a míří vrhače disků. Není slyšet žádný signál, přesto se náhle k nebi vznese sprška projektilů. Vzduch zhoustne jejich syčením a bzučením.

Ti šťastnější se kryjí za štíty, ostatní za vším, co je po ruce. Jako úkryt poslouží deska stolu, které pozuráželi nohy. Žehlicí prkno zaseknuté v barikádě jako pavéza. Zbytky dětského kočárku. Obránce zasypou šípy a vyberou si krvavou daň.

Škody nejsou tak hrozivé, přesto se ozývá z několika míst bolestivý křik těch, kterým šíp probil stehno. Kterým šipka rozdrtila rameno. Kterým ostrý disk rozťal ucho vedví. Dřív než utichne, padá na obránce další salva. A další. Bzučení a svištění šípů je všudypřítomné.

Majdalenka se krčí a marně hledá očima tátu. Desítky domů stojí v plamenech, k obloze se valí černý kouř. Hoří i stromy, zelené listy na nich černají. Hoří lavičky, na kterých tak rádi sedávali. Hoří dřevěné sloupy elektrického vedení.

Od barikády se ozve vzdorný výkřik. Obránci si dodávají odvahu. Vzápětí na jejich pozice zabubnuje další salva střel. Dívka se krčí na bobku a pláče.

Se skřípěním se skácí stará lípa a dopadne na sloup elektrického vedení kousek od lékárny. Ten povolí a i se stromem se zřítí k zemi. Jako kostky domina padají i další sloupy. Větve stromu narazí do země a okolí vybuchne svatojánským rejem hořících listů. Majdalenka vykřikne děsem. Všude kolem jančí ve vzduchu plamínky jako upálené můry. Nemůže už čekat. Hustým dýmem se rozběhne k barikádě.

Je to jen pár desítek metrů po rovné cestě, kterou blokují desítky převrácených aut. Přesto je kouř najednou všude kolem. Potácí se jím, mne si oči. Na prsou ji pálí. Prodírá se k barikádě. Jako by ji něco stahovalo zpátky do plamenů. Přízrační ifríti jí chňapají po nohách. Jsi naše! ječí plameny. Dívenka naříká a klopýtá dál, zatímco se jí rozteklý asfalt lepí na podrážky, černá chapadélka se natahují po jejích chodidlech, chtějí ji zadržet a stáhnout do asfaltové bažiny. Zaživa upéct… Rudé hřebeny tancují po střechách, dveře a okna na ni zírají oranžovými světly jako vytřeštěné oči upalovaných. Den je noc oranžová žárem, temné siluety věží a domů se proti obloze rýsují jako zuhelnatělé kosti.

Ztratila směr! Krčí se za modrou dodávkou, kterou něco převrátilo na bok. Fňuká. Odpolední slunce se ztratilo v oblacích černého kouře, objevuje se jen chvílemi, tak bledé, že víc připomíná měsíc.

„Podej mi ruku, dítě!“ vykřikne hřmotná postava, která se nad ní vztyčí. Je to muž. Dlouhé vlasy má divoce rozcuchané, vousy slepené krví vytékající ze šrámu na tváři. Hlavu mu zdobí přilba s korunou, hruď je zakutá v očouzeném pancíři. Muž pozvedne masivní štít a přikryje dítě, protože dopadá další salva šípů. Jeden zazvoní přímo o okraj jeho přilby. Muž se ani nezachvěje, působí tak jistě… Majdalenka se k němu přitiskne. Společně ustupují k barikádě vzdáleně jen pár metrů. Míjejí skupinu automobilů svázaných řetězy do předsunuté vozové hradby. Obránci živě gestikulují, pobízejí je ke spěchu.

Vyšplhají po prasklém pianu a doutnajícím divanu, ze kterého trčí péra. Někdo jim podá ruku a už jsou na vrcholku hradby haraburdí. Majdalenka se ohlédne.

Město hoří. Nad hladovou žhavou zemí se vznáší pás černého kouře. Střelci ustoupili a hrozivé čelo nepřátelské armády už zase postupuje k náměstí.

Dítě upře rozšířené oči na svého zachránce a uvědomí si, že jeho tvář zná. Před několika měsíci jí ho ukazovala maminka. Vysvětlovala, že je to jejich nový pán. Majdalenka se tehdy ptala, jestli je to prezident. Táta s mamkou se na sebe podívali a začali se smát. „Ty seš ale chytrá holka,“ řekl taťka a rozcuchal jí vlasy. „Je to prezident, ale jenom pro naše město.“

A jiná města mají taky své prezidenty? zeptala se pak. Tehdy jí to bůhvíproč udělalo radost.

Od Tyršova náměstí přiběhlo několik desítek mužů a žen ozbrojených oštěpy a meči a připojili se k obráncům barikád. Voj nepřátel se blíží rozvážně, krok za krokem, doprovází ho nepřirozený hřmot, který se zařezává až do morku kostí. Jako by nepřátele chránilo před všudypřítomným horkem samo peklo.

Král města vystoupí na barikádu a pozvedne nad hlavu meč. Rozhlédne se po náměstí, kde se shromáždili občané, kterým se podařilo uniknout ohni. Několik tisíc jich brání barikády, stovky dalších se tlačí u oken. Stáhli se sem z celého města.

„Bratři a sestry,“ překřičí zvučným hlasem praskání a hučení požárů. „Přišel náš den!“

V odpověď se mu ozve několik chabých výkřiků. Celou noc budovali barikády, teď kolem postávají unavení, bledí a vyděšení. Většina z nich prošla v poslední době základním výcvikem, přesto působí zbraně v jejich rukách nepatřičně.

„Nedáme se! Nedáme naše město!“ hřímá válečník a přehlíží dav, který stále roste. Přibíhají další, kteří se až dosud skrývali v loubích lemujících náměstí nebo ve stínu prastarých lip.

„Musíme se udržet. Pomoc přijde!“

Dav zahučí v odpověď. Muži buší meči, ocelovými trubkami, kyji a násadami do štítů. Vědí, že nemají jinou možnost než bojovat až do konce. Nepřítel nebere zajatce.

Král vydá signál a pan učitel zatroubí na trubku. „Neustoupíme! Budeme bojovat do posledního dechu!“

Na vrchol barikády se vyškrábe mladík s praporem. Nad městem zavlaje červená zástava se svatým Jiřím na bělouši, který kopím zabíjí draka, znak Vysokého Mýta.

Majdalenka spolu s ostatními upírá oči na železného a zlatého krále. Jeho silueta se rýsuje proti požárům jako maják na temném obzoru. Mladík na barikádě mává praporem. Nepřátelská armáda se blíží k barikádě.

„Na místa, obránci! Na místa!“ zavelí pán města.

Tisíce se shromáždily u barikád, okolní domy se proměnily v provizorní pevnosti. Ti u oken ostřelují nepřátelský voj.

Útočníci se ale nerozběhnou proti lesu kopí. Rozestoupí se. Jejich středem přichází vysoká postava obklopená potrhanými cáry temnoty, které kolem ní tvoří plášť vlající jako křídla pekelného havrana. Je to žena, či muž? Silueta není zřetelná, obklopuje ji mihotající se pole. Vstříc hrůznému cizinci vylétne od obránců salva desítek šípů a střel. Ani jedna ho nezasáhne. Bytost svírá v ruce dlouhý předmět připomínající hůl. Udeří jí do země a na okamžik jako by vše ztichlo. K barikádě dolehne syčivý zlý hlas.

Lidem se ježí chlupy, po páteři přebíhá mrazení. Ohlížejí se na svého vojevůdce. Král ale stojí pevně, v ruce svírá meč.

Majdalenka se od něj nevzdaluje na krok, cítí se v bezpečí. Ještě víc se setmělo, nebe zčernalo jako saze. Něco se mihlo vzduchem a muž, který stál jen kousek od ní, se proměnil v živoucí pochodeň. Křičí. Cosi zahučelo a zažhnulo o několik metrů dál. Šplíchance plamenů dopadají z oblohy a rozstřikují kolem zkázu a utrpení. Nad čtvercovým náměstím visí temný mrak, ze kterého prší ohnivý déšť. Řev zaživa upalovaných zní jako pekelný chór. Komety hořícího oleje s ohony mastného dýmu působí paniku. Na pozice obránců se navíc snesla další salva šípů. Apokalypsa.

Mladík s vlajkou byl zasažen střelou, která mu prošla levým okem. Sesunul se a skutálel až k patě barikády. Majdalenka se k němu sehne. Nedokáže odtrhnout pohled od pramínku krve, který mu vytéká z úst.

Králova zbroj je pokrytá popelem, v očouzeném krunýři dunivě tepe železné a zlaté srdce. Obránci se natlačili do úkrytu pod arkády a pod střechy domů, aby unikli planoucím meteorům. Náhlý hřmot přehluší všechno ostatní. To se zřítila nedaleká budova Šemberova divadla. Vzduch je plný prachu a kouře, který stěží dovoluje dýchat.

„Vydržte, děti. Pomoc přijde!“ křičí král.

Zatímco pekelný déšť ustává, obránci se ženou zpět k barikádám. Z druhé strany k nim pochoduje nepřítel. Finální zteč se blíží…

Majdalenka najednou ví, co musí udělat. Drápe se po začouzených skříních a rozskřípaných křeslech, vzhůru přes ojeté pneumatiky a obité lednice až na vrchol barikády. Narovná ohořelý dřevec. Svatého Jiřího ozařují plameny. Nad Vysokým Mýtem znovu vlaje prapor.

Město hoří.

2. kapitola

Blížilo se poledne. Slunce se schovávalo za roztrhanými duchy mraků, jako by se už nemohlo dívat na rovinatou krajinu středočeské pánve. Dé-osmička svištěla pod koly modré dodávky. Lehký vítr nabral káně visící nad polem a nesl ho k jakési vesnici, vtom se mu vymanilo a vrhlo se střemhlav dolů, takže zmizelo Markovi z dohledu. Znuděně obrátil hlavu. Tip, který před půldruhou hodinou dostal, byla příliš velká pitomost, než aby to byla aspoň z poloviny pravda. Přemýšlel, co se z toho nakonec vyklube. Přenosový vůz byl ale na cestě, a to znamenalo, že i kdyby se ukázalo, že v celé kauze jde jen o pár buranů, co se porvali cestou z hospody, bude muset z hovna uplést bič.

Podobné praktiky nakonec nebyly v televizním zpravodajství výjimečné. Ještě si pamatoval na to, jak v Liberci točili reportáž o epidemii krys. Nikde ale žádné nenašli. Co nadělat, televize, to jsou obrázky, nemůžete točit reportáž o epidemii krys bez krys. Půjčili si je tehdy v zoo a vypustili do jednoho sklepa. Marek na ně zhnuseně svítil halogenkou a příběh byl na světě. Potom je převezli ještě na další dvě místa, aby měli co stříhat. Co na tom, že byly bílé… Podobných případů každý z reportérů zažil nepočítaně. Někdy se holt muselo realitě pomoct. Televize, to jsou přece obrázky.

Sjeli na Roudnici a za chvíli už byli v Rovné. Jarda, řidič a přenosový technik v jedné osobě, odbočil na asfaltku lemovanou alejí topolů, která vedla přímo k Řípu. Marek zbystřil pozornost.

Na silnici panoval chaos. Zářivě žluté sanitky ječely a snažily se navzájem vyhýbat ve všeobecné vřavě. Stále přijížděla další policejní auta. Lidé pobíhali sem a tam v naprostém zmatku, který každým okamžikem rostl. Někdo před nimi dupl na brzdu, a tak i dodávka s logem televize zabrzdila, až zapískaly gumy. Silnici před nimi uzavíraly blikající zábrany.

Kolem projela houkající sanitka. Aniž by zpomalila, sjela z asfaltky a vyhnula se zátarasu přes pole. Jarda váhal jen okamžik. Dupl na plyn a rozjel se za ní. Kola zahrabala v blátě, nalepil se na ni tak těsně, jak jen to bylo možné. Policisté sanitce vyklízeli cestu. V závěsu za ní překonali i druhou blokádu. Jarda dělal, že si zmateně mávajícího policisty nevšiml, polechtal plyn a dojel až na konec cesty, k místu, kde se potrhaný asfalt měnil v kamenitou pěšinu.

Na nedalekém plácku byla rozložená nosítka. Sanitka nacouvala k polnímu lazaretu, kde do ní začali nakládat těla. Kapitán policie organizoval odjezdy dalších sanitek, kolem se pohybovala spousta zdravotního personálu. Nikdo neměl naštěstí čas věnovat se dodávce, která zastavila na samém kraji lesa.

„Vysedat, pánové,“ houkl Jarda. „Možná máme jen pár minut, než na nás skočí.“

Marek Týč, reportér největší komerční televize v zemi, pohodil netrpělivě patkou. „Ty se hlavně soustřeď na to, ať jede synchronně zvuk. Včera to při tý řetězový havárce stálo za hovno.“

Jarda se zamračil. „Já si to pohlídám, neboj. Ale sem zvědavej, co uděláte s tim vrtulníkem, co nahoře krouží. To bude strašnej bordel.“

„Máš recht,“ vzdychl zvukař. „Totální peklo.“

Marek je ignoroval. Jeho práce byla vytvořit HLP. Za to ho platili. Zkontroloval si v autozrcátku tvář a to, že se mu neleskne aristokratický úzký nos. Nasliněným malíčkem vytřel koutky unavených očí. Vyšpulil rty. Usmál se na sebe.

„Jdeme.“

Jako na povel se otevřely přední dveře a stejně tak zadní výsuvné. Kameraman se zvukařem si vyložili nářadíčko, Jarda si přesedl dozadu k přenosovým monitorům. Marek si mezitím zapálil jednu rychlou a trochu zneklidněl, když zahlédl chlápky v oranžových vestách, jak se drápou po cestě vzhůru se zakrvácenými nosítky. Šli pro další… Zamyšleně vydechl kouř, díval se na jejich záda, dokud se mu neztratili v listoví.

„Snad nám tam ještě zůstalo něco pro kameru… posranej Říp.“ Zahodil zpola dokouřené cigáro do trávy. Trojčlenný tým se vnořil pod koruny stromů a začal stoupat po vrstevnici stejnou cestou, kterou odešli zdravotníci.

Asfalt za dlouhá léta rozemlela voda a mráz tak, že z něj zůstaly jen potrhané kusy. Maliní s kapradím se roztahovalo v každé škvíře a štěrk, kterým se někdo chabě snažil překrýt největší díry, byl rozházený po okolí.

Stoupání bylo strmé a Marek si za chvíli otíral čelo.

„Doprdele, než tam vylezu, budu zpocenej jak alík. Nemáte někdo kapesník?“

Obtloustlý kameraman Fanda za ním supěl s digitální kamerou Sony a rozladěným výrazem. Nezdálo se, že by Marka litoval, už proto, že měl asi o čtyřicet kilo víc. Zvukař s dlouhými vlasy, kterému nikdo neřekl jinak než Škeble, se jako vždy šklebil a mlčel.

„Mám takovou představu,“ nadhodil Marek. „Dostali jsme tip, že se tu nějak hrozně porvali, jako že tam jsou i mrtví, dokonce snad i zvířata. No a Malina ještě říkal, že je to dost ošklivý, tak mě napadlo, Fando, že bys to vzal jako celek, jestli tam budou ještě nějaký těla, tak že bys přes ně rychle švenknul na mě do plnýho detailu. Já si to odkecám, a těsně před tim, než to krouhnem, tak bys mi ještě hodil nějakej hnusnější detail. Há-el-péčko jako lusk… Co říkáš, Fando?“

„Hrmmmh,“ zachrochtal dýchavičný kameraman. „Neuč orla lítat.“

Za ohybem cesty se objevila další komplikace. Stál tam policista a pouštěl jen lékařský personál.

„Zatraceně, to sem přiletěl americkej prezident?!“

„Co tu děláte?!“

Marek na něj sebevědomě vyrukoval s novinářským průkazem.

„Nemůžu vás pustit dál. Říp je uzavřený.“

„Nesmíte nám upírat právo na informace. To je protiústavní.“

„Ustupte!“ zvýšil policista hlas. „Tady nemáte co pohledávat, nahoru nikdo nesmí!“ Dál se s nimi nebavil a zavolal vysílačkou do spodního tábora, ať pro ně někoho pošlou.

„Oukej, šéfe. Když je to tak, počkáme dole. Nevěděli jsme, že se tam ještě bojuje.“

„Prosím vás, vypadněte!“

Marek zamumlal ke svému doprovodu nadávku, kterou policista nemohl neslyšet. Vydali se na cestu zpět. Jakmile ale zašli za zatáčku…

„Zahlídli jste tu někdo Českou? Chlapi, budeme jediný, kdo to bude mít!“

„Já věděl, že to tak dopadne,“ zaskučel Fanda.

„No tak aspoň nejsi překvapenej. Jdeme.“

Seběhli z cesty a drali se houštím a mlázím po úbočí hory. Překračovali pařezy, klopýtali přes kořeny, škrábali se po odvrácené vrstevnici Řípu. Svah byl ještě strmější a prales chvílemi téměř neprostupný. Za nohy je chytaly šlahouny ostružiní, tvářemi protrhávali pavučiny s tučnými křižáky. Jejich polohu prozrazovaly nadávky, které se ozývaly pokaždé, když jim v bahně podjely nohy. Za chvíli byli špinaví až za ušima, dokonce i Marek začínal o svém nápadu pochybovat. Otřel si zpocené čelo a zahleděl se na vrchol lemovaný kmeny stromů – zdál se na dosah už posledních několik minut.

Fanda se náhle zastavil tak prudce, až do něj zezadu vrazil zvukař.

„Kurva, Marku,“ zasípal.

Opatrně, jako by stál na porcelánových šálcích, zvedl nohu. Něco pod ní zasvítilo bíle a rudě. V lokti useknutá lidská ruka olepená listím. Už po ní lezli mravenci.

„Zatraceně,“ zamumlal Marek.

„Už jsme skoro nahoře,“ ukázal Škeble.

Opravdu, tak patnáct metrů daleko stromy konečně řídly a rozestupovaly se. Za nimi zahlédli zbytky ohořelého opevnění. Opevnění?! S rostoucími obavami stoupali vzhůru. Marek se prostřednictvím přenosového vozu spojil s režisérem v budově televize.

„Jsme skoro na místě.“

„Když budeš ready za tři minuty, tak tě rovnou vezmem v mimořádnym vstupu,“ zachrchlalo sluchátko v jeho uchu.

Ptáci poplašeně zakřičeli, rotor vrtulníku, dosud skrytého za hradbou stromů, se opět roztočil. Posledních několik kroků překonali rychle. Fanda si nahodil kameru na rameno. Zvukař roztáhl teleskopický mikrofon. Netušili, kolik mají času, než je někdo vyhodí. Televizní komando vpadlo na planinu.

Nejprve je do nosu udeřil pach. Připomínal na uhel spálená vajíčka, vymáčená ve sladkokyselé omáčce. Potom uviděli těla…

Za svou šestiletou televizní kariéru už zažil Marek leccos, nic ho ale nemohlo připravit na tohle. Planina byla mrtvými posetá. Všude ležela rozsekaná a popálená těla, Marek mezi nimi kráčel jako ve snu. Nohy se mu bořily do bláta rozmočeného krví. Někteří z ležících byli ještě naživu. Sípali. Plazili se mezi usekanými pahýly a mrtvolami. Marek se zastavil nad mužem v džínech a černé bundě, přes kterou měl oblečenou kroužkovou košili. Na nose měl brýle, jejichž jedna nožička se při pádu zlomila a trčela na stranu. Oko pod ní bylo prasklé a vyteklo na tvář. V rozšklebeném obličeji muže začínala rána způsobená sekerou, která prošla čelistí a zastavila se až v půlce hrudníku o zhuštěné pletivo kroužků, kde uvízla zaseknutá jako brutální náhrobek.

Tohle nebyla šarvátka několika chlapů, kteří přebrali. Marek na okamžik zapochyboval, jestli není v Perském zálivu. Tohle byla válka. Utrpení a smrt se téměř zhmotňovaly.

„Toč to,“ zašeptal Marek, protože v krku měl náhle sucho. Varlata se mu zatáhla, nohy se roztřásly. Fanda, který setrvával ve stejném paralyzovaném děsu, se pohnul pomalu jako dinosaurus. Nevšimli si rostoucího hluku, málem nezaznamenali ani vzdušné poryvy, které je fackovaly do tváří. Nad hlavy jim vystoupal stín přeplněného vrtulníku. Mihl se červený kříž a helikoptéra nabrala výšku.

Marek upíral oči na zem, překračoval mrtvoly, jako by to byla nějaká hrůzná dětská hra. Dívka v khaki kalhotách a černém topu. V ruce stále svírala luk, přestože jí z těla trčel černý oštěp, který prošel břichem a přibodl ji k dřevěné palisádě. Z koutků úst stále vytékala světle červená krev.

„Panebože,“ zašeptal někdo ve sluchátcích. „Dostávám vaše obrázky. To je šílenství… Chlapi, jsme jediný, kdo to má! Jdeme živě. Deset. Devět…“

Marek byl v těžkém šoku. Sklonil se k dívce, dotkl se její tváře. Byla ještě teplá.

„Nosítka!“ zakřičel a vytrysklo to z něj cizím, nepřirozeně vysokým hlasem. V tu chvíli jeho pohled padl na další těla, propletená s mrtvolami jako milenci. Nelidští ještěři s hladkou šedočernou šupinatou kůží leželi pobití ve stejně krkolomných pózách. Světle šedá prozrazovala skvrny, které u některých dosud zářily agresivní oranžovou a žlutou. Marek došel k ohořelé dřevěné věži, která se zřítila a zavalila v troskách několik obřích mloků. Plazí oči potahovala mléčně bílá blanka. Otočil se ke kamenné rotundě svatého Jiřího a Vojtěcha. Tyčila se proti zatažené obloze jako trestající boží prst. Kolem ní leželo nejvíc mrtvol. Mezi nimi něco odráželo světlo. Stříbrné zbroje padlých rytířů.

Reportér se zmateně rozhlédl, jako by se vracel z druhého břehu řeky Styx. Uvědomil si, že nepříjemný chrchlavý zvuk vychází ze sluchátka, které se mu houpe na krku. Mátožně po něm sáhl.

„Do píči, Týči, proberte se. Jste v živáku!“

Fanda zuřivě gestikuloval, kamera poblikávala zelenou.

Marek zvedl mikrofon. Jeho hlas hystericky kolísal.

„Co se tu mohlo stát? Leží tu desítky, možná stovky mrtvých,“ odmlčel se, protože náhle nevěděl, jak dál. „Panebože… vypadá to jako mimozemská invaze. Asi tu došlo k bitvě těch obřích ještěrů s lidmi. Nevidíme tu žádné moderní zbraně, jen jednoduché luky, meče a oštěpy. Ještě jsem nic tak strašného…“ Opět se odmlčel. Potom se podíval do kamery a oči se mu proti jeho vůli naplnily slzami. „Žádné další informace v tuto chvíli nemáme. Jedno je ale jisté už teď. Tahle událost změní náš svět. Z mimořádného vstupu z hory Říp, Marek Týč.“

Až teď si všiml dvou policistů ve žlutých vestách, kteří k nim běželi. Ten první s nezvyklou hrubostí popadl Fandovu kameru. Druhý srazil zvukařské tágo, jako by to byla zbraň. Obořili se na Marka.

„Tu kameru zabavujeme a vy půjdete s námi!“

Chovali se nezvykle příkře. Marek se divoce ohlížel, zatímco je eskortovali pryč. Říp. Bojiště sežehnuté ohněm a spláchnuté krví. V jedné chvíli se mu zdálo, že dívka přibodnutá kopím otevřela oči. „Ještě žije!“ zakřičel. „Ta holka, zatraceně. Je ještě naživu! Pomozte jí!“

Tlačili ho hrubě před sebou a nedbali na jeho protesty.

Zdravotníci systematicky postupovali od kraje mýtiny. Hledali zraněné a členili je podle akutnosti případu. Ti v kritickém stavu byli stabilizováni na okraji mýtiny, zbylí putovali na nosítkách k čekajícím autům a do nemocnice. Dorazili i muži ve stříbrných kombinézách, kteří začali oblast uzavírat. Nakládali do černých plastových pytlů mločí těla a jedno po druhém odnášeli na velkou hromadu. Přilétaly další vrtulníky. Vojenské.

Skupina zašla za ohyb cesty a vrchol hory se jim ztratil z dohledu. Houkání sanitek pod Řípem znělo jako vytí vlčí smečky. Obloha se zatáhla, blížil se déšť. Vzduch byl plný chladného napětí, jako by se změnilo roční období. Scházeli z hory a Marek Týč se potácel jako bez duše, protože ji zapomněl vyděšenou a zmatenou na Řípu.

Policisté je provedli kolem přenosového vozu a zamířili na místo pod stromy, kde si zřídili polní stan. Chtěli jim sebrat nahrávku, ale jejich šéf měl informace o tom, že celý záznam byl již živě odvysílán. Vyvolalo to u něj výbuch hněvu – Marek měl pocit, že ho snad na místě zastřelí. Policista se s vypětím vůle ovládl.

„Netušíte, do čeho jste se namočil. Do čeho jste nás všechny namočil,“ drtil mezi zuby.

„Co si to dovolujete! Jsme ve svobodné…“

„Držte už hubu. Nevíte o tom nic!“ Policajt bezmocně rozhodil rukama. „A víte co, vypadněte! Víc už to podělat nemůžete.“

„Co se tam nahoře vlastně stalo?“

„Řekl jsem, abyste zmizel.“

„Musím to vědět!“ vykřikl Marek.

Policajt ho náhle popadl za klopy, až ho zvedl ze země, košile zapraskala a odlétly dva knoflíky. Udeřil s ním o stěnu stanu, protože však nešlo o zeď, ale o látku, vyznělo to spíš směšně.

„Vy idiote! Teď už to nezastavíme. Nikdo už to nezastaví!“

A to bylo vše. Když nasedli zpět do auta, nikdo z nich nechtěl mluvit. Nejradši by vypadli domů, ale nemohli. Editor z televize chtěl, aby zůstali na místě pro případ, že by přítomné orgány vydaly nějaké prohlášení. Trčeli tedy v autě a bylo jim skoro jedno, že za okny dodávky, u žlutočerných pásek přehrazujících silnici, bezradně pobíhají štáby ostatních televizí a marně se rozčilují novináři.

Policie vyklízela cestu, po které přijížděla těžká technika. Hnědozelené pancéřové vozy. Náklaďáky s pěchotou ozbrojenou samopaly. Během půl hodiny armáda uzavřela celou oblast.

Ten den čekali novináři na informace marně. Jediný, kdo přinesl exkluzivní reportáž přímo z Řípu, byl Marek Týč – byl to ten nejdůležitější Hluboký Lidský Příběh v jeho kariéře.

Po návratu do televize ho čekal na velíně potlesk. Kolegové ho s těžce skrývanou závistí plácali po zádech. Jindy by z toho měl druhé Vánoce, ale dnes ho to netěšilo. Zážitek jím těžce otřásl.

Přes podezřelé vnější tlaky na editora hlavních večerních zpráv byla reportáž z Řípu nasazena a celý pořad otevírala. Sledovanost byla skandálně vysoká, přesto se Marek nemohl zbavit pocitu, že otevřel Pandořinu skříňku.

Kamínek spustil lavinu. Záběry posekaných lidí a hrozivých ještěrů převzala většina zahraničních televizí a tiskové agentury. Během dne obletěly svět a ráno se objevily ve všech novinách. Třebaže na mnoha místech byly považovány spíše za kachnu, způsobily obrovskou senzaci.

Vnitro se chabě pokusilo záběry dementovat s tím, že vyznívají značně nadsazeně. O co víc ale policie mlžila a tajila informace, o to víc zájmu masakr na Řípu budil. Třetího dne promluvil mimo kamery jeden ze zdravotníků a Mladá fronta přinesla třístránkovou „Zpověď lékaře mloků“. Vojenskou nemocnici v Praze-Střešovicích, kde měli údajně vyhradit a izolovat celé patro pro přeživší ještěry, oblehl dav novinářů prahnoucích po sebemenší informaci.

Neznámý hacker napadl policejní server. Než se ho podařilo během několika minut odpojit, zkopíroval a uveřejnil přepisy některých mailů vysokých policejních činitelů.

Veřejnost stále čekala, že vyjde najevo, že celá událost je omyl, šílený marketingový tah nebo špatný vtip…

Marek se v práci necítil dobře, pořád musel myslet na Říp a na to, co tam viděl. Vzal si na pár dní dovolenou a dál sledoval každou zmínku o vývoji případu. Podezíral vojáky. Podivní mloci museli být experimentem uprchlým z tajné laboratoře. Také ho napadlo, že se naše malá zemička ve středu Evropy stala testovacím bojištěm mnohem větších mocností… Pokud chtěl ale incident někdo utajit, dělal to zatraceně špatně.

Armáda pod vedením generálmajora Votavy neprodyšně uzavřela Říp. V dalších dnech k němu přijížděla dlouhá auta s černými skly. Mezi muži v oblecích, kteří z nich vystupovali, identifikoval jeden z investigativců Hospodářských novin i člena americké ambasády. Spekulovalo se, že Spojené státy zažádaly o těla mloků, aby je mohly podrobit vědeckému zkoumání.

Informací bylo skandálně málo, Marek nabýval stále silnějšího dojmu, že se jedná o nějaké spiknutí. Když se se svou teorií svěřil sousedovi, starý kamarád se mu vysmál, že trpí stihomamem. Prý je nejvyšší čas, aby si od práce odfrkl. Možná měl pravdu a oficiální místa byla opravdu překvapená stejně jako veřejnost.

Dny běžely a zdálo se, že se nic neděje. Místo toho, aby případ usínal, senzace stále rostla a s ní i tlak na ministerstvo vnitra. Premiér na tiskové konferenci ubezpečil zástupce tisku, že v rámci poslanecké sněmovny byl ustaven vyšetřovací výbor a situaci řeší i Ústřední krizový štáb.

Desátý den po události byl uvězněn policejní důstojník za to, že údajně za dva miliony korun prodal fotografie masakru bulváru. Aha! vydalo naturalistické fotky na obálce, Blesk vypravil speciální barevnou přílohu. Oba deníky se ještě ráno vyprodaly. Jak vyšlo najevo, někdo se pokusil celý náklad skoupit. Druhý den byly příloha i články vydány znovu.

Národ cítil, že se něco děje. Jako by se tisíce lidí snažily zjistit pravdu, a další tisíce se ji snažily utajit.

Marek Týč si vybíral týdenní dovolenou zavřený ve svém pražském bytě. Pravidelně docházel k psychologovi. V příštích týdnech vídal oči probodnuté dívky každou noc…

* * *

Pruhy lijavce bičovaly střechy činžáků, stěrače aut připomínaly metronomy zmítající se v ďábelském rytmu, kapky se o asfalt rozstřikovaly s takovou razancí, že i chodci s deštníky byli mokří po kolena. Vzduch nad Prahou zmodral a zešedivěl, páchl jako zkouřená mokrá opice. Proudy vody smývaly špínu a psí výkaly a rovnoměrně je rozmazávaly po celém městě. Kočky otráveně vyhlížely pod zaparkovanými auty, hned vedle krys, krčících se pod víky popelnic, a alespoň pohledem se vysmívaly lidem panikařícím bez deštníků.

Zablesklo se a zášleh božího fotoaparátu zachytil dvě přiopilé postavy, které se potácely Sherwoodem, jak se mezi Pražany parku před hlavním nádražím říkalo. Oba muži vypadali jako bezdomovci. Nad hlavami jim šuměla záplava zelených listů, proti lijáku však nabízela jen chabou ochranu. Oba byli oblečení v dlouhých neforemných pláštích, tvář jednoho stínil klobouk, druhý měl nasazenou hlubokou kápi, takže bylo možné zahlédnout jen lesknoucí se bradu se strništěm vousů.

„Neměli jsme se vracet,“ reptal ten v klobouku.

Druhý mlčel.

„Dobrovolně strkáme hlavu do lví tlamy. Je to bláznovství!“

„Tak to nebudou čekat,“ zavrčel jeho společník.

„Alespoň v tom se shodneme. Takovou blbost čekat nebudou!“

Kapucín se zastavil a zadíval se na svého druha, který byl o něco vyšší než on. Kapky se mu rozstřikovaly o nos.

„Nemusíš jít se mnou. Já… nemám na vybranou.“

„Václave, tohle neříkej! Chápu, že se zlobíš, máš na to právo. My všichni na to máme právo, ale…“

„Patriku…“

„Teď vidíš jen pomstu! Zkus se ale na sekundu zamyslet, nemáme proti němu nejmenší šanci.“

Jeho druh zavrtěl hlavou a zamířil k nádraží. Něco se v něm od bitvy na Řípu změnilo. Něco uvnitř se zakalilo a od té doby to zvonilo bolestí a nenávistí.

„Počkej chvíli!“ dohnal ho Patrik. „I kdybys toho démona našel. Pokaždý, když jste se zatím potkali, tak někoho zabil. Sám jsi říkal, že je pořád silnější, a naposled jste ho nedokázali porazit ani s Bruncvíkem. Řekni mi jedinej důvod, proč by se to mělo změnit?!“

„Meč Králů.“

„To jsem mohl čekat. A copak ty víš, co ta zbraň umí? Měl jsi ho přece už dřív a nijak ti nepomohl. Vždyť ani netušíš, kde démona hledat!“ Objem vody, který se nahromadil za krempou klobouku, dosáhl nadkritického množství a náhle se v jediném okamžiku vylil na překvapeného Patrika.

„Pojďme se radši schovat.“

„Je to mizernej plán, slyšíš?“ volal k Vaškovým zádům. „Vždyť to ani není žádnej plán!“

Znovu se zablesklo. Klikatá bílá prasklina rozčísla půl obzoru. Vzápětí se ozvalo zahřmění, které roztřáslo listy stromů. Patrik si pospíšil za Václavem.

Spěchali kolem zavřeného stánku s buřty, reklamních vitrín a telefonních budek, minuli charakteristickou skleněnou kukaň a vstoupili do rozlehlé budovy hlavního nádraží. Do tváře je udeřilo zatuchlé teplo.

Prošli halou kolem lesklého knihkupectví a svalili se na dlažbu u jednoho z kulatých sloupů. Vašek si s hekáním stáhl promočené vysoké boty a vylil z nich vodu. S povzdechem narovnal nohy. Hlava se mu točila vyčerpáním, a tak se opřel zády o sloup. Nemusel se dívat na svého přítele, aby věděl, že Patrik na tom není o moc lépe. Na včerejšek i dnešek spali jen málo, poslední sušené maso padlo na včerejší snídani a od té doby měli půst. Uplynuly tři dny od bitvy o Říp. Tři dny od chvíle, kdy se osvobozená města vydala na cestu zpět do svých panství, aby se připravila na válku s Prahou. Pro Vaška to byla chůze přes noc. Skrývání se. Několik hodin spánku a zase na cestu.

Proti venkovnímu chladu bylo v hale docela příjemně. Kopule světel se na stropě leskly jako dešťové kapky visící pod listem. Dlažba byla čistá, určitě čistější než asfaltka před budovou. Všudypřítomný šum a bzukot procházejících lidí ho uspával. Začala mu padat hlava. Patrik si vyždímal klobouk a starostlivě pohlédl na svého druha, který se schoulil kolem plátěného balíku, ukrývajícího oba jejich meče, a usínal.

„Odpočiň si,“ řekl. „Já se mezitím mrknu po jednom starym známym. Řiká si Ludva Brejloun a má živobytí, při kterém přijde do styku se spoustou lidí.“

„Nájemnej vrah?“

„Chraň bůh. Je to takovej taxikář druhého světa. Má ochočeného dopravního červa okastlovaného jako dacii. Jezdí jen v noci, takže na první pohled rozdíl nikdo nepozná, nepotřebuje ani skrývací kouzlo. Ludva zná v Praze skoro každýho, pokud bude na štaflu, mohl by nám dát tip nebo nás někam přiblížit.“

„A ten tvůj Ludva, myslíš, že bude vědět něco o démonovi? Nebo o tom, co se děje na Hradě?“

„Stojí to za pokus. Nakonec nemáme co ztratit.“

„Hmm,“ zívl Vašek.

„Nejdřív ale zkusím schrastit nějaké drobné na jídlo.“

Patrik odešel přes halu k východu z nádraží, který byl jeho nejrušnější částí, a tam se posadil. Rozpustil si vousy zapletené do copů, nebo se o to spíš pokusil, protože byly žmolkovaté a tak zaprášené, že ryšavou nahradila šedá barva špíny. Prohrábl si prsty mokré vlasy, které se mu slepily do provázků. Položil před sebe klobouk a začal prozpěvovat hlubokým hlasem, zatímco se mu myšlenky toulaly. Vzpomínal na Juzlina, jehož smrt v bitvě na Řípu byla tak hloupě naivní a hrdinská, a o to víc bolestná. Do písně se vkradl smutek, melancholie a opravdovost… Netrvalo dlouho a na dně širáku zacinkala první mince.

Vašek netušil, jestli spal jen několik minut, nebo mnohem déle. Něco ho probudilo. Na opačné straně sloupu promluvil tichý chraplavý hlas.

„Viděls televizi? Četls noviny? Náš svět se řítí do propasti. Už brzo nějakej blázen promluví – a nebude to stejný jako tolikrát předtim. Všichni chtěj odpovědi… Chápeš to? Jakýkoli odpovědi! Kdybys jim dřív vyprávěl o druhym světě, mávli by rukou a zavolali cvokaře. Teď o tom budou přemejšlet. Žádný vysvětlení nebude dost bláznivý, aby to nemohla bejt pravda. Protože nereálný věci se už dít začaly!“

Vašek se přitiskl zády ke studenému kameni. Hlavou mu vířily myšlenky. Netušil, kdo neznámý je a co mu má odpovědět. O cíli jejich cesty nevěděl kromě Mýta nikdo. Spolehli se na to, že jako jedni z tisíců bezdomovců uniknou pozornosti Jejích strážců. Pokud je někdo poznal, byli ve smrtelném nebezpečí…

Hlas mluvil dál, zatímco Vašek zašátral v balíku hadrů po rukojeti meče.

„Kdyby se mi dostali do rukou ti zasranci, co to způsobili… to ti povídám, tekla by krev. Nikdo neví, co se může stát, až se všechno provalí. Mezi lidma se povídá, že by mohla přestat fungovat spousta věcí, na který jsou zvyklí. Auta, telefony, elektrika a podobný blbiny. Až to přijde, tak se zabarikáduju ve sklepě plnym konzerv. Bude to zatraceně vošklivý.“

Vaškovi vyschlo v krku. Už chtěl odpovědět, když ho předběhl někdo třetí.

„Říkám ti, že to podcenili! Měli toho televizáka vodkrouhnout dřív, než pustil vobrázky do světa, to měli udělat!“ Hlas byl mladší, nosový, jako by měl jeho vlastník silnou rýmu.

„Pojebaná televize je jen následek. Kdyby se nestal ten průser na Řípu, nebylo by co vysílat…“

„Všichni teď jsou jak na trní. Kanál Myštejn říkal, že v Podsvětí to bublá jako v papiňáku. Vraždilo se už i na Šmucištráse, která byla odjakživa chráněná příměřím. Hluchý se stáhli z pozic a něco kujou. Občani hromaděj zásoby a hledaj na půdách zbraně. Všichni čekaj, co bude. A hlavně co na to řekne Mistrová.“

„Co řekne Mistrová? Leda hovno. Kdyby to měla pod kontrolou, tak tu nemlátíme pantem. Řikam ti, Škvorku, že zvěsti o tom bacilu, co ji skosil, budou pravdivý. Mistrová má dost práce sama se sebou. Válí se v baldachýnovejch peřinách a nechává to plavat.“

Hlasy se náhle asi na půl minuty odmlčely. Mezitím kolem prošla skupina spěchajících lidí.

„Doprdele, neni mi z toho zrovna dobře po těle. Vidim to tak, že se odsud brzo spakuju. No nečum na mě tak… Zacáluju vlakovejm lidem za protekci a nechám se v rakvi odeslat někam hodně daleko.“

Vašek tajil dech. Ani jeden z hlasů nepoznával. Každá informace o současných poměrech v Praze pro něj teď měla cenu zlata.

Opatrně se přesunul kolem sloupu blíž k neznámým. Zahleděl se do odrazu nedaleké reklamní vitríny. Zahlédl v ní dvě nezřetelné siluety, které pokračovaly v tichém hovoru.

„Jak řikám, lepší se zdekovat. Slyšel jsem o něm vyprávět, o tom vagónu. Je zevnitř celej polstrovanej heboučkym rudym sametem a jezdí v něm ty nejkrásnější kurvy na světě. Ostrov naprostý blaženosti. Ponoříš se do šukacích zážitků, a když se vynoříš, seš na druhym konci světa. Vlakoví lidé o tom vyprávěj…“

„Škvorku, nejsi ty pitomec? Vlakoví lidi chytaj přesně takový bulíky, jako seš ty. Rajskej vagón je pověra. A vůbec… seš na nejlepší cestě do dřevěnýho metra, a to budeš ještě rád, když to nakonec nebude dřevěnej futrál na Olšana.

Máš recht, že v Praze přituhne – o důvod víc, aby ses držel veselý chasy. Věř mi, jestli se na nás řítí průser, šéf už ho má v merku.“

V té chvíli si Vašek všiml přicházejícího Patrika, pyšně se smějícího pod vousy. Pohazoval kloboukem, ve kterém chřestily drobné.

Vašek na něj vyvalil oči, snažil se dát mu najevo, ať je zticha. Přitiskl si prst na rty, v tu chvíli se mu ale svezly z klína meče zahaleně v hadrech a zazvonily o zem.

Patrik nic nepochopil. Vytáhl z klobouku dvacku a teatrálně ji zkusil zubem. „Takhle chutná úspěch! Co se tváříš, jako bys měl zácpu? Mluvil jsem s Ludvou!“

Zpoza sloupu se vyklonila ušmudlaná postava a blýskla po nich očima. Vzápětí tajemná dvojice vstala a odšourala se kamsi k pokladnám. Vašek se za nimi pokradmu díval. Na první pohled vypadali jen jako další ošuntělí bezdomovci. Byli ale částí druhého světa, o tom nebylo pochyb. Po zádech mu z nevysvětlitelného důvodu přeběhl mráz.

„Takys mohl přijít o deset minut později. Začínalo to být zajímavé.“ Vašek se rozhlédl po okolí. Stáhl si kapuci hlouběji do tváře a krátce Patrikovi převyprávěl, co vyslechl.

„Je cosi prohnilého ve státě dánském,“ podělil se bard o své dojmy.

„Ne že by nám to pomohlo.“

„Možná nepomohlo, ale neuškodilo,“ ušklíbl se Patrik. „Brejloun neměl zrovna sdílnou náladu, ale dlužil mi jednu službu, tak jsem mu to připomněl. Zkrátka a dobře mi řekl, že od Itivanovy smrti je tajná služba v rozkladu a různé podvratné živly vesele bují i v centru. No a jedno takové eso podsvětí operuje právě v okolí Václaváku a hlavního nádraží.“

„K čemu nám bude?“

„Je to rebel, nepřítel našeho nepřítele a podle všeho ví o všem, co se v Praze šustne…“

„To mi stačí. Jak ho najdeme?“

„Ne tak hr. Může to být dost riskantní, ona ta logika s nepřítelem nepřítele má své meze. Navíc ho nenajdeme, když on sám nebude chtít. Jmenuje se Robin a ani Brejloun netušil, jak vypadá. Prý často pracuje se skupinou bezdomovců známých jako veselá chasa.“

„A heleme se…“

„Nespěchej. Opravdu si nejsem jistej, jestli je to dobrej nápad. Znáš to o tom utíkání z deště pod okap? Přemýšlel jsem, Václave, a bude lepší, když to celý pustíš z hlavy. U vašich na Vysočině to bylo docela fajn. Pojďme se tam na pár týdnů uklidit, než tu půda trochu vychladne…“

„Patriku,“ zašeptal přiškrceně Vašek, ve kterém rostl vztek. „Dlužím to Bruncvíkovi. Dlužím to všem, co zůstali ležet na Řípu. Musím démona najít. Zabiju ho!“

„To je pořád dokola!“ vybuchl Patrik. „A až ho najdeš? Co si myslíš, že uděláš? Zatím pokaždý jsi měl co dělat, abys stihnul zdrhnout.“

„Tentokrát ne!“

„Už mám dost těchhle jalovejch řečí. Jsi jak posedlej! Zítra ti vykopu hrob…“

„Vykopej!“ odsekl Vašek. „Ale čtyři metry vysoký a dva široký.“

Patrik naštvaně mávl rukou a dál si něco bručel pod vousy.

Seděli vedle sebe na podlaze, kolem rozložené promočené svršky. Trucovali a čas jim při tom hezky ubíhal. Temně indigovou oblohu za skly pokryly sépiové cáry mraků. Bouřka venku přešla ve vytrvalý studený déšť. Přiblížil se večer.

„Tak jo,“ zamumlal Patrik. Odhalil meč a připjal si ho k pasu. Došel k pekárně přímo na nádraží, nakoupil rohlíky a v marketu vedle pár piv.

„No abyste se nepodělali!“ houkl na osazenstvo obchodu, které ho sledovalo s odporem vyhrazeným jen psím výkalům, živým i mrtvým potkanům a lidským troskám. Přestrojení mělo i světlé stránky, člověk si nemusel brát servítky.

Cestou zpět k Vaškovi obešel celé nádraží a zastavoval se u postav v zanedbaných šatech. Tu s bezdomovcem prohodil pár slov, tam se s dalším podělil o jedno z piv.

Když se vrátil, zbyla mu poslední dvě. Zahákl zátky o sebe a s podivuhodným grifem otevřel jedním pivem druhé. Ťukli si lahvemi.

„Cos jim řekl?“

„Že hledám partu chlapů, který mi Robina pomůžou vyřídit. Stačí, když počkáme.“

Vašek se zakuckal. Ať si ale Patrik vymýšlel, nebo ne, teď mlčel. Kolem chodili lidé, a jak je dobrým zvykem – dělali, že dva bezdomovce nevidí.

Byli unavení. Za poslední den ušli čtyřicet kilometrů, z toho polovinu po okraji silnice, zatímco kolem svištěl nekonečný řetěz aut a kamionů. Teď, když zavřeli oči, se jim za víčky promítala nekonečná krajnice. Asfalt, přerušované a plné čáry. Hučení, rachot a smrad. Vašek ani nevěděl, kdy sklouzl do bezesného spánku. V jedné chvíli o sobě věděl, a v druhé…

Probral ho nepříjemný pocit, že ho někdo sleduje. Vzápětí si také uvědomil lehký tah pod rukávem. Okamžitě zareagoval. Otevřel oči a hmátl po meči. Těsně jej však minul, protože neznámý byl rychlejší. Nahrbený bezdomovec s chlupatou ušankou si přitiskl meč Králů na prsa.

Vašek chtěl vyskočit, ale ostrý klacek přitisknutý k hrudi mu v tom zabránil.

Stáli kolem jako odrbaná hradba. Různě vysocí, vousatí, uhrovatí, se zarudlou kůží na tvářích a nosech, s přerostlým štětinatým obočím a lesklýma očima. Jejich nevábný dech se nad ním vznášel jako kupole. Nemluvili.

Jediný pohled vpravo Vaškovi prozradil, že Patrik na tom není o moc líp. Právě popadl hrot klacku a zalomcoval jím.

„Co chcete? Nic nemáme. A to málo, co jsme měli, jsme už propili!“

Jiný bezdomovec mu srazil ruku a stoupl botou na hruď. Jak přitlačil na podrážku, uniklo mu uprdnutí, což vyvolalo u ostatních výbuch smíchu.

Vašek byl mrzutý už před spaním. Když teď úlek ustoupil do pozadí, převládl vztek.

„Vrať mi ten meč,“ řekl hrozivě tiše.

Santusák s ušankou se zachechtal a odhalil přehlídku vyhnilých zubů. Veselá chasa, napadlo Vaška.

„Počítám do tří.“

Ušanka zamrkal a schoval meč za záda. Zavrtěl hlavou. „Robin rozhodne, co s tebou. Zatoulal ses ve špatnej moment na špatnej flek, cipísku.“

„Jedna.“

„Dvě,“ napovídaly mu další hlasy z kruhu. Bezdomovci se uchechtávali. Ti, co měli v rukou obušky, do něj výsměšně šťouchali. „Dvě. Dvě!“ Nádraží bylo liduprázdné.

„Nedělej to, Václave,“ zašeptal Patrik.

Vranovi se žlutě zablesklo v očích. Náhle srazil klacek a jeho pěst se v tu chvíli proměnila ve vlčí tlamu. Čelisti se sevřely a obuch se rozletěl ve spršce třísek. Ve stejné chvíli zaútočili zezadu na dva z nejbližších bezdomovců vlci. Krev chňapl po hrdle, ale minul. Alespoň potrhal jednoho z mužů na zádech. Princ sevřel v tlamě kotník a strhl na zem druhého muže, který zařval bolestí, zřítil se a začal se po čtyřech drápat po dlažbě pryč. Chasa byla tak překvapená, že nikdo nestačil zareagovat. Vašek odrazil další klacek a vyskočil na nohy. Vrazil pěstí do tváře Ušankovi, který zavrávoral. Vytrhl mu meč, jehož čepel zasvištěla a opsala kolem něj stříbrný kruh.

„Ani se nehni!“ vyrazil Vašek. Hrot meče se dotýkal Ušankova krku a pomalu mu objížděl hrdlo. Tenká rána se potahovala krví. Bezdomovec se pomočil, třásl se jako osika a upíral na Vaška prosebné oči.

Celé to trvalo jen okamžik. Patrik vstal ze země a oprášil se. S nečitelným výrazem pohlédl k vrčícím vlkům svírajícím v čelistech hrdla dvou bezdomovců, jenom stisknout zuby. Potom vybalil z plátna vlastní meč. Znehybnění trhani chroptěli a kňučeli děsem, ostatní strnuli a váhali mezi hromadným útokem a útěkem. Bard se postavil do střehu.

Na velkých digitálních hodinách svítilo půl třetí v noci. Hlavní nádraží bylo zavřené. Náhodnému pozorovateli by se v tu chvíli naskytl pohled na bizarní scénu. Po rozsáhlé dlážděné ploše přejížděl čisticí vůz a zanechával za sebou lesklou slimáčí stopu. Kdesi blízko se chvěla magistrála pod koly nočních řidičů. Dva policisté se na opačném konci haly opírali o zábradlí a hleděli opačným směrem, vždy opačným směrem, než se pohybovala tlupa tuctu bezdomovců. Ta byla nyní lapena děsem, rozestoupená kolem dvojice bojovníků s meči, kteří se jeden k druhému postavili zády. Ozvalo se pípnutí a na displeji přeskočily číslice. 02:31.

Přes halu beze spěchu kráčela postava v koženém křiváku a kalhotách obtažených na bocích stříbrnými řetězy. Flísovou kapuci černé mikiny zdobil emblém lebky, tvář, kterou skrývala, byla snědá. Ostruhy na patách vysokých martensů při každém kroku tiše zazvonily.

Cizinec došel až ke skupině. Shrnul si kapuci, a jak zvedl ruce, kožená bunda se vytáhla výš a odhalila rukojeti dvou dlouhých armádních nožů, které odpočívaly v pouzdrech uchycených k opasku a nad koleny ke stehnům. Měl tmavou pleť, skoro černou jako pleť Etiopana, ale rysy byly překvapivě jemné a evropské. Čelo zdobila čelenka, která překrývala a tiskla boltce nezvykle dlouhých špičatých uší ke kratičkým bílým vlasům.

„Přestaňte,“ zasyčel muž a chasa o krok ustoupila. „Myslete na dobré vychování!“

Vašek pohlédl na Patrika.

„Robin Hood?“ vypálil bard.

Muži unikl úsměšek a jemně se uklonil. „Jméno Robin a nedaleký Sherwood ze mě ještě nedělají Hooda. Robin bude stačit.“ Otočil se ke svým lidem. „Spletli jste se, veselá chaso. Alespoň si příště dáte pozor.“ Robin provázel očima potrhaného bezdomovce, kterého podpírali dva druhové, zatímco jiní dva gestikulovali na čisticí vůz, aby přijel setřít krev.

Vašek zachytil Patrikův pohled a pohybem dlaně odvolal vlky, kteří se rozplynuli jako pára.

„Chtěli jste se mnou mluvit, předpokládám. Nuže, zde stojím,“ řekl Robin.

„Potřebuju informace,“ odpověděl mu Vašek.

„Nic takového nepodáváme, to je pravidlo. Pokud to bylo opravdu to jediné… opusťte prosím mé nádraží, ať už jste kdokoli,“ elf kývl na pozdrav a odcházel provázen tlupou mužů, kteří se náhle rozhovořili jeden přes druhého, překřikovali se a živě gestikulovali, nepřátelsky se ohlíželi na Václava s Patrikem.

„Temný elf,“ zašeptal bard s opovržením v hlase. „Dávej si pozor na jemu podobné. Je to plémě pocházející z Propasti. Nevěděl jsem, že tu nějací zůstali.“

„Zní to skoro, jako bys byl rasista.“

„Počkej!“ vykročil za skupinou Vašek. „Počkej, Robine. Špatně jsi mě pochopil.“

Dohnal skupinu na schodech k pokladnám.

„Někoho hledám.“

Robin ho přelétl chladnýma očima. „Každý někoho hledá.“

„Ten… ta bytost je v Praze. Slyšel jsem, že se vyznáš, že bys věděl o tom, kdyby se ve městě objevil někdo… výrazný.“

Pokrčil rameny. „Bez urážky, ale nic ti nedlužím.“ Znovu se otočil a odcházel.

„Je to důležité!“

„Pro koho?“

„Pro mě. Pro nás všechny…,“ vyhrkl Vašek.

Veselá chasa se rozesmála spolu s Robinem.

Náhle jeden z nich vykročil o krok vpřed. „Vždyť já tě znám! Na beton, teď mi to docvaklo. Nejseš ty náhodou Václav?“

„Ehm… nepoznávám tě.“

„Viktor. Vigo, pamatuješ? Na Divoký Šárce! Přišel ses vohřát k mýmu vohni a jedl se mnou tehdy v noci.“

„Možná,“ odtušil Vašek. Teď už poznal bezdomovce i on. Byl to ten, co mu kdysi ukradl hodinky. To ale bylo v jiném životě.

„Robine, neni to zlej kluk. No fakt! Potkal jsem ho, ještě než jsem se k vám přidal. Kolik to může bejt? Rok nebo dva? Tehdy ještě nebyl ani Občan.“

Zdálo se, že vůdce tlupy to zaujalo. „Říkáš, že nebyl Občan? Za krátkou chvíli se toho naučil dost. Takže ty jsi Václav? Ten Václav?“

„Pomůžeš mi, nebo ne?“

„Dobrá, zkusím to. Nebude to ale zadarmo. Zranil jsi dva z mých hochů a teď mi budou chybět. Vykonáš pro mne malou službu.“

Patrik si hlasitě povzdychl. Vašek ho uklidnil pohledem a odpověděl: „Na to nemáme čas.“

„Jak chceš.“ Robin se otočil, ale Vašek ho popadl za rameno. Dřív než stihl cokoli dalšího, temný elf se bleskově otočil a přitom švihl rukama. Jako v nůžkách svíral náhle jeho krk mezi zkříženými noži. Stříbrně se leskly a holily mu vousy v místě, kde se dotýkaly hrdla. Vašek hlasitě polkl.

„Říkal jsi službu…?“

Robin odhalil v úsměvu drobné bílé zuby. „Jen maličkost.“

Vašek s Patrikem prošli skleněnými dveřmi, opustili budovu Wilsonova nádraží a zanechali mumlající skupinu bezdomovců spolu s temným elfem daleko za sebou. Do tváří je udeřil noční vzduch prosycený mrholením. Na mokrém chodníku se zrcadlila světla lamp, nad parkovištěm na střeše budovy se kutálel ukousnutý měsíc. Přestože byly skoro tři, městem živě proudila auta jako krvinky v žilách a tepnách ulic. Taxíky se světluškami na střechách, rachtající náklaďáky i řvoucí sporťáky spěchající z nočních podniků. Svět byl roztrhán na mozaiku světla a stínu.

„Sloužíme temnýmu elfovi, to jsme to dopracovali!“ rozčiloval se Patrik.

Vašek mlčel, pokračoval v cestě. Klopil hlavu, aby ho do tváře nebodal drobný déšť.

„Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby jemu podobní měli na svědomí i Giliona. Říká se, že tyhle černý elfové slouží v Síních bolesti.“

Vran se zastavil. „Je to šance.“

„Šance jedna k tisíci. Nevěřím mu.“

„Ani já.“

„Přesto to chceš zkusit.“

„Nikdo tě nenutí, abys chodil se mnou. Je to moje pomsta!“

Patrik si povzdychl. Zadíval se na měsíc, potom uhnul pohledem a promluvil se sklopenou hlavou. „Měníš se, Václave. Mluví z tebe nenávist. Někdy z tebe jde strach.“

Vašek pokrčil rameny. „Podívej se na to z lepší stránky. Robin říkal, že ruská mafie prodává kolem hlaváku heroin. Říkal, že včera přivezli velkou zakázku, kterou mají schovanou někde poblíž. Když to od nich všechno skoupíme, tak to vlastně stáhneme z trhu a zachráníme tím lidský životy. Vlastně nejen lidský, protože v noci sem chodí nakupovat i bytosti druhýho světa.“

„Blbost. Feťáci popojdou přes půl Václaváku a koupí si to jinde…“

„Zrovna mi to neulehčuješ,“ zavrčel Vašek.

„Nelíbí se mi to. Proč sem neposlal svoje lidi?“

„Protože nás tu nikdo nezná, zatímco oni na tomhle plácku bydlí.“

„Jako by si někdo pamatoval bezďáky.“

Obcházeli hlavní nádraží z jižní strany. Vstoupili do parčíku táhnoucího se ke Státní opeře. Magistrála zlobně hučela a duněla. Proti lampám se rýsovaly koruny stromů a hradba hustého křoví. Pomalu se blížili k místu, o kterém jim řekl Robin. Teprve když byli stěží deset metrů daleko, vylouply se ze stínů pod korunami stromů dvě postavy. Rozvalovaly se na jedné z laviček a polohlasně hovořily měkkým jazykem, jehož slovům nebylo rozumět. Ve chvíli, kdy si Václava s Patrikem všimli, oba muži zmlkli.

„Dobrej večír,“ řekl Vašek.

„Što tibje nada?“ odpověděl vzápětí velmi krátce ostříhaný muž, jehož malá hlava připomínala bramboru.

Druhý chlap nenápadně zajel rukou do záňadří a boulící se bunda prozradila hranatý tvar pistole.

Vran se rozhlédl a tiše odpověděl: „Říkal mi kámoš, že máte dobrej materiál. My máme peníze.“

„Kdo je tvuj kamarat?“

„Asi ho nebudeš znát.“

Ukrajinec se zamračil a podíval se na svého mlčenlivého kolegu, který po něm blýskl očima.

„Skažy jmeno!“ řekl to velmi klidně, přesto v hlase zazněla hrozba.

Vašek nezaváhal. „Je to Turek. Řikají mu Komár nebo Ali, ale nevím, jak se doopravdy jmenuje. Tak máte něco na prodej, nebo ne? Sakra, vidíte, že policajti nejsme.“

„Haha, to tedy nejste. Tovar chatite, ale nevypadáte, že by u vas byly děngy.“

Patrik pomalu zvedl zmuchlanou igelitku. Rychle se rozhlédl, potom z ní vylovil svazek bankovek. Mezi prsty šustily tisícovky. Mlčenlivý Rus posvítil na peníze baterkou. Bylo vidět, že v igelitce odpočívá ještě několik podobných svazečků, stovky tisíc, možná miliony.

Ukrajinec se zarazil. Rychle se podíval na kolegu.

„Charašo. Máme tovar, ale ne zděs. To by bylo sliškom opasnoje. Vot kak to sdělajem: dáte nám děngy. Já tu astaněm, moj drug odnese děngy a prinese tovar. Okej?“

„Ne,“ odpověděl Vašek. „Dáme ti teď prachy. Ale zůstaneš tu s nima, než tvůj kámoš přinese matroš.“

Dealeři se krátce poradili.

„Nět. Sdělajem to podle našich pravidel, nebo vypadněte!“

„Peníze tu musí zůstat!“ trval na svém Vašek.

Ještě několik minut se dohadovali, než dealeři nakonec ustoupili.

„Nevěřím jim,“ odtušil Vašek. Přesto mu nezbylo než předat peníze dealerovi.

Ten je rychle zkontroloval, náhodně si vybral z různých míst balíku několik bankovek a jednu po druhé je pečlivě prosvítil baterkou. Vaškovi přeběhl po zádech mráz, protože si uvědomil, co by mohlo vypuknout, kdyby byly peníze falešné. Naštěstí byly pravé a zdálo se, že Ukrajinec je spokojený. Strčil si balíček do záňadří a zkontroloval další. Mlčenlivý mezitím vylovil z kapsy mobil a naťukal esemesku.

Vaškovi běhal po zádech mráz a zároveň v něm rostla chuť zpřelámat těm hajzlům hnáty. Úplně viděl, jak pokřikují na děti cestou ze školy, pouhých pár stovek metrů od ředitelství městské policie. Příslušníkům muselo dát práci tvářit se, že nic nevidí. Stoupala v něm zlost.

„Padažditě zděs,“ zamručel Mlčenlivý, když na displeji jeho mobilu zablikala odpověď. Odešel přes park k Opletalově.

Ukrajinec se posadil na lavičku. Tiše si broukal nějakou písničku a sem tam se na Vaška zašklebil. „Kak tibja zavut?“ vybafl.

„Miňa zavut Miša,“ odsekl Vran.

Uběhlo asi čtvrt hodiny. Vašek se už chtěl zeptat, co to má znamenat, když se v parku objevilo pět postav.

„Privjet, rebjata,“ řekl Ukrajinec a vykročil k nim. Možná by pokračoval, ale vzduchem cosi zasvištělo. Neviditelná šmouha bolasa, dvou ostnatých ježků spojených ocelovou strunou, zavadila o jeho krk a v několika stále se zrychlujících obrátkách hlavu prakticky odřízla. Muž hrozivě zabublal a zřítil se k zemi.

Čtveřice strnula. Stejně tak Vašek a Patrik. Vzápětí dva z mužů vytáhli pistole a začali po nich pálit. Vašek ucítil trhnutí v rameni. Cosi ho srazilo na zem, až se překulil. Zavrtal tvář do psy pochcané trávy a překulil se za lavičku. V té samé chvíli, kdy šel k zemi, Patrik uskočil za kmen stromu. Zůstal stát, a tak se palba soustředila na něj. V šeru štěkaly pistole. Žluté zášlehy u hlavní. Odletující kusy kůry. Alespoň třetina kulek musela zasáhnout cíl! Patrik se proklínal za to, že se nechal přesvědčit, aby šel na setkání bez meče.

Vašek se za lavičkou přikrčil. Napnul se jako pružina a vzápětí se s hrozivým zařváním vymrštil. V letu se proměnil a do středu skupiny dopadl jako atomová bomba. Jednoho z Rusů zasáhl do prsou, a dřív než se zřítili na zem, rozsápal mu hrdlo. Mezi muži na okamžik zavládl chaos. Řvoucí chlap se držel za krk a poléval vše kolem krví. Vašek se zamotal ve svých bezdomoveckých hadrech. Jeden ze střelců ale stále pálil na Patrika. Bard vyrazil zpoza stromu. Sprintoval ve zmenšujícím se kruhu ke skupině. Střelec ho nemohl minout. Prásk. Prásk. Prásk. Klik. Klik. Došly náboje. Patrik přiskočil a prudkým úderem pěsti srazil střelce na zem. Dopadl na něj jako wrestler a zároveň jej udeřil loktem do ohryzku. Nejbližší Rus zvedl pistoli a z bezprostřední blízkosti vystřelil. V té samé chvíli se mu Vašek ve vlčí podobě zakousl do nohy a strhl ho na zem. Muž Patrika minul. Ještě dvakrát stiskl kohoutek, než mu Vašek přerazil vaz. Poslední Rus neměl zbraň. Už před několika sekundami vyrazil pryč a utíkal jak o život. Vzduchem se mihla smrt. Tiché svištění, vzápětí řev a chroptění prozradily, že druhé Robinovo bolaso našlo cíl.

Vašek se třásl, jak v něm pumpoval adrenalin. Nabyl lidskou podobu a oči mu žlutě žhnuly. Čelist měl od krve, která mu stékala po bradě a kapala na hruď. Ani ho nenapadlo si ji utřít, mimoděk ji olízl rty.

Patrik si tiskl prostřelenou ruku a nadával.

„Jsi-zra… zra-něný?“ zachraptěl Vašek.

„Jen škrábanec. Ale tys to koupil do ramene.“

Vašek žádnou ránu necítil. Ještě nemohl mluvit, bestie v něm dosud neustoupila.

„Zabiju ho,“ sliboval Patrik, i když nebylo jasné, o kom mluví. Všichni v okruhu deseti metrů byli mrtví. Krev vsakovala do trávy.

Ze tmy se vynořil Robin, sebral ze země bolaso a rychle ho stočil do pouzdra u pasu. Tři muži z jeho chasy rychle prohledávali mrtvé. Jeden popadl sportovní tašku plnou drog, druhý si nacpal do tlumoku peníze.

„Máme tak dvě minuty, než tu bude policie. Za mnou!“ poručil elf.

Patrik zařval. Popadl ho za krk a začal škrtit. Robin proti němu stál překvapivě pevně vzhledem k relativně drobné postavě. Ani nezvedl ruce. Zírali si do očí, bard supěl vzteky.

„Mu-sí-me pryč!“ sípal elf.

„Seru na to. Věděl jsem, že nás podrazíš! Byli jsme jen návnada!“

„Spl-ním, co… jsem slí-bil!“

„Mohli jsme tu zařvat, ty hajzle!“

Vašek položil zakrvácenou dlaň na Patrikovy zaťaté svaly na předloktích. Jemným stiskem je odtlačil od útlého krku. Robin přikývl. Od Opletalovy už se ozýval křik. Na ulici vybíhali ozbrojení policisté s baterkami.

Elf si rychle přejel nožem přes předloktí. Nechal stéci trochu krve do dlaně a zašeptal několik slov. Potom prudce foukl směrem k místu, kde se boj odehrál.

„Za mnou.“

Ponořili se do stínů a rozběhli se neviditelnou cestou křovím, která končila zamaskovaným poklopem. Sestoupili do tajné chodby. Vašek cítil, jak se jim strop nad hlavou chvěje. Byli pod magistrálou a jen několik metrů nad nimi přejížděla řvoucí auta. Beze slov pospíchali temnotou, zatímco se křivolaký tunel změnil v cestu vysekanou v betonu. Za chvíli se vynořili v zázemí jednoho z obchodů na hlavním nádraží v oslnivém království umělého dne.

Na místě už čekal zbytek veselé chasy.

Teprve teď si Vašek uvědomil to, co mu stále nedocházelo. Z pouhých několika metrů po nich stříleli. Bylo téměř nemožné, aby žádná z kulek nezasáhla cíl. Vzpomněl si na úder do ramene a překvapeně se na něj zadíval. Kulka trefila přezku řemenu brašny a prohnula ji. Pravděpodobnost jedna k milionu.

Patrik neměl takové štěstí. „Jak jsi na tom?“

„Je to jen povrchový. Protrhlo mi to kůži a škráblo trochu masa, nic to není.“

Vašek vrtěl hlavou. „Když jsme proti nim vyběhli, myslel jsem, že je po nás. Já vím, že střelný zbraně jsou zatraceně nespolehlivý, když přijde na druhej svět… ale tohle?“

Trhan, který ukořistil peníze, předal Robinovi zakrvácené svazky bankovek stejně jako tašku s heroinem. Elf začal rozdělovat bílé pytlíčky mezi bezdomovce.

„Takže banda feťáků?“ zasyčel Vašek.

„No dovol,“ ohradil se Robin.

Pochopení Vaška zasáhlo a stáhlo mu obličej do zamračeného výrazu. „Bohatým berete a chudým dáváte…“

„… levně.“

„Já bych se z něj poblil,“ doplnil Patrik.

Robin zvedl oči zúžené ve škvíry. „Myslíte si, že je těch hajzlů nahoře škoda? My to necpeme dětem za to, že pro nás začnou šlapat. Potřebujeme peníze! A jestli se při tom odrovná pár feťáků, kteří by si to stejně koupili jinde, je to cena, kterou rád zaplatím.“

„Proč? Odkdy zasraný elfové potřebujou peníze?“ sekl po něm očima Patrik.

„Od doby, co se hroutí svět,“ vrátil mu nepřátelský pohled Robin. „Nedělej, že to necítíš! Visí to ve vzduchu. Blíží se peklo, kterému nepůjde utéct. Zašlo to příliš daleko… Je třeba se připravit – nakoupit zásoby a zbraně. Spoustu zbraní. Budeme potřebovat parní stroje, kuše a luky, něco na vykopání příkopů, zápalný olej a spoustu cementu a písku na beton, abychom z téhle díry udělali pevnost.“ Elfovi žhnuly oči.

„Jsi šílenec!“

„Veselá chasa jsou moje děti, po celé Praze jich je ještě desetkrát víc. Tohle nádraží mi patří, žiju tu, chráním ho… nehodlám se o ně s nikým dělit.“

„Mohls ty dealery zabít i sám, zvládl bys to. Proč jsi nás do toho zatáhl?“

„Chtěl sis nás proklepnout, že jo, ty hajzlíku,“ začínal se opět rozčilovat Patrik. „Kdybychom nebyli dost dobrý, bylo by teď po nás. Nebo bys získal další dva otroky. Přepočítal ses, viď? Zatraceně, ani netušíš, jak blízko jsi smrti.“

Robin s ledovým klidem odsekl: „Důvěru je třeba si zasloužit. Pomohli jste mi a já teď pomůžu vám.“ Skončil s rozdělováním proviantu a pohlédl na hodiny. „Musíme jít, půlčtvrťák pojede za pár minut.“

Část chasy se oddělila a odešla do noci. Patrik něco zavrčel, ale nakonec se s Vaškem vydali za Robinem po schodech dolů k nástupišti metra. Mléčně bílé světlo zářivek osvětlovalo prázdný perón. Vašek tázavě pohlédl na Patrika, ten ale jen pokrčil rameny. Čekali.

Ticho porušilo broukání. Ušanka si začal polohlasem prozpěvovat a jeden po druhém se k němu přidávali další z veselé chasy. Melodie nebyla veselá ani v nejmenším, připomínala spíš burlaky táhnoucí lodě na Volze. Eéééj úchněm… Eéééj, úchněm.

Na digitálních hodinách poskočily číslice na 3:30. Zahučel průvan. Vašek nervózně zkontroloval tunel, který zůstával temnou dírou, vedoucí… kam vlastně? Teď v noci byl ochoten připustit, že skrývá možná víc než stanici Muzeum a na opačné straně Florenc.

Lidem se v metru stávaly různé věci. Obzvlášť když z venkova vyrazili na výlet do matičky měst. Nebylo vůbec těžké přejet. Přestoupit na špatnou trasu nebo si splést směr. To přece zažil i každý z Pražanů. Ještě jako student slýchal povídačky o lidech, kteří se ztratili, když usnuli v posledním nočním metru a zajeli do depa. Myslel si, že to jsou jen městské legendy, pro které mají etnologové jednoduchá vysvětlení. Teď když na nástupišti postával s partou ozbrojených bezdomovců oddaných temnému elfovi, si ale uvědomoval, že skutečnost byla pravděpodobně mnohem horší.

V tunelu se objevilo světlo – neklidná záře plamenů. Za rostoucího rachocení přijížděl vůz metra, jak se ale blížil, Vaškovo obočí stoupalo vzhůru. Přestože tvarem připomínal dobře známý dopravní prostředek, byl vyrobený ze dřeva. Dřevěné metro…

Nad světly vyrůstaly železné nosníky v podobě draků, kteří v čelistech svírali řetězy, na nichž visely masivní lampy. Ty byly zevnitř opatřené zrcadly, aby násobily plameny a osvětlovaly koleje desítky metrů daleko. Tělo vagónu bylo sbité ze silných dubových prken, ozdobených měděnými nýty. Vůz neměl přední sklo, do kabiny ústila jen štěrbina, ze které musel být výhled jako z tanku. I bočnice byly bez oken, pomalované heraldickou figurou zkříženého biče a useknuté lidské ruky – symboly bahenlejnských otrokářů. Z těla vlaku vybíhaly sací výklenky větráků, ve kterých se vrzavě točily černé vrtule.

Robin třikrát zablikal baterkou, která se mu objevila v ruce. Prapodivný vůz metra se blížil za skřípění a vrzání, zároveň jako by s ním přicházela i píseň. Stejná píseň, jakou si broukali i bezdomovci. A také sténání a pach.

Václav se ošil. Noční dřevěný vlak s jediným vagónem před nimi zastavil. „Impozantní,“ přiznal Patrik.

Robin přešel k vlaku. Popadl železné madlo, odklopil je a zatlačil. Vrata se odsunula se skřípěním na stranu.

Veselá chasa zůstala na peróně, Viktor zvaný Vigo se povzbudivě usmál. Robin, následovaný Vaškem i Patrikem, vstoupil do páchnoucího přítmí. Dříve než si jejich oči zvykly, dveře za nimi se přirazily. Ozvalo se prásknutí a zasténání. Vůz se dal s lehkým trháním do pohybu.

Zatímco se oba muži posadili na lavice, elf přešel ke dveřím kabiny. Visela na nich mosazná tabulka popsaná klikyháky. Nahlédl do ní a potom třikrát udeřil pěstí do dveří. Okamžik počkal a ještě jednou uhodil.

Interiér působil stroze. Bylo evidentní, že konstruktérův záměr byl co nejvíce odlehčit kostře. Ke stěnám se tiskly lavice bez opěradel, bez oken vůz připomínal spíš nákladní vagón. Byl to jen krátký tunel, krabice utnutá na obou koncích dveřmi. Stěny, lavice z fošen, místy dokonce i strop byly pokryty řezbami a čmáranicemi cestujících, z nichž většina byla sexuálně vulgární a příliš bizarní na to, aby dávala smysl. Vaška zaujala jedna hláška, která mezi ostatní příliš nezapadala. Zabij bobra, zachráníš strom. Krnap. Než se nad ní stačil zamyslet, zatahal ho Patrik za rukáv.

Nahlížel do tabulky umístěné na dveřích navigátora. Vedle jednotlivých signálů byly seřazené asi dvě desítky stanic, některé poškrábané či přečmárané, takže nebylo jasné, jestli zastávky platí, či nikoli. Kvůli přítmí, které ve vagóně panovalo, nebylo lehké některá jména rozluštit. Vašek šeptem četl a přejížděl po rytinách prstem. „Svinské jámy. Stínadla. Doupě červa… Hostavař. Syrovody. Mučenov. Nekropole. Porodnice na Homolce. Transmetador… Jedovo. Parlament… Chrám. Jelení příkop.“

Robin nemluvil. Seděl ponořen sám do sebe a oči se mu leskly. Vašek přešel na druhý konec vagónu. Podlaha pod nohama mu skřípěla a štiplavý pach jako by zesílil. Všiml si, že ve dveřích je okénko překryté záslepkou. Když ji odsunul, zápach ho udeřil naplno. Vnikl mu do nosu a zaštípal v očích.

Skrze mřížku nahlížel do druhé části vagónu, která byla skoro stejně dlouhá jako ta, kde se právě nacházel. Soustava zrcadel přiváděla světlo od lamp na přídi vlaku k jedinému místu u stropu vagónu, kde visela zrcátková diskokoule nebo něco, co ji velmi připomínalo. Stovkami zlatavých prasátek osvětlovala okolí, mírně se pohupovala a člověk měl pocit, že se s ní naklání i celý vagón.

Ve čtyřech řadách seděli na dřevěných lavicích polonazí lidé. Z místnosti dýchalo dusivé horko, otroci se leskli potem, který jim stékal po skráních, prsou a zádech a kapal do odvodných kanálků. Každý svíral v rukou železnou kliku, se kterou otáčeli v rytmu cvakání, ozývajícího se z přístroje kdesi nade dveřmi, jimiž Vašek celou scénu sledoval. Jeho pohled se náhle setkal s pohledem zarostlého muže, který si zrovna předloktím stíral z čela pot, a jak zvedl ruku, zaleskly se na ní okovy. Stejné řetězy poutaly i jeho kotníky.

Muž Václava zahlédl a strnul. Otevřel ústa a asi na něj chtěl něco zavolat, ozvalo se ale jen nezřetelné zaskučení a Vašek pochopil, že muž má vytržený jazyk. Uběhlo asi deset sekund, když zlobně zařinčel zvonek a diskokoule u stropu se dala do pohybu. Předtím to nebylo vidět, ale pod ní byly zavěšené tenké drátěné biče. Když se teď roztočila jako bizarní řetízkový kolotoč, dopadaly rány na všechny veslaře kolem a zanechávaly na jejich tělech rudé stopy. Ozvaly se bolestné, zlobné a vyčítavé výkřiky a muž se opět chopil kliky. Řidič vlaku, sledující situaci zrcadlovým periskopem, bičování zastavil. Vašek přirazil záslepku. Celý se chvěl, když se opět posadil vedle Patrika.

„To přece nemůžou…,“ zašeptal. Když se nedočkal odpovědi, pokračoval. „Je to zlo.“

Bard na něj soucitně pohlédl. „Tvůj problém je, že si pořád myslíš, že můžeš změnit svět.“

Teď mlčel několik minut Vašek. „Uvidíme.“

Vystoupili z vlaku. Robin se ještě chvíli zdržel, dojednával přes přepážku cosi s řidičem. Zahlédli, jak mu mezi mřížemi kabiny podává několik bílých pytlíčků. Vzápětí se na střeše vagónu otevřel poklop. Vyškrábal se z něj vrásčitý liliput připomínající opici a přešel z jednoho konce na druhý, kde se opět ze stropu spustil dolů. Uběhlo několik minut, než se s vrznutím otevřely zadní dveře vlaku a vyklopýtal z nich zbědovaný a zarostlý šedovousý otrok, který si předloktím chránil oči. Když ruku sklonil, objevily se mléčně bílé oči slepce. Robin k němu přispěchal a podvlékl mu pod paží ruku, aby mu poskytl oporu. Pronesl několik uklidňujících slov. Liliput přešel po vagónu zpět a bez rozloučení se spustil do kabiny.

Do vagónu nastoupili tři cestující, kteří mezitím přišli na maličké nástupiště – dva holohlaví muži v hedvábných oblecích s odznáčky vřeštící lebky v klopě. Přes záda nesli křížem zahnuté meče, tváře skrývali za maskami. Elita Hluchých. Třetím pasažérem byl muž s tmavými kudrnatými vlasy, ve kterém Václav poznal známého etnologa, který o městských mýtech publikoval již několik knih. Tajemství jeho inspirace bylo odhaleno.

Biče zasvištěly, vagón zacukal, zasténal a opět se dal do pohybu. Čtveřice osaměla.

Zastávku tvořil jen kus skály srovnané do jedné roviny. Chyběly všechny znaky, které by člověk očekával, žádné dlaždice, zářivky či lavice, žádné digitální hodiny a jezdící schody. Jen skála a koleje vedoucí středem jeskyně. Dřevěné metro se stalo snem, který se vrzavě rozplynul za ohybem tunelu.

Když odezněly poslední zvuky odjíždějícího vlaku, uvědomili si, že kolem není úplné ticho. Obklopovalo je neustálé, stěží slyšitelné šustění, šepotání na hranici slyšitelnosti. V temnotě se něco pohybovalo a šumělo jako obilí ve větru, ze stropu visely trsy rudých kořenů jako chapadla upířích chobotnic tápající po oběti.

„Držte se vlevo,“ protrhl ticho Robinův hlas. „Celou dobu úplně vlevo.“

Vašek sledoval jeskyni s nedůvěrou. Stropní kořeny se pohybovaly jako vodní řasy omývané neviditelnými proudy. Patrik jeho nedůvěru sdílel, přitiskl se ke stěně, až se z ní drolil prach. Krok za krokem postupovali za Robinem, bezmála něžně vedoucím páchnoucího slepého otroka.

Kořeny ve tmě se chvěly, natahovaly se po nich. Dlouhé šlahouny na nich ulpívaly jako prsty mrtvých, chňapaly po nich, zachytávaly oblečení pokaždé, když se k nim příliš přiblížili. Doteky některých žahaly jako vlákna medúz.

Patrik se otřásl odporem a smetl tápající šlahoun z ramene.

„Kde to jsme?“ zašeptal Vašek k elfovým zádům.

„Transmetador.“

Otrok zabědoval a zastavil se.

„Běž, mládenče,“ pobídl ho Robin.

„Pane, zapřísahám vás,“ zachraptěl otrok.

„Běž!“

Zbědovaná postava klopýtala dál.

„Co je to za místo?“

„Je to místo změny,“ odtušila Robinova záda.

„Je to zlo,“ zašeptal Patrik.

„Místo změny?“ zopakoval Vašek, aby z elfa dostal víc.

„Bezmála před stoletím tu začaly pokusy s přeměnami bytostí. První stínobřitva byla dost možná vytvořena právě tady, dřív než si Hluší postavili vlastní laboratoře.“

Minuli několik odboček do užších tunelů, do žádné ale nevstoupili. Cesta se klikatila, jako by kráčeli lidským střevem. Ocitli se v rozsáhlém labyrintu, který snad kdysi byl chodbami podzemní laboratoře, prostředí se však k nepoznání změnilo. Divoká příroda vtrhla do tunelů, devastovala všechny stopy lidí, zmutované organismy přetvářely chodby na jiný svět.

„Bylo to místo nestvůrných pokusů na živých bytostech. Jednoho dne ale došlo za nejasných okolností k revoluci,“ navázal Robin. „Mutanti, kříženci lidí a hmyzu, bizarnosti, kterým byly za pomoci magie transplantovány orgány, části těl zvířat nebo neživé předměty… vzbouřili se a zničili stvořitele. Tedy pochopitelně ne všechny.“

„Tak mě napadá,“ zarazil se Patrik Dodnar. „Nepovídá se něco podobného o Zóně? Vždycky jsem myslel, že je to mýtus.“

„Zdejší tunely zasahují částečně pod Karlín i Žižkov. Transmetador je částí území, kterému říkají Zóna.“

Vašek zalitoval, že tu s ním není major Ziffernick, který byl na slovo vzatým znalcem podzemí. Určitě by jim dokázal poradit.

„Kdo tu žije teď?“

„Ne kdo, ale co…“

Došli na konec jeskyně. Cestu dál uzavíraly kulaté kamenné dveře porostlé lišejníkem. Robin popadl držadlo umístěné na obvodu a zatlačil. Vašek mu přispěchal na pomoc. S námahou kamenné dveře odvalili o půlobrátku do skalní stěny a proklouzli dovnitř, kde je zastavila mříž zajištěna na závoru.

„Závora zvenčí? Co je tam zavřené?“

Robin neodpověděl. Zabral a s uši rvoucím skřípěním závoru odsunul.

Otrok se třásl jako osika. Vašek se k němu naklonil.

„Ty víš, co tam čeká?“

Zuřivě zavrtěl hlavou. Přesto se chvěl stále víc.

„Proboha živého, prosím, pane…“

„Nic ti nehrozí, příteli,“ uklidnil ho Robin.

Místnost byla další jeskyní, avšak ještě temnější. Připomínala hadí doupě. Za úzkým vchodem se svažovala a pod rozbitým schodištěm se rozšiřovala v pitoreskní amfiteátr. Stěny byly zahalené stíny, visely na nich podivné závoje. Ze tmy na skupinu upřeně hleděly neviditelné oči, které se jen tu a tam zaleskly odraženým světlem. Z místa dýchala hrůza.

„Počkej na nás venku,“ poručil Robin Patrikovi. Ten začal okamžitě protestovat.

„Patrik jde s námi,“ podpořil ho Vašek.

„Nedokážu vás ochránit oba. Dal jsem ti slovo, a to splním. Najdu ti tvého démona, nebudu s tebou ale diskutovat. Pokud nesouhlasíš s mými pravidly, vrátíme se.“

Stáli nerozhodně v kulatých dveřích.

„Nelíbí se mi to. Mám z toho místa husí kůži,“ zavrčel Patrik. „Neměli bychom se rozdělovat.“

„Za chvíli jsem zpátky. Nemám na vybranou…“

Robin kývl, jeho rty byly tenkou škvírou, dělící jemný obličej. Oči bíle zasvítily ze tmy, s níž splývala jeho tvář. „Mříž nech odemčenou,“ poručil Patrikovi. „Nevcházej, ať uslyšíš cokoli. Mohlo by nás to stát život. Teď přisuň kamenné dveře.“

Elf, otrok a Vašek vstoupili do tmy.

Doznělo rachocení přivalovaného kamene. Scházeli po stěží viditelné cestě vysypané fosforeskujícím práškem. Chodidla se jim bořila, fragmenty rozbitých schodů skřípaly pod nohama. Tma kolem je hladově sledovala. Zdálo se, že i Robin je teď ostražitý. Mírně se přikrčil, opatrně volil, kam došlápne. Věnoval značnou pozornost tomu, kam vede zuboženého slepce. Podlahu tvořily rozpukané, rozbité dlaždice. Byla pokrytá rozbitým sklem, injekčními jehlami, rozcupovanými kusy nábytku a bůhvíčím ještě… Vaškovi se zdálo, že zaslechl tenký hlas.

Otrok se zastavil a odmítal jít dál. Elf ho šťouchl hrotem dýky. „Běž.“

„Proč jde s námi?“ zeptal se Vašek.

„Proč se ptáš?“

„Odpověz mi.“

Robin pobaveně zavrtěl hlavou. „Tu odpověď znáš, jenom se snažíš předstírat, že to nevíš. Za cenné služby je třeba zaplatit.“

Vašek se chtěl přít dál, ale ze tmy opět zazněl pronikavý ženský zpěv. Melodie kolísala v molových tóninách a půltónech bez jakékoli logiky, připomínala broukání šílence. Při tom zvuku se po páteři rozběhl mráz, chlupy na předloktí se postavily.

„Co to je?“

„Tiše. Nezastavuj se.“

Došli k hranici kruhu vysypaného úlomky kostí. Mohl mít v průměru patnáct metrů, obklopoval vyvýšeninu, hromadu, na jejímž vrcholku stálo prázdné křeslo. K šílenému ženskému sopránu se přidal zvuk houslí. Prolnuly se s ním v neskutečné disharmonii a stoupaly k výškám až na hranici slyšitelnosti, aby vzápětí padaly do pekelných propastí. Hudba se pohybovala kolem Vaška, dost daleko ve tmě, aby zahlédl jen pohyb, temný tvar, který byl víc jeho představou než něčím hmotným. Pouze sem tam zaslechl křupnutí či zvuk ocelového nože, který křísl o kámen. Přikrčil se a otáčel se za zvukem. V pěsti sevřel rukojeť meče, až mu bělely klouby.

„Kam jsi nás zavedl?!“

„Dovnitř! Nesmíš opustit kruh,“ zachraptěl Robin. Potom bez varování popadl otroka a několikrát s ním zatočil. Vzápětí do něj prudce strčil tak, že muž odklopýtal několik kroků do tmy a upadl. Hudba ztichla.

Robin se vrhl do kruhu a táhl za sebou Vaška.

„Rychle! Šplhej nahoru. Dělej! Jde o život…“

Přemohla je hrůza. Hrabali se do svahu a pod nohama jim křupaly navršené kameny, kusy dřeva a úlomky kostí. Za jejich zády se rozpoutalo peklo. Jakási těžká věc dopadla ze stropu a o kameny zaskřípěla ocel. Vzápětí zazněl hrůzyplný výkřik, který jim pronikl až do morku kostí. Přeťaly ho čvachtavé zvuky připomínající obří šicí stroj. Okolí obhodila sprška něčeho černého, drobné kusy pleskavě dopadaly na kameny. Oba muži vyběhli až na vrchol svahu, kde se otočili.

Vašek popadal dech. „Ty hajzle! Zabils ho!“

„Věděls, že to udělám. Byla to oběť,“ měřil si ho chladně elf.

„Ale…“

„Je mrtvý, život mu nevrátíš. Neztrácejme tím čas.“ Robin ukázal na křeslo, které stálo na samotném vrcholu hromady. „Teď se posaď!“

„Co je to zatraceně za místo?!“ Vašek se snažil prohlédnout tmu. Svíral obouruč meč a pomalu se otáčel. Runy modravě zářily a dodávaly jeho tváři mrtvolný zjev.

„Transmetador. Stojíš uprostřed podzemní laboratoře, ve které kdysi pracovalo víc než čtyřicet lidí.“

Vašek rychle dýchal. Zdálo se mu, že zahlédl temnou obří siluetu, jak obchází kolem hromady. „Mluvíš, jako bys to zažil.“

„Pamatuji si pád toho místa. Byl jsem jedním z těch, kteří ho osvobodili. Lidé,“ vyplivl to slovo, jako by to byla nadávka. „Dokud experimentovali se svým druhem, nezasahovali jsme. Když ale unesli příslušníky naší rasy…“

Vašek zaslechl šramocení ve tmě. „Tam dole. Co je to za bestii?“

„Až se nažere… za chvíli přijde sem nahoru.“

Vašek se zachvěl. Chtěl něco vyhrknout, ale na poslední chvíli si to rozmyslel. Pozvedl meč.

U paty hromady opět zazněl vysoký ženský hlas, který se zformoval do slov: „Je to už mrtvé? Je to mrtvé?“

Ze stejného místa odpověděl chraplavý stařecký šepot: „Je to mrtvé. Na tisíc kusů mrtvé.“

„Tisíc kusů mrtvé? Jak víš, že tisíc kusů?“

„Tisíc kusů, tisíc kousíčků mrtvé.“

„Děti ukojí hlad?“

„Už přicházejí, nevidíš je, už jí. Tisíc kusů jí.“

Vašek v matné záři meče sledoval, jak se ze stropu spouští stovky drobných vláken.

„A co ti nahoře? Půjdem se na ně podívat?“

„Podívat? Možná ochutnat?“

„Mluví o nás…“ Vašek napřáhl meč.

„Teď musíš být rozumný,“ šeptal elf a jeho hlas nepřipouštěl námitek. „Musíš se posadit do toho křesla. Dělej! Přivážu tě. Musíš mi věřit! Mě nechá být, ale tebe…“

„Před okamžikem jsi přede mnou zabil člověka!“

„Jeho život mi patřil! Koupil jsem ho. Věř mi! Teď není čas na hádky. Musíme spěchat,“ Robinovi se třásly ruce.

Ozvalo se drnkání na housle a vzápětí po nich opět sklouzl smyčec. Démonický soprán je obcházel zezadu.

Vašek se podíval na křeslo. Bylo vysoké a velmi pevné. Na zádech mělo ošoupanou koženou podložku se silnějším polstrováním pod hlavou. Sedací část byla pokryta černým kovem s otvorem uprostřed, opěrky pro ruce byly zakončené řemeny, podnožku pro nohy tvořila kovová deska.

„Proboha,“ zašeptal Vašek.

U paty hromady zachrastily kamínky. Něco se začalo škrábat vzhůru.

„Chceš najít to, co hledáš? Zatraceně, teď už nemůžeme zpátky!“

Robin ho vtlačil do křesla. Rychle mu přetáhl přes hruď křížem řemeny.

„Je to to, co si myslím, že to je?“

„Elektrické křeslo. Ano. Nemusíš se bát, není zapojené do proudu. Je to už dlouho, co ho vyřadili,“ šeptal Robin, zatímco mu poutal levačku k opěrce.

„Je to nutné?“

Elf neodpověděl a připoutal i druhou ruku. Potom se sehnul k nohám. Vašek zkusil zabrat za řemeny. Odhadoval, jestli by je dokázal přetrhnout. Meč Králů, který zabodl do kostí před křeslem, se modravě leskl.

„Za chvíli přijde. Zůstaň klidný. Neházej sebou. Oběť už dostala, neublíží ti.“

„Kdo?“

„Tvá jediná šance.“

Robin dotáhl poslední řemen a uskočil do tmy. Jeho kroky se vzdalovaly, zatímco hrozivé škrábání dosáhlo vrcholu. Obrovský stín se přikradl za Václava jako pavouk. Šílený zpěv připomínal meluzínu skučící v komínech.

Vašek se zkusil otočit, jak mu popruhy dovolily. Koutkem oka zahlédl pohyb. Bytost se v celé výši vztyčila za křeslem, zalil ho ostrý zápach připomínající naftalín.

„Maso si sedlo do křesla pro hosta,“ zazněl mu u ucha ženský hlas.

„Máme hosta. Rozsekáme ho na tisíc kousků masa,“ spokojeně odpověděl stařecký chrapot.

„Sedí v křesle pro hosta. Je to host. Přinesl nám jídlo.“

„Rozsekali jsme jídlo na tisíc kousků masa. Tisíc kousíčků.“

„Zaplatil. Dostane, co chce.“

„Tak, ano, tak. Zaplatil.“

Stín se nahnul nad Václava spoutaného v křesle. Na jeho nohy a ruce dopadlo několik kapek. Trhnul sebou leknutím. V šeru se zaleskla čepel a přejela mu po předloktí.

„Jak host-maso vypadá? Pověz!“ chraptěla stvůra.

„Je hezký. Na tisíc kousků hezký. Chci ho rozsekat…,“ odpovídal soprán, když byl náhle přerušen silným Robinovým hlasem.

„Přišel pro odpovědi. Zaplatil. Konej svou práci, Vědoucí!“

Ozval se dvojí stříbrný smích, ze kterého mrazilo v zádech.

Netvor se ještě víc naklonil nad Vaška, který cítil, jak mu do vlasů a na ruce kapou jeho sliny pálící jako kyselina. Na pažích ho zaškrábaly štětinaté výrostky. Něco chapadlovitého mu ovinulo pravé předloktí. Ucítil bodnutí a do žíly mu vtrhl paralyzující jed. Další čepel prolétla opěradlem jako žhavá jehla polystyrenem a její trn zajel do zátylku v místě, kde začíná páteř.

Vašek se napjal a otevřel ústa k výkřiku, hlas z nich ale nevyšel. Zatočila se mu hlava. Tělem se bleskově rozlévalo ledové otupění. Nebyl schopen pohnout ani malíčkem. Výrůstky se dotýkaly jeho těla, pronikaly pod oblečení a bezpečně nacházely jizvy od zranění, která mu způsobil démon. Vypouštěly na ně lepivou tekutinu, která se táhla jako sirup.

„Už cítím tu chuť. Hledá ztracence. Zoufalou duši, stejnou, jako je on sám. Hledá svůj opak,“ brebentil dvojhlasně netvor, avšak ten zvuk se ztrácel a vyhasínal někde v dálce.

Prostor kolem Vaška se bortil v černém víru pavouků. Byl tu zpěv a křik. Inkantace ho obklopily jako tančící kmen kanibalů. Na hranici tmy pochodovala osminohá chlupatá stvoření a tvořila protisměrné kruhy. Rozbité hračky ožívaly, před očima se mu promítaly nejděsivější epizody z dětských filmů. Tanec pavouků.

Vašek zatoužil potřást hlavou, aby se vidiny zbavil, nedokázal se ale pohnout. Stále hlouběji se nořil do vize, která nyní vyplňovala celý jeho svět. Z temnoty se vydělil světlejší bod. Modravý pixel. Špendlíková hlavička, pomeranč, meloun, obří realita… stále se blížila a náhle vtrhla do Vaškova vědomí s omračující silou.

Osmero očima vyhlížel ze stínů do světla. Zpočátku ho to mátlo. Mozek se marně snažil naladit na vidění, které připomínalo kaleidoskop. Vašek sledoval temný tvar, jenž se před ním pohyboval ulicí… Přestože stále viděl osmkrát, poznal ho podle kradmého pohybu, podle opatrnosti, s jakou pokládal silné nohy zakončené drápy. Na první pohled kulhal, potácel se přikrčený a zanechával za sebou černou krev jako slimáčí stopu. Vašek neměl pochyb o tom, že našel toho, koho hledal.

Démon se tiskl k betonové stěně. Kolem něj bylo město. Ozývalo se šumění aut a vzdálené cinkání tramvají. Hodiny stroze odbily půl pátou ranní, bylo před rozedněním. Tak přece je v Praze! letělo Vaškovi hlavou.

Přímo proti démonovi vjelo do ulice auto. Jeho reflektory prořízly tmu. Démon se zahalil černými plameny, přitiskl se ke zdi za popelnicemi a haraburdím. Řidič nic nezpozoroval, dojel na konec ulice, oranžově zablikal a odbočil.

Stín se dal opět do pohybu. Míjel domy, šoural se podél jejich zdí, držel se stranou frekventovaných ulic. Vašek se plížil stále za ním. Snažil se rozeznat, o jakou čtvrť jde, ale pořád se mu nedařilo najít jakýkoli orientační bod.

Démon překvapivě zamířil k jasně osvětlené ulici, hrající neony a barvami. Rozkvetla před ním křikem a smíchem opilých lidí, široká třída osvětlená dvouřadím lamp. Herny, bary a kluby křičely do noci. Lidé postávali před hospodami, kouřili a pokřikovali na sebe, rozjaření alkoholem. Démon znejistěl. Po odvrácené straně domu se začal drápat vzhůru na střechu. Zasekával pařáty do spár, lezl po kolmé stěně jako netopýr. Ve výši třetího patra se převalil na střechu a vyčerpaně oddechoval. Dech z něj vylétal jako černý kouř.

Je to minulost, či budoucnost? Nebo je to právě teď?! tápal Vašek.

Démon se potácel vpřed, krvácel do tmy, konečně dosáhl okraje střechy a shlédl dolů. Sráz tří pater a pod ním ulice zalitá světlem. Po úzké rampě převrávoral na další dům a na okraji jeho střechy skočil, aby překonal třímetrovou propast. Nedoskočil! Drápy se mu zaryly do izolační lepenky. V bytě někde pod ním hrála televize, běžela v ní nějaká estráda, protože se ozýval nahraný smích a potlesk. Démon visel a cítil, jak ho váha stahuje dolů a drápy v lepence vyrývají hluboké rovnoběžné rýhy. Z posledních sil se zapřel, vyškrábal se nahoru a shlédl vpravo do temnější boční ulice. Začal se spouštět po hromosvodu, ocelové lano ale neuneslo jeho váhu a vytrhlo se ze zdi. Pařáty kluzké krví mu ve výši pěti metrů podjely a on se zřítil do ulice.

Žuchlo to, ozval se zvuk tříštěného skla. Někdo vykřikl leknutím a pak už jen tepání utíkajících nohou. Démon se chvíli nehýbal, potom se s bolestivým zlostným zasyčením vyhrabal na nohy. Jen stěží potlačil vzteklé zařvání.

Ploužil se ulicí podél stěny, o kterou se opíral a barvil ji černou krví, zastavil se až před nízkými železnými dveřmi. Na první pohled vypadaly úplně obyčejně, v jejich středu bylo malé zlaté kukátko. Netvor zabušil. Když pařát křísl o kov, odlétla sprška jisker.

Vašek se rozhlédl a náhle jasnozřivě poznal místo, kde se nacházejí. Sám ho několikrát navštívil. Krev se mu nahrnula do tváří.

Dvířka se na škvíru pootevřela. Démon chraptivě promluvil, slovům však nebylo rozumět.

Vašek nedokázal překonat zvědavost. Připlížil se blíž. Nějakým záhadným způsobem si uvědomoval, že právě v této chvíli sedí zároveň v elektrickém křesle a třese se jako při epileptickém záchvatu. Mezi zuby tiskne kožený řemen, z koutku úst mu stékají sliny. Nestvůrná bytost za ním jej obaluje chlupatýma nohama zakončenýma jako skalpel ostrými čepelemi, sosákem šátrá v jeho míše.

Dveře se otevřely. Za nimi akorát seskakoval ze stoličky povědomý liliput ve žlutém kabátku s tulipány. Hovořil chvíli s démonem. Potom zbledl a utekl do nitra domu. Démon čekal. Choulil se ve stínu, aby se skryl před náhodnými kolemjdoucími. To se mu ale příliš nedařilo, opět se ozval vyděšený jek. Snad aby si ukrátil dlouhou chvíli, kmitl pařátem jako kabaretní kouzelník a náhle něco držel mezi drápy. Třpytilo se to. Vašek se připlížil ještě o kousek blíž. Stál téměř za démonem a shlížel na zlatý dukát v jeho dlani.

Po schodech ze sklepa přicházel štíhlý, vysoký muž s lucernou. Vašek poznal tu zamračenou tvář, umouněné paže hrající svaly, z nichž jedna byla zakončená masivní sbíječkou. Ostrava posvítil ďáblovi do tváře a pozvedl zbraň. Byl rozzlobený, nepřátelský. Mířil démonovi přímo do mordy špicí maRTY. Jen okamžik ho dělil od stisku spouště, nohsledi pak uklidí mrtvolu nevítaného návštěvníka.

Zmáčkni to! řval v duchu Vašek.

Démon nechal vyšlehnout černé plameny k nebi a náhle před Ostravou stanul v celé své hrozivosti a v pravé podobě. Hodil mu k nohám zlatou minci a zařval zlobou.

Vašek stál za ním, neviděl to co Ostrava. Viděl ale obličej města, který zbledl jako stěna. Jeho rty se pohybovaly, mluvil o překot, slova ale nepřekonala hranici této reality. Démon pyšně stál a dál krvácel, zatímco Ostrava se sklonil do prachu cesty pro minci. Pozorně si ji prohlížel. V dlani se mu leskl byzantský dukát.

Potom sklonil hlavu a pokynul démonovi, aby ho následoval.

Ne! vykřikl Vašek zoufalstvím. Daleko od Ostravy se jeho svaly napnuly a vzepřely se poutům, z hrdla si prorazil cestu nenávistný řev. Řemeny poutající ruce ke křeslu popraskaly.

Náhle se démon zarazil a ohlédl se. Přes propast prostoru a času se jejich pohledy setkaly. Vašek zuřil. Sklonil hlavu a s nesmírným úsilím zvedl ruce, jako by vrostly do skály. Vytrhl ze země meč a otočil se proti démonovi. Svět se stal rozmazaným vírem, tvary kolem se rozpadly, dvojice se ocitla uzavřená v oku tornáda. Stáli zároveň na hromadě z kostí a na asfaltové ulici. Václav bez varování sekl démona křížem přes prsa. Ten uskočil, ale zjistil, že nemá kam dál ustoupit. Vašek byl u něj. Ovládal ho vztek. Meč znovu zasvištěl vzduchem a prorazil chitinový pancíř. Okolí pokropila černá krev.

Démon zaskučel zlostí a bolestí. Zdálo se, že zranění z bitvy s Bruncvíkem jsou dosud čerstvá. Vyrazil přímo proti Václavovi a odhodil ho. Nahrbil se, na hřbetě mu vyrazily vysoké trny. Pařáty protnuly vzduch těsně před mužovou tváří, nad hlavou démona se rozložila kostěná křídla, na jejichž trnech zavřeštěly lidské lebky. Bestie vychrlila tmu a vrhla se na Vaška, aby ho rozdrtila.

Nezaváhal. Jako by už nezáleželo na ničem, vyrazil přímo proti démonovi. Srazili se strašlivou silou a zaklesli se jeden do druhého. Vyměnili si několik úderů. Démon byl silnější, přetlačoval Václava, ten ale útočil jako sršeň. Zasazoval strašné rány zářící čepelí runového meče. Útočil znovu a znovu se zvířecí nenávistí. Démon kontroval mocnými údery šavlovitých paží. Vašek povolal vlky a Krev s Princem se na monstrum vrhli, aby ho roztrhali zaživa. Poměr sil se převažoval na Vaškovu stranu, přestože i on utrpěl četné rány. Démon ustupoval… Zdálo se, že slábne. Vašek se rozmáchl k poslednímu mocnému útoku, kterým mu srazí hlavu.

Démon se přikrčil a nečekaně vychrlil záplavu modrého ohně, která pohltila celý svět. Vlci v okamžiku zmizeli, Vašek vykřikl překvapením a bolestí. Hořely mu vlasy, hořelo na něm oblečení, i čepel meče hořela… Necouvl. Ignoroval bolest. Proskočil skrz plameny proti temnému stínu. Jeho meč dopadl. Páral. Bodal. Démon proti němu znovu vychrlil plameny. Vašek neviděl. Sekal jako zběsilý a vzápětí ho zalily horké vnitřnosti démona. Proud černé krve hasil plameny na oblečení. Všude kolem zněl trýznivý řev. Sám nevěděl, jestli tak křičí on, nebo démon. Vzápětí Václava něco nabralo do ramene a odmrštilo ho přes celou místnost. Narazil do skály a ztratil dech. Skrze slzy v pálících, opuchajících očích zahlédl postavu, která vstoupila na jejich bojiště. Vysoká silueta s obří sbíječkou místo ruky. Ostrava prudce máchl rukou a náhle se celý vír zbortil. Svět se roztočil v ohnivé závrati!

Vaškovi pomalu docházelo, že je zpět v jeskyni s křeslem. První, co si uvědomil, byla ostrá bolest v očích, na tvářích a po celém těle. Levá paže ho brněla a bezvládně visela u těla. Otočil hlavu. Nic neviděl, cítil jen žár, jako by místnost kolem hořela. Zakopl a skutálel se k patě hromady. Uslyšel, jak k němu někdo přiskočil, zahlédl jen šmouhu, která na něj vzrušeně mluvila a pomáhala mu na nohy. Robin si provlékl jeho paži kolem krku a táhl ho k východu. Vašek cítil, že se třese jako osika.

„Neohlížej se,“ chraptěl Robin, ale sám se jedinkrát ohlédl.

Elektrické křeslo na hromadě hlíny, kostí a lebek, zrezavělých nemocničních postelí a polámaných skříní hořelo. Jeho záře osvětlovala obří pavoučí bytost s kloubnatýma čepelovýma nohama a jedním párem dětských rukou. Z břicha nestvůrnosti vyrůstala stařecká hlava muže, která byla až po kořen nosu zabořená ve štětinaté kůži. Vedle ní se na žirafím krku nakláněla černá tvář ženy s bílými vlasy, která rysy připomínala Robina. Na zádech pavouka hořela hmyzí křídla, tucet čepelových nohou sebou freneticky zmítal a sekal vše v okolí tvora na kusy. Masité břicho se škvířilo do sebe. Pavoučí nestvůrnost ničila všechno ve svém okolí. Vydávala pisklavý a zároveň burácivě hluboký řev. Páchnoucí dým pohlcoval místnost. Teď když plameny ozářily stěny, odhalily desítky pavučinových zámotků zavěšených u stropu. Oheň se přes vyschlé chuchvalce šířil neuvěřitelnou rychlostí.

Vašek cítil, jak ho někdo táhne pryč. Nedokázal se soustředit. Třásl se v šoku. Celé tělo ho brnělo, necítil kůži. Všude kolem byl štiplavý kouř. Třeštil oči do temnoty, jak se snažil zahlédnout démona. Ten ale zmizel, ať už byl před chvílí skutečností, nebo snem.

Robin supěl. Ze stropu se spouštěly stovky pavouků, zalézali do hlubokých děr, tlačili se do rohů a ke stěnám. Krčili se před ohněm a vydávali hrůzné pištění, zatímco se škvařili. Nestvůrnost pukla a z jejího břicha se vyvalila záplava zelených vajíček.

Robin Vaškem smýkl za kamenné dveře, kde na ně už čekal Patrik.

„Zavři!“ křičel, zalykaje se kašlem.

Vašek se zhroutil. Stále si tiskl ruku na popálené oči. Odhalenou kůži měl rudou, vlasy seškvařené v černé žmolky, obočí i řasy zmizely.

„Co se tam stalo?“ zhrozil se Patrik. „Co se tam doprdele stalo?!“ zařval Robinovi do tváře.

Bledý elf se vyčerpaně opíral o stěnu.

„Nevím,“ pečlivě vyslovoval, „co se tam doprdele stalo.“

„Říkals, že to bude vize. Že to bude jen sen!“

Vašek se mezitím vyhrabal na nohy. Vrávoral. „Musím zpátky! Málem jsem ho měl… musím ho dorazit!“ Narazil do stěny.

Patrik skákal očima z jednoho na druhého.

„I kdyby ses tam vrátil… je pryč. Vlastně tu nikdy doopravdy nebyl,“ řekl Robin.

„Přece jsi ho viděl!“

„Co jsi to udělal?“ zasyčel Robin. „Nechápu, jak se ti to podařilo, ale ve vizi došlo k prolnutí. Přivolal jsi na sebe zkázu… na nás všechny.“ Škrtl zápalkou o podrážku a podpálil jednu z příručních loučí, které měl nastrkané za pasem. Odcházel podél stěny jeskyně mimo dosah krvelačných kořenů.

„Počkej! Chci tam zpátky. Ty to nechápeš! Musím!“

„Je pozdě. Dostal jsi odpověď. Jestli znovu otevřeš ty dveře, zemřeš…“

Patrik popadl Vaška za ramena. Zíral na popáleného přítele, kterému opuchal celý obličej. Oči se mu měnily v tenké škvíry, oblečení se na některých místech seškvařilo do kůže.

„Jsi v pořádku?“

Václav neodpovídal.

„Řekni mi konečně, co se tam stalo!“

„Démon byl tady… je v Ostravě!“

„Přestaň si šmudlat ty oči. Podívej se na mě!“ poručil Patrik s rostoucí starostí. Když ho Vašek neposlechl, odstrčil mu ruce. Jeho přítel divoce zamrkal.

„Bolí to?“

„Doprdele, všechno mě bolí.“

„Vidíš tohle?“

„Patriku, asi mám zlomenou ruku…“

„Kolik prstů?“

Vašek se třásl po celém těle. „Nevím,“ zašeptal. „Nic nevidím.“

Bard ho k sobě přitiskl a pevně ho držel, dokud se mu dech nezklidnil. Cítil, jak Vaškovo tělo pulsuje stále větším horkem.

„Musíme najít pomoc. A zatraceně rychle.“

3. kapitola

Zuřila bouře. Cáry mraků se hnaly fialovočerným nebem jako děsivá hejna nočních motýlů, a možná jimi i byly. Každou chvíli protrhl oponu výboj blesku, rozvětvil se a zaklikatil v obrazci, který zůstal viset na sítnici, dokud ho nepřebil další blesk. Žulová věž se zvedala do výše stovky metrů, byla nejvyšším bodem široko daleko, a tak štědře přitahovala bílé výboje, rozsvěcela se jimi jako maják. Monolitické stotunové balvany pokrývající ostrov vypadaly vedle věže jako pouhá rozsypaná fůra kamení. Na samém jejím vrcholu zářila průhledná kupole, za jejíž stěnou se vznášela deska kulatého stolu. Kolem něj sedělo na barových židlích šest postav… a mezi nimi, v samém středu tohoto světa, viselo planoucí kopí.

„Je to nutné?“ řekla Rita a pohlédla dolů mezi svá chodidla do smrtící propasti, na rozpukané skály u paty věže. Zhluboka se nadechla a křečovitě zavřela oči. „Tím chci říct, že jestli s tím něco okamžitě neuděláš, tak se pozvracím.“

Arcimág v čele stolu se ošil. Měl polodlouhé slámové vlasy a ty nejzvláštnější hnědé oči na světě. Na rtech mu visel trpělivý mírný úsměv, a když promluvil, jeho slova měla měkký přízvuk Angličana. „Omlouvám se, mělo to být symbolické. První zasedání obnoveného Lvího spáru napůl mezi zemí a nebem. Je v tom něco ze slávy artušovské legendy, něco z pověstí o strážných andělech lidstva…“

Někdo se hrubě zasmál kovovým hlasem a hlasitě si říhl. „Co se tejče andělů, tak ten můj už natáh brka. Pokud vůbec ňáký brko měl.“

„Tvůj spáchal sebevraždu v den, kdy ses narodil, Sedmtři,“ odtušil Zdenal a zašklebil se. V jeho úsměvu ale nebyla žádná radost, z očí pronikala na povrch jen bolest.

Mrtvý vězeň se zachechtal. „Myslíte, že existujou strážný ďáblové?“

Jeroným Kořínek zavrtěl hlavou. „Z těchto věcí byste si neměli tropit žerty. Kdo ví, jaké síly nad námi bdí…“

Rita potlačila další nával závrati. Držela oči zavřené, rukama svírala stoličku, na níž seděla, jako by tak mohla zastavit houpání žaludku. Na stole před ní ležel obrovský železný palcát Expres kurýr na smrt. „Už teď lituju toho, že jsem se vrátila,“ zamumlala.

„Bez tebe bychom nebyli kompletní,“ zašeptala stará žena sedící vedle ní a položila jí na koleno vrásčitou dlaň.

Vzápětí Rita uslyšela překvapené nadechnutí ostatních, a tak otevřela oči. Nad hlavami jim zářilo slunce. Ve vzduchu ucítila slanou vůni moře, kterou přinášel vítr od útesů. Seděli kolem dubového stolu nedaleko skalního převisu. Nad hlavami jim kroužili rackové, u březového hájku se páslo několik srnek a ve vysoké trávě vyhrávali cvrčci. Slunce hřálo tak akorát na líné letní odpoledne. Rita se dívala na červeného motýla, který jí zakroužil nad hlavou a na okamžik se usadil na hrotu kopí.

„Děkuju,“ zamumlala k Rufusovi.

„To jsem nebyl já,“ odpověděl Edvard Malborough Rufus, bývalý arcimág Jejího Veličenstva. Zdenal na ni mrkl.

„Ty?!“ podivila se. „Zlepšil ses…“

„Zlepšil?“ zasmála se Valentýna. Bylo neuvěřitelné, kolik živoucího entuziasmu osmnáctileté dívky se promítlo do vrásčitého úsměvu stařeny. „Zdenda je nejlepší! Vyčaroval mi v bezčasé kouli nový pokoj. Jenom pro mě!“

Krysoplášť se zatvářil, jako by mu právě někdo vymačkal do krku limetku. Velmi se snažil zamaskovat, jak ho její radost těší.

„Mám tam partu mluvících plyšáků, místo stropu nebe a po něm krouží draci. Taky tam mám sovu, která říká hádanky,“ rozplývala se Valentýna. „Vždycky má hádanku dne, kterou musím uhádnout, a taky jsou ty stěny pokrytý tapetama, stejnejma, jako jsem měla doma, ve svym pokoji na povrchu! A taky…,“ z hlasu se postupně ztrácela radost a vkrádalo se do něj zoufalství. „Je to moc krásnej pokoj, jsem tam teď skoro pořád. Uprostřed mám postel s nebesama. Já jsem po ní vždycky toužila, po posteli, jako mají princezny…“

„Valentýno…“

„… princezny. Ty nebesa kolem jsou nadýchaný jako obláčky lemovaný krajkama. Mám tam taky stůl… začala jsem znova malovat. Na jednu stěnu si věším obrázky, ale ta postel…“

„Val, dost už.“

„Jsem tam tak sama. Já vím, že za to nemůžete, že to taky nemáte lehký. Já to přece vím, ale často si lehnu do postele a dívám se na nebe a říkám si, že už odsud nikdy neodejdu.“ Po vrásčité Valentýnině tváři se kutálely slzy, dívka-stařena si jich nevšímala. „Víte, někdy si říkám, že z tý koule vyjdu ven. Kolik kroků ještě vydržím, než zestárnu a mý tělo umře? Kolik času? Hodina? Dvacet minut? Vystačí to, abych ještě jednou uviděla slunce?“

Zdenal ji uchopil za ruku a pevně stiskl. Našla ho očima. Svíral ji mezi svými horkými dlaněmi.

„To bude dobré…, lásko,“ a oslovení lásko zašeptal tak, že ho jen vykroužil rty.

Ostatní setrvali v chmurném mlčení. Dokonce i Sedmtři se zdržel komentářů.

„Dost sentimentality,“ přerušila ticho Rita. „Víte, že jsem se sem vracet nechtěla, nedali jste mi ale jinou možnost. Pojďme tedy udělat, co je třeba, ať můžem co nejdřív zase vypadnout. Rufusi, řekni, co po nás chceš.“

Arcimág si odkašlal, zatímco se k němu obrátilo pět párů očí.

„Lví spáre, to, co se vznáší v našem středu, je Kopí osudu.“

„Iluze,“ odfrkl si Zdenal.

„Ano, je to iluze, protože pravé Kopí je skryto na místě, které znám jenom já. A tak tomu zůstane navždy. Naším úkolem je chránit je a zabránit tomu, aby padlo do rukou ničitele.“

„To mluvíš o někom konkrétním?“ zajímala se Rita.

Rufus pokrčil rameny. „Znáte mé noční můry. Sami je sníte. Jeho tvář není zřetelná. Přichází v plamenech a v ruce třímá kopí. Svět kolem něj se hroutí, ulice měst zalévá krev a lidé umírají po tisících… Nesmíme to dopustit!“

„Dejme tomu, kouzelníčku,“ ozval se Sedmtři. „Tak proč tu fangli prostě nezničíme. Kdybych ji vopřel vo roh chodby a pořádně dupl…“

Arcimág zbledl. „I kdyby to bylo tak jednoduché, co když ho bude jednou lidstvo potřebovat?“

„Seru na lidstvo,“ odvětil vězeň s bezelstnou pragmatičností.

„Doba artefaktů pominula,“ přizvukovala Rita.

„To si může myslet jen ten, kdo strávil poslední roky na povrchu,“ zamračil se na ni Zdenal. „Spíš nám, Rufusi, řekni, jak máme Kopí chránit, když ani nevíme, kde je?“

„Věříte v osud?“

Mlčeli.

„Ta chvíle přijde už brzy. Cítím to. Musíme být připravení.“

„Kecy,“ řekl Sedmtři. Kořínek do něj dloubl loktem.

„Mám hlad,“ postěžovala si Rita. „Máš tu něco? A nemyslím nějakou hloupou iluzi.“

Arcimág se odměřeně usmál. „Wihelinovi mloci mě zásobují přímo královsky.“

Vstal od stolu a poodešel několik metrů. Vytáhl cosi z lednice, která na okamžik protrhla Zdenalovu iluzi a objevila se ve světě pobřeží. Za chvíli si už na nedalekém ohni opékali kapry.

„Zajímavá zkušenost,“ zhodnotila po chvíli Rita s plnou pusou. Odložila chléb a olízla si mastné prsty. „Pečený kapr na mořském pobřeží.“

Atmosféra se trochu uvolnila. Všichni uždibovali rybí maso a zapíjeli ho osvěžujícím bílým vínem. Zasedání českých superhrdinů se změnilo v prachobyčejný piknik. Chyběli jen psi poskakující kolem, loudící o nějaké to sousto.

Zdenal přivřel oči a jednoho takového vytvořil. Štěně Jacka Russela se vrhlo k Valentýně a vrtělo ocasem jako šílené.

Stařena se rozesmála. „Hele, jak panáčkuje! Chytej, punťo! No tak přines. Hodnej pejsek!“

Po klacíku sáhli se Zdenalem zároveň, jejich dlaně se dotkly. Zblízka pohlédl do rozesmátých pomněnkových očí ztracených v bludišti vrásek a vybavila se mu jedna vzpomínka…

Cestovali tehdy se Šíleným Wůdym do paláce Hluchých a marně se snažili zvyknout si na myšlenku, že pravděpodobně zemřou. Byla to jedna z posledních zastávek. Motor Kraksny ztichl a Zdenal s Valentýnou odešli prozkoumat ten neuvěřitelný bílý povrch, který pokrýval podlahu obří jeskyně. Šlo o ztuhlý tuk! Tuk vypouštěný z fastfoodů a restaurací ze světa nahoře, který stekl do podzemí a v chladu vytvořil neuvěřitelné plochy podobné ledu. Zapomněli tehdy na všechny hrůzy a klouzali se a dováděli jako děti, přestože riskovali, že se objeví hlídka Hluchých. Valentýna uklouzla a on ji zachytil v poslední chvíli, než se odporoučela na zem. Přitiskl ji se smíchem k sobě. Nohy jim podjížděly, Valentýna chytala balanc, mávala rukama, až je sepjala kolem jeho krku. Její oči zářily radostí a Zdenal si tehdy poprvé uvědomil, že ji miluje.

Vzpomínka plynule přešla v další obraz. Teď před sebou viděl Valentýnu v kobce pod Sekretariátem. Viděl její plné rty, rozpraskané žízní, s linkou oddělující jejich vlhkou růžovou část. Byly žádoucí. Slastně přivřené modré oči se dívaly na Zdenala a skrze něj, jako se na něj ještě žádné oči nedívaly. Žhnuly touhou i strachem, divokostí i zranitelností, oddaností i bezohledností mladých krásných žen. Její dech se zrychloval, oči jako by se potáhly skelnou blankou. Potom se náhle rozšířily a Zdenal v nich uviděl svůj vlastní odraz.

„Zkurvená kost! Doprdele, tos nemoh říct, že v tom sou kosti!“ Sedmtři si vztekle protáhl dlouhou kost krkem. Spolu s kostí se dírou protáhl i černý brouk, který přeběhl vězni po rtech a rychle mu vklouzl zpět mezi černé zuby.

Rufus se nenechal vyvést z míry. „Je to ryba.“

Sedmtři zaklel a vyplivl rozžvýkané sousto zpět na talíř zároveň i s několika červy, kteří obývali jeho ústní dutinu.

Rita s Valentýnou se s odporem odvrátily. „Nemůžeš si sednout kousek dál?“

Rufusova tvář zvážněla. Tleskl a jejich okolí ztmavlo. Zůstali jen oni, skupina přátel uprostřed temnoty.

„Ukážu vám, co jsem viděl,“ zazněl jeho chraptivý hlas. Přitiskli se k židlím, protože prostor kolem se zbortil a rozlétl se jako zrychlený film. Odvíjela se před nimi monotónní krajina Podsvětí, viděná rybím okem. Prolétávali tunely a chodbami, propadali se do komínů a propastí, nořili se pod bahnitou hladinu stok. Náhle zahlédli obří černý stín, který se kradl podzemím. Jako by zachytil jejich přítomnost, uskočil a zmizel jim za rohem. Pospíchali za ním, ale chodba byla prázdná a po hrůzném vetřelci nebylo ani stopy. Ústila do síní lemovaných rozbitými rakvemi, mramorovou drtí, zlomky žuly a třískami ztrouchnivělých prken. Tmou kolem se pohybovaly postavy. Byly nezřetelné, jejich pohyb byl podivně trhaný, nelidský. Draly se vzhůru jakýmsi komínem, zachytávaly se kořenů a kusů rozbitého betonu, který uvízl pod zemí. Šplhaly jako pavouci a vzpíraly se ve stále užší chodbě, plazily se dlouhým tunelem, na jehož konci plálo oslnivě bílé světlo. To světlo je k sobě lákalo, volalo je. A náhle byly nahoře!

Prorazily ven z hrobu, až okolí pokropila sprška hlíny. Jeden. Dva, tři mrtví se hrabali na povrch. Kolem se od obzoru k obzoru rozprostírala strašlivá a bizarní pláň plná hrobů. Nad hlavami jim zářilo slunce a před nimi, strnulí v nevěřícím děsu, stáli pozůstalí spolu s farářem, který zmlkl uprostřed řeči.

V té přízračné vteřině zavládlo absolutní ticho. Mlčely žulové náhrobky, mramorové sochy i skříňky z tvrzeného skla, mlčela věčná světla, umírající růže a umělé tulipány. Mlčely poloprázdné asfaltky, i ptáci jako by na okamžik ztichli. Mlčely víc než dva miliony mrtvých, kteří spali na padesáti hektarech Olšanských hřbitovů. Jen olše tiše šuměly.

Vzápětí se ozval vyděšený výkřik a smuteční průvod dosud stojící kolem hrobu se rozpadl. Panikařící žena se zhroutila na bobek a drásala si vlasy. Její muž poodběhl několik metrů, kde se v šoku zastavil a nerozhodně se ohlédl. Obě děti vyrazily pryč. Farář úplně zbělal, zakolísal a musel se opřít o nejbližší hrob. Naprázdno otevíral ústa.

Živí mrtví vyrazili. Byla jich jen malá skupinka, ale měli obrovskou sílu… vrhli se na hrůzou strnulé lidi a trhali je na kusy. Švihnutí kostlivých paží ukončilo ženin jekot. Kostlivec, na kterém stále visely zbytky hnijícího masa a šatů, odhodil její hlavu a vrhl se na starou vdovu. Slabě se bránila holí, než ji strhl na zem a zakousl se jí do krku. Na povrch se vyhoupli dva další. Jeden přiskočil k faráři a přirazil k jeho čelu to své. Mrtvému zaplály oči. Zatímco se pod ním tělo velebníčka zmítalo v epileptické křeči, vzpomínky byly vysávány stále rychleji, až se na farářových rtech objevila pěna. Hrůzné výkřiky se šířily Olšanskými hřbitovy stejně jako volání o pomoc. Sen se propadl opět do temnoty, ze které vystoupil stůl ozářený arcimágovou kouzelnou holí. Rufusův hlas byl chladný.

„To, co jsem vám právě ukázal, nebyl jen můj sen. Stalo se to před dvěma dny.“

Zavládlo šokované ticho. Lví spár mu visel očima na rtech.

Jako první se ozval Jeroným Kořínek. „Chcete říct, že ta mrtvácká cháska řádila ve světě nahoře.“

„Ještě ten večer vyslal Král olší poselstvo k Wihelinovi, který mě pozval, abych mu přispěl radou. Proto jsem byl u toho, když dorazili kurýři z Nekropole. Podle jejich zpráv se jednalo o akci separatistické skupiny, která byla tvrdě potrestána. Všichni zúčastnění byli rozdrceni v lisu a zemřeli nevratnou smrtí.“

Rufus se odmlčel a rozhlédl se po ostatních. „Uvědomujete si, co to znamená… Nekropole měla vždy jeden názor. Názor Krále olší. Už to neplatí. Přiznali, že existují nespokojenci, separatisté. Za celou historii Olšanských hřbitovů se stalo poprvé, že nemrtví pronikli na povrch. Poprvé zabíjeli… Co to pro Podsvětí znamená? Co to znamená pro celý druhý svět?

Neklidných mrtvých jsou prý tisíce, možná desetitisíce. Nikdo vlastně neví, kolik jich na hřbitovech odpočívá v masových hrobech z první a druhé války. Cítím, že do sebe všechno podivně zapadá, že všechno souvisí se vším… že to nějak souvisí s Kopím. Musíme poznat pravdu. Musíme se dozvědět, proč není Nekropole jednotná.“

Rita se ošila, Zdenal zvedl oči. Ještě si pamatoval první úlek, když zjistil, že kostlivci u hřídelí na palubě Wůdyho Kraksny jsou ve skutečnosti pohonnými jednotkami stroje. Že navzdory všemu rozumu žijí.

„Jaký je plán, veliteli?“ zeptal se za ostatní Kořínek.

Po dřívější mírnosti nebylo ani stopy, Rufusovy oči žhnuly, jeho hlas duněl mocí a nepřipouštěl námitek.

„Jděte za Králem olší, to bude váš první úkol. Zjistěte, jestli jsou v Nekropoli nějaké odpadlické frakce a jaké jsou jejich plány. Zejména Sedmtři by neměl mít problém mezi ně proniknout. Udělejte, co uznáte za vhodné pro udržení stability.“

„Aye aye, šéfíku,“ potvrdil hromotluk.

„Potom se vrátíte za mnou. Další krok, který je nutné…“

Rufus se zarazil uprostřed věty. „Přicházejí. Omluvte mne na moment.“ Pokynul a svět se náhle znovu změnil.

Vrátili se do známého baru s pultem z lakovaného dubu a černého mramoru. Místnost osvětlovaly mosazné lustry polepené reklamami na pivo Worthington, zatímco police přetékaly lahvemi s pestrobarevnými etiketami. Za prosklenou výlohou, ve které blikaly zeleno-růžové trubice neonů, poskládané do nápisu tolemaC, postávalo několik mloků.

Pan Kořínek zmizel ve světě slepých úhlů. Arcimág kývl na Zdenala.

Krysoplášť si protřepal ruce. Zamumlal zaklínadlo a zahalil ostatní členy Lvího spáru neviditelnou, jednostranně zvukotěsnou clonou, což bohužel dokázal pouze v tomto iluzorním světě. Pod Rufusovým vedením dělal pokroky, stával se z něj opravdový mág, učil se sesílat kouzla tak, aby neměla natolik strašné energetické dopady na jeho tělo a duši, a přesto mu jeho magie stále připadala zoufale nedokonalá. Bolesti se nezbavil, nebylo možné ji odstranit. Za magii se vždy platilo a vždy se platit bude. Energetická kouzla ničila tělo, sesílání iluzí odčerpávalo psychickou energii, bez které propadal trudomyslnosti a myslel na sebevraždu. Doba, kdy si při seslání ochromujících blesků málem upálil ruce, byla ale pryč. V bezčasé sféře bylo kouzlení o tolik jednodušší možná i proto, že tu s ním byla Valentýna.

Do baru mezitím vešli mloci a už chvíli s Rufusem hovořili. Zdenal se zaposlouchal.

„Říkal jsem to dřív a říkám to znovu! Ne. Vyřiď Wihelinovi, že na tom se nic nezmění. Nemám ho. A i kdybych měl, nedám ho nikomu!“

„I kdybys mohl zabránit konci světa?“ odpověděl mu čvachtavý hlas mloka, který byl od nízkého čela obepnutého mosaznou čelenkou až po ocas zahalený ve splývavé róbě. Jeden z pařátů měl rituálně zohavený, což naznačovalo, že patří mezi Nedotknutelné, obávanou Wihelinovu osobní gardu.

„Nikdy,“ odpověděl prostě arcimág.

Mlok na něj poulil černé oči, jako by ho chtěl uhranout. Trochu natáhl krk a naklonil hlavu na stranu. Vidlicovým jazykem si přejel přes plazí rty.

„Prosím tě, velký čaroději…,“ vydal zvláštní hrdelní zvuk. „Prosím tě za své bratry, za malé pulce, kterým ještě nenarostly nohy, za celé Hejno. Většina z nás zemřřřela v bitvě na Dalekém Místě. Náš pán je šílený zármutkem. Nepřřřátelé přřřicházejí a šupinatý lid je slabý. Jak ochráníme našeho boha? Nedopusť, abychom selhali. Prosím tě, vyhov jeho přřřání a vydej nám Kopí osudu.“

Zdenal zadržel dech. Bylo bezprecedentní, aby se příslušník hrdé mločí elity takto pokořil.

Arcimágova tvář zůstala nehybná jako tvář sochy. „Pokud přijdou nepřátelé, neopustím tvého pána, kterému i já mnoho dlužím. Budu za něj bojovat do posledního dechu… Kopí ale nevydám. To je mé poslední slovo.“

Ještěr jako by se vtáhl do sebe. Chvíli tam stál, umenšený a zoufalý. Jak se však ticho prodlužovalo, přecházel jeho smutek v zlost. Kůže se mu nalila krví, po těle vystoupily ostré žluté skvrny připomínající žíhání vosy, vyvolávající intenzivní pocit nebezpečí.

„Jsi pysssš-ný, mághu! Zahleděný tsám do sssebe! Myslíššš si, že niko-ho nepotřřřebuješ,“ odsekával teď mlok zlostně slova. Jeho výslovnost se zhoršila, do hlasu se vkrádalo syčení a hrdelní zvuky, takže bylo mlokovi stěží rozumět. „Přissšel jssem pro-sit. Nejs-me ti ale dossss dobřřřřř! Uvidí-me, jak bude-ššš mlu-vit besss jíd-la ne-při-nesssse-me-me ti niss už hlad, bole-ssst, tak!“

Mlok se třásl zlobou.

„Odejdi,“ odpověděl klidně Rufus. „Nepřeji ti nic zlého, ale teď odejdi!“

Zdenal slyšel dost. Pohlédl na Valentýnu a oddělil je do vlastního iluzorního pole.

„Žiješ tu s Rufusem…“

„Nežijeme spolu. Jsme jen sousedi.“

„Tak to nemyslím… chci se ale zeptat, jestli se něco podobného už stalo. Odkdy mloci Rufusovi vyhrožují?“

Valentýna se zamyslela, čelo se jí zkrabatilo vráskami. „Nemá návštěvy zrovna často. I když… poslední dobou jich bylo víc. Politika mě nikdy nezajímala.“

„Zkus si vzpomenout, Val. Může to být důležité,“ naléhal.

„Pořád ho chceš zabít?“

Zdenal se zarazil. Hledal odpověď ve svém srdci. „Pořád.“

„Ale ne teď…“

„Ne, Val, teď ne. Navíc nevím, jestli jsem připravený.“

„Vím, že bys to dokázal. Ale teď to nedělej.“

„Dobře. Dobře, Val. Neudělám to.“

Rozhlédla se po baru. „Jsme tu sami? Nikdo z ostatních nás teď nevidí?“

„Nevidí, Val. Chtěl jsem být aspoň chvilku jen s tebou,“ odmlčel se. To, co se chystal vyslovit, bylo strašně těžké. „Chybíš mi…“

„Já vím.“

Podruhé už to bylo lehčí. Náhle z něj vyklouzlo i to, co jí říct nechtěl: „Chybíš mi, ale když tě vidím, tak mě to trápí. Zatím jsem nedokázal zlomit tvé prokletí, nebo co to je. Nevím jak. Nevím, jestli to někdy zvládnu!“

Usmála se na něj. „Vím, že to dokážeš, Zdendo. Možná ne dneska nebo zejtra, ale určitě už brzy. Věřím ti.“

Její vrásčitá ruka se po něm natáhla. Podíval se jí do očí a snažil se představit si krásnou osmnáctiletou dívku, do které se zamiloval… Něco z ní ve stařeně stále bylo pod povislou kůží a vráskami krabatícími celé tělo, pod stařeckými povadlými svaly a kostmi, které se pod kůží draly na povrch.

Přitiskla se k němu. Položila mu hlavu do prohlubně mezi krkem a ramenem. Zůstali tak několik minut. Ucítil, jak ho políbila na šíji. Dotkla se ho.

„Nechci,“ řekl.

Přesto se k němu přitiskla. Zdenal zavřel oči, a když je po chvíli otevřel, byly vlhké slzami.

* * *

„To, kým jsme… kým se staneme, je vždycky jen naše rozhodnutí,“ řekla Praha. Stála na arkádovém ochozu jižní věže svatovítské katedrály, ve které byla i zvonice se čtveřicí nejznámějších českých zvonů. Měla bílé šaty poseté černými perlami, černě šněrovaný korzet a trnitý obojek okolo krku. Kolem očí si namalovala temné stíny a vlasy vyčesala do drdolu probodaného stříbrnými jehlicemi. Závoj z nejjemnějších krajek se vznášel ve větru prohánějícím se arkádami. Nad hlavou Královny se klenula barokní věž pobitá zelenkavou mědí.

Bůh je mrtvý. To my jsme ho zabili. Jak bez něj chceme žít? povzdychla si Ta druhá.

Blížil se západ slunce. Zářivý kotouč pomalu klesal nad Břevnovem a zlatil tisíce věží a pražských střech, oslnivě se blyštil v oknech, která vyvolávala dojem, že hoří.

„Město je v jednom plameni,“ zašeptala Praha zmateně. Potom se obrátila k Té druhé, aby jí odpověděla. „Bůh nikdy neexistoval. Člověk se musí ponořit do bytí, ne ho jenom pozorovat. Musíme se spoléhat na sebe. Každý z nás musí v každém okamžiku volit, hledat vlastní pravdu.“

Nemusí. Může zemřít.

„I to je volba. Stejně jako vyhnutí se volbě je volba. Svobodná vůle existuje. Mí bližní mohou přispět radou, ale jsem to já, kdo rozhoduje o mém osudu.“

Nad věží zakroužilo hejno holubů a vzápětí se rozbilo na jednotlivce. Obkroužili věž, aby se znovu slili v jediný útvar.

To si jen nalháváš, odsekla Ta druhá. Podívej se pravdě do tváře. Lidé sami sebe degradovali na ubohé funkční jednotky. Uzavřeli se ve složitém systému vazeb, společenských obřadů, úkolů, očekávání, nutnosti a povinností…

Závazků a plánů, doplnil ji mosazný korouhevní kohout, který seděl na konci střechy.

Děkuji, zašklebila se na něj Ta druhá… Závazků a plánů, starostí, strachů a obav. Lidé jsou svázaní úzkostí. Stali se ozubenými kolečky v systému, který je pro jejich pochopení příliš složitý. Svobodná vůle neexistuje. Je to jen prázdný pojem, překonaná iluze. Všichni jsme jen součástkami neznámého stroje.

Město stálo v jednom plameni. Slunce zářilo stále tak jasně, že pohled na ně zraňoval. Přesto se do něj Praha dívala, jako by v něm mohla zahlédnout budoucnost… Co uvidí, až přitáhnou spojené armády měst? Všude bude stoupat kouř. Vyprahlé ulice zůstanou liduprázdné. Promenády a náměstí zmrtví jako poušť. Ticho před bouří vyvrcholí zvukem trubek, který roztrhá město na kusy.

Zachvěla se.

„Jsem bohyně. Nejsem jako oni!“

Jsi bohyně, ale jsi i člověk. Izolovaný jedinec, soustředěný na svoje vnitřní ego. Jsi plná úzkosti, pocitu nesmyslnosti existence a vědomí nevyhnutelné smrti. Utápíš se v odcizení a naprosté osamělosti. Jak dokážeš žít v takové nicotě?

Praha zoufale mlčela. Přispěchal jí na pomoc pískovcový chrlič v podobě okřídleného lva, který se krčil pod ochozem, připravený k dlouhému skoku, který nikdy nepřijde. Jeho hlas šeptal jako přesýpací hodiny: Cesta, jak překonat beznaděj, vede přes sebepoznání, sebeuskutečnění a naplnění. Člověk je takový, jaké jsou jeho činy. Uvědomujeme si svou existenci a tím porážíme nicotu. V každém z nás je Bůh.

Praha se rozplakala. Její krásné oči se leskly, zatímco se procházela po obvodu věže. Nápor větru jí strhl závoj, který se teď z výšky snášel jako hračka vydaná napospas nelítostným vzdušným proudům. Chvílemi se zdálo, že stoupá. Praha shlížela na milované i nenáviděné město, stejně jako milovala i nenáviděla sama sebe.

„Začínám bláznit…“

Pískovcový lev jí olízl ruku.

Všichni velcí byli svým způsobem šílení. Položil jí na ramena lidské ruce. Začali tančit.

Člověk nežije v reálném světě, nýbrž v iluzi, kterou si prostřednictvím svého vědomí o světě vytvoří. Druhý svět je toho důkazem. Iluze skrytá pod iluzí skutečnosti. Nekonečná řada závojů.

„Jsoucno je subjektivní,“ zamumlala Praha. Chtělo se jí spát.

Tiše si povídali a tančili bez hudby, zatímco kolem padal večer.

Tato iluze… toto naše jsoucno je závislé na čase, který v této skutečnosti strávíme. Občani přijímají zodpovědnost za svůj vlastní život. Jsou svobodní. Teoreticky nekontrolovatelní. Nejistí jedinci se od odpovědnosti za své bytí, za své pozitivní i negativní jednání, touží odloučit tím, že ji přenesou na imaginární vyšší bytost.

Lev vystřihl otočku a ohnul ji v pase. Praha se zaklonila a na okamžik uviděla své město vzhůru nohama – temnou oblohu ježatou věžemi padající na růžovo-zlaté nekonečno dole…

„Říkáš, že bez lidí by města nemohla existovat. To všichni víme.“

Bůh je mrtvý. Města jsou nevysloveným Bohem, imaginární silou, která stojí za oponou a řídí chod dějin. Co se stane, až bude opona stržena? Co se stane, když všem ukážeš nahého Boha? dotírala Ta druhá, která se objevila těsně za ní.

„Nevím,“ odpověděla popravdě. Tančící lev byl pryč, opět se nehybně opíral o kraj střechy, strnulý těsně před skokem do šedesátimetrové hloubky.

„Panebože… nevím,“ zašeptala.

Přiletěl šedý holub. Trhal hlavou jako pitoreskní šašek. Natočil k ní oko, zatímco si vykračoval po zábradlí.

Opřela se jen kousek vedle něj, dívala se přes moře střech a věží na severní hradbu panelových sídlišť. Z té vzdálenosti působila jako souvislá, obří zeď.

Hrrv. Vrků. Hrrv. Vrků.

„Copak ty taky mluvíš?“

Už si chtěla oddychnout.

Nikdy to nesmažeš, nezapomeneš, i kdybys tisíckrát chtěla. Vrah jednou, vrah provždy!

Praha vyjekla a odskočila. Šokovaně zírala na holuba.

Dobře víš, o čem mluvím. Vzpomeň si na své dětství. Končilo deváté století… bylo ti pouhých třicet! Už brzy…

Praha švihla rukou. Sama se zděsila náhlé reakce, bylo však pozdě. Její drobná dlaň jako dýka přerazila holubův krk. Ptačí hlava se odkulila na zábradlí, zatímco tělo zběsile bilo křídly a zřítilo se z ochozu do propasti. Oko slepě mrkalo. Šedé chmýří se barvilo krví.

Zabilas mne. Svědomí ale neumlčíš. Proč zanikla Velká Morava? Tak podivně náhle, ze dne na den, zaskřípala ptačí hlava.

„Ne!“ vykřikla Praha a přikryla si tvář.

Pamatuješ si prvotní hřích. Den, kdy města přišla o nevinnost. Na hrůzu, která vedla ke zničení Velehradu.

„Nepamatuju se,“ šeptala bohyně. Sesunula se podél zábradlí na zem.

Jen málo měst si pamatuje. Jen ta nejstarší… Předstírají, že zapomněla na pravěk naší doby. Vaše nejstrašnější tajemství ale nezemřelo… Ty to cítíš.

Praha štítivě strčila do hlavy, která se překulila přes zábradlí a zřítila se za zbytkem těla. Cestou narážela na střechy, odrážela se od vížek a chrličů jako golfový míček.

Vrací se, přinesl vítr poslední holubova slova.

Praha se otřásla. Byla bledá jako sníh.

Slunce se už téměř ponořilo za obzor a město plavalo v krvi. Hnala se ulicemi jako divoká voda, jako zpěněná, rozvodněná Vltava strhávala všechno a všechny, kdo jí stáli v cestě.

„Ne…,“ zašeptala Praha a podívala se na své ruce. Otřela si je o šaty, ale nic nepomohlo. Rudé světlo po nich stékalo dál a kapalo jí na šaty, na podlahu zvonice, zaplavovalo celý Hrad. Celý svět.

V tu chvíli zazněly zvony. Byl to nečekaný a ohlušující zvuk. Praha si přitiskla dlaně na uši. Obrovské patnáctitunové zvony čtyřhlasně zpívaly strašlivou píseň. Zikmund. Václav. Jan Křtitel a Josef. Věž se potácela ze strany na stranu jako opilá. Praha narazila na zábradlí a křečovitě se ho zachytila. Bim! Bam! Bim! Bam! Zvuk jí vybuchoval v hlavě jako údery beranidla. Nešlo to vydržet. Nešlo uniknout. Pověstné svatovítské zvony, které měnily hlas podle nálady českého národa, zlověstně zpívaly. BIM! BAM! BIM! BAM! Zvonobití ovládlo vrcholek věže, z jejíž špice proudila tma… zjevovala se v ní strašlivá tvář. Praha se chabě chránila rukama a pak v jednu chvíli pochopila a zoufale vykřikla: „Doooost!“

Uslyšela dupání, kročeje zvonící po schodech. Prostoupil ji děs. Přicházejí! Ukryla se za sloupem, srdce jí bilo jako splašené. Už jsou tady!

Na arkádu vpadl zarudlý lord Hradčan. Tasil meč a začal věž obíhat, pátraje po přízračném nepříteli. Jako by na okamžik vyplula na povrch jeho hrozivá síla, která však vzápětí opět zmizela pod vizáží stárnoucího rytíře. Nikoho nenašel, a tak strnul v obranném postoji nad svou paní.

„Stověžatá, napadl tě někdo?“

Praha se zastyděla. Vstala ze země a tleskla. Prach se oddělil od nádherných šatů, které v okamžiku opět zářily bíle.

„Jsem v pořádku. Nikdo tu není.“

„Slyšel jsem, že s někým mluvíš. A pak jsi vykřikla,“ obával se o její bezpečí rytíř.

„To ty zvony. Zmátl mě jejich zvuk. Zněly tak hrozivě. Přišla na mne slabost.“

„Zvony?“

Praha se zarazila. Hradčanovy oči byly plné překvapení a obav.

„Byla to noční můra,“ odpověděla pomalu. „Musela jsem usnout.“

Vojevůdce se snažil nedívat na převrženou karafu ze sedmnáctého století s vínem, ze které na dlaždice vyteklo jen několik kapek.

„Jsi si jistá, má královno? Určitě ti nehrozí nebezpečí?“

„To je ironie, drahý Hradčane? Jistěže ne. Té nejsi schopen. Vždy pravdomluvný a vždy rytířský. Kéž by mě ohrožovalo něco, co dokážeš zastavit. Spala bych klidně.“

„Děkuji, má Paní,“ sklonil hlavu starý rytíř. „Tvá důvěra je pro mě to největší vyznamenání. Zde na Hradě můžeš spát lehce. Každý z rytířů za tebe položí život.“

„Já vím, příteli,“ usmála se smutně. „Co je to ale proti armádám všech měst? Bruncvík padl do stínu, Itivan pominul, Vran se spolčil se zákeřným Mýtem. Společně osvobodili vzbouřence z Řípu, a už brzy sem přitáhnou. Jak obstojí naše síly, lorde vojevůdce. Jak udržíme území, která jsme nedávno osvobodili?“

Hradčan uhnul pohledem. Zahleděl se k Petřínské rozhledně a bezděky si čechral plnovous. Nadechl se, jako by se chystal zvednout velký balvan. „Paní, nemyslím si, že je dobré bránit dobytá území. Naše síly jsou roztříštěné, druhý svět je navíc na prahu prozrazení. Otevřená válka…“

„Hradčane, s tím si teď nelam hlavu,“ přerušila ho Praha. „Za předpokladu, že bychom všechny armády stáhli, udržíme se za branami Prahy?“

Horlivě přikyvoval. „To jsem ti chtěl navrhnout. Pokud začneme okamžitě opevňovat vnitřní centrum města, udržíme se měsíce. Možná roky.“

„Přesto je jen otázkou času, než padnu,“ řekla nahlas něco, co už dávno věděla. „Chtěla jsem změnit svět. Málem se mi to podařilo…“

Vojevůdce sklopil oči. „Určitě něco vymyslíme, Paní. Možná… někteří ze spojenců vyslyší volání o pomoc.“

„Nevyslyší,“ odtušila a zadívala se k obzoru, na němž vyčníval už jen malý cípek žhavého kotouče, poslední rozloučení, než se ponoří do temnoty.

„Nevyslyší,“ zopakovala. „Nechali se zmást intrikami nepřítele. Je to banda slepců. Copak nevidí, o co Ostrava usiluje už víc než deset let? To, co jsme jen tušili… čemu jsme nechtěli věřit, se stává skutečností. Brno je jen loutkou, kterou Ostrava využije, aby se dostal k moci. Sjednotil města proti mně, ale sleduje vlastní cíle, a už brzy se stane neomezeným vládcem státu. Proč si to nikdo neuvědomuje?! Můj pád je jen začátek. Potom vytáhne proti Slovensku, Rakousku, Maďarsku a Polsku, aby dobyl ztracená území Velké Moravy a obnovil bájnou říši! Začne válka, která zpustoší celou zem.“

Hradčan se mračil, krev se mu nalila do tváří. „To nedopustím.“

„Potřebujeme, aby se naše armády opevnily v dobytých městech. Musíme získat čas a mezitím Prahu proměnit v nedobytnou pevnost.“

„Nemáme tolik lidí, Stověžatá. Stáhněme se!“

„Ne,“ zarazila ho. „Ať zůstanou na místech a bojují.“

„Ale… naši muži…“

„Potřebuješ víc lidí na obranu Prahy? Dám ti jich, kolik bude potřeba. Ještě víc,“ odpověděla Královna.

Lord vojevůdce poznal, že není vhodná chvíle k diskuzi. Přesto ale nedokázal mlčet. „Stověžatá. Tví bojovníci v obsazených městech… nemají šanci. Přesila bude příliš velká.“

„Ať nepřítele zdrží tak dlouho, jak to bude možně. Získají čas, který nám chybí.“

„K opevnění Prahy, má Paní?“

„K opevnění. A k tomu, abych získala tajnou zbraň. Trumf, co nám pomůže tuhle válku ještě vyhrát.“

Rytíř na ni zůstal nechápavě zírat. Královna se nezdržovala vysvětlováním.

„A teď mi pošli Itivana.“

„Má Paní…“ Hradčan se odmlčel.

„Ano…? Ach,“ zarazila se. „Není lehké měnit staré zvyky.“

Vojevůdce chápavě přikývl. Krátce se uklonil, za zvonění ostruh odcházel.

„Hradčane,“ zadržela ho na schodech.

„Stověžatá?“

„Pověz mi, jaký je smysl života?“

Starý rytíř se usmál, jako by mu položila tu nejjednodušší otázku. „Služba. Služba tomu, v co věřím. Kvůli tomu stojí za to se života i vzdát.“

* * *

Noc se lámala v ráno. Ulice mokré deštěm odrážely bledý sluneční kotouč, který začínal šplhat na obzor. Praha se koupala v šedém oparu. Na domovní dveře činžáku vedle magistrály dopadla tvrdá pěst a bušení protrhlo ráno jako volání o pomoc. Nastal okamžik ticha, stěží dost dlouhý, aby se spáč převalil na druhý bok, vzápětí bušení pokračovalo. Ve sklepní místnosti pod úrovní silnice něco zašramotilo a rozžehla se svíčka. Vyplula temným pokojem a pak po schodech vzhůru až ke dveřím, které se pootevřely na škvíru, což stačilo, aby do ní Patrik vrazil prsty.

Překvapený Polis o krok uskočil. Měl jenom dlouhé tričko s nažehlovacím obrázkem Prahy, volné trenky na spaní, dlouhé ponožky a župan z peří, do kterého se zimomřivě halil. Zalepené oči prozrazovaly, že ještě před minutou tvrdě spal.

„Díky bohům, druide!“ vybafl Patrik a vtrhl kolem zkoprnělého Polise dovnitř. „Musíš mu pomoct.“

Zavanula spálenina. Teprve teď si Polis všiml hrůzného břemene, které Patrik táhl na zádech. Byla to mrtvola, odpudivě oteklá, puchýře pokrývaly snad každou část odhalené kůže. Zasténala.

„To není možné! To je…“

Patrik mezitím donesl Václava k lůžku.

„Zapřísahám tě, spěchej.“

Polisovi se rozbušilo srdce. Ani si nevšiml, že mu župan sklouzl z ramen do prachu na zem.

„Ale… je na vás uvalena klatba. Všichni po vás pátrají…“

„Jestli mu teď nepomůžeš, umře.“

Druid jako by se probíral ze snu. Přeběhl přes místnost a vytáhl nůž. Začali s bardem zraněného svlékat. Odřezával knoflíky košile. Po celé délce rozřízl rukáv.

„Zradili jste Ji, kéž bych vás mohl poslat pryč!“ drmolil Polis.

Do jeho šepotu Václav zasténal, když se připečená látka odtrhla i s kůží. Pohlédli na chvějící se tělo. Kůže byla rudá, místy jako by mokvala, oči zmizely mezi otoky. Vašek se třásl zimnicí a sálal z něj žár.

Druid se zdržel dalších komentářů. Nahého zahalil čistým prostěradlem. „Musíme ho zchladit.“

Začal s přípravami. Na tácu z kuchyně přinesl hromadu lahviček a tác s podivnými disky připomínajícími klobouky bedel. Ty o chvíli později rozložil po pacientově těle.

Pronesl krátké zaklínadlo a vzduch se ochladil. Z Vaškova těla stoupala pára.

„Jak se to stalo?“

„Démon.“

Druid přikývl. „Proč mě to nepřekvapuje.“

„Zachráníš ho?“

Neodpověděl.

„Pít,“ zasípěl Vašek. Tvář měl mokrou potem. Tělem epilepticky třásla zimnice.

„Můžu mu přinést vodu?“ nabídl se Patrik.

„Teď nemůže pít ani jíst. Je popálený.“

„Co mám tedy dělat?“

„Nepřekážej.“ Nevybíravě barda vyprovodil do maličké předsíně. „Počkej tady. To je to nejrozumnější, co můžeš udělat. Když budu něco potřebovat, zavolám tě.“

Na odchodu ho Patrik zadržel. „Řekni, je to zlé?“

Polis nelhal. „Je to horší než zlé.“

Vrátil se k Vaškovi a začal připravovat mast. Jako základ použil běžné sádlo, do kterého v moždíři vmíchal popílek sebevraha z Nuselského mostu a prach ze Staroměstského náměstí. Přidal špetku rašeliny a sušených sedmikrásek, trhaných o půlnoci z hrobu na Olšanských hřbitovech. Na stříbrném struhadle nastrouhal tři špetky pilin z voskových svic z Týnského chrámu. Sedavou kaši zasypal náprstkem jedovatého azbestového prášku a zakápl netopýří krví. Čtvrt hodiny hmotu poctivě míchal.

„Te… rezo…,“ zasípal Václav.

Polis se na něj smutně díval. Přiložil mu dlaň na orosené čelo. Bylo žhavé. Začal na popáleniny nanášet mast. Při jejím vtírání měl zavřené oči a tiše prozpěvoval inkantaci. Zvlášť opatrně mu vetřel mast do očí a kůže hlavy. Když se dotkl vlasů, rozpadaly se zuhelnatělé na prach.

Jako by se oheň propaloval stále hlouběji. Václav chraptěl, plíce se mu plnily hlenem. Zdálo se, že se nadýchal žáru.

„Musím tě zchladit,“ šeptal trpělivě Polis. „Bude to bolet.“

Otevřel plechovou krabičku s pery ze svatovítských holubů. Zbytkem netopýří krve na Vaškově těle načrtl linie životní síly a v jejich průsečících zabodal do kůže ptačí pera jako jehly. Jejich duté stvoly se plnily krví, jako by ji aktivně sály.

Druid přešel k umyvadlu a pustil vodu.

„Patriku?!“

„Ano?“ ozvalo se zpoza dveří.

„Zůstaň, kde jsi. Rozumíš?! Ať uslyšíš cokoli!“

Polis otočil oběma kohoutky umyvadla a spustil proud vody naplno. Klesl na zem. Jednou rukou sevřel amulety, které se mu houpaly na krku, druhou zvedl nad hlavu. Kousl se do jazyka, až se mu spustila krev. Ve chvíli, kdy se smísila se slinami, plivl směrem k umyvadlu. Zavolal na pomoc duchy vody.

Patrik se krčil za dveřmi. Trvalo to už víc než hodinu. Začalo to zvukem tekoucí vody, následovaným podivným zvoněním a řevem, který nemohl patřit ani jednomu z mužů. Chvílemi pod prahem zářilo oslnivé světlo, potom z místnosti začala prýštit ledová voda. Netrvalo dlouho a měl ji po kotníky. Z místnosti se ozýval pláč. Znělo to jako Polisův hlas. Patrik váhal, co má dělat. Bušilo mu srdce. Rozhodoval se, že do místnosti vtrhne… Vše přehlušila strašná rána, jako když něco pukne, ozvalo se tříštění skla. Na dveře zabubnoval proud vody.

„Polisi?!“ zařval Patrik.

Ticho.

„Polisi! Zatraceně, ozvi se, jsi tam?!“

Vzápětí se rozhodl. Popadl kliku a začal otevírat dveře. Sotva se odsunuly na škvíru, něco je z druhé strany přirazilo takovou silou, až zadrnčely.

„Polisi!“ zařval znovu Patrik. „Jdu dovnitř!“

Napřel veškerou sílu a vrazil do nich ramenem. Tentokrát povolily a on vpadl do jasně osvětlené místnosti. Městský druid ležel v rohu stočený do klubíčka. Byl promočený a nejevil známky života. Václav byl na posteli ve sloupu vody, která kolem něj cirkulovala v divokém víru. Umyvadlo leželo roztříštěné na kusy, z ulomeného ventilu prýštil proud vody a zmítal se pokojem jako had. Okno bylo rozbité. Ze stropu visely rampouchy, obývák v tu chvíli připomínal krasovou jeskyni. V prostoru před Patrikem vyvstala vodní postava. Vrhla se přímo proti němu.

Bard stihl jen zařvat a vzápětí mu do úst a nosu vtrhla ledová záplava. Zavrávoral a byl vržen proti zdi. Kosti mu zapraštěly, vzápětí sebou plácnul na zem, až se voda rozstříkla všude kolem. Duch zavyl ďábelskou radostí.

Patrik se snažil vyhrabat na nohy, ale byl znovu sražen na zem. Vytrhl meč a ohnal se po vodní bestii, čepel však bez účinku prosvištěla jejím tělem. Vzápětí byl Patrik stržen a mrštěn proti stolu, který se převrhl a narazil do zdi.

Druidova ruka se vytrčila jako pařát deroucí se z hrobu. Zachrastily v ní amulety ze zmoklého peří, koření a bůhvíčeho ještě. „Zmiz…,“ rozkašlal se. „Apage! Des forcé Praha, APAGE!“

Proud vody se po jeho slovech vrhl k oknu a prolétl s uši rvoucím zaječením na ulici, kde stála v ranní zácpě auta. Ozval se hluk borcených plechů, troubení a vzdalující se jekot.

Patrik stál v mžiku u nepřirozeně bledého Václava.

„Nedýchá!“

„To není možné.“

„Nebije mu srdce!“ vyštěkl bard a přitlačil dlaně na hruď. Začal se srdeční masáží. „Dělej, pomoz mi!“

Polis k němu dovrávoral. Byl bledý. Sledoval Patrikovo snažení.

„Naskoč, ty parchante! Nemysli si, že to takhle skončí. Tak naskoč!“ mračil se Patrik a pumpoval hrudí jako šílený. Krvavé obrazce na Vaškově těle se rozmazávaly v bizarní batiku.

„Udělali jsme všechno… měl popálené plíce,“ zašeptal Polis.

Patrik ho neslyšel. Sprostě nadával a nekompromisně stlačoval hruď jako kovářské měchy. Najednou divoce vykřikl. „Chytnul se! Ten zasranec se chytnul!“

O půl hodiny později proti sobě seděli s Polisem v jeho maličké kuchyni. Na umakartovém ubruse bylo vybryndané kafe, které před chvílí druid třesoucíma se rukama naléval. Nenamáhali se ho utřít. Seděli proti sobě u miniaturního stolu tak blízko, že se téměř dotýkali lokty. Srkali horkou a hořkou kouřící tekutinu.

„Zasranej život,“ promluvil po několika minutách mlčení Patrik.

Byli vyčerpaní, za okny byl červenec a řvoucí magistrála.

„Zase jsi mu jednou zachránil krk,“ pokračoval, když Polis mlčel.

„Déjà vu.“

Patrik se uchechtl. Nedokázal přestat, a tak se za chvíli už naplno smál. Znělo to skoro hystericky. Když se konečně utišil, zkoumavě se zadíval na druida. „Nebyls zrovna rád, že jsem ti zabušil na dveře, co? Hodně riskuješ.“

„Nedals mi na vybranou.“

„Vím.“

Druid zvedl oči. „Proč jste Ji zradili, Patriku?“

„Je to jinak. To ona zradila nás, všechny, kteří Jí věřili. Kdybys byl s námi na Řípu, poznal bys…“

„Je to tvoje Královna!“ praštil do stolu pěstí městský druid, až hrnky nadskočily a další káva vycákla na ubrus. „Nevíš ani setinu toho co ona! Netušíš, jaké spiknutí proti ní připravovali!“

„Polisi…“

„Jak se opovažuješ Ji soudit?!“

Nastalo tíživé ticho.

„Nechme toho, v tomhle se prostě neshodnem. Jsem příliš unavený, abych se s tebou hádal. Lituju, že jsme tě ohrozili svou přítomností, a oceňuju, že jsi nám pomohl. Jakmile bude moci chodit, odejdeme a už nás neuvidíš. Musíme doufat, že nás do té doby Itivan nevyslídí.“

Polis beze slova sklidil šálky do dřezu. „Lord Itivan padl do stínu.“

Patrik se na něj tázavě zadíval, ale žádné odpovědi se nedočkal.

„Běž se natáhnout, Polisi. Budu u něj čtyři hodiny, pak tě vzbudím.“

Těžko říct, kolik uběhlo času.

„Je…,“ zachraptěl Vašek. „Je tu někdo?“

Tělo mu pořád hořelo. Spalovala ho šílená bolest. Když se dotkl jednou rukou druhé, stěží potlačil výkřik. Prsty při doteku navíc proklouzly, jako by ho někdo celého namazal vazelínou. Zkusil otevřít oči, ale víčka narazila na odpor. Opatrně se jich dotkl a vzlykl bolestí, když necitlivými prsty nahmatal obvaz.

Zopakoval otázku. „Je tu někdo?“

Polis se probudil. Potlačil zívnutí. „Jsem u tebe. Já, Polis.“

„Ty?“

„Nic si ze včerejška nepamatuješ, viď? Nebyls při sobě. Vypadá to, že budeš žít. Jak se cítíš?“

„Co mám s očima?“

„Jsi popálený. Ten obvaz musíš nosit přinejmenším tři dny. Ať tě ani nenapadne si ho sundat. Nechápu, jak…“

„Kdy se mi vrátí zrak?“

„Může to chvíli trvat. To, co tě spálilo, muselo být pěkné svinstvo.“

„Nemůžu bojovat slepý,“ zachrčel Vašek. „Jak dlouho, Polisi?“

„Chceš pesimistickou variantu?“

„Prostě mi řekni, co si myslíš.“

Polis si přehodil nohu přes nohu. Váhal. „Každého jiného by to zabilo. Může to trvat dlouho, a taky můžeš zůstat slepý napořád. Je to těžké odhadnout, protože tvé tělo… nejsi už normální člověk, Václave.“

„A co tedy jsem?“

„To ví bůh. Teď spi!“

Možná jen o několik hodin později se probral z divokých snů plných smrti, které si nepamatoval. Hluboce dýchal a cítil pot, jak mu stéká po tváři na krk. Palčivá bolest se snem nezmizela, naopak. K tomu ta strašlivá tma… Vašek si nedokázal představit, že už se nikdy nezvedne.

„Polisi?“

„Polis tu není. Říkal, že musí pro Palachovy květy. Prý zázračně regeneruješ, ale na sokolskej slet to ještě není. Tumáš, napij se.“

Snažil se upíjet malými doušky. Polykání ho bolelo, jako by pil lávu.

„Dík, Patriku. Za všechno.“

„Nemáš zač. Zvykl jsem si, že tě pořád tahám z průserů. Povýšil jsem to na své životní poslání.“

„Měl jsem sen. Šel jsem dlouhou bílou chodbou ke světlu. Byl jsem úplně lehký. Mířil jsem k oslepující záři a… Patriku, ta záře vycházela z meče. Meče Králů.“

„Může to mít nějaký význam, kdo ví. Každému dle jeho gusta – třeba já si nechám zdát radši o pití a ženských. Jak ti je?“

„Už mi bylo líp.“

„Bude i hůř. Můžeš vstát?“

„Nevím. Mám to zkusit?“

„Že se ptáš.“

Vašek se posadil. Prudce přitom vydechl bolestí. Počkal, dokud nezmizí rudá kola a nepřestane se mu točit hlava. Opřel se o Patrikovo rameno a namáhavě se vydýchával.

„Uzdravuješ se strašně rychle.“

„Spíš jsem čekal, že mě budeš držet v posteli.“

„Mám špatný pocit.“

„Špatný pocit?“

„Říkej tomu šestý smysl.“

Vašek se dál neptal. „Podej mi meč.“

„Nespěchej. Ještě mě probodneš.“

„Pro ten pocit v dlani.“

„Počkej, Polis se už vrací.“ Patrik vyskočil od Vaškovy postele a přešel ke dveřím, které už z druhé strany otvíral druid.

„Dobře, že ses vrátil. Vaškovi je líp,“ přivítal ho Patrik.

Polis zůstal stát mezi otevřenými dveřmi. Něco v jeho tváři barda zarazilo. Byla napjatá a hledá.

„Kde máš ty květy?“

„Jaké květy?“ zarazil se druid.

Patrik se do něj zavrtal očima. „Zradils nás,“ zašeptal.

Polis mlčel.

„Vstávej, Václave,“ vykřikl Patrik. „Musíme pryč!“

„Zadrž! Určitě se to vysvětlí. Praha by vám neublížila. Je to jedno velké nedorozumění,“ drmolil o překot Polis.

Patrik ho odstrčil a vrátil se do místnosti. Popadl tlumok a podepřel Vaška, který zaúpěl. Provlékl krk pod jeho paží. „Promiň, stará vojno. Vím, že to bolí, ale musíme pryč.“

„Vzdejte se,“ požádal tiše Polis. „Naše paní je milosrdná. Svěřte se jejímu soudu, zaručuji vám spravedlnost.“

Patrik mu nevěnoval pozornost. Hnal se ke dveřím.

„Nedělej to těžší, než to je!“ křičel za ním druid. „Nechci krveprolití. Slíbil jsem, že v klidu vyjdete ven.“

Bard se zastavil a jeho tvář byla stažená zlobou. „Slíbil jsi něco, co nemůžeš splnit.“

„Co si myslíš, že děláš?! Je těžce zraněný. Zabiješ ho! Nemáte kudy utéct!“

Patrik rozrazil dveře na chodbu činžáku. Vzápětí se jeho pohled setkal s očima rytíře Stovky – nebylo nejmenších pochyb, že jde o rytíře Stovky, přestože mu přilba s lícnicemi zakrývala tvář, a tudíž nebylo vidět, jestli má tetování. Pod koženou bundou chřestila destičková zbroj. Krátký meč vylétl z jeho závěsu rychlostí blesku a strnul namířený proti jeho tváři.

„Stůj, Dodnare!“ zahřměl hrubý hlas. „Zatýkám tě ve jménu Prahy. Jestli tasíš, zemřeš.“

Patrik na to ani nepomyslel. Ustupoval před rytířem chodbou do hloubi domu a táhl Vaška s sebou. Náhle mu uklouzly nohy, jak šlápl do prázdna. Zařval a upadl. Oba se s Václavem skutáleli po schodech do temného sklepa. Vašek zůstal ležet a šílel bolestí. Rytíř seběhl k nim a sehnul se ke zraněnému. V tu samou chvíli se na něj vrhl Patrik. Hruška jeho meče mířila do zátylku, měla vojáka omráčit, vyřadit, možná mu přerazit obratel… úder ale nebyl dost rychlý. Rytíř uhnul a zachytil Patrikovu ruku. Navíc využil švihu a jediným lehkým pohybem způsobil to, že bard přeletěl přes hlavu a třískl sebou zády na podlahu, kde se rozplácl jako žába. Dopadl na vlastní meč, který se mu hrotem zapíchl do lýtka. S bolestí sténajícím Václavem se teď váleli v jednom chumlu.

„Vzdejte se. Je konec,“ řekl podivně mírně rytíř.

Vašek naklonil hlavu. Našel rukama stěnu, využil její oporu a vyhrabal se na nohy.

„Ten hlas… Martine?“

Teď se na rytíře zadíval udiveně i Patrik.

Slepý Vašek před sebe natáhl ruce. Opatrně před sebou tápal, až nahmatal postavu rytíře. Neuhnul před ním. Stál jako zmražený. Dovolil Vaškovi, aby mu sundal helmu a dotkl se jeho tváře.

„Jsi to ty, Martine Zbrone?“

„Je to on,“ potvrdil Patrik dřepící na zemi. „Sejmuli nás bývalí kamarádi. Hned je mi líp.“

Konečně rytíř promluvil: „Kamarádi? Nejradši bych vás oba zabil. Praha vás ale chce živé… Co se stalo na Řípu, Václave? Říkali, že ses přidal k nepřátelům… že jste zabíjeli naše! Přemýšlím nad tím dnem i nocí… Ptám se proč? Myslel jsem, že tě znám. David pro tebe umřel, a ty…“ Martinův hlas přetékal zklamáním a odporem.

„Byla to Davidova volba chránit tohodle troubu!“

„Mlč, Patriku!“ zarazil ho Vašek. „Martine, podívej se na mě. Víš, kdo mě takhle zřídil? Ano, stejný démon, který zabil Davida. A víš, komu ten démon celou dobu slouží?“

„Lžeš!“

„Zeptej se rytířů, kteří tam byli. Poslala nám ho po stopě jako honicího psa.“

„Vymýšlíš si, abys mě zmátl!“ vykřikl Martin.

„Kéž bych si vymýšlel! Ta bestie zabila Bruncvíka i jeho lva. Mezitím Praha znesvětila Radu a uvěznila všechna města na Řípu. Chtěla ovládnout celou zem. Nebo věříš té báchorce, že se všichni vaši spojenci obrátili proti vám?

Brandýs, Říčany, Kladno, Rudná, dokonce i Beroun… přestali existovat.“

Vašek cítil, jak na něj dopadly plátové rukavice a smýkly s ním o stěnu, až mu vyrazily dech. Nedokázal potlačit výkřik bolesti.

„Nech ho být!“ zařval Patrik.

„Mlč, Patriku!“ zachraptěl Vašek. Mezi zuby se mu valila krev, protože se kousl do jazyka. „To Praha má na svědomí tvého bratra!“

Martin s ním třásl. „Lžeš! Chceš mě zmást. Jsi ďábel!“

„Tak mě zabij!“ vyrazil Václav. „Máš mě v hrsti. Je to tak jednoduché říct si, že Praha je vždycky v právu. Nepřemýšlet. Zapomenout! No tak konej, rytíři! Budou tě oslavovat, že jsi zabil mrzáka.“

„Už dost. Přestaň!“ snažil se ho překřičet Zbron.

„Já s tebou nepůjdu, Martine. Buď mě pusť, nebo mě zabij!“

Dveře činžáku o patro výš třískly. Ozývaly se hlasy.

„Už jdou!“ řekl tiše Patrik. Vstal a na rameno si hodil tlumok. Podepřel Václava, zatímco na ně Martin zíral neschopen pohybu.

„To Praha zradila všechny své věrné. Pojď s námi,“ nabídl mu Vašek.

Zavrtěl hlavou, něco v jeho postoji se ale změnilo. Ukázal do temné chodby. „Na konci jsou rezavé dveře zajištěné na závoru.“

Patrik k němu tázavě vzhlédl.

„Řekl mi to Polis. Ústí do kanálů,“ šeptal Martin.

Na schodech se ozvaly kroky. Přinejmenším několik párů těžkých bot.

„Jestli tu zůstaneš, je po tobě,“ vyhrkl Patrik.

„Jděte!“ vybuchl náhle rytíř.

Nebylo třeba je pobízet. Dodnar vyrazil a táhl za sebou Vaška, který nešťastně klopýtal podél stěny sklepa. Cestu za nimi zatarasil stříbrný stín.

4. kapitola

Marek Týč za sebou přibouchl dveře luxusního ateliéru v Košířích. Strhl z ramene řemen kožené aktovky a poslal ji do rohu pod zrcadlo. Špičkou pravé boty si stáhl levou a vzápětí rituál zopakoval i na druhé noze, načež obě boty odkopl z cesty k vestavěné skříni. Na botník odložil klíče od bytu i auta. Rozepnul si knoflíky u košile na rukávech a u krku. Ulevil si na toaletě a pásek u kalhot už nechal rozepnutý. Přešel do kuchyňského koutu, kde otevřel lednici vestavěnou do moderní stříbrné linky a vytáhl z ní vychlazené pivo. Otvírák na magnet visel přímo na dveřích ledničky, takže ho nemusel hledat. Zároveň vytáhl z dřezu i skleničku a kriticky ji prozkoumal proti světlu. Bylo evidentní, že včerejší pěna i obsah už zaschly v lepkavý povlak, pokrčil rameny a přelil to novou várkou zlatavého moku. Cestou do obýváku sbalil mísu s brambůrky, pánský časopis a ovladač televize a pohodlně se rozvalil na gauč zabírající bezmála polovinu pokoje. Tu druhou zabírala tenká obrazovka z tekutých krystalů o úhlopříčce půldruhého metru. Království osamělého muže.

Konečně si mohl vydechnout!

Zavřel oči a snažil se relaxovat. Jak dlouho byl dnes v práci? Čtyřicet hodin? Ve skutečnosti pouhých deset, ale čas po dovolené běžel nemilosrdně pomalu. I když výraz dovolená by použil jen někdo s velkou fantazií. To, čemu se Marek Týč věnoval minulý týden, by se mnohem lépe dalo popsat tak, že se ukryl před světem, vypnul mobil a každý den se zpíjel do němoty.

Jeho život se po památném zpravodajském vstupu z Řípu změnil. Od té doby se Marek schovával jako králík v noře. Kdo by to byl řekl, že on, namyšlený a narcistický hajzl, který miloval světla reflektorů víc než ženské, jednou pocítí i stinnou stránku slávy?

Díky Řípu se stal během okamžiku reportérskou hvězdou. Jeho záběry přebraly všechny tuzemské televize, světové tiskové agentury a od nich i většina zahraničních médií. Během jediného dne s ním chtěli mluvit lidé ze CNN, ABC, NBC, BBC, Lagardére a dalších firem, které si už ani nepamatoval. Na obrazovkách donekonečna běžely v opakující se smyčce záběry Řípu pokrytého mrtvými těly. Údajně to byl jediný materiál, který veřejnost získala z místa střetu. Přestože tam ještě ten den odpoledne přiletěly další zpravodajské vrtulníky, na Řípu už nic zajímavého nezůstalo. Těla byla odklizena. Části požářiště byly potažené černými igelity.

Média vytvořila obrovský tlak na policii, aby uvolnila důkazy. Po týdnu rezignoval její ředitel a jeho roli dočasně převzal nesmírně odpovědný náměstek, o kterém bylo známo, že je neúplatný, naivní, nebezpečný, nadšený do práce a jeho velkou zálibou je historický šerm. Židle se začala houpat i pod ministrem vnitra.

Mnohem horší věci se ale děly v Markově hlavě. Pořád myslel na dívku, která před ním umírala. Sotva přivřel oči, zjevovaly se mu před nimi obrazy posekaných mrtvých lidí… Zohavená těla. Uťaté, na zemi se povalující údy. Plazí příšery.

Skrýval se doma celý týden. Neodpovídal na maily, telefony. Při zprávách vypínal televizi. Nakonec dospěl k tomu, že lepší už to nebude (všechna piva vypil, a chtěl-li koupit nová, stejně musí vyrazit mezi lidi). A tak se vrátil do práce.

První den byl náročný. Spousta spolupracovníků mu nadávala, že nebral telefon. Další s ním chtěli debatovat či si nechat donekonečna popisovat to, co už věděli. Marek z nich cítil skrývanou závist – pobuřovalo ho to. Od šéfa si před nastoupenou jednotkou vyslechl chválu za iniciativu a novinářský čuch. Potom u něj v kanceláři dostal kartáč za to, že si při dovolené dovolil vypnout mobil.

Potom musel Marek prolétnout přes tři sta padesát mailů. Tři čtvrtiny smazal, aby si zachoval příčetnost. Musel zvednout sedmačtyřicet telefonátů. Musel vynechat oběd, aby se vyhnul riziku, že bude nucen kolegům papouškovat, co už stokrát viděli v televizi. Musel si vymyslet výmluvu, proč první den nejet do terénu (připravuje si téma na zítřek). Musel vypít pět kafí, aby se trochu uklidnil, zkrátka a dobře – měl za sebou perný den.

Teď ležel vyčerpaný na gauči. Převaloval po patře lok piva a přemýšlel, jestli to zítra zvládne, anebo se dá zapsat na pracák. Někde uprostřed těchto úvah mu zadrnčel telefon. Neochotně se pro něj natáhl a zkontroloval displej. Nesvítilo na něm žádné číslo, dotyčný pravděpodobně volal přes mobilní bránu. Nemůže se schovávat věčně…

„Týč,“ zamumlal.

„Zapněte si jedničku!“

Chvíli mu trvalo, než hlas poznal. Zamrkal. Vyhrabal se z gauče do sedu.

„Šéfe, právě jsem spal. Nepočká to do zítřka?“

„Myslíte si, že bych vám volal, kdyby to počkalo? Uděláte si výlet.“

„Dostal jsem horečku.“

„Koukejte si to zapnout.“

Marek zatápal po dálkovém ovládání a počkal, než naskočil obraz. Přepínal kanály. Na jedničce kamera právě zabírala Masarykovo náměstí v Ostravě. Shromáždil se tam dav lidí a další stále přibývali. Reportér se snažil překřičet všudypřítomný hluk: „… výzvu magistrátu, že se všichni občané Ostravy mají bez odkladu dostavit na největší ostravské náměstí. Na tomto místě jim dnes večer budou předány informace o skandálním komplotu, který vznikl v Praze. Podle tiskové zprávy města má mít prohlášení přímou návaznost na největší událost posledních dní, skandální masakr na Řípu. Akci zaštítili četní sponzoři, na místě je zdarma k dispozici pivo a občerstvení. Nyní je na náměstí asi deset tisíc lidí a další přicházejí. Pro tuto chvíli se loučím a vracím slovo do studia…“

Marek měl otevřená ústa.

„Týči, nedělejte fóry. Na místě máme krajánka, kterej to zatím odbavuje. Dostali jsme tip, že to má být opravdu velký. Potřebujeme vás tam, jasný? Za dvacet minut vás nabere auto. Zatím.“

„Ale já…,“ sotva stihl říct Marek, než editor zavěsil.

Masarykovo náměstí v Ostravě přetékalo lidmi. Bylo jich tolik, že z vyhlídky věže Staré radnice nebyl vidět ani vzor žulové dlažby připomínající klikaté šrafování zmije. Muzeum zůstalo otevřené přes noc a stejně jako okna všech domů na náměstí se teď hemžilo lidmi, kteří sledovali netradiční podívanou. Dav se rozléval do přilehlých ulic, které byly plné lidí zvědavých dost na to, aby nechtěli o nic přijít, a málo na to, aby se tísnili v nejhustějším davu. I složení masy bylo velmi různorodé. Někteří přišli po práci, v rukou stále aktovky či kufříky, další se zastavili cestou z hospůdky či došli v pohodlném oblečení z domova. Někteří přivedli i rodiny. Hradba pestrých domů se kolem náměstí svírala jako zdi přeplněné cely.

V té chvíli mohlo být v okolí víc než třicet tisíc lidí, a nebylo divu, protože zástupci města strávili celý den snahou, aby o mimořádném shromáždění zpravili opravdu všechny. Doteď v ulicích jezdila ozvučená auta, vyhrávaly ampliony obecního rozhlasu a promoční týmy rozdávali letáky a lepily narychlo vytištěné plakáty. Všude panoval šum, lidé se hemžili jako na plovárně za parného dne.

Pódium stálo v rohu náměstí, které mělo tvar obrovského písmene L, takže na ně bylo dobře vidět z obou stran. Zdánlivě se ztrácelo uprostřed lidského moře, tvořila je jednoduchá konstrukce, deska kovu pětkrát čtyři metry vyzvednutá do výše nad hlavy davu. Žádné obrazovky, žádné okázalosti, jen jednoduché nasvícení halogenovým reflektorem a židle.

Lidé pódium obklíčili ze všech stran, určitě nejen proto, že v bezprostřední blízkosti stály čtyři stany Ostravaru, které už několik hodin zdarma točily pivo. Stejné, ale menší bary bylo možné najít v každém rohu náměstí. V dalších stanech se rozdávaly smažené hranolky a párky v rohlíku, zaplavovaly je fronty, jež obsluha nestačila odbavovat. Po západu slunce se rozsvítil závoj barevných žárovek, který pracovníci městských služeb v průběhu dne natáhli kolem celého náměstí, což ještě umocnilo atmosféru karnevalu. Vzrušení davu s pokračujícím večerem a počtem vypitých piv rostlo. Šuškalo se o velké šou.

Marek dorazil na místo ve chvíli, kdy na pódiu akorát dohrával nějaký kytarista. Zatímco se performer asi pět minut klaněl, vybalili si z vozu kamery a zvukařský vercajk a jali se probíjet lidskou houštinou k malému stanu s nápisem PRESS, který vyrostl u mariánského sloupu.

Náhle se aplaus ztišil, zdálo se, že zpěvák se rozhodl přidat.

„Ostravo, Ostravo, město mezi městy, hořké moje štěstí…“

Bylo to dobré, protože hukot davu se alespoň na chvíli zmírnil a písnička se navíc hodila jako zvukový podkres pro první vstup. A tak ho Marek s kolegy vystřihl. Když to měl za sebou, uvědomil si, kolik ze shromážděných zpívá spolu s mužem. Bylo to působivé.

„Ostravo, Ostravo, srdce rudé, zpečetěný osude,“ dozpíval Jarek Nohavica a zvedl nad hlavu kytaru. Zamával nadšenému publiku. Na věži začala odbíjet desátá.

Přes pódium se přehnali bedňáci, odnesli aparaturu a židličku. Chvilku se nic nedělo, ale dřív než stačil dav ztratit trpělivost, vyhoupla se nahoru nová postava. Štíhlý vysoký chlap s tvářemi umouněnými jako horník. Tento dojem podtrhovala i žlutá přilba se znakem Ostravy, zobrazujícím bělouše ve skoku, kterou měl naraženou do čela. Pod ní mu spadaly na ramena kudrnaté havraní vlasy, uhlazené za ucho se zářící zlatou náušnicí. Chlap měl na sobě ušmudlané tílko a otrhané džínsy. Kolem krku si ledabyle uvázal veselou, světle modrou kravatu, na které byl vyšitý obří vykřičník. Nejzvláštnější na muži byla pravá ruka, od lokte navlečená v podivném stroji, připomínajícím masivní sbíječku. Chvíli tam jen stál a sebejistě sledoval třicet tisíc lidí nepřirozeně zářivýma očima. Zdál se klidný, jako by mu patřil všechen čas světa.

Začalo to pod pódiem, ale šířilo se to jako vir, jako blesková nemoc, která rychle zachvátila celé náměstí – jako zázrakem se lidé utišili. Neznámý ještě nepromluvil, a přesto si už zjednal absolutní klid. Odkašlal si…

„Vráti sa Ostravak z Tater a povida kamošům: Představte si, v Tatrách maji vzduch, a ten neni vidět.“

Pár desítek lidí se zasmálo, většina ale zůstala potichu. Mlčky čekala, co se bude dít dál. Muž si toho ani v nejmenším nevšímal, promluvil podruhé a musel použít nějaký trik, protože náhle byl jeho hlas všude, zasahoval do každého koutu náměstí a zněl, jako by mluvil přímo k uchu každého člověka.

„V Ostravě sa potkaju tři roby po neštěsti v dolech. První se pta druhe: Kolik si dostala za stareho? Dostala sem půl miliona, povida druhá. A kolik si dostala ty? Tři čtvrtě miliona… Obě sa pak ptaji třeti, kolik že dostala ona. Ta cela kysela řika: Já nedostala nic, ten můj blbec zaspal šichtu.“

Tentokrát už se smích ozval. Byl to takový překvapený smích, lidé se dívali jeden po druhém a stavěli se na špičky, aby zahlédli trik s ozvučením.

Moderátor uvolněně přešel na kraj pódia, posadil se a spustil z něj nohy.

„Tenhle ale určitě znate. Vystupi Pražák na nádraží Ostrava-Svinov a ptá sa: Heléé, prosim těé, jak se jako vocaď dostanu do centráá? Ostravak mu odpoví: Tak ty se, pyčo, do centra nedostaneš nikdy!“

Marek zakroutil hlavou, xenofobní vtipy byla zaručená metoda demagogů. Dav se začínal ladit na strunu neznámého, který se ale teprve zahříval. Zářivýma očima hypnotizoval dav.

„Ve tři rano bucha ožraly chlop na dveře sveho bytu. Otevře mu nasrana roba: Včil sa chodi dom, ty ožralo? Chlop na to: Ti jebe? Sem si kurde přišel pro kytaru!“

Teď už smích vybuchl naplno, přeléval se pivem posilněným davem jako vlna tam a zase zpátky. Byli jeho.

„Znáte logo Ostravy, ne? A vite, proč má Ostrava v logu tři vykřičníky? První, abysme si pamatovali, když deme rano z hospody, že za dvě hodiny musime byt na šichtě…“

Dav se zasmál, bylo ale znát, že očekává gradaci vtipu.

„Druhy,“ chlapík zvážněl, „abysme si pamatovali, že nejsme o nic horši než druzi. A třeti,“ v jeho hlase už nezbylo ani stopy po veselém tónu, burácel ze všech stran, „abysme nezapomněli, že život, kery vedem, je těžší, než maju jini, a že mame právo i sílu to změnit!“

Zavládlo zvláštní zmatené ticho, rušené jen šuměním vodotrysku, zasazeného v dlažbě náměstí. Lidé se dívali po sousedech. Je to součást představení?

„Bavili ste sa? To je dobře. Co na tom, že sa smějete sami sobě! Zapomněli ste na ten třeti vykřičnik.“

Prohlášení i hlas ostrý jako prásknutí biče byly v kontrastu s dosavadním mužovým projevem. Marek Týč kývl na kamerama, aby všechno točil.

„Než vám všem povypravim, jak se menuju a co tu pohledavam, urobime taky maly test.“ Muž ignoroval vlnu reptání, která se šířila mezi lidmi. Postavil se doprostřed pódia.

„Smáli ste se, dyž jsem řikal vtipy o našem špinavem vzduchu a že tu každy druhy chlasta jak cyp, smali ste se i temu, že hodně z nas má někoho, kdo zustal tam dole,“ přehlížel dav, jako by každému viděl až do nitra duše. „Tož nemáte sa za co stydět. Je to přirozene, lide sa smějou věcem, ze kerych maji strach.“

Řečník měl zvláštní hrozivé kouzlo. Dokonce i Marek Týč měl pocit, jako by mluvil právě k němu.

„To ale nechci! Nechci, abyste měli strach. Nechci, abyste se báli, že umřete mladi stejně jako fotr. Nechci, abyste se děsili, že vám děti pojdou na astma. Nechci a nedovolim to!“

Dav nespokojeně hučel. Hluk narůstal. Uvolňovala se v něm energie zloby, směřovaná k muži, který jim veřejně předváděl zhnisané rány.

„Teď si myslitě: Kdo to je, aby takto mluvil? Už brzy vam to povim. Stovky let stojim při vas. Pečuju o vas jako o svoje děcka a pomaham, jak možu, protože tak to bylo psane a takovy je muj osud.“

Lidé se rozhlíželi jeden po druhém. Je to součástí představení, nebo je ten člověk blázen? Neznámy ale působil tak sebejistě, že proti němu nikdo nepozvedl hlas.

Něco se dělo v davu za radnicí. Nějaká strkanice a lomoz na parkovišti, které bylo ale nyní vyklizené od aut a plné lidí. Na asfaltu bubnovala kopyta. V šeru zlaceném lampami klusala od ostravského výstaviště jízdní policie v reflexních žlutých vestách. Za nimi kráčel kordon strážníků, z nichž někteří se tvářili stejně překvapeně jako shromáždění lidé. Muži zákona v davu nekompromisně vytvářeli širokou cestu.

Chlapík na pódiu se opět obrátil k lidem.

„Pamatujetě sa eště na devadesáty čtvrty, kdy byla v Ostravě zastavena těžba? Myslíte, že pražskym chytrakum zaležalo na tom, že tu chcipáme s plucema plnyma prachu? Že chtěli chránit naše zdravi a čistit vzduch?“ muž udělal dramatickou pauzu. „Kopali moc dluho a hluboko. Zalekli se toho, na co narazili. Já jsem ho ale zkrotil.“

Davem proběhlo zachvění. Neklid se rozléval jako kruhy v rybníce, do kterého dopadl těžký kámen. Jízdní policie si konečně proklestila cestu až k pódiu. Uniformovaní muži sesedli a přidrželi koně. Od ostravského výstaviště se ozvaly poděšené i nevěřící výkřiky. Z Muzejní ulice se vynořila obří silueta. Nesla se nad davem jako titán, který sestoupil z nebes, anebo spíš vystoupil z pekel. Pod dunivými kroky se chvěla dlažba, skla v oknech drnčela a ze starých domů se sypala omítka. Policejní koně se plašili, muži museli sesednout a strhávali je za uzdy k zemi. Na kamenné kůži obra žhnuly rudé žilky jako říčky, kterými protéká láva. Povrch těla se zdál být seskládaný z masivů černé skály, svaly z antracitu přecházely v diamantovou kostru.

Obr se prodral na Masarykovo náměstí. Vyděšení policisté odtlačovali zády dav, který ale před monstrem sám od sebe ustupoval, což způsobilo skoro paniku. Ozývaly se bolestivé výkřiky a kletby lidí, kteří byli zle tlačeni ke zdem domů. Další byli vytahováni do přízemních oken či šplhali na nízké stromky a lampy veřejného osvětlení, aby unikli umačkání.

Před kolosem pochodovaly čtyři řady šedočerných postav. Málokdo je v této chvíli vnímal, kdyby se ale lidé podívali blíž, nestačili by se divit. Gumové pláště, které příchozí halily, nebyly úplně černé. Místy prosvítala původní zářivá žluť. Vysoké těžké boty škrábaly dlažbu. Pasy jim stahovaly široké opasky. Na hlavách seděly černé helmy a tváře zakrývaly prastaré dýchací masky, pod jejichž zamženými průzory poblikávaly rudé uhlíky očí. Z výdechů masek se v pravidelných intervalech vyléval černý dým. Kolem podivných horníků se vznášel nepříjemný zemitý odér koksu a smrti.

„Doprdele! Točíš to?“ vykvikl Marek Týč, jemuž bušilo srdce až v krku. Do této chvíle zíral jako přikovaný a nezmohl se na souvislou myšlenku.

„Točím!“ odpověděl rozechvělým hlasem bledý kameraman.

Bylo to divné, ale lidé neutíkali. Dělo se něco nepřirozeného, šíleného, něco, co je přikovalo k místům, na nichž stáli. Dokonce i ti s dětmi zůstávali diváky neuvěřitelného představení, jako by si nedokázali představit, že to, co se před nimi odehrává, je reálné. Sledovali jen další fantastický film…

Z obra dýchal suchý žár vysokých pecí a do ruda rozžhaveného uhlí. Páchl štiplavým dýmem, tak povědomým obyvatelům Ostravy. Dunivě přešel celé náměstí. Zastavil se až před pódiem, kde na něj dopadlo světlo reflektorů. Otočil k davům hlavu, tedy pokud ta masa kamene, ze které se dralo v úzkém pruhu rudé světlo, byla hlava. Pohnul obří paží, jejíž antracitové rameno bylo rozdrásané, možná od lopatek těžebního kombajnu, a nastavil dlaň, na kterou se chlapík z pódia vyhoupl. Potom jej obr zvedl nad hlavy davu.

„Zkrotil jsem ho a přiměl k poslušnosti,“ prohlásil muž stojící na žhnoucí dlani. „Vytíráte si oči? Tohle není trik. Jestli vám připadá, že se vám teď hroutí svět, spletli jste se… Vždycky byl takový, jen vy jste byli slepí. Většina z vás. Jsem tu dnes proto, abych to změnil!“

Muž se napřímil. Nad hlavami davu působil mocný jako dávný král. „Teď se vás zeptám: jaké je tedy mé jméno?“

Nastalo ticho, do kterého náhle jedna žena s mečem na zádech zakřičela: „Ostrava! Jsi Ostrava!“

Další hlasy se přidávaly. Zdálo se, že muž je spokojen.

Netrvalo dlouho a celý dav skandoval: Ostrava! Ostrava!

Marek Týč se nacházel v podobném užaslém vytržení jako všichni ostatní. Nešlo zůstat stranou. Nešlo se tomu nepoddat. Muž měl obrovské charisma. Navíc Marek cítil, že se právě teď a právě tady účastní něčeho mimo lidské chápání, co by sneslo srovnání s kontaktem s mimozemšťany. Bizarní atmosféra společného snu postupně ovládla celé náměstí.

Zatímco Ostrava hovořil, procházely mezi lidmi desítky mužů a žen, kteří nesli znamení meče nebo byli přímo meči opásaní. Z obrovských košů vytahovali škrabošky a masky a rozhazovali je do všech stran. „Berte si. Už brzo začne karneval! Dnes v noci bude velká oslava! Berte!“

Marek sledoval, jak lidé chytají pestrobarevné masky, jak je žmoulají v rukou. Jen málo z nich si je zatím nasadilo.

Ostrava akorát hrozil sbíječkou proti nebi. „… a tak si pomyslela, že bude rozkazovat všem! Že ze všech měst naděla stejně prázdne vyprahle nic, kerym sa za ty roky stala. Navrch huj, vespod fuj? To nedovolime!

Musíme ale začať u seba. Proč chcete byt jako oni? Myslite si, že ste špatni, bo Pražaci řikají, že sme lide sprosti? Bo sa směji našim kratkym zobakum? Našemu černemu městu? Naši obyčejnosti? Však takovi sme! To je naša natura. Vyrostli sme v tvrdem kraju, tak mame tvrdši kurku. O to cennějši poklad skryva uvnitř. Že nemame Vltavu? Však mame Ostravicu. Mame divadla i muzea, kera možeme srovnavat s nejlepšimi. A v jednom z nich mame aj orloj! Dokonce i zeleně tu mame víc než oni. A ukažte mi v Praze Stodolní! Oni ať si něchaju Michala Davida, my mame tamhle Jarina! A taky tu nepijeme Staropramen, ale pivo.“

Lidi se s ulehčením zasmáli, protože na ně tíživě dopadala naléhavost projevu. Ostrava je ale nenechal vydechnout…

„Znam vas. Každého sem viděl vyrustat. Nejsme o nic horši než kdokoli jiny. Musíme sa jen přestat krčit a držet se pořad u huby! Musíme zvednut hlavy, a až přijde čas, bránit naše město!“

Kromě kamer dvou televizních štábů natáčely Ostravův projev stovky lidí na mobilní telefony. V šeru náměstí vypadaly natažené ruce s mobily jako světélka mléčné dráhy. Jak se davem šířilo pochopení a víra, některým přístrojům začaly zhasínat displeje. Jedna z lamp zablikala a žárovka se rozprskla.

„Dnes v noci sem vam odkryl oči. Za chvili začne velky karneval a budeme slavit, piť a tančit. Pohostím vas. Přesuneme se na Bazaly, kde je nachystany spektakl.

Než přijde rano, uvěřite, že města sou živa.“

Ostrava klouzal očima z jednoho konce náměstí na druhý. Od nejbližších tváří pod pódiem až k nejvzdálenějším… Jeho hlas byl vážný. „Váš svět sa od zitřka změni. Nikdo neví, co přesně sa stane. Ani ja. Jenom vim, že to nebude lehke. Možná vam po otočení kličkem nenastartuje auto a možná nenastartuje už nikdy. Možná vam v robotě lehne počitač nebo vypne telefon. Možná zjistíte, že práce, kde ste robili posledních dvacet let, ztratila smysl… Ať je to ale cokoli, stojim za vámi, jako jsem vždycky stal.“

Antracitový obr vyzvedl Ostravu do nejvyššího bodu, kam dosáhl. Pán města zvedl ruce a zvolal: „Ať začne karneval!“

Přes čtyřicet tisíc lidí zajásalo jako jeden muž.

* * *

V kamenném tunelu třicet pět metrů pod zemí stála vyrovnaná řada vojáků. Nehybně zírali před sebe, pancéřované hrudě vypnuté. Jeden jako druhý, šupinaté ruce s drápy připažené, ocasy zakončené trnitými kostěnými výrůstky zavinuté kolem levého chodidla. Na ramenním plátu dračí zbroje hrdě nesli symbol Brna a v téhle chvíli by radši zemřeli, než aby se pohnuli a poskvrnili elitní manipulus svou nedokonalostí.

Maršál brněnských sil, baron Trenck, doprovázel při inspekci chlapce se stříbrnými vlasy a platinovou korunou, či spíše vznášel se v uctivém odstupu za ním. Procházeli před nastoupenou jednotkou a jejich kroky byly kromě dechu dvou stovek drakoniánů jediným zvukem v celém protiatomovém krytu Denis.

Kdesi nad jejich hlavami, nad vrstvami kamene, k nebi strměla neskutečná masa Petrovu, koupající se ve světle slunce, vzduch v chodbách byl ale chladný, prostoupený zvláštní svátečností, jako by nešlo jen o obvyklou návštěvu vrchního velitele a milovaného Otce.

Schylovalo se k válce, o tom nebylo pochyb. Někteří z drakoniánů už byli nasazeni v menších akcích, většina z nich ale za celý svůj život nemusela zabíjet. Brzy se to změní, a toto byly možná poslední okamžiky, kdy je celý řád pohromadě. Kdy jsou obě centurie dokonalé, nepoznamenané zuby války, útrapami, zmrzačeními či smrtí. Dnes nešlo o to, jestli mají vyčištěnou zbroj a předpisový postoj, to nakonec nikdy nebylo doménou drakoniánské ničivé síly. Byl to obřad. Sdílení. Rozloučení s bratry.

Brno došel až na úplný konec stometrové řady a dokončil inspekci. Zaťal pěst a pozvedl ji nad hlavu. Udělal s ní pohyb, jako by jim žehnal.

„Za čest a slávu Brna!“

Drakoniáni mu odpověděli sborovým zařváním, které otřáslo celým krytem. Zuřivost a síla. Víra, že odhodláním zdolají cokoli.

Brno své drakoniány miloval. Spolu s Trenckem se jim poklonil a vzdálili se do hlubin krytu. Vstoupili do jednoho ze slepých ramen a pokračovali až na jeho samotný konec. Nad hlavou se jim plazil tubus vzduchotechniky, klenuté zdi z cihel je obkružovaly a Brnovi se vnucovala představa, že kráčí vroubkovanou hlavní pušky. Špičkou nohy stiskl kamenný kvádr těsně nad zemí, neviditelný mechanismus cvakl, podlaha se zachvěla a v cihlách se objevila rychle se rozšiřující trhlina. Prošli tajným průchodem k točitému schodišti, po kterém vystoupali vzhůru komínem proraženým ve skále. Celou cestu mlčeli.

Dalšími tajnými dveřmi vstoupili do krypty, kterou museli vyhloubit těsně pod Petrovem. Byla rozlehlá a kromě několika strohých gotických židlí s úzkými opěradly v ní nebylo skoro nic. Jen v úplném středu, na podstavci, který dřív možná držel nádobku se svěcenou vodou, ležel broušený krystal s nespočtem blyštivých plošek. Světlo dopadající na něj se v prostoru bortilo v tisíce paprsků.

„Jsi spokojený, Vládce?“

„Jsou tak mladí. Tak nezkušení…“

Trenck zvedl obočí.

„A zároveň tak silní, tak odhodlaní,“ pokračoval chlapec s úsměvem. „Jsem víc než spokojen. Během posledních měsíců jsi znásobil výcvik, stejně tak jsme byli úspěšní i při náboru nových Občanů. Jsme na válku připraveni jako málokteré město.“

Maršál se usmál a sklopil oči. Bylo vidět, jak moc ho slova potěšila.

Brno ale pokračoval: „Máme málo zkušených velitelů. Kvůli zradě Prahy jsme ztratili jednoho ze dvou centurionů.“

„Baltazar byl skvělý chlap. Věřím ale, že až Moe získá víc zkušeností, vyrovná se mu. Stačí několik bitev a…“

„Pořád doufám, že to nebude třeba. Pokud se Praha pokoří, k válce nedojde,“ přerušil ho Brno. Posadil se na jednu ze židlí a otočil krystalem. V prostoru místnosti se objevil věrný model krajiny Čech, Moravy a Slezska. Byla na něm vidět i všechna města, malé plošky šedě, ke kterým se sbíhaly cesty jako vlásečnice. Jako zduřelý neuron s tisícem výhonků trůnila ve středu Čech Praha. Nad městy se vznášely jejich maličké znaky.

Brno se myslí dotkl mapy a přešel do taktického módu. Skoro celé střední Čechy se rozzářily červenou. Kolín, Kutná Hora, Benešov, Nymburk, Mělník, Kladno, Rakovník, Příbram a mnohá další města byla dobyta nepřítelem.

Trenck proplul mapou blíž k obsazené oblasti. „Opevnila se,“ ukazoval hrotem dýky. „U Kolína a Příbrami jsou silné posádky. Ostatní města drží kolem stovky Občanů, kteří zatím setrvávají v utajení.“

Chlapec zamyšlené kývl. „Nemá dost mužů, aby je udržela. Nikdo z nás nechce prozradit druhý svět, pokud ale budeme muset dobývat města…“

„Spoléhá na to, že si otevřený boj nedovolíme. Počítá s tím, že raději, než abychom se odhalili…“

Chlapec zavrtěl hlavou. „Ty by ses na to na jejím místě spolehl? Po tom, co zničila jedinou instituci, která držela všechna města na uzdě? Po tom, co všechny zradila a dobyla silou některé z nás? Ne, Praha ví, že okupaci nestrpíme. A stejně tak si uvědomuje, že ta města nedokáže udržet. Chce jen získat čas… ale k čemu?“

„Možná jsme něco přehlédli?“

„Je těžké předvídat činy šílence, a Praha je šílená,“ povzdechl si Brno. „Tehdy na Řípu… viděl jsem její oči. Je k smrti vyděšená. Zmatená. Nedá nám jinou šanci než ji zničit.“

„Dobýt Prahu,“ vyslovil nahlas Trenck. Ještě přednedávnem by to znělo jako nejhorší rouhání. „Bůh s námi.“

Obeplul město, které se na mapě velmi zvětšilo, až vyplňovalo bezmála její polovinu. Stříbřitá Vltava se klikatila skrz náhrdelníky pražských mostů, Petřínská rozhledna jako stopka od třešně přerůstala okolní stromy. Hrad se nad městem tyčil jako nedobytná pevnost.

Trenck si v zamyšlení kroutil kníry. „Armáda by měla město obklíčit ze všech stran. Když zaútočíme v noci, můžeme minimalizovat ztráty. Pokácíme všechny hraniční štíty, a dřív než se vzmůže na odpor…,“ maršál nedořekl, protože postřehl nesouhlas ve tváři svého pána.

„To nebude stačit, Trencku. Za časů míru definují hranice měst hraniční štíty, pokud ale dojde k prozrazení druhého světa, všechno se změní. Důležité jsou především mysli lidí a to, čemu věří většina z nich. Pokud poznají pravdu, nebudou důležité cedule, ale sama osoba Královny. Byla by to válka, kterou nikdo nezažil. Absolutní válka.“

„To mění situaci,“ pronesl po dlouhé chvíli Trenck. „Pokud se Praha opevní, bude bojovat do posledního muže. Z rychlého přepadu se může stát roční obléhání.“

„Může,“ pokrčil rameny Brno. „Proto bychom si měli dobře rozmyslet, jestli dopustíme, aby byl prozrazený druhý svět. Musíme vyjednávat…“

Náhle se ozvalo zabušení na železné dveře. Oba muži sebou trhli. Za touto branou se nacházelo schodiště vedoucí z katedrály Petrova. Jen málokdo věděl o místnosti vyhloubené ve skalním masivu, a ještě méně bytostí tušilo, že se tu právě nachází Vládce.

Dračí chlapec pohnul dlaní a mapa se posunula nad Brno. Poté přešel ke dveřím a odemkl.

Temná postava se vpotácela dovnitř. Zhroutila se na koleno a sklonila hlavu.

„Ííííííeerk! Íeeerrk…,“ zaskřehotal Krahujec. Zoufale poulil oči, které byly stále žluté, ptačí.

Brno přistoupil blíž. Položil mu dlaně na ramena. „Upokoj se. Nespěchej…“

Muž prudce trhal hlavou, jako by byl dosud napůl ptákem.

Trenck zvědavě připlul blíž.

„Íííorss… Óóórrstrríí…,“ zkoušel ze sebe vypravit špeh. Skřeky se jen nerady měnily ve slova.

„Ostrava?“ zeptal se chlapec.

Muž kývl. „Ossstrrrava,“ zaskřehotal a na konci vyrazil pronikavý dravčí křik.

„Musel být v ptačí podobě pěkných pár hodin,“ ušklíbl se Trenck.

„Celiííírk den a… noc…,“ zašeptal vyčerpaně Krajec.

„Blázne, příště se už neproměníš zpět!“

Brno barona umlčel gestem. Usadil špeha na židli a podal mu pohár, do kterého nabral trochu vody z vědra. „Jaké neseš zprávy?“

Krahujcův dech se zklidnil. „Ostrava…,“ zachraptěl. „Prozradil… všechno!“

Trenck se zhrozil. „Co to říkáš?! Co prozradil… mluv!“

„Strávil jsem celý čas ve zvonici a odtamtud pozoroval, co se ve městě děje.“

Krajec vyprávěl o vystoupení Ostravy. O tom, jak víc než třicetitisícový dav, posilněný alkoholem a vlastenectvím, zamířil na Bazaly. Popisoval podivné nadšení, které se v lidech probudilo, zatímco si na cestu svítili lampióny s městským znakem, které jim na každém rohu rozdávali Občani. Vlastně všichni se stávali Občany. Dav pochodoval stromořadím a pouliční lampy kolem zhasínaly. Tehdy ve tmě se Krahujec konečně přestal skrývat a vzlétl, černý stín proti noční obloze. Kroužil nad nimi, nad tisícem světel, živou řekou pochodní. Na stadionu čekalo velkolepé představení. Ostrava dal davům hry. A další pivo a další hostinu.

„Jaké hry?!“ zeptal se bezvýrazně Brno.

„Krvavé, můj pane. Spoutal Ostravany jejich vlastní lačností. Přivedl na scénu dvě desítky mužů z armády Prahy, kteří byli zajati při potyčkách ve středních Čechách. Nechal je před očima plného stadionu bojovat jako gladiátory proti služebníkům Ostravy. Jeden po druhém se postavili proti členům městské gardy, proti důlnímu červovi…“

„Mluv dál.“ Brnův výraz byl neproniknutelný.

„Při soubojích dav rozhodoval o životě poražených. Zpočátku byli měšťané milosrdní, pak se ale něco zlomilo. Myslím, že za to mohly ty masky. Jako by nahradily jejich tváře. Měli je všichni, můj pane, přestali se stydět za svou temnou stránku. To ale ještě nebyl konec…“

„Co bylo dál?“

„Proti Pražanům, kteří přežili, nastoupili dobrovolníci z davu. Rozpoutala se řež. Padaly hlavy na obou stranách. Vyzyvatel z davu mohl při vítězství vyhrát hromadu peněz. Nejdřív byla spousta zájemců, poslední tři vojáci Prahy byli už notně vyčerpaní. Jak se ale vzápětí ukázalo, byli to zkušení šermíři. Pobili několik soupeřů a dobrovolníků ubylo. Tehdy Ostrava povolal mrtvé horníky.“

„Byl to masakr,“ kývl Brno.

„Hrozný. Neměli proti nim šanci. Potom přišel zlatý hřeb, alespoň tak to Ostrava podával. Netuším jak, ale podařilo se mu zajmout jednoho rytíře Stovky. Stál tam uprostřed dvacetitisícového stadionu, který dychtil po jeho krvi. Přinesli mu zbroj a meč. Pomohli mu obléci se. Napětí davu se vystupňovalo až k šílenství. Na trávu létaly lahve a dýmovnice, lidé hlučeli a řičeli vzrušením, stali se jedním organismem.“

„Asi nevyhrál.“

„Poslal proti němu svou elitu. Horníky ze závalů. Jednoho zabil. Otřel si meč a poklekl. Vypadalo to, že má zavřené oči, myslím, že se modlil. Potom proti němu Ostrava nasadil další dva oživené mrtvé. Rytíř je oba zabil a zakřičel na davy výzvu. Ostrava poslal další tři, a ti ho roztrhali na kusy. Všem demonstroval, jak nebezpečná je Praha. Vzbudil v lidech strach.“

„Pamatuješ si jméno?“

„Prosím?“

„Jméno toho rytíře. Až to všechno skončí, měli bychom ji vyrozumět.“

„René Franc ze Stodůlek,“ zašeptal Krajec.

„To jsi přece chtěl,“ řekl po chvíli stejně tiše Brno. „Nejsi rád?“

„Nevím, kam tím míříš, můj pane,“ zajíkl se špeh.

Trenck připlul z druhé strany a položil mu dlaň na rameno. „Pořád jsi volal po pevné ruce. Po otevřeném střetu… Teď je to tady.“

Krajec sklopil hlavu a zůstal zticha.

Brno sklouzl pohledem z jednoho na druhého. „Kostky jsou vrženy. Teď už nelze couvnout. Můj bratr se rozhodl prozradit druhý svět. Nechápu, proč to udělal bez konzultace se spojenci, možná to pro mě zjistíš, Krahujče? Vrať se do Ostravy. Pátrej po všem podezřelém, co by mohlo být důvodem jeho zbrklosti. Přines mi zprávy.“

„Pane, to není všechno,“ ozval se ještě kulhavý špeh. „Kdybys viděl ty lidi v maskách. Celou noc byli v ulicích. Na první pohled to vypadalo jako masopust, bizarní průvod masek a karneval. Ostrava si je ale úplně podmanil. Celou noc procházeli ulicemi Občani a verbovali do armády. Kdo se jim upsal hned na místě, dostal smlouvu na milion vyplacený po odsloužení dvouleté služby v armádě města.“

„Žoldáci?“

„Nad Ostravou zářily ohňostroje, v ulicích vřískaly trumpety. Tu noc nikdo ve městě nespal. Zprávy se šířily ode dveří ke dveřím, od ucha k uchu. Na náměstích se nafukovaly balonky s vykřičníky, projížděla koňská spřežení s komedianty. Lidé sedali do aut, která selhávala, staly se stovky bouraček. Na Havlíčkově náměstí vjel nákladní automobil do davu. Viděl jsem, jak někteří odhodili šaty a jenom v maskách pobíhali městem jako divoši. Viděl jsem ženu a tři muže…“

„Co čekáš, že ti na to povím,“ zarazil ho Brno. „Ostrava to plánoval, jistě ví, jak ten chaos zvládne. I my jsme se připravili. Máme vlastní způsoby.“

„Všechno zlé je k něčemu dobré… svým způsobem nám vlastně pomohl,“ řekl zamyšleně Trenck. „To nejdůležitější ale náš špion nezjistil – proč se to celé dalo do pohybu.“

Krajec po něm blýskl očima, do hádky s maršálem se ale nepustil. Věděl, že Vládce mu stále neodpustil, že málem zabil Vrana, když se z něj snažil dostat informace. Toho zpropadeného a nenáviděného Vrana, který takřka zničil Krajcovu kariéru i život.

Brno se obrátil k Trenckovi. Tvářil se vážně, přesto se zdálo, že se mu neznatelně narovnala ramena, jako by z nich spadla obrovská tíže. „Obešli nejbližší spojence – Břeclav, Hodonín, Vyškov a Znojmo, že zahajujeme operaci Uvědomění. Do hodiny chci občanský velící štáb na Špilberku. Stejně tak vyšli nejrychlejší posly k Jihlavě, Pardubici, Hradci, Olomouci a Zlínu, ať zkoordinujeme postup armád. Vytáhneme do měsíce.“

* * *

Tmu kanálu trhal kužel baterky. Patrik v duchu blahořečil údržbáři či domovníkovi, který si ji ve výklenku za dveřmi nechával. O pouhých několik kroků později objevil i důvod – pod posledním schodem ležela pečlivě uložená poloprázdná basa piv. Objev skrýše mu zvedl náladu, nebyl ale čas se zastavovat. Popadl rychle dvě lahve, vtlačil je do hlubin tlumoku a pospíchali dál.

Vašek klopýtal za Patrikem, jednu ruku položenou na jeho rameni. Byl bledý, nebyla to ale jen bolest, co mu křivilo tvář. Při vzpomínkách na poslední návštěvu kanálů ho obcházela hrůza. Měl v živé paměti pána otroků, který mu zkusil odstranit černou známku, nemluvě o setkání s obřím mlokem nebo se žrafem, který před ním zabil dítě. Teď opět vstupoval do světa zápachu a šílenství, avšak s jediným rozdílem: tentokrát byl slepý a stěží se držel na nohou.

Potáceli se stále hlouběji do kanálů. Při každém křížení chodeb se Patrik rozhodl pro cestu, kde vál čistější vzduch. Později však smrad zesílil natolik, že úplně přebil jejich čich, a cestu dál museli volit náhodně. Spoléhali na to, že když se ztratí v labyrintu oni, stane se to samé i jejich pronásledovatelům. Vlastně netušili, jestli za nimi pronásledovatelé vstoupili do podzemí, nedovolili si ale zastavit, a tak spěchali dál už víc než dvě hodiny.

„Říkals něco, Patriku?“ chraptěl zadýchaně Vašek.

„Modlím se.“

Nenapadlo ho, co by na to odpověděl. Nebyl to tak špatný nápad.

„Co ty, udržíš se ještě chvíli na nohou?“ odvětil bard.

„Jsem dobrej,“ zalhal.

„Je to noční můra… Nikdy bych nevěřil, že skončím na tomhle místě. Úplně cítím, jak mě to tu žere zaživa.“

„Kdybys místo mluvení radši hledal kudy ven,“ zavrčel Vašek.

„Stejnou cestou se vrátit nemůžeme.“

„Stejně bysme ji už nenašli…“

„Slyšels to?“

Vašek ucítil, jak mu Patrik stiskl paži. U ucha se mu ozval šepot: „Ve tmě před námi…“

Zhasli baterku. Čekali několik minut. Patrik si zkusil před očima přejet dlaní, ale neviděl vůbec nic. Tma byla dokonalá. A pak se znovu ozval šramot. Kousek před nimi se něco pohybovalo. Patrik sevřel jílec meče a rozsvítil. Silueta postavy akorát zmizela za rohem. Strnuli. Slyšeli, jak se šouravý zvuk vzdaluje. Srdce jim divoce bušila.

„Kdo to byl?“ zašeptal Vašek.

„Spíš se ptej, co to bylo. Nevím, jdeme…“

Znovu vyrazili na cestu. Pod nohama jim čvachtala mělká vrstva páchnoucího bláta. Kužel baterky klouzal po stěnách a odhaloval bledé pavučiny plísní a rosolovité rampouchy slizu a prachu. Bylo těžké odhadovat čas, který tu strávili. Každá minuta ve tmě se táhla jako vazelína.

„Potřebuju si odpočinout. Jen chvilku.“

„Třeseš se horečkou… zastavíme.“ Patrik vybral suché místo, kde se sesunuli na podlahu. Vyčerpaně seděli, od úst jim stoupala pára. Záda zpocená námahou tuhla. Bard poslední noc skoro nespal a teď na něj únava dopadala jako kladivo. Vůbec nechápal, jak může být jeho přítel ještě při vědomí.

„Podívej se na mě,“ zachraptěl Vašek. „Díváš se?“

„Dívám.“

„Nekecej. Slyšel jsem cvaknutí, když jsi vypínal tu baterku. Nedíváš se… ale to je vlastně fuk.“

Mlčeli.

„Jak vypadám? Hrůza, co?“ Vašek se dotkl tváře obalené obvazy, byla vlhká, jak se na ní tvořila nová kůže.

„No jak… normálně. Nelíbil ses mi ani předtím. Důležitý je, že žiješ.“

„Co když si sundám ty obvazy…“

„To ať tě ani nenapadne! Polis říkal, že…“

„Co když si je za tři dny sundám a… neuvidím. Co uděláme?“

Patrik se smutně rozesmál. „Ty řešíš, co bude za tři dny?“ Náhle si vzpomněl na piva. Zatápal v tlumoku a jedním otevřel druhé.

„Na, napij se. Jenom hoříš. Aspoň bude to umírání trochu veselejší.“

Ťuknout si lahvemi v absolutní tmě byl oříšek, nakonec se jim to ale podařilo.

Zhluboka se napili a chvíli jen vychutnávali chladivou tekutinu v krku.

„Buďme realisti,“ začal šeptem Vašek. „Když zůstanu slepý…,“ nadlouho se odmlčel. „Kdo se postará o toho hajzla? Přece mu to neprojde, Patriku. Lenka, Juzlin, Bruncvík a David a všichni ostatní… Chci, abys mi to slíbil… slíbil, že…,“ drmolil.

Někde ve tmě kapala voda.

„Proč mlčíš, Patriku?!“

„Vstávej, musíme dál. Ještě jsme neprohráli.“

Znovu vykročili do tmy a na každém křížení cihlových chodeb poslouchali. Jednu ruku měl Vašek položenou na Patrikově rameni a druhou se letmo dotýkal stěny. Zdi byly pokryté vrstvou slizu ze špíny a prachu, která mu klouzala mezi prsty. Bylo to odporné, ale jít úplně bez opory se neodvážil. Připadal si bezmocný jako nikdy v životě.

V jednu chvíli ho Patrik zatlačil do výklenku, protože ve tmě zahlédl světlo. Dlouhé minuty se krčili a neslyšeli nic než svůj dech, a pak, když chtěli opět vyrazit na cestu, se ozval hrůzyplný jek, který byl vzápětí v půli utnut, jako když nůž prořízne hrtan. Vašek s bušícím srdcem natáčel hlavu. Snažil se zachytit směr, ze kterého výkřik přišel. Podzemní ozvěny ale byly matoucí. Zaslechl drhnutí kovu o kov, jak Patrik vytáhl ze závěsu meč. Poslouchali, ale nic dalšího se nestalo. Vašek cítil bardovo váhání – čekat ještě, nebo pokračovat v cestě labyrintem?

Vašek se náhle začal tiše smát. Ten zvuk zněl tak nepatřičně, až se Patrik v první chvíli lekl, že přítel pláče.

„Co se děje?“

„Na něco jsem si vzpomněl.“

„Taky bych se rád zasmál.“

„Víš, na co jsem se tě chtěl ještě včera zeptat? Jestli… chtěl jsem vědět, jestli tu první noc v Mýtě…“

„Co?“

„Jestli jsi tehdy s Rezou spal.“

„To tě napadlo zrovna teď? Tady? Už ti hrabe…,“ odfrkl si Patrik.

„Byli jste opilí, bavili jste se… fakt jsem se tě na to chtěl zeptat. Ale už nechci. Nezáleží na tom.“

„To si piš, že na tom nezáleží.“

„Teď jsem zrůda…“

Bolest ve Vaškově hlase nešlo přeslechnout, Patrik musel být tvrdý. „Jsi magor. A jestli se nepřestaneš litovat, skončím s tebou a nechám tě tu potkanům na hraní.“

„Polib si.“

Několik minut pokračovali mlčky.

„Reza věděla, že se zeptáš. Chtěla, abych ti řekl, že jo.“

„A?“

Patrik jen zavrtěl hlavou, což ale přítel neviděl.

Bylo hůř. Vaškovi stále stoupala horečka, začal blouznit. Potácel se chodbou, pořád častěji se opíral o Patrikovo rameno, a pak náhle upadl do blátivé vody a už nevstal. Mluvil z cesty. Bylo mu jedno, že šaty nasákly páchnoucím bahnem. Patrikovi nezbylo nic jiného než si ho přehodit přes záda. Potácel se vpřed temnotou a jeho kroky byly stále těžší. Poslední půlhodinu se za ním navíc ve tmě ozývaly podivné syčivé zvuky. Zpočátku se snažil neznámého spatřit. Zhasl baterku a čekal za rohem chodby, meč připravený k seku, aby bez milosti zabil jakoukoli hrozbu. Ani po dlouhé chvíli se však nikdo neukázal.

Pokračoval tedy dál a namlouval si, že to byli jen potkani. Zároveň ale věděl, že bytost ve tmě je mnohem větší… Jednou se mu ji téměř podařilo zahlédnout. Na hranici tmy se mihl protáhlý stín. Ať ale Patrik dělal cokoli, nedokázal se pronásledovatele zbavit.

V jednu chvíli se už neudržel a zakřičel. „Skonči s tím! Ukaž se!“

Zíral do vlhkého tunelu jako do hlavně pistole. Jedinou odpovědí mu byla ozvěna vlastního hlasu. Výřez světa osvětleného tenkým kuželem baterky zůstal prázdný a v celém zbytku vládla neprostupně černá tma, zdánlivě tichá, při pozornějším poslechu ale plná neznámých zvuků, bublání, čvachtání, sípání a škrábání, pískání i temného vrčení. Patrikovi připadalo, že začíná slyšet i to, co není.

Přestal se starat o pronásledovatele. Měl co dělat s vlastním vyčerpáním. Alespoň pro tuto chvíli se rozhodl předstírat, že za ním není někdo nezastavitelný, vševidoucí, neúnavný, bez potřeby jídla, pití a spánku. Někdo, kdo čeká, až Patrik zavře oči. Potom ten neznámý vystoupí ze tmy a sevře mu dlouhé studené prsty kolem krku. Úplně cítil ten ledový stisk. Krk se mu stáhne v úzkou dírku a brunátný Patrik se začne dusit. Bude kolem sebe mlátit rukama, kopat nohama a němě otvírat ústa ve výkřiku, který nevyjde. Potom si ta cizí brutální síla podzemí vezme jeho život…

V prostorně místnosti na křižovatce dvou chodeb Patrik svalil tělo bezvládného přítele na hřející betonovou trubku. Zkontroloval, že Vašek pravidelně dýchá. Vylovil sežmoulaný kapesník a otřel mu bahnem postříkanou tvář. Opřel se vedle něj. Propocená záda tiskl k potrubí, aby zachytil alespoň malý kousek tepla. Sípavý dech se mu zklidnil a prohloubil. Během minuty usnul.

Stěží na dost dlouho, aby k němu přišel sen, který byl hned na počátku přerušený strašným výkřikem umírajícího, jenž mu pronikl do mozku jako dýka.

Patrik vytřeštil oči a uklouzl. V prvním okamžiku nevěděl, kdo je a kde je. Všude kolem byla tma a řev. Uvědomění ho zasáhlo jako kulka. Zatápal po rukojeti baterky, ale hledal ji marně. Zběsile zkusil druhou kapsu. Pouhých několik metrů od něj se ozývaly zvuky smrtelného zápasu. Křik přešel ve sténání zaživa požíraného. Naprostá tma ječela hrůzou.

Patrik tápal po baterce. Jektal zuby a švihal temnotu před sebou mečem. Konečně se mu podařilo rozsvítit. Baterka blikla, jen na okamžik odhalila strašnou scénu. Patrik vykřikl leknutím. Vzápětí se svět opět propadl tmy.

Bardovi se zježily chlupy. Nával adrenalinu mu rozjektal zuby. Patrik zatřásl baterkou a zkusil znovu rozsvítit. Zablikala. Vlhkost nedělala kontaktům dobře. V záblescích světla se jen kousek od Patrika odehrával souboj. Nebo spíš masakr. Člověku podobná bytost trhala obřího mloka na kusy, a ty si vzápětí cpala do úst. Zvrátila mu pařát za záda a srazila ještěra na zem. Šupinaté tělo se ještě chvělo, bylo ale vidět, že jedna paže je zlomená v nepřirozeném úhlu a druhá utržená v lokti. Šedá odpornost, která vypadala jako panenka vúdú v životní velikosti, prorazila rukou mlokovu kůži. Ozvalo se praskání žeber. Vzápětí se rudý pařát vynořil s ještě bijícím srdcem mezi prsty. Vašek ležel bardovi bezvládně u nohou.

Patrik před sebe napřáhl meč. Křičel, dokud si ústa nezacpal rukojetí baterky. Teď ji svíral mezi zuby, ani nevnímal hořkou pachuť bahna na jazyku. Obouruč tiskl meč, připravený vyrazit, kdyby se hrůzná bytost přiblížila jen o krok. Ta ho ale nebrala na vědomí – s mlokem ještě zdaleka neskončila. Uchopila ještěří hlavu a zalomcovala s ní. Sevřela ji prsty s přerostlými černými nehty a zapřela se nohama o ramena mrtvoly.

Vzápětí Patrikova baterka zablikala a zhasla.

Ozvalo se rupnutí a bardovu tvář pokropilo něco vlhkého. To už bylo příliš!

„Pomoc!“ zakřičel Patrik do neprostupné tmy. Stál rozkročený nad Václavovým tělem. Krájel mečem neprostupnou tmu před sebou a čekal, odkud přijde úder. Mlaskavé zvuky hostiny pomalu utichaly.

„Říkal jsem vám, že sem nepatří. Křičel o pomoc. To je instinkt vlastní lidem z povrchu,“ ozval se mladý mužský hlas.

„Jsi tu už moc dlouho, vlezlo ti to na mozek,“ odpověděl mu kovově chraplavý slavík.

„Zatraceně, teď není čas na kecy! Jdeme!“ práskl ženský hlas jako bič.

Místnost náhle zalilo světlo, které Patrika oslnilo. Chránil si oči dlaní a mezi prsty mžoural na nově příchozí.

Záře vycházela z dlaně postavy v kožešinovém plášti. Vzápětí zahlédl i další tři siluety, které zapnuly čelní svítilny. Další události nabraly šílený spád. Dopředu vyskočil obří rabiát s černýma očima. Hora svalů se pohybovala rychle a tiše. Předloktím, chráněným páskem s hřeby, nabral bytost požírající mloka jako hadrovou panenku a odmrštil ji na stěnu. Stvůra se o ni rozplácla jako moucha. Její kosti zapraštěly, hlava se zvrátila dozadu. Zlomený vaz ji ale nezastavil. Překulila se na nohy a přiskočila k překvapenému hromotlukovi. Rychlým švihem mu vrazila ruku do hrudi. Obr překvapeně otevřel ústa a robotický slavík připevněný k jeho krku zařval vzteky.

Patrikovým zorným polem se mihla hřmotná žena a zakřičela: „Expres kurýr na smrt!“

Drtivý úder palcátu dopadl na stvůru a urazil jí paži. Zbraň zazářila jako příruční Las Vegas a diody po jejím obvodu zaplály červenou. Pronikavý hlas pouťového vyvolávače vykřikl přímo ze zbraně: „Megaúder!“ Následovalo chřestění padajících mincí, z hlavice palcátu vyrazily pěticoulové ostny. Nemrtvá bestie švihla zbývající paží, aby ženě urazila hlavu. Ta ale uskočila a provedla něco úchvatného. Protočila se jako při golfu, využila rotace celého těla a spodním úderem zasáhla stvůru do prsou. Zapraskaly kosti. Bestie zakolísala a klopýtla o dva kroky zpět. Z rozervaného hrudníku trčela žebra jako trnová koruna, stále se ale držela na nohou!

„Venir Incendo, Ariver Le Flamen! Eto Terorus!“ zaklínal muž v plášti. Dřív než hlas dozněl, rozlily se po těle stvůry plameny. Chraptění a syčení se slévalo s hučením ohně a škvířením mrtvého masa. Konečně se bestie svalila a dál se jen svíjela na zemi, zatímco nepřirozený zelený oheň stravoval její tělo.

„Kurva!“ ulevila si zadýchaná žena. „Co to mělo být?“

Hromotluk ignoroval její otázku jako řečnickou. „Kořínku, posviť mi sem. Ne na čumák, sem, zatraceně. Nevidíš, kam ukazuju?“

Vedle obra se objevil drobný stařík a svítil mu do díry v hrudi, kterou prorazil pařát útočníka. „Vždyť svítím, grobiáne.“

„Ta džuzna mě pěkně sere,“ kriticky zhodnotil své zranění obr. Zatlačil si trčící žebro zpět pod kůži.

Patrik byl v transu. V tu chvíli mu ani nepřišlo divné, že ze zranění neteče krev a lemuje je jakási hustá černá kaše.

„Já nevím, nepřipadá vám, že se chováte jak děti?!“ rozčiloval se muž v krysím plášti. „Vždycky na to Rufusovi skočíte. Měl jsem toho lháře vyzvat na souboj, už když tvrdil, že Král olší touží po naší návštěvě.“ Přešel k dohořívající mrtvole. Nos si přitom překryl šátkem, aby utlumil zápach spáleného shnilého masa. Šťouchl do ní špičkou boty. „Tenhle byl mrtvej, už když jsme přišli. Měl jsi s ním hodit řeč,“ významně se podíval na hromotluka.

„Čím dál líp… Zlatý kostry na Wůdyho Kraksně,“ odtušila žena.

„Musím souhlasit, paní Rito. Co je mi známo, tak mrtví sami od sebe nikdy neútočí. Je možné, že ho na nás někdo najal.“

„Najal?“ zopakovala nevěřícně Rita.

„No jistě. Za vzpomínky, pamatujete?“

„Vidíte za vším myš, Kořínku. Ještě byste mohl tvrdit, že ho na nás poslali komunisti. Navíc nešel po nás… ale spíš po nich,“ žena kývla masivním palcátem směrem k Patrikovi, jako by ho teprve teď vzala na vědomí.

O půl hodiny později seděli všichni kolem malého ohně, který si rozdělali na křižovatce tří chodeb. Nebylo to příliš bezpečné místo, na druhou stranu neustálý průvan odvětrával kouř, a že provlhlé dřevo dýmilo. Slabé plameny vydávaly dostatečné světlo, aby bylo přítomným vidět do tváří, což zrovna nelichotilo ženě, jejíž výrazný nos a jizva na levé tváři zabíjely adjektivum hezká.

„Máte štěstí, že jsme zaslechli váš křik. Hmm, docela ráda bych věděla, jestli po vás šel původně mlok, nebo ten mrtvák…,“ obrátila se Rita na Patrika.

Bard pokrčil rameny. „Teď mi dělá mnohem větší starosti zdraví mého přítele. Potřebuje pomoc.“

„Já vám to říkal,“ zamumlal ublíženě hromotluk, kterého nazývali Sedmtři. Asi se příliš často nemyl, protože se kolem něj vznášel podivný odér hniloby a rozkladu. „Pořád ho ale ještě můžeme dorazit… Mám?“

Patrik se na něj zamračil. „Na to, že máš krk sešitý řemínkem, ti to dost mluví. Nenuť mě, abych ti tu krabičku vypnul!“

„Pokud ses vydal do podzemí se slepcem, jsi idiot,“ prohlásil muž v krysím plášti, kterému ostatní říkali Zdenal.

Vašek zasténal. „Neměli jsme zrovna na vybranou.“ Převalil se z lehu do sedu. Chvíli tápal rukama, až dlaněmi zachytil teplo ohně. Zimomřivě se k němu natáhl.

„Co se stalo? A co je to za lidi, Patriku?“

„Je to banda fanatiků, co nám zachránili život,“ odpověděl bard s pohledem klouzajícím po ostatních. „Říkají si Lví spár.“

„Slyšeli jsme váš křik,“ vysvětlila Rita.

„Jste… místní?“ zeptal se Vašek.

„Chraň bůh. Z povrchu. Ale momentálně tu máme práci.“

„Nikdy jsem o vás neslyšel,“ nadhodil Patrik. „A to znám hodně Občanů Prahy.“

„Dlouho jsme operovali v utajení,“ vysvětlil trpělivě stařík, kterému ostatní říkali Kořínek. „Přišla ale doba, která si žádá činy. Tak co se vám tedy přihodilo?“ kývl k Vaškovi.

„Mně?“

„On nevidí,“ vysvětlil Patrik.

„Proto ten hadr kolem očí. A co se vám tedy přihodilo?“

Vašek se otřásl nenávistí i děsem, které ho při vzpomínce na démona zaplavily. „Prošel jsem ohněm.“

„Mimochodem, máte zajímavý meč. Smím vědět, co je zač?“

„Proč?“

„Nevím. Mám z něj zvláštní pocit. Jako by mi vstávaly chlupy, jako statická elektřina, víte? Něco z něj vyzařuje.“

„Máte bujnou fantazii, pane,“ zamumlal Patrik.

„Posranej meč, koho to zajímá? Co s nima uděláme?!“ začínal být netrpělivý Sedmtři. „Tak je teda nezabijem, no! Necháme to na jinejch… ale pojďme se už hnout!“

„Víte, nemůže zemřít,“ omlouvala se za něj Rita. „Frustruje ho to. Umanul si, že legendární Král olší mu s tím problémem pomůže. Tedy ne že by chtěl umřít…“

„Prostě v tom chci mít jasno, co je na tom divnýho?!“ mračil se Sedmtři.

„Uklidni se. Nic divnýho na tom není. Jen jsi tím trochu posedlej, nezdá se ti?“

„Chtěl bych vidět tebe, kočičko, kdybys měla stejnou díru mezi kozama.“

„Důležitý je, že jsi zůstal svůj. Nesnesitelnej před smrtí, nesne…“

„Máte nějaké léky?“ přerušil jejich hádku Patrik. „Něco proti horečce? Na popáleniny?“ Vrtěli hlavami. „Vodu?“

Rita se zadívala na čaroděje v kápi. Stiskla mu koleno.

„Proč, Rito?“

„Protože jsou z povrchu.“

„No a co?“ zamručel.

„Před několika lety jsme na tom byli stejně…“

Rezignovaně si povzdechl. „Dobře. Ale jen trochu.“

„Děkuju.“

Pomalu vstal od ohně a přešel nad Vaška. Odkašlal si a rozpřáhl ruce. „Trochu ti pomůžu, popálenej, tak se moc nevrť.“

Vašek otočil tvář za hlasem. „Jmenuju se Václav…“

Patrikovi se cizinec nelíbil, a když vytáhl nůž, hrnul se k němu.

„To je v pořádku,“ zadržela ho Rita. „Krysoplášť tvému příteli pomůže. Nech ho pracovat.“

Mladík si čepelí prořízl dlaň. Druhým řezem přeťal první do tvaru kříže. Stiskl ruku v pěst, povolil. Dlaň se zalila krví, zatímco mág soustředěně přivřel oči.

„Remetere Notresang…“ Krev kapala na Vaškovu tvář a zohavené ruce. Stékala ve vrásách popálenin. „… Apares Salve Compaňon. Aiuto Angelot! Forte Cosmos!“ Zaklínání vyvrcholilo obávaným i milovaným jménem. „Mercé Praha!“

„Pomoc bylo to poslední, co bych v Podsvětí čekal,“ ozval se o několik minut později Vašek, kterému se opravdu ulevilo. „O to víc děkuju.“ Zdenalova krev mu na popálené tváři zaschla v černou krustu. Cítil, že se mu i lépe dýchá, jako by léčivá moc pronikla hlouběji, než se zdálo.

„Jsme vám zavázáni,“ pronesl obřadně Patrik a sklonil hlavu. „Teď už se jen dostat na povrch.“

„Na to nemáme čas,“ odvětila Rita. „Znám ale někoho, kdo vám pomůže. Máme s ním sraz nedaleko odsud. Až nás odveze do Nekropole, postará se i o vás. Pokud tedy nezapomene, co jste zač. Je totiž…“ Rita hledala to správně slovo.

„Totální magor,“ dořekl za ni Zdenal.

„Výjimečný člověk,“ smál se pod vousy Kořínek, jako by mladíka neslyšel.

„Do Nekropole?“ zopakoval šeptem Patrik. Podíval se na Václava, ale nakonec neřekl nic.

Pokračovali kanálem, který přešel v betonovou chodbu, jejíž vlhký strop se stále svažoval. Nakonec museli přidřepnout na všechny čtyři a pokračovat v této nedůstojné poloze. Pan Kořínek si nestěžoval, přestože bylo vidět, že mu to nedělá dobře na záda. Vydatně ho zastal Zdenal, kterému dosud krvácela dlaň, i když si na ránu připlácl bylinkové bahno a převázal ji.

Rita lezla za Sedmtři. „Odpadávají z tebe červi, nemůžeš s tím něco udělat?“

Vašek se plazil mlčky, Patrik ale viděl, jak strnul pokaždé, když se popálenýma rukama opřel. Po padesáti metrech naštěstí zúžený strop skončil. Minuli stěnu pokrytou svazky vodovodních trubek, které pravděpodobně ústily do nějakého domu. Prošli pod zakrytým kanálem, který byl bezpečně zajištěný masivními šrouby, a vstoupili do rozlehlého tunelu Kanálstrály. Nad hlavami se jim vyklenul oblouk, který si velikostí nezadal s metrem. Jak se blížili k cíli, Sedmtři se posunul do čela skupiny. Náhle se zastavil a zavětřil.

„Neříkej, že něco cítíš?“ pochyboval Zdenal.

Bývalý vězeň zavrčel. „Čichám smrt.“

Už když se blížili k podivnému stroji, poznali, že něco není v pořádku.

„Pane Wůdy? Haló, jste tam?!“ zavolal Kořínek.

Bizarní vozidlo vypadalo jako bez života. Ze všeho nejvíc připomínalo opancéřovaný vůz staré tramvaje. Na přídi se skvěla řada vyhaslých masivních světlometů. Okna překrývaly nýtované pláty, přerušované jen úzkými výhledy podobnými střílnám. Krystal na střeše mdle poblikával, dva Diové svírající blesky se rýsovali jako hrozivé stíny.

Rita zvedla obočí. Zdenal to gesto zachytil a usmál se. Předběhl na čelo skupiny a se širokým gestem prodavače ojetin stroj představil: „Hle, dovolte mi, abych vám představil Kraksnu Dvě.“

„Jak nápadité…,“ ucedila Rita.

„Naopak! Některé věci je lepší neměnit. Nikdo totiž netuší, jak by taková změna mohla dopadnout.“

„To už mluvíš o Wůdym, že?“

„Uvidíš sama.“

Obešli vozidlo, podél boku, na který někdo navařil gumové plováky, přestože se zdálo být nemožné, aby něco takového plavalo.

Patrik Vaškovi tiše popisoval, co se kolem děje. Nepřestal ani ve chvíli, kdy se Sedmtři zarazil a vítězoslavně zvedl do vzduchu torzo rozervaného těla.

„Fuj, co to je?!“ odvrátila se Rita.

„To bylo furt: odpadávaj z tebe červi. Teď čum na drát. Já to cejtil!“ Vesele s mrtvolou zahoupal. Na první pohled se jednalo o vyzáblého, špinavého muže. U nohou mu leželo kopí vyrobené ze dvou svázaných lyžařských hůlek. Stav těla jim prozradil, že tu tělo už nějaký čas leží, i když to bylo těžké odhadnout, protože v podzemí probíhaly všechny rozkladné procesy rychleji.

Pouhý kousek ode dveří Kraksny Dvě ležela další tři těla. Teď už se nikdo nesmál, místo toho si připravili zbraně. Náhle se ve stínu tramvaje něco pohnulo!

Rita vykřikla leknutím. Zdenal zaťal zuby. Sedmtři ukročil a rozmáchl se pěstí. Patrik tasil meč.

Dvě kostry jim rezolutně zastoupily cestu ke dveřím Kraksny Dvě. Chvíli na sebe obě skupiny zíraly naprosto nehybně.

„Wůdy měl přece nemrtvý kámoše!“ vyhrkl Zdenal. „Pamatujete? Nějakej Ticháně, pak Mlčoch, Nemluva… vlastně ani nevím, kolik kostlivců tehdy přežilo skládku.“

„Zatraceně, Wůdy! Přestaň s tou šarádou!“ zakřičela Rita a potěžkala Expres kurýr na smrt. Po tom, co před chvílí viděla, se jí při pohledu na nemrtvé potily ruce.

„Aby se mu tak něco stalo,“ dělal si starosti Kořínek.

„Nechcete se tam proplížit?“ navrhla mu.

„Obávám se, že na mrtvé Zmizero nefunguje. Nevnímají svět očima, protože žádné nemají.“

Kabina zůstávala temná a kostlivci stáli výhružně v cestě.

„Vyřídím to,“ ujal se vyjednávání Sedmtři a postoupil vpřed. „Musíme mluvit se šéfem, kostrouni. Kliďte se mi z vočí, nebo vás přejedu jak mašina klíště!“

„Máme s vaším pánem schůzku!“ vysvětloval Zdenal.

Stále se nic nedělo.

„No tak dobře,“ rezignoval nakonec mladík a svěsil ruce. „Za vzpomínku.“

„Zbláznil ses?“ stačila ještě zavrčet Rita.

Kostlivcům se zablesklo v důlcích. Jeden vykročil ke Zdenalovi. Zvedl ruce a přiložil kostlivé prsty k jeho spánkům, vzal jeho hlavu do dlaní. Mladíkovi běžel po zádech mráz, cítil, jak ho na kůži škrábe maso kanálníků, které zaschlo nemrtvému mezi prsty. Teď už ale nemohl couvnout. Napodobil kostlivce a přiložil ruce ke studené lebce. Spatřil světlo, které zahořelo v prázdných důlcích, a propadl se do něj.

Byl znovu na škole. Doktorand Ptáček před ním popsal už třetí tabuli odvozováním nějakých integrálů. Cancy. Drnčela mu z toho hlava. A taky chtěl strašně spát. Včera v noci byli se spolužáky pařit na Hvězdě, byla s nimi taky Míša, která teď seděla vedle něj. Hodně pili, kouřili a tancovali. Na ranní přednášku zamířili rovnou z nonstopu, proto se teď pořád nacházel ve stavu opojení a realita mu připomínala sen. Podíval se na Míšu, byla stejně znuděná a ospalá jako on. Sledoval její pihovatý obličej a najednou udělal to, co ještě nikdy. Bez obav, stresů, strachů… bez přemýšlení a plánování… přitáhl si ji a políbil.

„Už se můžeš přestat debilně usmívat,“ zahřímal mu do ucha Sedmtři. „Jdeme.“

„Cože?“

„Jdeme!“

Byl zpátky v páchnoucí tmě. Kostlivci ustoupili z cesty.

„Úplatný svině,“ mručel hrubián.

Pancéřované dveře jim nekladly odpor. Byly totiž odemčené. Uvnitř je uhodil do nosu i na kanály nezvyklý puch. Kolem byla spousta rozbitého skla a také podivných úlomků něčeho černého, co vypadalo jako rozbité plošky obsidiánu. Zdenalovi uklouzla noha. Na okamžik ztratil rovnováhu a málem se zřítil do nepořádku kolem. Sehnul se a zvedl mezi prsty věc, na které uklouzl. Byla to skleněná koule. Uvnitř stál v reji sněhových vloček Karlův most. Vtom padlo světlo jeho čelovky na nafouklé tělo, které leželo na břiše, s rukama vztaženýma k prastarému rozbitému gramofonu.

5. kapitola

Zahrada byla pečlivě upravená, tráva tvořila hustý koberec. Cestu lemovaly topoly, jejichž listy v mírném větru šuměly. Po pěšině stoupaly tři postavy. Na první pohled to byla podivná společnost. Vysoká štíhlá zrzka, chlapec a starý muž, jehož nohy se i v jasném světle měsíce nad zemí ztrácely. Mezi stříbrem prokvetlými vlasy kluka se zaleskl platinový proužek koruny.

Trojice ukrajovala každým krokem vzdálenost ke dveřím rozlehlé funkcionalistické vily Tugendhat, přesto šla stále pomaleji, zabrána v tiché rozmluvě.

„Poslední boje proběhly u Kolína,“ říkala zrovna žena. „Obránci mají ztráty a žádají o co nejrychlejší akci spojených armád měst. Kolín se obává, že jeho strategická poloha je pro Prahu příliš velkým lákadlem. Jeden z mých hraničářů útočníky stopoval. Operuje tam asi stovka jejích vojáků.“

„To je nebetyčná drzost,“ odfrkl si Brno a v očích mu zablesklo. „Místo toho, aby se ukryla v nejhlubší kobce Hradu, ještě se snaží škodit.“

„Náš čas přijde, pane. Už brzo.“

„Je vše připravené, Trencku?“

„Ano. Až na odboráře dorazili všichni důležití. Pár dalších se sem nestačilo dopravit, ale předáme jim zprávu.“

„To je dobře. Rezo, máme nějaké zprávy o Václavovi?“

Zrzka na kratičký moment sklopila oči. „Žádné, pane.“

„Ozval se alespoň Krahujec?“

„Ne, pane. Ještě ne.“

Trojice se zastavila a hleděla na dokonalou jednoduchou krásu vily Tugendhat.

„Škoda, že jich tu Ludwig nepostavil víc. Přichází čas, kdy múzy opět utichnou,“ zamumlal Trenck.

„Otevři oči, maršále. Múzy utichly už dávno. V současném světě se vše podřizuje nízkým nákladům a rodí se jen málo krásy. Třeba ji lidé znovu objeví,“ usmál se Brno. „Připraveni?“

Vystoupali po schodech a vnořili se do sálu, osvětleného desítkami svícnů podél stěn, obklopil je přízračný zlatavý svit a vůně páleného vosku. Na prosklené galerii stál dlouhý stůl a kolem něj sedělo zhruba čtyřicet lidí.

Když vstoupil Brno, všichni povstali a sklonili hlavy. Chlapec pomalu došel až ke svému místu v čele a posadil se. Baron Trenck a hraničářka zaujali místa po jeho bocích.

Za prosklenou stěnou problikávalo mezi korunami stromů noční město. Tabule voněla čerstvým dřevem. Ve vzduchu byla cítit zvláštní nervozita, vybuzená svátečností i hrozivostí chvíle. Mnoho ze zúčastněných tušilo, co se má dnes stát. Brno po nich klouzal očima. Po jeho levici seděly víc než dvě desítky zástupců Občanů, mezi nimi starosta města, náměstek šéfa policie, zástupci médií, představení jednotlivých čtvrtí a studentů. Vedle nich starý muž s vousy spadajícími na prsa, o němž si Brno vybavil, že pracuje jako kulisák v divadle. Další mladík s novinami čouhajícími z bot byl zase spojkou brněnských bezdomovců. Za lid Cejlu se účastnila černooká cikánská čarodějnice, obdařila ho širokým úsměvem, který zářil zlatem. Po pravici seděli zástupci brněnských elfů, sánků a mafie, dále oba centurioni drakoniánů, ocelovou kouli připoutanou řetězem ke kotníku převaloval v ruce starostník Druhého města, hned vedle něj seděl známý televizní herec, velitel hasičů, opat kapucínů a v těsné košili skrýval chlupatá předloktí alfa samec dlaků z Lesné. Bylo zvláštní vidět je všechny u jednoho stolu, přesto si každý z nich své místo zasloužil. Dobře je s Trenckem vybírali. Už dávno… Všichni teď upírali oči na Brna, plní očekávání i odhodlání.

„Slyšeli jste o tom, co se stalo v Ostravě. Víte, co nás čeká,“ začal Brno. „Dnešní rada je mimořádná, nejdůležitější, jakou jste kdy zažili. Jsme pouhý krůček od prozrazení druhého světa.“

V davu to zašumělo neklidem. Brno veřejně vyslovil nejhorší podezření zúčastněných.

„Poslední měsíce jste pilně pracovali. Trenck vás dobře připravil na to, co se stane.“

Ticho v místnosti bylo takové, že jediný zvuk, který je rušil, byl dech zúčastněných.

„Zítra se mnohým Brňanům zhroutí svět, jak ho doteď znali, nemůžeme ale dál čekat. Ještě dnes v noci zahájíme akci Uvědomění.“

Jednání netrvalo dlouho. Občané, nelidé, představení čtvrtí, náboženští i názoroví vůdci, učitelé, celebrity i novináři věděli, co mají dělat. Plán, který byl pečlivě připravený, se začal naplňovat.

„Do-dobrý večer, sousedi. Děkuji, že jste přišli,“ pronesl s mírným zadrháváním asi čtyřicetiletý muž, kterému už na skráních začínaly ustupovat kudrnaté vlasy. Měl flanelovou košili, manšestráky a na nohou zelené trepky. Vypadal trochu rozpačitě, když se díval na všech patnáct partají domu, jejichž zástupci se natlačili k němu do bytu.

„Po-pozval jsem vás, protože vám dnes řeknu něco stra-strašně důležitého, co vám pomůže pochopit, co se stane v příštích dnech.“

„Pane Mach, nezlobte se, ale bude to na dlouho? Ještě jsem děckám neudělala večeři, říkal jste, že to bude na pár minut, a já teď začínám mít pocit, že to bude na týden,“ postěžovala si kyprá žena. Soused Němeček se k ní naklonil a cosi zašeptal. Jeho nedůvěřivý pohled nemohl řečníkovi uniknout, ruměnec v jeho tváři ještě ztmavl.

„Ne-nebojte se, paní Berková, nezdržím vás dlouho. Dejte si za-zatím chlebíček a poslouchejte, protože půjde i o vaše děcka.“

„Chlape, k věci už,“ zavrčel právník Semerád ze třetího.

„Všš-šak už se k tomu dostávám. Určitě jste všichni slyšeli o tom, co se stalo v Ostravě.“

„Jak by ne! Byla toho plná televize i noviny… Ale co se tam vlastně stalo? To byla nějaká megašou, né?“ ozvala se Hovorková z jedničky.

„No to teda byla!“ zahřměl Semerád. „Úplně jim to odpálilo elektriku, ty monstra, co se tam promenádovaly po ulicích. Nejspíš ty triky požraly tolik šťávy, že to zkratovalo elektrárnu.“

Ozval se uvolněný smích.

„Sousedi,“ ujal se opět slova pán bytu. „V Os-ostravě se stalo něco moc důležitého. Vy-vystoupil tam muž a řekl ostatním, že on je Ostrava. Že-že ztělesňuje město a že je jejich pán. Ně-něco jako starosta, ale víc jako vládce za středověku. Akorát místo toho, aby se na lidi díval jako šéf, tak se na ně kouká jako na svoje děti.“

„To sou bláboly, pane Mach. Sám tomu přece nevěříte!“

„No jen nechte být, paní Berková,“ ozvala se Hovorková. „Slyšela jsem, že spousta lidí z Ostravy po těch událostech utekla. Že se tam opravdu dějí divně věci. Vždyť to říkali i ve zprávách, že se to vyšetřuje. Prý tam jsou nějaké patogenní zóny, že tam nefungují elektrické přístroje a tak. Hned po tom přenosu tam najednou všechno kikslo, a šlus.“

„Měli by tam poslat toho experta na feng šuej, na ty zóny,“ glosoval Vilímek z druhého.

„Ježíš, ženský. Že pár lidí uteklo z Ostravy? Vždyť je to hotová senzace. Jeden odešel a dalších deset se natlačilo do města. Všichni chtěj vidět toho slavného golema z dolů. Bezpochyby je to nějaká chytrá mašina, jen nechápu, kde na to jejich zastupitelstvo vzalo. Je to mrhání veřejnými penězi,“ mračil se Semerád.

„No a to, co psali o krvavejch soubojích na Bazalech, to bylo taky jenom jako?“

„Nesmíte věřit všemu, co se píše v Blesku, ženská. Bezpochyby je to celé marketingová akce. Vždyť je znáte… snaží se udělat díru do světa. Nic proti, vždyť Ostrava díra je…“

„Vy jste ňákej chytrej!“

„Víte co, sousedi?“ přerušil vznikající hádku pan Mach. „Zku-zkuste si na chvíli představit, že to je pravda. Je-jen to zkuste. Představte si, že je tu nějaká bytost, která je s vámi od té doby, co jste se tu narodili,“ gestikuloval a procházel mezi nimi, „nebo co jste přišli do města, představte si, že-že jste s ní ve spojení. Čím déle tu žijete, tím pevnější to spojení je. Sáhněte si do vzpomínek, do-do svého srdce. Určitě jste to už sami zažili, tu chvíli, kdy se cítíte ve spojení s městem. Jako byste se na-napojili na větší myšlenky, emoce, které proudí kolem jako neviditelné vlny. Stojíte třeba na Kraví hoře a najednou se zarazíte a podíváte se na oblohu, když se protrhly mraky, a ucítíte zázračný příliv energie a štěstí a uvědomujete si, že ten okamžik je výjimečný. Nevíte, odkud se to vzalo, ta abstraktní láska k životu, která vás náhle zalila. To je ono. Jenom na chvíli jste se naladili na tep svého města…“ mluvčí na chvilku zapomněl i zadrhávat.

„Ale, pane Mach! Co nám to tlačíte do hlavy?!“

„Teď mě ne-nepřerušujte, paní Hovorková, předstírejte na chvilku, že to tak je. Že je tu nějaká vyšší bytost, která zná každého z vás od kolébky. Z-zní to, jako by to byl Bůh, ale tohle není Bůh. Je-je to prostě jen něco vyššího, co už před mnoha lety vzniklo z našich myšlenek. Z myšlenek a pocitů všech Brňanů, co kdy žili. A to se pořád vyvíjí a roste…“

„Ježíš, tak takovou bláznivinu bych nechtěl potkat.“

„A v tom se právě pletete, Se-semeráde. Co kdybych vám řekl, že Brno existuje jako živá bytost. Že-že s ním můžete mluvit. Že ho můžete pot-potkat v ulicích… ha?!“

Sousedé se po sobě rozpačitě dívali.

„No, pane Mach,“ povstala jedna ze žen. „Tak vám děkujeme za kafe a chlebíčky. Hezky jsme si popovídali, ale já už opravdu musím.“

„Je-ještě okamžíček, paní Berková. Už končím.“ Úplně červený muž se na ni prosebně zadíval.

Žena zůstala nerozhodně stát mezi dveřmi.

„Pře-představte si, že někteří o tom vědí už dlouho. Přišli na to sami nebo se to do-dozvěděli od dalších. Brno je živé,“ po ruměné líci pana Macha se rozlil široký úsměv. „Má podobu chlapce i draka, a když na něj pohlédnete, musíte ho milovat, protože každý z vás je jeho součástí a on je součástí každého z vás!“

„Tak a teď už toho mám opravdu dost. Vy jste případ pro psychiatrii,“ vstal Semerád.

V tu chvíli už došla slova i panu Machovi, a tak přikročil k demonstraci, kterou si schoval na konec. Proměnil se.

V tělocvičně brněnské základní školy v Antonínské se ozývalo ječení a rozjívené i fascinované pokřikování dětí.

„Natálko, proboha tě prosím, slez dolů!“ plačtivě prosila tělocvikářka.

Stěží desetiletá dívenka se krčila až u stropu tělocvičny, dobrých deset metrů nad parketovou podlahou. Tiskla se ke zdi, malým zadkem se opírala o mřížovanou konstrukci chránící okno. Nikdo nechápal, jak se tam vůbec dostala.

Tělocvična byla plná dětí z několika tříd, které měly spojenou hodinu. Všechny teď křičely a pobíhaly, ukazovaly na spolužačku a jen několik z nich si uvědomovalo skutečnou vážnost situace.

Učitelka se rozhlédla, rozervaná mezi touhou běžet pro pomoc a zůstat.

„Kláro, doběhni pro pana ředitele. A školníka! No tak, dělej!“ vykřikla, aby přiměla strnulé dítě k pohybu. Dívka se rozběhla, ještě ve dveřích se ale ohlédla ke stropu tělocvičny.

„Zůstaň tam, Natálie!“ zavolala nahoru učitelka. „Drž se, holčičko, ani se nehni.“ Potom dostala spásný nápad. „Děti, rychle. Žíněnky! Přineste všechny, co najdete!“ Sama vyrazila jako první.

Dívka u stropu se držela prstíky mříže, až jí bělely klouby. Čekala.

Žíněnky se pod ní už začaly kupit, když do místnosti vběhl rudý ředitel se dvěma dalšími kolegy. Náhle zadrnčelo zvonění. Natálka se lekla a málem se zřítila do hlubiny. Jen tak tak se přitiskla opět ke zdi.

Učitelka se chytila za srdce. Přes pláč volala: „Neboj se, už jsme tu. Už to bude.“

Do tělocvičny se valily děti, které přišly na další hodinu a zaslechly zprávu, jež se nevídanou rychlostí šířila po škole. Učitelé začali dění organizovat a vyhánět je z místnosti. Ukázalo se to ale skoro nemožné, další děti se valily dovnitř, jako by šestým smyslem vycítily, že v této chvíli nad nimi dospělí zmrazení strachem nemají žádnou moc.

„Nechte je tady!“ ozval se náhle pronikavý hlas z výše. „A ten ať se vrátí na zem!“ ukázala na školníka, který vyšplhal na žebřiny a teď se marně pokoušel šplhat dál po mříži.

„Všichni mě poslouchejte!“ pronikavý hlásek Natálky rezonoval prostorem. Dívala se na záplavu obličejů, které se k ní z hlubiny natočily. Usmála se, protože jí připomněly ploštice.

„Musím vám vyřídit tuhle zprávu: Brno je živé!“

Učitelé se po sobě zmateně dívali, děti sledovaly spolužačku.

„Dospělí si myslí, že vědí všechno, ale tak to není. Svět není tak obyčejný, jak vypadá. Žijí v něm i pohádkové bytosti. Brno nás všechny sleduje a záleží mu na tom, jestli jsme hodní, nebo zlí.“

Pedagogové se konečně probrali z překvapení a zdvojnásobili záchranářské úsilí. Konečně někdo přiběhl se žebříkem a začal po něm šplhat vzhůru.

Natálka po něm šlehla nazlobeným okem. „Já se pustím!“

Muž se nezastavil. Nešlo nic dělat… Stáhla si tričko přes hlavu. Zasvítilo její dětské tělo, růžové tečky prsou. Tričko prolétlo prostorem a dopadlo na zem. Bylo červené. Jako krev. Natálka přivřela oči a skočila.

Marek Týč dostal tip, a tak tu teď seděl mezi ostatními v přecpaném hledišti. Sám tomu nevěřil, teprve včera se vrátil z Ostravy domů, a to jen proto, aby hned druhý den ráno zamířil do Brna. Olízl si suché, popraskané rty. Věděl moc dobře, jak to vypadá, když se mu něco zadře pod kůži. Bylo to stejně, jako když kouřil. Byl nervózní, mnul si prsty. Myšlenka na cigaretu jeho neklid ještě zvýšila, pokusil se obrátit pozornost k okolí.

Seděl ve třetí řadě hlediště Mahenova divadla. Rudá opona dosud nehybně visela, přestože představení mělo každou chvíli začít. Vzhlédl k alabastrovým ňadrům karyatid na první galerii, které v rukou zdvihaly světelné koule, ke kruhovému stropu zdobenému šesti pestrými lunetami znázorňujícími alegorii, tragédii, tanec, lyriku, komedii, zpěv a hudbu. Zlaté řady lóží mu běžely před očima jako had zakousnutý do vlastního ocasu. Zatočila se mu hlava.

Věci, které zažil a viděl za posledních několik dní v Ostravě, otřásly jeho světem. Jako hravé zemětřesení ho rozmetaly na kusy a on z nich teď horko těžko skládal původní obraz, vycházely mu však stále nesmyslné a bizarní vzory. Ani si to neuvědomoval, ale naposledy jedl včera ráno, byl nemytý, zpocený a vyčerpaný, po dřívější uhlazenosti ani stopy.

Nevšiml si, kdy se světla ztlumila, až téměř vyhasla. Opona se zachvěla a zdvihla. Představení začalo.

Na pódium vystoupil známý brněnský herec. Marek zívl. Jakmile přivřel oči, zjevovaly se mu divoké obrazy z posledních dnů. Tanec kolem zapáleného auta v noc Karnevalu. Řev davu hladového po krvi rozlévající se po zelené trávě Bazalů. Jako by se během jediné noci všichni proměnili v barbary. Nešlo tomu odolat, město ovládla podivná hysterie, genetická krutost sahající až k samotným kořenům lidského rodu. První noc ohně! Obětování! Iniciace! Plození! Málem se mu obrátil žaludek, když si vzpomněl na to, jak se nad ránem s několika muži vystřídali na jedné zpité ženě. Jeho šťávy se mísily s jejich šťávami, vzpomínky byly osvětlené hořícími auty a orámované průzorem masky. V ulicích se šukalo i zabíjelo. Byla to nezkrotná noc temných vášní, za které se mohlo stát cokoli. Nebyl to Marek Týč, kdo se tehdy choval jako divoch. Byl to démon, který posedl desítky tisíc obyvatel Ostravy, nepoznaná svoboda, jež druhý den zhořkla na jazyku jako něco shnilého, nezaviněného a cizího. Ráno lidé masky s odporem odhazovali, trhali a ničili, pokoutně je házeli do popelnic, jako by všechna vina zůstala na nich. Zbavovali se jich jen proto, aby si vzápětí nasadili nové.

Marek nechápal, co se děje, každá další hodina v Ostravě mu vyrážela dech. Druhého dne přestala fungovat většina aut, docházelo k prodlužujícím se výpadkům elektřiny. Kameraman i se zvukařem odjeli zpět do Prahy. Marek zůstal.

Cítil, že pro něj je už pozdě. Koupil si papírový blok a dvě propisky. Strávil celý den v ulicích a dělal si zápisky o všem, co kolem sebe viděl. O tom, že mnoho lidí nešlo druhý den do práce. O rabování obchodů, ke kterému docházelo i přes den. O bezmocné policii, které jedna za druhou vypovídaly střelné zbraně. Ulicemi se přelévala křečovitá snaha navázat na včerejší svět. Vypadala by směšně, kdyby nebyla tragická.

Ten, který si říkal Ostrava, procházel ulicemi. Mluvil s lidmi. Radil, soudil a trestal křivdy. Nedokázal být ale všude a jeho následovníků, kteří dohlíželi na pořádek, bylo málo.

Město se v šílené rychlosti i bolesti měnilo a celá republika na to pohlížela s nevěřícným zděšením smíšeným s výčitkou, s jakou extravagancí Slezané zase přišli. Ze všech stran se sjížděly vědecké týmy a vyšetřovatelé, posilovala se policie a zapojovaly armádní složky.

Po třech dnech se Marek konečně vrátil do Prahy. Jen proto, aby mu zvláštní kurýr doručil lístek na dnešní představení. V modré obálce našel stříbrem lemovaný ruční papír s jednoduchou pozvánkou: „Brno následuje Ostravu. Jestli chcete být při tom.“

Marek při tom být nechtěl. Jen při té myšlence měl sucho v krku a potily se mu dlaně. Bylo pro něj ale pozdě, stal se voyeurem, feťákem událostí, který svou závislost nenávidí, a zároveň nepřežije bez další dávky. A teď tu seděl, zmatený, třesoucí se očekáváním, s umaštěným blokem položeným na kolenou.

Uvědomil si, že kolem je hrobové ticho. Světla ale zůstávala zhasnutá. Populární brněnský herec přerušil monolog a uvedl na pódium někoho neznámého. Držel ho kolem ramen, snad aby mu dodal odvahu.

„Abyste si nemysleli, že pan Herman hraje… chraň bůh, on je mizerný herec, i když si nejspíš myslí pravý opak. Pracuje tu jako kulisák.“

Lidé se zasmáli, protože byli zvyklí smát se všemu, co řekne známý herec.

Postrčil šedovlasého muže s černým plnovousem dopředu. Ten vtáhl hlavu mezi ramena, bylo vidět, že mu bodový reflektor a množství lidí nedělá dobře. Zhluboka se nadechl, mimoděk si dlaní utřel orosené čelo. Když pan Herman promluvil, jeho hlas byl překvapivě hluboký a zvučný.

„Děkuji mistrovi za uvedení. Mám vám co říci,“ začal poněkud starosvětsky. „Strach je naší metlou. Všichni se mu poddáváme a formujeme podle něj životy do pokřivených a popraskaných odlitků. Echrmm…,“ odkašlal si. Poprvé zvedl oči a přelétl první řady. „Za poslední tři generace přibylo mnoho věcí, které ho plodí. Bojíme se o práci, o mzdu a krácení rodičovských příspěvků, bojíme se skleníkového efektu a kácení deštných pralesů, růstu daní a zvyšování cen, teroristických útoků a válek s muslimy, kteří nám klepou na dveře. Bojíme se cizí měny, neviditelných bakterií a smrtících epidemií. Bojíme se roztočů a toho, že naše děti dostanou klíštěcí encefalitidu. Bojíme se klonování, hurikánů, nadpřirozených jevů, vládních spiknutí, geneticky upravených potravin a tajných služeb. Bojíme se o majetek tím víc, čím víc ho máme. Bojíme se rakoviny a viru HIV. Umíráme strachy, že padne burza, že zdraží elektřinu a plyn a že dojde ropa. Bojíme se dluhů a toho, že na stáří zůstaneme sami. K smrti se bojíme smrti. A nejvíc se bojíme toho, že nejsme dost normální.“

Monolog muže byl tak nepatřičný, že jej všichni vyslechli v absolutním tichu. Někteří jej považovali za část představení, jiní se neklidně rozhlíželi a nakláněli se k sousedům. Pan Herman nedbal na šeptání, které se šířilo hledištěm, a pokračoval.

„Strach velmi vzrostl na intenzitě. Stal se klecí, která z nás dělá trpící, vyděšená a agresivní zvířata, chňapající jedno po druhém, svázaná do kozelce řezavými provazy předsudků a děsů. Abychom bojovali se strachem, vytvořili jsme složitá pravidla, tolik pravidel, která musí dodržovat každý moderní člověk, lemují naše cesty jako zdi krysího labyrintu. Přestavěli jsme hodnotový systém a vrhli se na smrtící závod v úspěších. Vzdálili jsme se od podstaty.“

Pan Herman sestoupil z pódia mezi lidi. Bodový reflektor ho sledoval jako oko mlčenlivého Boha.

„Předstoupil jsem před vás, abych vám dnes pověděl, že člověk nemusí trpět. Strachu se lze postavit.“

Muž rozpřáhl ruce a obrátil je dlaněmi vzhůru. „Je třeba kousek se vrátit směrem, odkud jsme vyšli. Nebude to jednoduché, ale krok za krokem to dokážeme. Nejdříve musíte znovu uvěřit v zázraky!“

Šedovlasý zvrátil hlavu a vykřikl několik slov. Z jeho dlaní se vznesla sprška drobných monočlánků, které nad hlavami lidí v hledišti vybuchly v desítce oslnivých ohnivých koulí. Čaroděj hnětl rukama vzduch. Dlaně mu hořely, zatímco se nad hledištěm plameny formovaly do tvarů přízračných ptáků. Zlaté stěny divadla žíhala oranžová záře. Fénixové zamávali křídly a vzlétli. Kroužili ve stále se zrychlujících otáčkách, staly se z nich žhavé šmouhy, v jejichž stopách se snášely jiskry jako mrholení. Potom se náhle vrhli k Hermanovi a sevřeli jeho košili v pařátech. Po celém čarodějově těle tančily plameny. Upřeným pohledem sledoval lidi. Fénixové ho zvedli a unášeli jen malý kousek nad hlavami davu. Diváci se tlačili do křesel, vyděšení i fascinovaní zároveň.

„Slyšte první slovo a opakujte ho všem, které potkáte! Brno je živé! Města jsou živá!“ hřměl čaroděj a z úst mu vytékaly plameny.

Pan Mach se ve svém malém bytě proměnil. Bylo to velmi rychlé, oblečení na něm popraskalo, z kostkované košile vystřelily knoflíky a jeden z nich trefil paní Berkovou do nosu. Nohavice kalhot se protrhly na cáry, z domácích trepek vyrazily silné drápy. Kůže ztvrdla a nalila se zelení, na zádech se vztyčil kostěný hřeben a převrhl fíkus.

Pan Semerád, který zrovna vstával, se zhroutil zpět do křesla s nevěřícím výrazem, který mu ztuhl ve tváři i v dalších minutách. Paní Hovorková začala ječet. Všichni sousedé zůstali zmražení uprostřed pohybu, celá scéna se stala bizarní fotografií, jako by někdo zastavil čas.

„Jsem drakonián. Sloužím Brnu,“ pronesl pan Mach hrdelním hlasem. Opatrně uchopil brýle mezi dva drápy, sundal si je z nosu a odložil na stolek u televize. Civilnost toho gesta způsobila, že neustálé ječení paní Hovorkové utichlo. Její mozek se marně snažil smířit s tím, že její soused vypadá jako rozložitý humanoidní ještěr s tělem hrajícím svaly, že jeho kůže je pokrytá hrubými šupinami a na lince páteře mu ze zad trčí kostěné bodce až ke konci silného ocasu. Teprve teď si Hovorková uvědomila, že pan Mach ke shromáždění už chvíli promlouvá hlubokým, zvučným hlasem. A že ani trochu nezadrhává…

„Slyšte druhé slovo a opakujte ho svým blízkým a všem, které potkáte, ať ho i oni mohou šířit dalším: mnohé z moderních vymožeností, na které jsme si zvykli, přestanou fungovat, protože druhý svět se ujímá vlády. Ať se vyvarují používání složité technologie, protože se stane nespolehlivou. Ať se vyvarují používání střelných zbraní, protože bude docházet k nehodám. Ať se zásobí jídlem a pitím, protože přerod světa bude bolestný…“

* * *

Natálka krčící se u stropu místnosti se odrazila a skočila. Tělocvična zmrzla hrůzou. Školník se nakláněl s nataženou rukou, jako by jeho prsty dokázaly pád zastavit. Tělocvikářka si zakryla oči. Desítky úst se otevřely k výkřiku, který ale nestihl vyjít. Dítě se řítilo k zemi a náhle, ve zlomku vteřiny, protrhla kůži na jeho zádech křídla. Dva tenké pramínky krve vyrazily pod lopatkami. Bílé tělo zůstalo viset v prostoru nad hlavami dětí i dospělých, lapené jako muška v pavučině. Perutě na zádech vířily, Natálka se usmívala.

„Anděl,“ ozývalo se šeptání. „Je to anděl!“

Jeden muž ztěžka dopadl na kolena a začal se modlit. Nejdřív se probraly děti. Propukly v překvapený povyk a jásot. Další setrvávaly ve vyvaleném mlčení.

„Nevěříte tomu, co vidíte? Říkali mi, že nebudete věřit… Teď už konečně pochopíte, co se vám snažím říct. Poslouchejte první slovo…“

Dívka mluvila a vznášela se nad jejich hlavami, zatímco do místnosti proudili další a další žáci.

„Teď vám povím třetí slovo, abyste to mohli říct u vás doma, a prostě koho potkáte, tak mu to řekněte taky: v našem světě nežijí jenom lidi, ale i další bytosti, jako třeba já. Vypadám jako člověk, ale jsem trochu jiná. Patřím k sánkům. V Brně žije asi patnáct rodin. Taky tu žijí drakoniáni, to jsou takoví dračí lidi, kteří umějí válčit. Bydlí tu i elfové, jejich holky vypadají jako opravdové princezny, a několik dlaků a dalších tvorů. Je nás ale docela málo, takže si nemyslete, že k nám patří každý druhý. Jo, a nesmím zapomenout na tohle, říkali, že to je nejdůležitější: žijeme tu dlouho vedle vás, ale teď budeme žít všichni dohromady. Bude to větší legrace, ale musíte si na to zvyknout.

A chtěla bych říct hlavně dětem, ať mají radost, protože magie a zázraky se vrátily!“

Planoucí čaroděj visící nad divadelním hledištěm, dívenka s křídly, soused drakonián, elfí vědma a stopař dlaků, hraničářka, trenér plavání či špion, a mnoho stovek dalších Občanů v tento den zopakovalo podobná slova: „Existuje druhý svět, o jehož existenci jste neměli ponětí. Je to nebezpečný a krásný svět. Je to váš svět. Pokud ještě pochybujete, zítra v poledne zvedněte hlavu k obloze!“

* * *

Tři postavy stály na vršku nad městem, za zády jim zářila běloba vily Tugendhat. Po nebi se honily mraky, které místy trhala blankytně modrá obloha. Slunce pomalu šplhalo do záhlaví. Blížila se dvanáctá hodina.

„Všechno je připravené?“ přeptal se Brno spíš ze zvyku, přestože znal odpověď. Přešlápl z nohy na nohu a stáhl si rudobílou pláštěnku a nohavice. Trenck od něj oblečení odebral. Reza odvrátila oči.

Brno se proměnil. Obrovský drak na zápraží vily Tugendhat znovu přešlápl, jeho drápy rozryly trávu, šupiny hrály všemi barvami Brna, hruď zdobil rudobílý znak.

„Za čest a slávu Brna,“ zašeptal maršál.

Drak se rozběhl z kopce, zamával křídly a odrazil se. Reza s Trenckem se přikrčili pod náporem vzduchu, zvedl se prach a zapršely listy ze stromů. Ještěr prudce stoupal, aby nabral výšku. Slunce stálo v polednách a král Brna radostně zařval. Vychrlil plamen a zamířil nad centrum města obletět svoji říši. Poprvé v historii jej mohl spatřit každý, kdo zvedl hlavu k obloze.

6. kapitola

Zrcadla jsou oči do jiného světa, stejného jako ten náš, a zároveň plíživě obráceného. Svět zrcadel nezná emoce, jen chlad odrazů, smrtelnou spravedlnost. Zrcadla jsou labyrintem protikladů, zebavá, nelítostná, jsou výkladní skříní našich slabostí, sklem katafalku, pod kterým odpočívá milovaný mrtvý.

Mohutný rytíř ve šlechtických šatech kráčel dlouhou chodbou po obou stranách lemovanou zrcadly. Vracela mu odraz rudého varkoče se zlatým lvem, bledých propadlých tváří porostlých plnovousem a modrých očí upřených před sebe. Nekonečný běhoun tlumil kroky těžkých vojenských bot, cinkání ostruh je doprovázelo jako rolničky.

Lord Hradčan nečekaně klopýtl, meč s jílcem zakončeným lví hlavou křísl o stěnu. Nohy rytíře se zapletly a musel se opřít o jedno ze zrcadel, čímž porušil jeho pyšnou dokonalost a zanechal na něm otisk dlaně. Chvíli stál shrbený, jako by na široká ramena dopadla všechna tíha jeho věku. Překonal slabost a pokračoval nekonečnou chodbou plnou stříbřitých vrahů až ke schodům padajícím do podzemí Pražského hradu.

O chvíli později zarachotil ve dveřích cely klíč. Těžké dveře se se skřípěním otevřely, čtverec světla vyplnila jeho mohutná postava. Hradčan vsadil pochodeň do držáku a pečlivě za sebou zavřel.

Ocitl se v maličké místnosti. Nebyl tu žádný nábytek, jen čtyři stěny z vlhkého studeného kamene, které se na člověka řítily jako ramena šrotovacího lisu. Na špinavém hadru v rohu leželo tělo schoulené do klubíčka.

Hradčan se opřel zády o dveře, kovový chlad ho zastudil do zad. Dlouho se na vězně díval, potom k němu pomalu přešel a sehnul se k němu.

„Martine?“

Postava se pohnula. Mladík zamrkal a zvedl opuchlou tvář pokrytou šrámy. Z jednoho oka zbyla jen škvíra ztracená v otoku, druhé se topilo v černém monoklu. Paže byla od ramene k předloktí sedřená, špína a prach zaschly s krví ve velkém černém strupu. Rozpraskané rty se pohnuly a vyloudily zasípání.

Hradčan zvedl džbán s vodou a přiblížil jej k ústům vězně. Většina vody se mu vylévala na nahou hruď, přesto hltavě pil.

„Díky,“ zašeptal konečně.

„Víš, proč jsem přišel.“

„Zítra mě popraví,“ zašeptal Martin Zbron, který ještě před několika dny patřil mezi nejskvělejší rytíře Prahy.

Hradčan dlouho mlčel. „Pošpinil jsi čest Stovky. Budeš zaživa rozčtvrcen mezi koňmi.“

„Proboha,“ zbledl chlapec. Roztřásl se.

„Nikdy ses neměl stát jejím členem,“ pokračoval Hradčan. „Je to má chyba, že jsem to dovolil. Tak krátce jsi byl v jejích řadách, a tolik škody jsi napáchal.“ Sklonil se k vězni, kterého ovanul pach alkoholu. „Proč jsi to udělal, Martine? Jak jsi mohl chránit toho zrádce?“

„David by tě nezklamal, lorde.“

„David je mrtvý.“

„To on se toužil stát rytířem. Obětoval tomu všechno. Nezaváhal by.“

„Byli jste mi drazí,“ zachraptěl Hradčan. „Oba jsem vás ztratil…“

„Lorde?“ Martin nechápal, co se děje. „Zradil jsem a zítra za to zaplatím. Odpusť, že jsem tě zklamal.“

„Co sis myslel, hlupáku?!“ zvýšil hlas Hradčan. „Tam venku je válka! Není čas na neposlušnost… Až tě na prvním nádvoří o zítřejší půlnoci připoutají mezi čtyři hřebce, bude to, jako by rvali mé tělo. Tvůj erb rozštípe kat a jeho třísky spolu s tvými ostatky zabalí do černého pytle, který odvezou na skládku. Tvé obrazy a dopisy zmizí, nezůstane jediná zmínka, jediné slovo o tom, kdo ztratil čest…“

Martin klopil oči, po tváři mu stékaly slzy. „Tak se stane.“

V tu chvíli se Hradčanův klid roztříštil a lord vojevůdce už nedokázal skrýt emoce. „Proč jsi to udělal, ty zatracený hlupáku! Ty neposlušný pitomče!“

Vězeň k němu vzhlédl. „Václav je nevinný.“

„Vinen, nebo nevinen? Copak na tom záleží?“ chrlil ze sebe Hradčan. „Pronásleduje ho trestná výprava, po celé Praze ho hledají špiclové. Dřív nebo později ho dostaneme. Tvoje oběť byla zbytečná, slyšíš?! Obětoval jsi život nadarmo, když jsi jen odložil nevyhnutelné. Ten zrádce už brzy padne mečem naší Paní!“

„Naše Paní,“ zamumlal Martin. „Stále věříš v její dokonalost?“

„Ano.“

„Věříš, že se proti ní opravdu všechna česká a moravská města spikla? A co démon? Neslyšels o tom, že se s tím černým setkala na Řípu? Já ano. Zabil Davida!“

„Je to naše Paní!“ zahřměl Hradčan.

„Zradil jsem Ji,“ zašeptal mladík. „Ale nezradil jsem pravdu.“

Lord vojevůdce vstal, jako by chtěl odejít, ale neodcházel.

„Žijeme v temných časech.“

Mlčeli. Tentokrát opravdu dlouho.

„Vyrostli jste na Hradě, ty a David. Rytíři vám byli otcem a Praha matkou.“

„Lžeš! Naše máma umřela,“ odsekl Martin.

Hradčan si ho nevšímal. „Odmalička jste byli předurčeni k velkým činům. Věřil jsem ve vás.“

„Pak jsme tě zklamali.“

„Nemůžu ti dát milost, i kdybych chtěl,“ zachraptěl vojevůdce a sehnul se k Martinovi, kterého znovu ovanul alkoholový dech. Jeho hlas přešel v šepot. „Dnes v noci dojde k chybě při střídání stráží. Mezi půlnocí a jednou ranní bude cesta volná. Tady je Stoklíč, který ti otevře všechny hradní dveře.“

Martin se nezmohl na slovo.

„Utíkej dlouho a daleko. Nezastavuj se, protože tě budeme lovit. Jako renegáta, jako škodnou, kterou je potřeba zabít. Dostaň se za hranice státu, to je tvá jediná naděje. Pokud tě dostihneme, bojuj. Radši padni v boji, než abys byl podroben útrpnému právu.“

„Proč to děláš, můj pane?“

Lord vojevůdce složil ruce do klína, zatínal zuby, až mu vystoupily hrany čelistí.

„Je to už několik let, držel jsem u naší Paní osobní stráž, když přijala podivnou návštěvu, bytost zahalenou v plášti ze stínů a temnoty. Hlavu jí skrývala kápě, z níž zářily oči jako čepele andělských mečů. Ten tvor ještě nedokázal mluvit, přesto Praze v černém zrcadle ukazoval obrazy… výjevy toho, co viděl a slyšel. Toho, co bude…“

„Démon.“

„Předal Praze důkazy o spiknutí, připravovaném Ostravou a dalšími Slezany. Ukázal jí úklady Kladna a mnoha dalších. Odkryl v plné ošklivosti nenávist, kterou některá města skrývala za servilní maskou.

Když odešel, zůstala Paní otřesená. Vystoupala na nejvyšší věž Svatého Víta. Schoulila se tam jako zraněný ptáček, objímala si kolena a shlížela na své krásné město. Zeptal jsem se, co byl cizinec zač. Neznala ho, ale cítila k němu podivnou přízeň. Přijala ho do svých služeb. Sám jsem si ověřil, že informace, které nám ten tvor podal, byly pravdivé. Ostrava intrikami, úplatky i hrozbami získával vliv. O prospěchářství a sobectví mnoha dalších měst také nemohlo být pochyb. Uběhlo několik let a zrcadla věštců zatemnil obraz Václava.“

„To se stalo vloni.“

„Praha se s tím nelidským stvořením setkala ještě jednou, když si asi před rokem vyžádalo Václavovu hlavu. Ona s ním ale měla jiné plány. Pokusila se ho chránit, a tehdy poprvé povstalo monstrum ve své pravé podobě jako strašlivý démon zahalený v černých plamenech. Vyšlehla z něj prastará hrůza a stalo se něco nemyslitelného – Praha dostala strach. Ostře se s tvorem pohádala a já musel tasit meč, abych ho vykázal do patřičných mezí. Nakonec se podvolil Její vůli, musela mu ale slíbit Václava, až to všechno skončí.“

„Celou dobu jsi to věděl?!“

Hradčan si hryzal rty. „Myslel jsem si, že Ji chráním… Od těch dob je jako vyměněná. Jako by jí někdo vstříkl do žil jed, který pomalu zabíjí tělo i mysl. Jako by nad Ní měl moc. Nenávidím ho, protože je příčinou našeho utrpení…“

„Proč mi to všechno říkáš, pane?“

„Pokud narazíš na Václava dřív než my, řekni mu to…“

Martin vzhlížel k Hradčanově hřmotné postavě, temné proti světlu pochodně.

Lord vojevůdce vstal. „Já budu stát při Praze do poslední hodiny. Jestli se ještě setkáme, bez milosti tě zabiju.“

Martin se hluboce poklonil. „Vždycky tě budu ctít, lorde. Kvůli pravdě riskuješ všechno.“

Kvůli pravdě, vrtěl hlavou Hradčan, ještě když odcházel dlouhou chodbou od cel. Kvůli pravdě bych tě nechal zítra roztrhat koňmi. Po smrti Davida jsi ale to jediné, co mi po tvé matce zůstalo. Bůh s tebou, můj druhorozený.

Běhoun tlumil kroky vojenských bot, ostruhy cinkaly jako rolničky. Lord Hradčan kráčel mezi gilotinami zrcadel, která sledovala jeho rozedranou duši. V každém se odrážela jeho zrada, přesto měl krok lehčí. Noční Pražský hrad stísněně mlčel, visela nad ním hrozba věcí, které přijdou.

* * *

Za pancéřovanými dveřmi Kraksny Dvě leželo na zemi v úlomcích skla a černých střepů nafouklé tělo s rukama vztaženýma k prastarému rozbitému gramofonu.

„Wůdy!“ zavyli skoro současně a vrhli se k ležící postavě.

Rita vzala muže pod paží, Zdenal jí pomohl převalit ho na záda.

„Je po něm?“ ptal se zdánlivě bez zájmu Sedmtři.

„Žije,“ promluvil Václav.

„No to mě podrž, ono to mluví?“

„Smrt cítíš, ale chlast nepoznáš?“ odsekl Vran. „Váš kámoš je namol…“

Sedmtři si odfrkl. „Asi mi odumřely čichový buňky…“

Kořínek je odstrčil a vytáhl ze záňadří tygří mast. Nabral si na ukazovák štědrou dávku a rozetřel ji Wůdymu po spáncích a pod nosem, kde většinu masti vysála štětinatá vousiska. Bezvládnému kapitánovi zacukala tvář, byla brunátná, nos nakynutý jako hruška.

Rita se k němu nahnula a rozčílila se. „Vašek má pravdu. Je zpitej do němoty! A my tu hulákáme jak blbci.“ Zlobně přecházela tramvají a strkala do zařízení hlavicí smrtonosného palcátu. Kopala na stranu střepy z rozbitých lahví a brodila se úlomky gramofonových desek.

„Co se tu mohlo stát?“ nechápal Zdenal.

„Co asi?! Vpadli sem kanálmeni a všichni se tu spolu zlili do bezvědomí. Teda Wůdy do bezvědomí, kanálmeni do roztrhání těla,“ tipoval Sedmtři.

„Nemůže to mít něco společného s tímhle?“ zeptal se Patrik. Ukazoval nad centrální pult řídicí kabiny, který přetékal kontrolkami, čudlíky a měděnými kolečky jako ze století páry. Nad nimi byl přímo uprostřed přibodnutý rezavým nožem článek vytržený z novin. Davy na Slavíně – poslední rozloučení s Mistrem, hlásal titulek.

* * *

Nová Kraksna při jízdě vydávala jen tiché hučení. Interiér byl laděný v tónech hnědé a černé. Možná to bylo dáno dostupným materiálem, se kterým pracoval stavitel, či to tak víc vyhovovalo mrtvým kunšaftům, kteří podzemní tramvají často cestovali. Zdenal nikdy nepřišel na to, kam vlastně jezdí. Netušil ani, jestli to vědí oni sami.

Kytičkovaný závěs, který odděloval osvětlenou kabinu od zbytku vozu, byl rozhrnutý. Za něčím mezi řídítky a kormidlem se v pilotním křesle hrbil Wůdy. Štětinaté vlasy nyní stahoval šátek s červenými puntíky, uvázaný po pirátském způsobu, o to víc se do všech stran ježily jeho vousy.

„Tohle bude asi tvoje,“ zaklepal mu Zdenal na rameno a podal mu zasněženou skleněnou kouli.

Wůdy po ní mžikl okem, vyškubl mu ji z ruky a náležitě ji přecídil o zplstnatělý svetr. Potom si ji doslova bez mrknutí oka vsadil do důlku.

Světlomety Kraksny Dvě zalévaly Kanálstrálu září v Podsvětí nevídanou. Něco podobného žrafovi se mihlo před přídí a zůstalo chyceno hypnotickými světly, která stvoření vypálila mozek. Jenom to trochu drclo, Kraksna se řítila tunelem bez zaváhání.

„Jsem Zdenal. Pamatuješ si mě přece,“ připomenul se mladík, stále stojící za řidičem.

Wůdy zabodl ukazovák do cedulky, připevněné nad jeho pravým ramenem.

„Nemůžu to přečíst. Je to strašně špinavý,“ mračil se Zdenal.

„Nemluv za jízdy s řidičem!“

„Nech té šaškárny, aspoň přiznej, že si nás pamatuješ! Naposled jsme se viděli před pár měsíci při Zavírání kanálů. Určitě to budeš mít v bločku. Píšeš si tam ještě vzpomínky, ne?“

„Nedělej ze mě vola, jo?“ urazil se Wůdy. „Jasně že si tě pamatuju. Seš kuchař vod Vltavskejch pirátů!“ Vztekle uhodil do konstrukce a jedna z kontrolek se rozblikala červeně. „To ses ale šeredně splet, když sis myslel, že mě ukecáš! Vyřiď Vokounovi, že…“

„… že se nevrátíš. No tak fajn,“ vzdal to Zdenal. „Hlavně nás odvez do Nekropole…“

Wůdy byl skutečnou ikonou Podsvětí. Bláznivý převozník, jehož šílenství bylo ještě umocněné tím, že většinu vzpomínek prokšeftoval s nemrtvými, což vyústilo v to, že doslova neznal otce ani matku a vlastně neuznával nic kromě svého idolu, Karla Gotta, jehož desky teď ležely rozšlapané a rozlámané všude kolem.

Zdenal se vrátil mezi ostatní. Posadil se a bezděky se přidržel šedé tyče, když Kraksna akcelerovala. Seděli proti sobě na koženkou potažených lavicích jako pasažéři v blízkém, a přece tak dalekém bájném světě MHD.

„Našel ten novinový článek teprve před několika dny. Je to pech, mohl ho vylovit ze stoky později… nebo taky nikdy,“ byl mrzutý Zdenal.

„Jak je na tom?“ zajímala se Rita.

„Život pro něj ztratil smysl.“

„Snad neprovede něco šíleného!“ řekl Kořínek a vysloužil si vyčítavý pohled ostatních.

Vašek nahmatal Patrika a naklonil se k němu. „Chci si sundat ten obvaz. Pomůžeš mi?“

„Ať tě to ani nenapadne! Polis říkal tři dny.“

„Zatraceně, netuším, jak jsme tu dlouho. Kdy to budou tři dny?“

„Za tři dny,“ zavrčel Patrik.

Vašek se prozatím podvolil. „Počkám do zítřka…“

„Jsi tvrdohlavý jako mezek,“ mračil se bard, vzápětí zachytil pohled Rity, která už ho chvíli sledovala, a přesunul k ní pozornost.

„Nemohl jsem si nevšimnout, jak se umíš ohánět s palcátem, paní. Dovol mi, abych ti vzdal obdivný hold.“

Její pohled ztvrdl. Probodávala ho očima, Patrik se ale nezačal smát. Vypadalo to, že svá slova skutečně myslel jako lichotku. Stejně si ale nebyla jistá, jestli jí tenhle druh chvály dělá dobře. „Díky.“

Dodnar pokračoval: „Takový švih jsem už dlouho neviděl. A u ženy? Nikdy předtím.“

„O-pa-tr-ně,“ hláskovala Zdenalova ústa. Patrik ale neviděl nic než Ritu.

„Jsi bojovnice? Sloužila jsi v oddílech Prahy? Neslyšel jsem, že by se někdy žena stala členkou Stovky.“

„Jsem bývalá účetní,“ zavrčela. „Legislativa, daňové řády, výkazy a směrnice… To je to jediné, co jsem se učila. Bojování přišlo nějak samo sebou.“

„Patrik je původně ochlasta a zpěvák,“ doplnil potřebné informace Vašek. „A nesmírně ho to těší, mám pravdu?“

Nastalo trapné ticho.

„Zpěvák? Umíte nějakou od Karla Gotta? Třeba ptáčka?“ ozval se zepředu hrobový hlas kapitána vozidla. Vzápětí se Wůdy usedavě rozplakal. „Svět bez Karla nemá právo existovat! Chci umřít… nemáte kyanid? Nebo něco k pití?“

Kraksna Dvě tiše klouzala po vzduchovém polštáři vstříc Olšanským hřbitovům a království mrtvých.

Podzemní vozidlo zastavilo v chodbě, kterou cizí ruce přetvořily v bizarní nápodobu nástupiště. Kvádry kamene byly otesány miliony drobných úderů cepínů, obloženy černým mramorem, vyhlazeným do lesku. Kolem stály bronzové sochy mrtvých lidí, které usvědčovaly tvůrce z pramalé fantazie, protože byly jedna druhé podobné k nerozeznání. Na druhou stranu jim masivnost a jakýsi nezájem o okolní svět dodávaly na monumentálnosti, již jim nebylo možné upřít. Mramorové bloky zdobily mozaikové reliéfy pěticípých hvězd, střídající se se svázanými otepmi obilí a kyticemi lučních květů. Do černé desky, zasazené v zrcadlovém rámu, někdo vytesal a poté zlatě vybarvil nápis: Nekropolis. Za písmenem „s“ neznámý umělec ještě přidal olistěnou snítku.

„Doprdele práce, připravit ke startu, pozor, teď. Všichni ven. Ven!“ vykřikl Wůdy a vystoupil z Kraksny Dvě. Nijak svůj výrok nevysvětloval a vydal se širokou liduprázdnou chodbou, kterou po obou stranách lemovaly křišťálové schránky, obsahující hořící věčné svíčky. Byly jich tisíce! Tvořily světelnou zeď podobnou luxferám a matně ozařovaly cestu vedoucí do temnoty. Vzduch byl studený, až od úst stoupala pára, a voněl pálenou myrtou.

„Děje se něco? Měl jsi nás odvézt na povrch!“ volal za ním Patrik.

„Pojedem za chvíli. Jen si něco vyřídím. No tak, nečumte, a jak říkají místní, hejbněte kostrou! Hahaha,“ hlaholil Šílený Wůdy.

Sedmtři na jazyku nerozhodně převalil bílého červa, který ho šimral mezi zuby. Družina sedmi lidí se vydala nablýskanou chodbou. Kráčeli po leštěné podlaze, okolí čím dál víc připomínalo krematorium. V absolutním tichu zněly jejich kroky s ozvěnou, nemohli se zbavit dojmu, že se kradou do prastaré hrobky, kam je živým vstup zapovězen. Podvědomě našlapovali lehčeji. Až na Wůdyho, který kolem poskakoval jako panák na klíček.

„Mám tu zakázku, je to jasné? Ne že mi to zkazíte! Kdyby něco, tak se neznáme.“

Chodba ústila do rozlehlé přijímací haly, která by obstála při srovnání s jakoukoli hotelovou recepcí, kdyby nebyla kompletně temná. Světlo čelovek odhalilo pult z hrubého živce, za kterým v absolutní tmě strnule seděla kostra obalená zbytky masa. Jedno ze shnilých očí dosud viselo z důlku, houpalo se jako třešnička na stopce. Rita se musela odvrátit, aby přemohla odpor. Na švabachem psané cedulce, která stála na mramorové recepční desce, bylo napsáno: Consierge.

„Nazdar, Oskare,“ zahlaholil Wůdy.

Kostlivec se ani nepohnul. Jeho důlky zůstávaly temné, dost možná, že v odrbaném koženkovém křesle seděla opravdu jen narafičená kostra.

„Tudy,“ vedl skupinu sebejistě Wůdy a ignoroval cestu vpravo, kde se zvedalo několik úrovní balustrád a černé schodiště potažené hnědým kobercem.

„Je to tu takové mrtvé,“ glosoval Kořínek.

Po dalších padesáti metrech se zastavili přímo před zatáčkou, kde jim cestu zastoupila totožná skupina sedmi lidí.

„Jděte z cesty! Byli jsme tu první,“ obořil se na ně Wůdy, nenápadně se otočil k Ritě a významně zamrkal na její palcát. Zakoulel očima.

Rita si vzdychla. „To zrcadlo mi nic neudělalo. Co kdybychom ho prostě obešli?“

Pokračovali přes další křižovatku a za vysoké dveře. V prvním okamžiku v nich hrklo. Stáli na samém kraji jeskyně, která ze všeho nejvíc připomínala krajinu smrti z pohádek, kde každému smrtelníkovi hoří svíčka osudu a ukazuje, kolik života mu ještě zbývá. Prostor byl obrovský a mihotavých světélek tisíce. Z úvah Ritu vyrušil Sedmtři, kterému se možná honilo hlavou to samé, protože s nenuceným úsměvem zhasil jednu, druhou a třetí svíci, knot mu vždy zasyčel mezi prsty a bylo to. Ne že by to mezi tisíci dalších bylo znát. Hořely na každém skalním výstupku, na zemi podél stěn, na sochách, které stylově vypadly z oka budovatelským kolosům z padesátých let, hořely i na hromadě krabic, v nichž bylo bůhvíco. U krajů místnosti postávalo několik mrtvých v pokročilém stadiu rozkladu a nevšímali si dění kolem. Každý držel tác s hromadou svíček.

Když byla družina zhruba v půlce místnosti, uslyšeli za sebou zarachocení mřížových dveří. Shrbená postava za nimi je zajistila na závoru a poté se opět trhanou chůzí ponořila do temnoty.

Patrikovi přeběhl po zádech mráz. Prostředí v něm vzbuzovalo čistou hrůzu, kterou nedal najevo jenom kvůli bezstarostnému přístupu Wůdyho, jenž se tvářil jakoby nic.

„Ty už jsi tu někdy byl?“ přeptal se kapitána Zdenal, jako by myslel na to samé.

„Nepamatuju si,“ odpálil Wůdy. „Mají to tu pěkné, že?“

Kořínek se zamračil a zmizel ve světě slepých úhlů.

„Tak moment, Wůdy!“ zarazila se Rita. „Neměli bychom se nejdřív někde nahlásit nebo něco?“

„To nemá smysl, kotě,“ vložil se do toho Sedmtři. „Ten recepční byl tuhej jak moje péro. Jdem dál.“

„Tobě se to mluví, musíš se tu cítit jako doma,“ zavrčel Zdenal.

„Není třeba se hádat,“ vložil se do toho Patrik. „Už nás přicházejí přivítat.“

Skutečně. Mramorovou chodbou k nim beze spěchu kráčelo několik nemrtvých. Jeden z nich nesl velký stříbřitý tác, na kterém ležela rudá pěticípá hvězda. Tři ze čtyř příchozích na sobě neměli žádné maso, jejich kosti byly zežloutlé stářím, jen místy pokryté zaschlými cucky šlach.

Sedmtři předstoupil před skupinu a obřadně oslovil příchozí: „Jdeme za vaším šéfíkem, nazdárci. Tak nás koukejte…“

Mluvil by jistě dál, kdyby první kostlivec nevystřelil jako pružina a nezačal ho škrtit. Ten, co nesl tác, shodil hvězdu a vrhl podložkou jako diskem. Rita zareagovala nepřirozeně rychle a Expres kurýrem odrazila stříbrnou gilotinu před Patrikovým krkem.

Nemrtví vyrazili proti družině.

Zdenal zaklel a uskočil. Vrazil ruce do kapes, jako by něco hledal. Rita vykřikla, Expres kurýr na smrt opsal dlouhou dráhu a urazil nejbližšímu nemrtvému předloktí, kterým si chránil hlavu. Prsty druhé kostlivé ruky se Ritě sevřely kolem zápěstí a strhly ji na zem. Další zombifikovaný útočník jí dupl na předloktí, tak tak, že jí nepřerazil kost. Rita zaskučela a pustila palcát. To už Patrik tasil meč a vší silou sekl proti kostlivci. Rána mu vyšla skvěle. Lebka se rozkřísla jako křehká váza. Třetí kostlivec skočil po čepeli a sevřel ji v pařátech jako ve svěráku.

Václav zakolísal, narazilo do něj jedno z kostlivých těl a smetlo ho na zem. „Co se děje?!“ vyjekl překvapením i bolestí. Tápal před sebou rukama.

Sedmtři zařval vzteky. Popadl jednoho z kostlivců a mrštil jím na stěnu. Vrhl se proti zombie, aby se s ní popasoval jako rovný s rovným. Další z útočníků popadl utrženou ruku kostlivce a použil ji jako zbraň. Udeřil Zdenala zrovna ve chvíli, kdy začal pronášet zaklínání, a roztrhl mu tvář. Krev vystříkla na zem. Vzápětí kostlivec bodl loktem za sebe a k zemi se poroučel i Kořínek, který byl ještě před okamžikem neviditelný.

Rita unikla kopnutí, jež jí zasvištělo kolem břicha, a překulila se k palcátu. Sebrala ho a jediným plynulým pohybem bodla po nejbližším kostlivci. Jeho hrudník zachrastil jako ježek v kleci. Další rána palcátem mu přerazila krk a jeho lebka odletěla, párkrát poskočila po zemi, až se zastavila u nohou zombie, která se zrovna sbírala z místa, kam s ní třískl Sedmtři. Popadla lebku a mrštila ji po Patrikovi tak nešťastně, že ho zasáhla přímo do hlavy, až obě lebky zapraštěly. Zdenal konečně seslal kouzlo. Jeden z kostlivců vzplál jako pochodeň. Nezdálo se ale, že by mu to vzalo vražedný zápal. Popadl za košili Sedmtři a pokusil se ho strhnout na zem. Špatná volba. Hromotluk stál jako přikovaný. Švihl pažemi o šíři telegrafních sloupů a přerazil kostlivci obě ruce v loketních kloubech. Jeho košile mezitím ochotně vzplála, protože se jí držely zpřelámané hořící ruce kostlivce. Za sprostých nadávek se vězeň snažil oblečení uhasit, magický oheň se ale vzdával neochotně. Wůdy poskakoval kolem a boxoval rukama ve vzduchu. Mezitím se dalšímu kostlivci podařilo dostat k Václavovi. Začal ho škrtit, zatímco ho táhl pryč od ostatních. Patrik ležel na zemi a tmělo se mu před očima. Zmohl se jen na výkřik, kterým upozornil Ritu.

„Expres kurýr na smrt!“ zařvala a skočila. Palcát neomylně rozdrtil kostlivcovu lebku a pokryl celé okolí sprškou střepů.

Václav před sebe natahoval ruku s křížem, ze kterého se linula bledá záře. Byla ale slabá, obklopovala ho spíš jako aura.

„Všichni ke mně!“ zachraptěl, zatímco se na zemi snažil popadnout dech. Jeden z útočníků stál dosud na nohou, když náhle na mramoru zabubnovaly další kostlivé kroky. Kromě tohoto zvuku vládlo po celou dobu souboje naprosté ticho, rušené jen výkřiky a hekáním družiny Lvího spáru.

Dalších dvanáct postav vyrazilo z chodby přímo proti nim. Trhané pohyby, zářící rudé důlky. Pařáty natahující se, aby je roztrhaly zaživa. Rita se ohlédla, ale cesta zpět byla odříznutá. I z této strany se k nim řítilo víc než dvacet nepřátel.

„Doprdele,“ hlesla jen, a kostlivci byli u nich. Srazili se jako příbojové vlny se skalami. Odpor Lvího spáru byl slabý jako potřetí louhovaný čaj. Nastala nepřehledná vřava, ve které létaly cáry krve a masa. A především praštěly kosti.

„Jsou strašně silní!“ zaječela Rita. Bila kolem sebe palcátem hlava nehlava, bez přestání křičela. Její mysl se stala pouhým divákem, který v kinosále sledoval vzrušující a nesmírně brutální představení. Neměli šanci. Kořínek zbavený výhody neviditelnosti podklesl pod první ranou pařátu sevřeného v pěst. Zdenal nebyl schopný seslat jediné kouzlo, protože ho za ruce i nohy svíralo několik nemrtvých. Sedmtři rozdával rány nalevo napravo, lámal končetiny a drtil lebky, než náhle zjistil, že se zmítá v drátěné síti, která se mu zařezává stále hlouběji do masa, a jestli se nepřestane hýbat, rozřeže ho brzy na kusy. Bezvládný Václav ležel na zemi, vlastním tělem ho přikryl Patrik, který přišel o meč a již brzo bude utlučen zaživa. Nad Patrikem stál rozkročený kostlivec, který právě rozdrtil lebku jinému svému kolegovi… Teprve teď si Rita uvědomila, proč z nich ještě není rudá kaše. Část kostlivců je bránila! Nedokázala rozeznat, kdo patří k jaké skupině, zdálo se ale, že oni v tom mají jasno. S nepřirozenou tichostí se sráželi a zabíjeli, až v okolí pršely úlomky kostí. Zpočátku nebylo jasné, jaká strana má navrch. Přibíhaly a šouraly se k nim další skupinky nemrtvých a oba tábory bojujících se ještě rozrostly. Konečně se podařilo obráncům zformovat jakýsi klín, v jehož středu se nacházela družina Lvího spáru spolu s Wůdym, který se náhle vytrhl kostlivci vlečícímu ho za svetr a vydal podivný zvuk mezi vzlykem a radostným zavýsknutím. Odrazil bodyčekem dalšího z obránců, který se mu snažil zatarasit cestu, a vrhl se přímo před jednoho útočníka, do něhož bušily dvě jiné zombie.

„Nechte ho být!“ rozeřval se na ně a chránil ho vlastním tělem.

Silueta ubíjeného nemrtvého se za ním vztyčila. Byl dosud velmi zachovalý, jako by zemřel teprve nedávno. Na hlavě mu zůstaly šedé vlasy, bledá tvář nesla i po smrti charakteristické ušlechtilé rysy, které si v době jeho života vtisklo do srdce tolik žen.

Nemrtvý něco zamrmlal, popadl Wůdyho kolem ramen a zakousl se mu do krku.

„Mistře?!“ ječel kapitán. To už mu ale zombie sevřela hlavu mezi dlaněmi a přirazila k němu čelo.

„Co to děláte? To bolí!“ Wůdy obrátil oči v sloup, zatímco mu začaly z hlavy mizet poslední vzpomínky.

Rita, které se podařilo zmocnit se opět palcátu, se za VIP nemrtvým vztyčila jako temný fantom.

„Nééé,“ stačil zavřeštět Wůdy, než jeho tvář obhodila břečka, která byla ještě před chvílí geniálním nemrtvým mozkem.

To už je ale opět obklopil sevřený houf obránců. Nevybíravě je popadli a s nelidskou silou jimi smýkali chodbou vedoucí hlouběji do Nekropole. Zdálo se, že útočníků je stále víc, obránci padali a umírali rozdupáni a rozdrceni na malé kůstky.

„Wůdy?“ vykřikla Rita.

Kapitán Kraksny však zůstal daleko vzadu. Ještě ho zahlédla, zatímco kolem něj probíhali nemrtví, stál tam jako tvrdé Y a z koutku úst mu kapala slina.

Jejich doprovod si nevybíravě razil cestu vpřed. Konečně se jim podařilo probojovat do další haly a přirazit za sebou těžké dveře.

„To je snad na chvíli zdrží,“ zavrčel Sedmtři, kterému se stále nepodařilo vymotat z drátěné sítě.

Kostlivá eskorta ale odmítla zastavit. V nezměněném tempu je vláčeli dál, stále hlouběji do města mrtvých. Klopýtali po můstku nad žulovými kvádry. Země pod jejich nohama byla rozrytá hroby, jejichž temné stíny ji hyzdily jako jizvy. Některé měly v záhlaví i náhrobek, u nějž pohořívala věčná svíčka, jinde ležel věnec nebo svazek umělých květů, kterým již vybledly barvy. V některých hrobech odpočívala nehybně těla, jako by byla právě exhumována.

Zkoušeli se únosců ptát, protestovali, nikdo je ale nebral na vědomí. Nemluvná eskorta je vláčela dál po cestě vysypané bělavým popelem, kterou po obou stranách lemovaly výklenky sloužící jako obydlí mrtvých. Přestože byly zdánlivě stejné, lišily se počtem uren a soch andělů spínajících ruce k nebesům a Kristových křížů vyrovnaných v jejich bezprostřední blízkosti.

V jednu chvíli skupina zpomalila a oni zadoufali, že už snad dosáhli cíle, když proti nim z jedné chodby opět vyrazila horda útočníků, snad ještě početnější než dřív. Prchali. Znovu se vnořili do černých tunelů a po několika odbočkách konečně vstoupili do místnosti s trezorovými dveřmi, které strážil oddíl deseti nebezpečně vypadajících kostlivců. Někteří byli podle poslední módy obalení plandajícími obvazy. Tito svírali v rukou zbraně, což dříve v podzemí neviděli. Obrovské kyje, železné trubky a pádná kladiva na rozbíjení kamene. Rozestoupili se před skupinou a propustili ji skrz mohutné ocelové dveře, které se se skřípěním odvalily na stranu, aby za nimi vzápětí zase zapadly jako železná opona.

Zastavili se v místnosti, která sloužila jako přijímací komnata. Byla okázale vyzdobená černým empírovým nábytkem, jehož hrany lemovala zlatá linka. Polstrování bylo z psí kůže, podle barevné kresby a chlupatosti to pan Kořínek odhadl na malamuty. Kredenc zdobila kulatá zrcátka, držátka šuplíků byla vykládaná kostí, kterou raději považovali za slonovinu. Barokní porcelánový nočník někdo vymaloval černými obrazy andělů a Ježíše Krista a v samém středu místnosti stálo bronzové plivátko vyleštěné do takového lesku, až z něj bolely oči. Mrtví se kolem nich postavili a spojili ruce, vytvořili tak živý plot.

Po chvíli se konečně otevřely dveře. Do místnosti vstoupil kostlivec, který měl přes rameno přehozené tělo člověka v černém obleku. Došel až k družině Lvího spáru a shodil ho na zem jako žok. Nosiče doprovázel kostlivec s polovinou obličeje, takže byl krásně rozeznatelný úsměv jeho zubů na kostěné straně. Nesl v rukou hnědý zkrabacený hadr na tyči, která ještě nedávno pravděpodobně sloužila jako garnýž.

Tělo na zemi se převalilo… Kostlivci se na ně upřeně dívali. Zacukalo sebou jako při záchvatu epilepsie a znenadání se posadilo. Jeden z nemrtvých do něj šťouchl nohou. Sedící začal sípat a vykašlávat. Z hrdla se mu vydral chrapot připomínající dusivý suchý kašel.

„Cože, překládat?!“ zasípal. Dojem živého člověka kazily oči, které už ani zdaleka nebyly normální.

„Panebože! Jsem mrtvý!“ zaječel vzápětí mrtvý. „Kriste Ježíši na nebesích, to je peklo?“

Neslyšeli žádnou odpověď, bylo ale jasné, že kostlivci s překladatelem nějak komunikují. Jeden z nich se sehnul a zlomil mu ruku. V otevřené zlomenině zasvítila kost.

Potrestaný zaječel – ani ne tak bolestí jako děsem. „Dobrá! Jen mě nechte být!“

Družina Lvího spáru se s odporem semkla k sobě. Rita s Patrikem se pokoušeli vymotat Sedmtři z drátěné sítě, dařilo se jim to jen s obtížemi, protože se již zařezala pěkně hluboko. Pan Kořínek si zamačkával bouli velkou jako meruňku, která mu vyrůstala pod baretem. Patrik klečel u Vaška, který byl stále otřesený z rány do hlavy.

„Vítejte v Nekropoli,“ promluvil mrtvý překladatel. Zakuckal se a vyplivl černou mnohonožku, kterou vzápětí Sedmtři rozdrtil patou.

„Kde je Král olší?“ vyštěkl Zdenal. „A co se tu zatraceně děje?!“

Mrtvý v obleku se tázavě rozhlédl po kostlivcích a zombiích kolem sebe. „Mám vám říci, že v Nekropoli proběhla Velká revoluce, při které se pracující rozdělili do dvou táborů.“

„Doprdele, doprdele…,“ šeptala Rita.

„Daly by se pojmenovat jako Horda a pátá komunistická internacionála neboli Kominterna. Doufám, že jsem zvolil ten termín správně, víte, mluví mi v hlavě.“

„Zasraný podzemí. Zasraný revoluce,“ vztekal se Sedmtři. „Chceme mluvit se šéfem týhle šarády. Okamžitě!“

„Echrm…,“ odkašlal si mluvčí. „Jestli tomu správně rozumím, právě s nimi mluvíte. Ten, co drží rudý prapor revoluce, si zvolil jméno Lenin.“

„To je ten s tím hnědým hadrem?“ zajímal se Kořínek.

„Ano, to je on. Prý byl prapor rudý. Vymáchali ho v krvi, protože tu není zrovna výběr umělých barviv.“

Kořínek pomalu přešel ke kostlivci a vášnivě mu plivl pod nohy. „Styďte se, vy soudruhu! Pěkně jste to dopracovali, jen co je pravda.“

„Co vy jste vlastně zač? Nějaký mluvčí za mrtvé?“ zeptal se Zdenal přímo řečníka.

„Já?“ divil se muž v obleku. „Jsem… panebože, byl jsem profesor teologie. Pořád nemůžu uvěřit tomu, co se kolem děje.“

„Dobře, říkáte, že tu byla revoluce. Řekněte jim, že se nehodláme vměšovat do interních záležitostí,“ snažila se Rita mluvit klidně. „Předpokládám, že ta skupina kreténů, kteří se nás pokusili zaživa roztrhat, je Horda. Tihle slušní komunisti kolem,“ Rita se významně podívala na Kořínka, „budou asi druhá skupina, která v Podsvětí chrání právo a pořádek a pomůže nám dostat se ven, správně?“

„Víte, je to trochu složitější,“ rozhlížel se teď překladatel na všechny strany. Odmlčel se, jako by se na některé věci musel telepaticky přeptat. „Děkuji za upřesnění, Castro,“ zamumlal, načež se znovu obrátil ke skupince. „Kominterna vás chrání před Hordou, ale obě skupiny vlastně patří ke stejné straně. Společně svrhli Krále olší a hrstku jeho věrných, protože to byl buržoa, který si osoboval právo vládnout nemrtvým masám. Kominterna je výkvětem komunistické inteligence, ideologickým vůdcem povstání. Jsou to ti nejbohatší občané Nekropole, kteří mají stovky vzpomínek, jež jim propůjčují intelektuální nadřazenost. Marxi, prosím, pomaleji… díky. Horda je nejnižší a nejpočetnější masou nemrtvých, kteří jsou inteligenčně v podstatě na úrovni malých dětí. Jejich myšlenky jsou nekomplikované a naivní, vzpomínky jsou to jediné, po čem prahnou.“

„Mlátíme tu mrtvý děti,“ zavrčel Sedmtři. „Začíná se mi to líbit.“

„Tady Stalin říká, že nad těmi idioty bohužel nemá moc ani Kominterna. Horda by se nejraději dostala i k jejich vzpomínkám. To jste měl říct dřív, Gottwalde, že tohle překládat nemám.“

„Vaše revoluce nás nezajímají. Přišli jsme jen zjistit, co se stalo, protože nemrtví se objevili i na povrchu. Uvědomujete si doufám, co to znamená?!“ zamračil se Zdenal. „Pokud horňáci zjistí, co se tu děje, šoupnou pod zem atomovku. Předpokládám, že tihle brežněvové slyšeli o tom, co je to zasraná atomovka!“

Zdenal postoupil vpřed. Už měl s předáváním vzpomínek zkušenosti, proto teď nezaváhal. Natáhl ruce k nejbližšímu z kostlivců a přiložil mu dlaně ke spánkům. Za chvíli už pod přivřenými víčky svištěly obrazy atomových hřibů, radioaktivního větru a nukleární zimy.

Opět zavládlo dlouhé ticho. „Grebeníček říká, že původní plán vašeho použití se ruší. Je třeba vše důkladně projednat. Svoláme sjezd.“

„Pošlete nám obsílku,“ zamumlala Rita. „Nehodlám tu už trčet ani minutu. Kudy ven?“

„Tudy,“ odpověděl mluvčí za mrtvé. Trhaně se postavil. Všimla si špíny za jeho dlouhými nehty, když ukázal na dveře. „Do Mauzolea.“

„Tak parto, jdeme.“

„Nenechávejte mě tu!“ zaskučel náhle mluvčí. „Na kolenou vás prosím! Já nechci být mrtvý!“ Dřív než stačil kdokoli z kostlivců zareagovat, vrhl se jim k nohám. Objal kolem pasu Václava, který se před chvílí vyhrabal na nohy. Ten mu položil pravou dlaň na hlavu, snad aby ho od sebe odstrčil. Problesklo bílé světlo a vzápětí se mluvčí zhroutil bez života. Zlatý kříž ve Vaškově dlani zářil.

I beze slov bylo zřejmé, že mezi mrtvými zavládl chaos.

„Ke mně, družino Lvího spáru,“ zamumlal Vašek. Shromáždili se kolem slepého, Patrik ho podepřel a opatrně postupovali ke dveřím do Mauzolea. Odchod se ale nekonal. O malou chvíli později je nemrtví zatlačili dlouhými tyčemi do obrovské klece z černého železa, která byla ve středu Mauzolea zavěšená na masivních řetězech. Když za nimi zapadla mříž, vrhla se k ní Rita a vztekle s ní zalomcovala: „Jsme Wihelinovo poselstvo! Chápete, co je to poselstvo, vy duté hlavy? Nedotknutelní! Rozmyslete si dobře, co děláte!“

Čtyři kostlivci přistoupili k nedalekému rumpálu a začali jím otáčet. Řetězy se napjaly, soustava kladek zarachotila a klec začala stoupat vzhůru. Metr, dva, pět metrů, stále výš…

Nový mluvčí Kominterny, žena, která nebyla hezká ani zaživa, za nimi sípala: „Nechceme křížit plány samotného Wihelina. Kdyby se vám podařilo uprchnout, vyřiďte mu naše pozdravy. Do té doby budete našimi hosty.“

Zdenal zacloumal mříží.

Najednou to cuklo a stoupání klece se zastavilo. Zůstala viset asi deset metrů nad úrovní podlahy a oni získali výhled na celé Mauzoleum. Nic je nedokázalo připravit na jeho bizarní a hrůznou krásu.

Obrovská jeskyně vypadala jako údolí svažující se ke středu. Stupňovitá podlaží trochu připomínala architekturu Aztéků, byla vydlážděná rudým mramorem se vzorem černých křížů. Všude se rozlévalo moře náhrobků, strmících pískovcových obelisků, soch plačících andělů a žulových trpících Kristů, zašlých černobílých fotografií vystavených v neprostupné džungli umělých květů. Těžká vůně kadidla a dým z čadících svic se převalovaly u podlahy jako hadí dech. Ve všudypřítomných výklencích a dírách v zemi bydleli nemrtví, jejich domovy se lišily především počtem okras, které kolem nich obyvatelé nashromáždili. Hřebeny náhrobků se ježily jako štítová hradba, železné plůtky jako žebra kostlivců. Mauzoleum plápolalo tisícem unavených světel. Na každém výstupku poblikávaly hřbitovní svíčky, rudé lampičky, věčná světélka a čtvercové lampionky se zkříženými hnáty. Celkový dojem byl překvapivě silný – takto vypadala zásvětní říše mrtvých, galaxie smrti spirálovitě se svažující ke středu s největším katafalkem, na kterém zůstaly trosky dříve monumentálního zlatého trůnu.

Mauzoleem se zdánlivě bezcílně potulovaly stovky obyvatel. Jejich těla se nacházela v rozličném stadiu rozkladu, mezi čistě obranými kostrami postávali tvorové, kteří na první pohled dosud vypadali jako lidé. Nemrtví přicházeli pod klec a upírali vzhůru slepé oči. Stáli nehybně pod jejich vězením a zírali, jako by takto byli schopni vydržet celou věčnost. Útěk nepřipadal v úvahu.

Pan Kořínek si narovnal modrý baret se zlatým odznáčkem lví pracky. Přitiskl starou vrásčitou tvář k mřížím a zavolal dolů: „Rudému teroru se nikdy nevzdáme!“ a ještě dodal: „Styďte se! Jste ostuda slušných mrtvých lidí!“

„Co se tu mohlo stát?“ uvažoval Zdenal.

„Slyšels. Revoluce!“ odvětila naštvaně Rita. Předloktím si otírala krev z rozbitého rtu. Vzápětí krvavou slinu plivla dolů na hlavy shromážděných kostlivců Kominterny.

„Revoluce, jistě. Ale proč? Aha?!“

„Jak se na to dívám já, je zázrak, že jsme ještě naživu,“ mračil se Patrik. „Vsadím se, že by z nás nejradši vysáli vzpomínky a podřezali nám krky. Pokud to tedy nejde naopak…“

„Mají strach z Wihelina. Říkají si: co kdyby?“ uklidňovala ho Rita.

„Někdo tu je,“ zašeptal Václav. „Cítím to.“

Patrik se podíval do odlehlého koutu vězení. Skutečně tam v místě, kde byla tma největší, nehybně seděla postava. Až do této chvíle ji pokládal za pouhý stín.

Posvítil na cizince lampou.

„Hej, ty na druhém konci. Co jsi zač?“

Cizinec k němu otočil hlavu, kterou halila špinavá kápě lemovaná rudě vyšitými znaky. Jeho plášť se rozvlnil jako živý stín. Světlem se mihla ruka ve zlaté rukavici s prsty složenými v prastarém gestu. Svítilna v Patrikově ruce vzápětí zhasla a jejich vězení se znovu ponořilo do tmy. Překvapeně zmlkli. Sedmtři výhružně sevřel pěsti, až mu zapraštěly klouby.

Ozval se tichý hlas, připomínající vítr naříkající mezi náhrobky: „Kdo jsem? Stín zašlých dob… vězeň i legenda. Král, který ztratil království.“

* * *

Matyáš Morn zhrouceně seděl v křesle ve středu betonové cely, té samé, do které kdysi Hluší vsadili rytíře Delapanzu. Oči měl rudé od nevyspání, pleť zšedlou z pobytu pod zemí, tváře propadlé únavou. Na stole, který byl jediným dalším nábytkem v místnosti, poblikával notebook a vedle něj vyrovnaný stoh papírů.

Matyáš znovu vztekle zabušil do klávesnice. Obrazovka se na několik sekund rozsvítila, vzápětí ale opět zhasla. Prohrábl si krátký plnovous, zkontroloval zapojení počítače do sítě. Elektrická lampa s podstavcem ve tvaru lidské ruky vydávala jasné světlo, výpadek proudu byl tedy vyloučen. Matyáš se mračil jako ďábel. Věděl, co se děje. Jak druhý svět prorůstal stále více realitou, složité přístroje přestávaly fungovat. Prsty si promnul vlasy na spáncích. Kam to dospěje? Nedokázal si představit, že by měl agendu největší zločinecké gildy v zemi řídit pomocí notýsku a počítadla. Notebook znovu zablikal a konečně zcela zhasl a dál už nereagoval. Matyáš se ho pokusil restartovat, vypojit a znovu zapojit do sítě, nic ale nepomohlo. Vzápětí mu povolily nervy a vztekle ho nabodl hákem, který ukončoval jeho protézu, a mrštil jím o stěnu, až se přístroj rozletěl na několik kusů.

Dneska mám padla, pomyslel si Matyáš. Rozhlédl se po cele, která se v posledních měsících stala jeho útočištěm, protože tu byl zdaleka největší klid. Těžké pancéřové dveře byly zvukotěsné, a když si pustil metal, mohl to jaksepatří osolit. Až na stůl, křeslo a luxusní reprosoustavu od společnosti Harman Kardon, kterou znají jen lidé, co jsou ochotni za muziku utratit nechutné množství peněz, byla místnost prázdná. Všechno ostatní vybavení v průběhu času zničil Matyášův domácí mazlíček, imp Eliška, který rád experimentoval s plasmatickým ohněm.

Matyáš se zamyšleně podíval na hodinky. „Středa,“ řekl. „Je čas se trochu pobavit…“

Tak jako obvykle v tento den vydal se na inspekci do svého podniku Mrtvá růže.

Když kráčel chodbou, řetízky na kotnících vysokých černých bot chrastily, kožený křivák jemně vrzal. Matyáš měl ten zvuk rád, vrzání kůže ho uklidňovalo.

Vystoupal po schodech a prošel kolem Kasina. Zlatočerná místnost byla plná lidí. U stropu se vznášel cigaretový dým, který pomalými švihy vířily gilotiny ventilátorů. Zvlášť velký hlouček čumilů se tlačil kolem rulety, Matyáš ale nestačil zahlédnout, jestli se před nějakým klientem nakupila hromada žetonů, nebo o ni právě přicházel. Bylo mu to fuk. Peníze nakonec vždycky skončily v Kasinu, to byl zákon hazardu.

Zamířil do soukromé garáže, kde na něj už čekala upravená černá yamaha, pomalovaná na bocích ohnivými emblémy. Objal ji stehny, zhoupl motorku ze stojanu a vmáčkl se do sedadla. Odrazil se, dveře se před ním automaticky otevřely a motor naskočil. Matyáš si nasadil černé brýle a sevřel řídítka ve tvaru chromovaných pažních kostí, jedno z nich bylo na konci upravené do speciálního oka, aby je mohl ovládat hákem. Okamžik vychutnával rachotivý zvuk, který vyrazil z výfuku, pak přidal plyn, až zadní kolo zakvičelo jako podřezávané prase. Yamaha vystřelila.

Řítil se podzemním tunelem. Kolem se míhal jednotvárný nekonečný pás zářivek, hypnotické blikání ho uspávalo. Tma. Světlo. Tma. Světlo. Matyáš zatřásl hlavou, aby přemohl spánek. Přímý tunel vyvolával iluzi, že rachotící motorka stojí na místě. Stejné je to i s gildou, napadlo ho. Zdánlivě se nic neděje, dějiny se ale kolem řítí stále vyšší rychlostí. Motor je už vytočený do červených, písty skučí, celá konstrukce světa se chvěje, přesto se všichni domnívají, že stačí, když pojedou pořád rovně…

Matyáš ale zažil příliš mnoho, aby se tím nechal ošálit. Praha pořádala piknik na vrcholu sopky. Magma už bublalo, země se chvěla, a přece všichni shromáždění dosud usrkávali martini, číšníci měli co dělat, aby vyrovnali otřesy, když trocha alkoholu vybryndala, hbitě ji otírali rukávem, jakmile ze země vytryskl horký gejzír, odvrátili zrak a zavolali někoho s hadrem. Matyáš si už mnoho týdnů lámal hlavu s tím, jak gildu ochránit. Nejlepší by bylo zakopat se kilometr pod zem…

Mrtvá růže byla vzdálená jen pár minut. Cítil, jak ho vítr tahá za vlasy. S uspokojením si uvědomil, že brzy dorostou do délky, kterou měly, když se poprvé setkal se Lvím spárem. Tehdy byl vyvrhel, štvanec. Napadlo ho, jestli nebyl šťastnější. To ale byla pošetilá myšlenka. Měl by spíš myslet na to, kterou z holek si dneska vybere. Byla středa.

Sesedl z motorky a motor ztichl. Matyáš přešel k obitým, špinavým dveřím, které nějaký sprejer počmáral anarchistickým áčkem. Nevypadaly nijak zvláštně. Za nimi krátká chodba a další dveře, tentokrát už pancéřové. Jejich střed zdobil emblém uschlé černé růže. Kamera v rohu zeleně poblikávala. Sedačka, kde obvykle hlídkovala ochranka klubu, byla prázdná.

Matyáš se podíval na hodinky. Bylo už půl osmé. Zrudl vzteky.

„Já těm línejm idiotům natrhnu prdel!“

Zatočil trezorovým kolem a zatlačil. Dveře se bez odporu tiše otevřely a vpustily ho do šerého tunelu. Matyáš pronikal do Mrtvé růže, rozhrnoval rudě žilkované závěsy, které materiálem připomínaly organické blány. Po stranách podlahu ozařovala fialová a rudá světla, černě natřené stěny zdobily stříbrné satanistické rytiny, řvoucí rohaté lebky a obrácené pentagramy.

Došel do malé místnosti, ze které stoupalo schodiště k pokoji pro personál, zatímco hlavní chodba pokračovala k centrálnímu parketu. Zatím nikoho nepotkal. Něco bylo špatně. Do dlaně ho zastudilo zábradlí vyhotovené jako lidská páteř, u každého opěrného sloupku končilo lebkou, zakusující se do špičky další páteře. Na schodech se rozlévaly rozcákané černé šmouhy, fialové světlo se na nich lesklo. Krev. Dech se mu zrychlil. Matyáš stoupal po schodech. Loužička se rozlévala i pode dveřmi pokojů pro zaměstnance.

Vrazil ruku do záňadří a vytáhl dlouhou stříbrnou pistoli s hlavní, která přecházela v širokou čepel. Díval se na dveře a uvažoval, jestli má poslechnout instinkt a utéct, nebo udělat ještě dva kroky a zjistit, co za nimi čeká.

Klika se náhle pohnula. Pomalu se otevřely.

Vystoupila z nich stříbrná silueta, hrající rudými a fialovými odlesky. Hlavu chránila rytířská přilba. Zabiják svíral v každé ruce krátký meč.

Matyáš ustupoval. V první sekundě pochopil, že tady mu je pistole k ničemu. Vyrazil k východu, v tu samou chvíli se ale blanitý závěs rozhrnul a odhalil další hřmotnou siluetu. Ledově chladné oči zmrazily primaria Hluchých na místě. Světlo se lomilo na hrudním pancíři rytířské zbroje ve vražedných křivkách.

Morn vyrazil do hloubi klubu. Z kuchyně vedl únikový východ do labyrintu kanálů. Když rozrazil její dveře, vpadl do čistotou zářící místnosti. Z otevřených dveří mrazáku se valila pára, vedle masa visel na háku se zvrácenou hlavou i šéfkuchař Hluchých. A za ním další silueta temného rytíře, která si do rondonu otírala hlavici sekery.

Zbývala poslední cesta. Matyáš pochopil, že nemá cenu utíkat. Chodbou spirálovitě se klikatící jako podzemní červ směřoval do středu Mrtvé růže.

Stěny byly ve vkusné dekadenci vyložené černým sametem. Veliký centrální bar byl obklopen molem, po kterém se obvykle producírovaly holky a nad nímž poblikával krvavě rudý neonový nápis: Mrtvá růže. Krása se zračila v detailech. Desku baru lemovaly stříbrné popínavé stvoly, pokryté trny, které vyrůstaly přes její okraj, takže se nepozorný piják pokaždé bodl do lokte a odevzdal mililitr krve. Pódium bylo tlumeně podsvícené fialovými reflektory, u stropu se převaloval cigaretový dým. Strohá gotická křesla po stranách místnosti připomínala chrámové lavice a papežské koncilium. Byla tmavě rudá, z jejich opěradel se zvedaly hroty připomínající mříže hřbitovních vrat. Podlahu pokrývala vrstva uschlých růžových listů, to ona byla původcem těžké vůně, která místnost překrývala jako závěs. V prostoru baru postávala naleštěná železná panna, palečnice, starobylý skřipec nebo ocelové gynekologické křeslo, přičemž tyto exponáty nesly stopy častého používání. Slova jako mučení, teror a tortura se vznášela v těžkém opiovém dýmu.

Nad hlavou Morna visel po obvodu místnosti první okruh klecí. Většina z nich byla dosud prázdných, v některých ale již postávali společníci a společnice, na které vyšla tento večer služba. Mlčeli, upírali na něj oči. O metr a půl výš visel druhý kruh klecí s mladými dívkami i chlapci. V šeru až u vysokého stropu se pohupovalo několik posledních kotců, věznících nejbizarnější obyvatele podzemí. Ze tmy blýskaly rudé oči, o mříže vrzaly dlouhé drápy a natahovala se přes ně houbovitá chapadla. Soustavou řetězů a pák bylo možné jakoukoli klec spustit a otevřít. Mrtvá růže dosud podřimovala, přestože ve skutečnosti neznala spánek. Noc teprve začínala.

Matyášův pohled sklouzl k postavě na barové stoličce. Seděla nehybně, přes útlá ramena jí splýval šedý plášť, hlavu zakrývala kápě. Jako by na něj dýchla smrt.

Pokynula mu rukou, která ve fialovočerveném světle vypadala hubená jako kost.

Tiše vzdychl a posadil se vedle ní.

Odkašlal si, aby si pročistil vyschlé hrdlo. „To nebylo nutné.“

„Nebylo by to nutné, kdybyste splnil, co jste slíbil.“

Sevřel okraj baru, klouby mu zbělely.

„Říkal jsem, že udělám, co je v mých silách.“

„Ano, lhal jste,“ odpověděla žena. „Neudělal jste dost.“ Zvedla k němu oči, byly černé s jiskrami hvězd jako noční obloha nad Prahou. Šla z nich hrůza.

Zmohl se jen na přikývnutí.

„Překvapilo mě, jak zrůdné místo jste tu vytvořil. Je jako nádor na mém městě.“

Mlčel.

„Mám žízeň. Namícháte mi drink?“

Matyáš sebou trhl. Nenašel v sobě odvahu vzdorovat. Obešel bar a jeho pohled padl na tetovaného barmana sedícího na zemi pod pultem. Rukama si svíral břicho, mezi potřísněnými prsty prosvítaly fialové kličky střev, nehybné oči upíral ke stropu. Někde v šeru nad jeho hlavou se ozývalo fňukání děvek z Mrtvé růže. Matyáš se otřásl a mrtvolu překročil. Ruce se mu chvěly.

„Co si dáte?“

„Bloody Mary.“

„To má být žert?“

„Žert?“

„Nemám tu rajčata.“

„Dobře, nalijte mi Jamesona.“

Matyáš odlil ze zelené lahve do whiskové sklenice. Jedna z nohou mrtvého barmana sebou zacukala, Morn se lekl, až málem vyskočil z kůže, a whiskey se rozlila po pultu.

„Led?“

„Říkali, že jste tvrďák.“

Beze slova před ni položil sklenici, až tekutina vyšplíchla.

„A co vy? Nic si nedáte?“

„Nemám chuť.“

Na její bílou pleť se promítalo fialové světlo, měla uhrančivé oči, které ho děsily.

„Proč tu jste?“

„Copak to není zřejmé? Čekala jsem, že mi pomůžete, ale vy jste mě zradil,“ zašeptala zamyšleně Praha. „Zrada… zdá se, že je poslední dobou v módě.“

„To není pravda,“ zavrčel.

„Když jsme spolu mluvili minule, zkoušela jsem to po dobrém. Nepřineslo to ale žádné výsledky a mně dochází čas. Je třeba, abyste pochopil, jak je to pro mě důležité. Možná že si teď rozumíme lépe?“ zvedla k němu oči.

„Křivdíte mi. Podnikl jsem kroky…“

„… které k ničemu nevedly.“

„Netuším, kde je Kopí osudu. Rufus to ale nikomu neřekne, i kdyby ho mučili.“

„Zkusil jste to?“

„Ani sami členové Lvího spáru to nevědí. Vždyť po něm pátrají taky!“

„Ano, ta pětice Wihelinových mazlíčků.“ Praha se zamyslela. „Jsem si jistá, že oni dokážou najít odpověď. Je zakódovaná v jejich životech. Budete na ně ale muset přitlačit.“

„Jsou to mí přátelé,“ hlesl Matyáš.

„Máte rád svou gildu? Možná jste si dodneška myslel, že je silná. Nezranitelná. Možná jste si myslet, že se v případě potřeby dokáže ubránit před kýmkoli a čímkoli,“ Praha se zamračila, její hlas bodal jako nůž: „Přišel čas, abyste přestal snít, primarie. Abyste si uvědomil, jak směšně váš chvástavý titul zní. Dlouho jsem přehlížela špínu a násilnosti, které mají Hluší na svědomí. Měl byste si uvědomit, že to nebyla má slabost, proč jsem nezasáhla…“

„Co po mně chcete?“ vypravil ze sebe po dlouhém mlčení Matyáš Morn.

„Bezpochyby se vám to už doneslo. Ten směšný Lví spár zmizel, dokonce i v Podsvětí se po nich slehla zem a Wihelinovi špehové tápou už víc než měsíc v temnotách. Pokud v tom máte prsty…“

„O tom nic nevím!“

„Jste jedním z nich, tak je najděte! A získejte pro mě Kopí! Za každou cenu.“ Praha vstala ze židle, překryla si nosík kapesníčkem. Obcházela kruhový bar. Vlečka černého pláště za ní šustila jako ocas chřestýše. Ve dveřích se otočila.

„Namyšlený hlupáku, myslel sis, že můžeš zůstat stranou? Že se tu zahrabeš, zatímco se dějiny přeženou kolem?! Na mé město táhnou armády. Tam nahoře mě čeká válka a v sázce jsou celé dějiny. Dochází mi čas, ale věz, že udělám všechno… slyšíš?! Všechno, abych to kopí získala! I kdybych měla tvou směšnou gildu rozdrtit v prach nebo mučit všechny lidi ze Spáru. Pokud mě zklameš, udělám si chvilku, než města přijdou, a vyčistím celé podzemí. Vymetu vás jako krysy…“

„Ale já…“

„Máš týden.“

Matyáš se zachvěl.

„A pokud se dozvím, že tu nabízíte děti, nechám tě přikovat nahého k baru a oslepit, abys sloužil k povyražení každého zvrhlíka, co půjde kolem. Teď bych na tvém místě začala hasit.“

„Cože?“

„Copak to necítíš? Něco se pálí.“

Černý plášť zavlál a Praha v doprovodu rytířů Stovky odešla. Chodbami Mrtvé růže se plazil kouř, kuchyň už byla v jednom plameni. Oheň se šířil rychle, nebylo možné ho zastavit. Matyáš stěží osvobodil všechny holky.

Požár v Mrtvé růži byl začátek. Ještě ten večer svolal primarius velký sněm gildy, na který se dostavili všichni přítomní členové jeho osobní gardy, zbrojmistři, kapitáni komand, páni děvek a krupiéři, šéfkuchaři a další náčelníci, aby společně zasedli kolem kulatého stolu Kasina. Ti, co se nevešli tam, vojáci, bijci a nejrůznější pomocníci, poslouchali primariova slova v chodbách, protože rozhlas je přenášel po celém paláci.

O půlnoci se Hluší vyrojili do podzemí jako černé vosy. Sami či po dvoučlenných skupinkách se vydali do hlubin Podsvětí, v němž se okamžitě jako nákaza rozšířila nervozita a strach. První Mornovi šampioni se začali vracet už druhý den. Přinášeli kusé zprávy o tom, kde byl Lví spár spatřen naposledy. Mnohé ze zpráv si protiřečily, byly nepřesné a zavádějící, přesto primarius stále věřil. Jako by se však po Lvím spáru slehla zem.

Pátého dne hledání, když už si začínal zoufat, se Hluchým podařil kapitální úlovek. Matyáš Morn se musel přestěhovat, a nejbezpečnější betonová cela v srdci paláce získala nového obyvatele. Zmateného a bloudícího temnotami zajali a přivedli šílence proslulého po celém Podsvětí jako Wůdy. Byl k nepoznání, pokrytý špínou a zaschlou krví, nesmírně páchl a ti, co ho zajali, se dušovali, že v okamžiku, kdy ho nalezli, okusoval lidskou kost.

Felčaři Hluchých s ním strávili noc, po níž byl dostatečně připravený pro výslech, kterého se Matyáš ujal osobně.

Když uviděl Wůdyho, píchlo ho u srdce. Už když se před lety setkali poprvé, byl to podivín. Tehdy byl Mornovi každý spojenec drahý, byla to doba naivity a dobrodružství, kdy si nechal říkat Tomáš Slíva a na krátkou chvíli si dovolil mít přátele. Teď se na něj Wůdy díval, jako by ho viděl poprvé. Byl rozedraný, strašně poškrábaný a pohmožděný, na krku mu nabíhala hnisající rána, pokrytá strupy. Slíva uvnitř Morna ho litoval, primarius Hluchých ho ale vyslýchal celou noc. Chaotické střípky informací zapadaly do mozaiky, která ho rozesmutnila. Zcela vyčerpaný zavolal Matyáš po dvaceti hodinách felčary a poručil jim poskytnout šílenému kapitánovi Kraksny veškerou dostupnou péči. Mnul si oči, červené od nevyspání a vyčerpání.

Vraceli se další pátrači Hluchých, kteří se vydali až do nejodlehlejších končin pražského podzemí. Jejich zprávy víceméně potvrdily Wůdyho verzi.

Nemrtví z Nekropole povstali a svrhli svou vládu. Zabíjeli, kohokoli a cokoli se k nim přiblížilo. Wůdy pod sérem pravdy vypověděl, že horda zombie vedená Karlem Gottem vysála členům Lvího spáru vzpomínky a roztrhala je zaživa. Hluší navíc přinesli zprávy o množství dalších podobných případů, kostlivcům dokonce padli za oběť i někteří z pátračů. Další svědek potvrdil, že viděl skupinu lidí, vedených vysokou ženou, víc než před měsícem vstoupit do Nekropole.

Matyáš si vzpomněl na Zdenala a bodl ho osten lítosti. Mohl být jeho mladší bratr… Nějak nedokázal uvěřit, že jsou mrtví. Primarius gildy v něm však břitce umlčel hlas svědomí. Každý je strůjcem svého osudu… Matyáš musí pro Prahu získat Kopí i bez Krysoplášťovy pomoci!

* * *

„Král olší?!“ vyhrkli současně Sedmtři i Zdenal.

Postavu obklopilo několik stínových proudů, proplétajících se jako šňůry dýmu, a náhle zjistili, že sedí přímo proti nim. Nohy měla složené v lotosovém sedu. Kápi pláště staženou do tváře, hlavu sklopenou. Tělo halila kazajka z černé kůže, paže i nohy byly obtažené rudými a zlatými řemínky, rukávy zdobily třásně z lidských obratlů navlečených na ženských vlasech, při každém pohybu tiše zachřestily. Král olší kmitl zlatými rukavicemi a náhle se zdálo, jako by byly tím jediným, co z něj zůstalo.

„Proč jste přišli do Nekropole?“ ozval se jeho nelidský hlas.

„Přicházíme od Wihelina,“ zašeptala Rita s očima upřenýma na zlaté prsty, které se právě propletly v holubici.

„Předpokládám, že ho zajímá, proč nemrtví vraždí obyvatele Podsvětí.“

„Nejen Podsvětí. Někteří pronikli na povrch.“

Zlaté prsty se srazily a prolomily, až zapraštěly klouby. Vzápětí se opět oddělily a držely lesklou duhovou kuličku. „Na povrch?“ Rychle kmitly a kulička byla pryč. „To je zlé…“

Pan Kořínek si mnul knír. „Co přesně se tu stalo? Mohl byste mi to popsat krok za krokem?“

Král olší zvedl hlavu. „Stačí se rozhlédnout kolem… proběhla tu revoluce. Měl jsem lépe hlídat své stádo.“

„Ale před kým?!“ ozval se Zdenal.

„Už je to několik let, co se do něj připlížil vlk a zasel škodlivé myšlenky. Myšlenky, které neviditelné vzklíčily jako semena jedovatého námelu mezi obilím. Když jsem se dozvěděl o tom, co jim nasliboval, bylo pozdě. Pokusil jsem se je zastavit, ale…“

Václav se snažil natočit hlavu směrem, odkud vycházel tajemný hlas. „Jaký to byl vlk?“

„Strašný vlk, stvoření stínu obklopené aurou skrývající jeho tvář, víc hrozivý duch než bestie. Za svůj dlouhý život jsem podobného neviděl… nejdřív jsem ho pokládal za stvoření Zóny, zrovna tak ale mohl být samotným Satanem, pokud existuje. To on byl jed, který otrávil klidné vody myslí mých věrných a stal se příčinou povstání.“

„Měl čtyři paže?“ skočil mu do řeči vzrušeně Patrik.

„Šlehaly kolem něj černé plameny?“

„Vidím, že jste ho potkali… Tuto podobu ale přijal až později,“ zlaté rukavice se mihly a pěst se zabořila do dlaně.

„Dává mi to čím dál tím menší smysl,“ mumlal Patrik. „Myslel jsem, že démon slouží Praze. A teď se dozvíme, že se už před lety snažil rozvrátit říši mrtvých?“

„Proč jste ho nezastavil?!“ obořil se Vašek směrem, kterým cítil prastarou bytost.

„Nazývají mě králem, ale ve skutečnosti jsem jen pastýř. Započal jsem své dílo, abych se staral o neklidné mrtvé, kterým svět nedopřál odpočinku, o zmatené a trpící duše bloudící v temnotě. Vyvedl jsem je a nabídl jim důstojný neživot v absolutním klidu a neměnnosti, bez emocí, bolesti a svárů.“

„Oživil jste věci, které nepatří do našeho světa,“ mračila se Rita.

„Vládl tu klid, dokud se sem nevloudil ten temný duch. Vstříkl jim do žil jed slibů, nakladl do útrob larvy tužeb. Narušil křehkou rovnováhu a vytvořil lživou legendu.“

Náhle je vyrušil křik, který se ozval kdesi na východě Mauzolea. Skupinka nemrtvých odtamtud přiváděla několik lidí v řetězech. Mířili ke středu jeskyně, přímo ke zlatému trůnu. Aniž by zazněl jakýkoli povel, z temných děr, hrobů, z výklenků a hrobek se vynořovaly tiché stíny. Průvod rostl. Zajatci – dvě ženy, jedna z nich již velmi stará, a dva muži, z nichž jeden měl znatelnou nadváhu, klopýtali, byli postrkováni, choulili se k sobě vyděšení k smrti. Nemrtví je dovedli pod mramorový piedestal. Jeden z kostlivců přinášel řetězy s háky. Další je přehodil přes ocelovou rampu tvořící šibenici ve výši tří metrů.

„Nedívejte se dolů,“ požádal je Král olší.

Snažili se ho poslechnout, když se ale rozlehl nelidský řev, nedokázali to.

Mrtví začali starou ženou, povalili ji na zem a kotníky svázali řetězem. Jako porážené prase ji navlékli na hák a začali vytahovat. Žena sebou slabě zmítala, šedé vlasy se vymanily z drdolu a vlály teď jako řídké třásně. Ječela slabým hlasem. Když to uviděl tlouštík, zavyl jako zvíře a vyrazil pryč. Kostlivci ho ale obklopili jako hradba. Pod hrobkou se jich soustředila už dobrá stovka. Chlapík křičel děsem a bezmocně narážel do stěny z kostí. Všude jen lebky a hypnotické černé díry důlků bez očí. Náhle zachraptěl a upadl. Držel se za srdce, zatímco mu jeden z mrtvých bez zájmu svázal nohy řetězy a navlékl ho na hák. Začali ho vytahovat. Kotníky zakřupaly a vymkly se, protože neudržely mužovu váhu. Muž ječel jako zvíře na jatkách. Další kostlivec trhl pomocným hákem a zarazil mu ho do žeber. Kvílícího člověka zvedaly nyní dva řetězy. Tou dobou už nemrtví srazili na zem i zbývající živé. Vše se dělo v brutálním tichu, rušeném jen výkřiky bolesti, pláčem a sténáním. Přicházely další stovky mrtvých. Aniž by si toho Rita všimla, stekla jí po tváři slza. Představení ale ještě zdaleka nekončilo. Všichni čtyři lidé již viseli vzhůru nohama a jí se vybavila nesmyslná vzpomínka – kuřata nesená chladným automatickým strojem ke žlabu, ve kterém je vymáchají ve vodě, aby je vzápětí zabil proud, a dál, k ostrému statickému noži, který podřezává krky.

Stovky kostlivých zrůd natahovaly k zajatcům ruce, každá se snažila ulovit alespoň jednu vzpomínku. Se smysly zjitřenými bolestí sebou zajatci zmítali ještě dlouho. Když představení skončilo, visely v hlubině pod klecí jenom zkrvavené, letargické trosky, kterým od úst kapala pěna. Jeden z kostlivců je bez zájmu dorazil lopatou. Sejmul těla z šibenice a jedno po druhém odvlekl pryč…

„Wihelin je dechem kanálů, je krví, která pohání celý stroj. Je pánem a tvůrcem. V zákonech Podsvětí zapověděl mrtvým svět povrchu. Zapověděl jim vzít život. Černý ďábel jim ale slíbil svobodu. Učil je, že všichni jsou si rovni. Že podle práva má všechno patřit všem. Slíbil, že po dobytí lidských měst bude mít každý vzpomínek, kolik si zaslouží.“

„Řekněte mi, prosím, že je to vtip,“ ozvala se Rita, zatímco jí na těle naskočila husí kůže.

„Jestli je tohle slušnější část nemrtvých, nechci vidět Hordu,“ mumlal Patrik.

Král olší mlčel.

„Kolik je tu pohřbených lidí?“ zeptal se Vašek.

„Olšanské hřbitovy jsou největším pohřebištěm v Praze. Na padesáti hektarech je spojených dvanáct hřbitovů, na kterých bylo dosud uloženo kolem dvou milionů mrtvých. Důležitá otázka ale je, kolik z nich je neklidných duší, co nedošly odpočinku. Neodvažuji se to odhadnout, poslední roky jich ale přibývá. Také tu dosud bloudí mnoho vojáků, pobitých ve zbytečných válkách, z nichž zůstalo mnoho zlosti a křivd. Leží tu legionáři a rudoarmějci z první světové, oběti Pražského povstání a padlí vojáci Rudé armády z druhé světové. Tolik bolesti, tolik jmen, na která už dávno všichni zapomněli.“

Sedmtři obdivně písknul, což se sestehovaným krkem zaznělo opravdu děsivě. „To už je slušná partička…“

V Ritině hlase zazněla zloba: „A to vám nevadilo, že vám démon hučí do podřízených? Uvědomujete si, co teď Praze hrozí? Pěkně jste to podělal!“

„Netušíš, co je tenhle démon zač,“ řekl smířlivě Patrik a zadíval se jí do očí. Uhnula první.

Král olší pokračoval: „Jakmile jsem objevil jeho temnou stranu, vymítal jsem toho ducha a vyhnal ho pryč! Zlo ale zapustilo kořeny, které se neviděny rozrostly a jako jedovaté šlahouny pronikly do duší mrtvých.

Jsou naivní jako děti, je lehké s nimi manipulovat. Po smrti si většina pamatuje jen málo ze svého pozemského života. Jejich vzpomínky se podobají zpola zapomenutým snům, proto jsou pro ně tak cenné.

Bděl jsem nad nimi, aby zůstali neposkvrnění… ale nebyl jsem dost pozorný. Odchýlili se od dokonalosti smrti, zahodili klid a snaží se znovu stát lidmi… znovu podvádějí, soupeří, jeden druhému kradou věnce a ozdoby hrobek, ti nejšikovnější nakrátko opustili Podsvětí a pod rouškou noci na hřbitovech okrádají hroby mrtvých. Připravil jsem důstojný odpočinek pro ty, kteří mnoho vytrpěli… pro ty, kteří na něj mají právo. A oni skončili jako zloději umělých květin…“

„Musíme něco udělat!“ trvala na svém Rita.

„Ten ďábel jim slíbil, že se vrátí a nastolí novou dobu. Od té chvíle ho očekávají. Smluvený čas už ale uplynul a oni začali pochybovat. Ovládla je netrpělivost. Vzali revoluci do vlastních rukou, několik nejchytřejších se prohlásilo za pátou Kominternu a spustilo směšný převrat.“

„Nepřipadá mi tak směšný,“ nesouhlasil Kořínek. „Vlastně mi přijde, že to mají docela pevně v rukou, ti vaši komunisti. Nebo tu sedíte dobrovolně?“

Král olší se nadlouho odmlčel, než znovu promluvil. Ruce ve zlatých rukavicích doprovázely jeho řeč v podivném tanci.

„Wihelinova moc je velká. I nyní kolem nás protéká a vibruje neviditelným potrubím skrytým v nitru zdí. Mrtví to cítí ještě víc než ostatní děti Podsvětí. Ta moc je poutá jako neviditelný řetěz. Já jsem selhal, ale on jim nedovolí opustit kanály. Stejně jako mně… Pouto pevnější než ocel, takovou moc má Wihelinova vůle pro bytosti druhého světa.“

„To nás má uklidnit, jo?“ zavrčela Rita.

„Ne. Pokud se temný duch jednou vrátí, může napáchat velké škody.“

„Musíme odsud za každou cenu vypadnout!“ rozhodl Vašek.

Jak se ale brzy ukázalo, situace byla mnohem horší, než čekali.

Zatímco stále znovu rozebírali plány útěku, z úmorných hodin v dusném šeru se staly dny. Zpočátku je trápil hlad, nemrtví je ale nenechali umřít. Každý den k nim vytahovali plechový kýbl plný starého chleba a hnijící zeleniny, jednou v něm našli i prošlé konzervy s trenčianskými párky. Z otlučených hliníkových hrnků pili prošlou balenou vodu. Jídlo bylo odporné, umožnilo jim ale přežít. Horší byl psychický tlak, který rostl s každým dnem, stráveným ve společném vězení. Jako by se mříže stahovaly blíž a osobní prostor každého se zmenšoval. V hloubce pod klecí se neustále nacházelo alespoň deset nemrtvých, kteří nehybně zírali vzhůru.

Po několika dnech se už nikdo z vězňů nerozpakoval močit jim na hlavy před zraky svých druhů, pro podobné potřeby si vyhradili jeden z rohů klece.

V podzemí bylo takřka nemožné odhadnout, kolik času uběhlo od jejich uvěznění. Vaškovy hodinky se zastavily už po souboji v Transmetadoru, Patrik žádné neměl a Zdenal z těch svých z nepochopitelného důvodu vyjmul baterku a pečlivě ji schoval v náprsní kapse.

Vašek se probral z bezesného spánku. Od mříží ho bolelo celé tělo, cítil se otupělý a unavený, jako by vůbec nespal. Poslepu nahmatal hrnek s vodou, ale neobratně o něj zavadil a hrnek se převrhl. Na okamžik ho ovládlo zoufalství, a tak s ním vztekle mrštil.

„Au, doprčic,“ štěkl Zdenal. „Dávej bacha.“

„Co to děláš?“ zeptal se Václava rozespalý Patrik.

„Vidíš. Mám toho už dost, sundávám si obvaz.“

Bard mlčel.

„Už jsou to určitě tři dny,“ řekl Vran a dál odmotával gázu.

„Mohly by být.“

Držel oči zavřeně, i když obvaz sejmul. Na víčkách cítil chlad. Teď se všechno rozhodne. Musí opatrně, v okolí je málo světla, ale po dnech v naprosté temnotě by i to mohlo být příliš. Otevíral oči pomalu, nejdřív to nešlo, kolem víček se drolily zbytky zaschlé masti, potom se ale víčka rozlepila a temnotou prosvitl mlžný paprsek.

„Vidíš něco?“ napětí v Patrikově hlase nešlo přeslechnout.

Vašek mlčel. Zamrkal. Otočil hlavu k Patrikovi.

„Tys mi dal,“ ušklíbl se bard.

„Ne, počkej,“ zašeptal Vašek. Na Patrikově místě viděl jen světlejší bod, mihotavou modravou bludičku tančící v temnotě. Stejné to bylo i s ostatními členy Lvího spáru. Žádné obrysy ani tvary. Jen jiskry světla uprostřed stínů…

„Jsem slepý,“ přiznal s nepřirozeným klidem.

O několik dní později se do dlouhého ticha ozval Zdenalův hlas.

„Rito?“

„Hmm…“

„Ale nic.“

„Co jsi chtěl?“

„Vzpomněl jsem si na Valentýnu…“

„No a?“

„Ještě že tohle nemusí absolvovat s náma. Hráblo by jí z toho.“

Sedmtři se rozesmál. „Máš recht, je škoda, že tu neni. Bejval to kus fajnovýho mladýho masa, s tou by tu byla hned větší legrace.“

„Jsi idiot,“ odsekl Zdenal.

„Idiot nebo génius,“ zahloubal se obr. „Oba tu vesele shnijem zaživa.“

„Zdenale,“ Rita našla jeho ruku. „Zase ji uvidíš, až se odsud dostaneme… Musíš tomu věřit.“

„Kdyby se nám podařilo roztáhnout tu mříž, mohli bychom se spustit po laně svázaném z oblečení,“ navrhl šeptem Patrik.

„Děláš si legraci? Vždyť nás pořád hlídají. Když se mezi ně spustíme, roztrhají nás jak svatební košile.“

„Kdybychom nějak odlákali jejich pozornost… Sedmtři, myslíš, že bys zvládl roztáhnout ty mříže?“

„Kdybych napřel všechnu sílu?“ broukl přemýšlivě robotický slavík a sevřel v obrovských pěstech železné pruty. „Hmmm. Asi ne.“

Rita úlomkem kosti zkoumala, do jaké hloubky je železo prorezlé. Bohužel šlo jen o milimetrovou slupku rzi. „Kdybychom nějak narušili strukturu mříže, možná bys to zvládl,“ přemýšlel Patrik.

„Zkusím něco vymyslet,“ broukl Zdenal.

„Musíme se aspoň o něco pokusit, bože! Jsem zničená, smrdím, úplně cítím, jak se rozpadám! Zasraný Kopí.“

„Ale paní Rito,“ pohoršil se Kořínek.

„Co je?!“

„Musíme si udržet naději… To nám nepomůže. Nezapomeňte – máme Úkol.“

„Kořínku, mě se nikdo neptal, jestli o něj stojím. Nedali jste mi jinou šanci! Kdybych aspoň věděla, že až to podělaný Kopí najdeme, budu mít věčnej klid, věřte, že o nic na světě bych se nesnažila víc. Co je to ale za blbost chránit před nalezením něco, co nevím, kde ani je? Takhle mám podle vás strávit zbytek svýho života?!“

„To bude dobré,“ zamumlal stařík, přestože cítil, že se na něj se stejnou otázkou upřely také oči Zdenala a Sedmtři. „Musíme vytrvat.“

Rita mávla rukou a naklonila se raději k Patrikovi. „Proč myslíš, že nás ti dole nechávají naživu?“

„Nevím. Možná se bojí Wihelina?“

„Možná.“

„Nebo na nás zapomněli.“

Usmála se. „To bude ono. Obden sem vytahují jídlo a vodu z pouhý setrvačnosti.“

Bard se zašklebil. „Napadá mě jedna písnička… chceš ji slyšet?“

„Ušetři mě.“

„Chachá, a to právě neudělám. Zkus mě zastavit!“ Začal sytým hlasem zpívat. Veselá hospodská odrhovačka o chasníkovi, který v hospodě každý večer zapomněl, že už doma jednu ženu má, se rozléhala mramorovou síní jako něco svatokrádežného, nemilosrdně bortila ticho a vyluzovala úsměvy. Sedmtři se teatrálně šťoural v uchu, Kořínek začal tleskat do rytmu, Rita se Zdenalem se chechtali, jako by už několikátý týden nehnili v podzemním vězení. Za chvíli k Patrikovi vzhlížela většina obyvatel Mauzolea.

„Škoda, že tu nemám svoji loutnu,“ řekl bard polohlasem, když dozpíval.

„Loutnu, a půllitr oroseného piva,“ zabručel Vašek.

Věčná noc, osvětlovaná jen umělými bludičkami studeného světla hluboko pod nimi, nenaznačovala ani v nejmenším, kdy je venku den. Zpočátku se zajatci snažili dodržovat nějaký rytmus, ten se ale brzy rozpadl a jejich čas se rozdrolil v galaxii nesouvislých okamžiků. Většinu času prospali, pravděpodobně, dalo se to jen odhadnout. Čím déle seděli ve vězení, tím víc se jejich okamžiky podobaly jeden druhému, až vytvořily nekonečný řetěz stejnosti, který je ubíjel a vysiloval.

Kolem se ozývalo pravidelné oddychování spících. Vašek se zaměřil na zvláštní, blikající rudý světelný bod, který se pohyboval v prostoru. Plul temnotou, až se přiblížil k jeho pravici, kde se neslyšně zastavil.

„To jsi ty, Králi olší?“

„Ano. Chci si tě prohlédnout zblízka.“

„Proč?“

„Nevím, kdo jsi.“

„V tom případě máš špatnou paměť. Jsem Václav. Hlupák, co rozpoutal válku.“

„Sebelítost?“

„Možná.“

„Nenávidíš se?“

„Chci pomstu. Je tím posledním, co mi zbylo. A teď jsem slepý ubožák, co je všem jen na obtíž.“

„Chceš to skončit? Pomůžu ti a sejmu z tebe to břímě… stačí říct.“

Vašek mlčel. Cítil, jak mu po hrdle přejely hrubé, studené prsty pána mrtvých.

„Pomsta je mizerný smysl života,“ pokračoval Král olší.

„Nevíš, o čem mluvíš. Život je pro tebe jenom slovo…“

„Ještě si leccos pamatuji. I když už jsou to velmi vzdálené vzpomínky. Taky jsem věděl, jaké to je dýchat, cítit… Některé části mého těla pocházejí z lidí, kteří žili nedávno… Za nocí, jako je tato, naslouchám ozvěnám jejich životů. Ukaž mi dlaň.“

„Ty víš, co ten kříž znamená?“

Král olší mlčel. Uchopil Vaškovu ruku do své, ale kříže se nedotkl.

„Tak co? Napadá tě něco?“

„Dříme v tobě síla, kterou dokážu vycítit já i ti dole. Proto vás dosud nezabili. Ta síla je děsí, stejně jako děsí tebe. Pokud ji neodemkneš, zanikneš…“

„To mi říkal i Rudwolf,“ zamračil se Vašek.

„Pak je to bezpochyby moudrý muž.“

„Každý je chytrý, když přijde na řečnění, jak mám ale tu sílu odemknout?“

Rudý bod v temnotě jeho slepoty blikl a zmizel. Možná se to celé Vaškovi jen zdálo.

Čas běžel.

„Jsi v pořádku, Zdenale?“ přeptal se Kořínek mladíka, který si objímal kolena a něco si pro sebe mumlal.

„Kéž bych tu měl Grimoár,“ povzdechl si.

„Myslíš, že je v něm kouzlo, které by nám dokázalo pomoci?“

„Není magie bez zdroje… Já ale nemám dost silný zdroj. Tahle mrňavá baterka na mříže nestačí. A krev? I kdybych vykrvácel, tak tu nezmůžu nic.“

„Mladíku,“ pronesl vážně Kořínek. „Pokud bude třeba oběti, nabízím se jako dobrovolník. Ty musíš zůstat svěží, abys ochránil ostatní.“

Krysoplášť zvedl ke starému muži oči a usmál se. „To byste nebyl vy, kdybyste neřekl něco podobného.“

Vašek jednoho dne opět seděl v tichu, rušeném jenom oddechováním ostatních a vrzáním řetězů.

„Proč nespíš?“ zeptal se Patrika.

„Nemůžu spát.“

„Já taky ne.“

„Proč ne?“

„Když ti to řeknu, tak už neusneš.“

„Jen do mě.“

Vašek váhal.

„Dobře, zkusím to sám. Jsme na tom už tak dost zle. Je jen málo věcí… aha. Démon?“

Vašek kývl. „Už druhý den ve mně roste neklid, kříž hřeje čím dál víc… Myslím, že je v Praze. Možná blízko…“

Patrik nad tím chvíli přemýšlel. „Radši to neříkej ostatním.“

„Neřeknu.“

Sedmtři se přesunul proti nehybné postavě Krále olší.

„Ty taky nikdy nespíš, co?“

„Ne. Ale občas se mi zdají sny.“

„Mně se sny nezdají. Už od chvíle, kdy jsem…“ Sedmtři si mimoděk sáhl na krk, „… natáhl brka.“

„Co pro tebe mohu udělat?“

„Nic.“

„Dobrá.“

Sedmtři mlčel. Zdálo se, že je zcela pohlcen sledováním pohybu červích těl, která se mu rýsovala pod kůží na obrovských předloktích.

„Hodně se změnilo od chvíle, kdy mě zabili.“

„To člověku dokáže zpřeházet hodnoty.“

„Ani ne. V tom žádnej rozdíl nevidim, spíš mi šlo o to, že… ty seš v tom kovanej, tak mě napadlo, že se zeptam profíka.“ Sedmtři se ošil. „Dejme tomu, že mě drží při životě nějakej magickej werk. Lidi mě teď nedokážou zastřelit ani probodnout… Co kdyby mě ale někdo přefikl třeba motorovou pilou? Nebo co kdyby mě sežrala nějaká mrcha? To budu pak naživu po kouskách?“

„Tak tohle ti vrtá hlavou? Netuším. Radši bych to na tvém místě nezkoušel,“ hlas Krále olší byl stále klidný, nebylo možně odhadnout, kolik se v něm skrývá ironie.

„Je to dost divný,“ svěřoval se dál Sedmtři. „Cejtím, že mý tělo se pomalu rozpadá. Co bude pak?! To mě zaživa sežerou červi?“

Král olší pokrčil rameny. „Na tvém místě bych zkusil nějaký hodně silný jed. Něco, co je spolehlivě zabije. To by mohlo na chvíli pomoct. Možná že bys ho měl aplikovat pravidelně, abys byl hodně toxický.“

Obrovi zasvítily oči. „To je krutopřísnej nápad, jak by řekla ta bréca Valentýna. Díky, Kostěji. Teď už se jen dostat ven…“

„Hmm.“

„Ještě mě napadlo…“

„Ano?“

„Dal by se naučit ten trik, jak vysávat živejm vzpomínky?“

Zdenal se soustředil, aby se mu nechvěly ruce. Krčil se v nejsvětlejším koutě klece s tváří nakloněnou nad otevřenou dlaní. Drobným nožíkem rozloupl hodinovou baterii a vyždímal na ni šťávu z nahnilého citronu. Obsah dlaně překlopil na víčko od přesnídávky a otočil se k čekajícímu Sedmtři.

„No tak, pocem.“

Obr cosi zavrčel a nastavil předloktí. Krysoplášť se nerozpakoval a zabořil mu úzkou čepel do žíly. Pozvedl nožík a sledoval černou vazkou tekutinu kapající do víčka, vzápětí celou substanci promíchal.

Zamračeně ji nanesl na zámek klece. Tiše mumlal zaklínadlo, zatímco se z potřísněného místa začal zvedat pramínek dýmu.

Rita se zájmem vzhlédla. Seděla jen kousek od něj, klimbala s nohama prostrčenýma mezi mřížemi klece. „Jak to vypadá?“

Krysoplášť po ní šlehl pohledem. „Je to marný. Trochu ji oslabím, ale baterka je příliš slabá. Nerozruším dostatečně strukturu.“

Vašek jejich hlasy stěží vnímal jako vzdálené šumění. Už několik hodin seděl se zavřenýma očima a napůl snil. Byl znovu v podzemí pod Rudwolfovým srubem, v jeskyni, která ožila barevnými odlesky krystalů. Odstíny fialové a zelené pluly prostorem jako přízrační duchové. Skrze kamennou podlahu ho hřál horký vodní pramen. Temnotu kolem prozářily žluté vlčí oči.

„Mistře,“ zašeptal Vašek.

„Dlouho jsme se neviděli, učedníku,“ zavrčel dravčí hlas.

„Nakonec jsem tomu neunikl.“

„Vlk sleduje stopu, i když se cesta točí, když strmě stoupá či padá skrz rokle, přes hvozdy a koryta řek, i když mu připadá, že se vrací zpátky, pořád kluše za svým cílem, dál a dál, stále blíž ke kořisti.“

„Oslepl jsem, mistře. Ztratil jsem šanci sledovat stopu.“

„Vzpomeň si, co jsem tě učil. Nech vše plynout. Smiř se se smrtí…“

„… nedokážu už povolat vlky, mistře. Nevidím je. Neslyším jejich hlasy. Zůstali v tom plameni, v bolesti v Transmetadoru.“

Jeskyně potemněla.

„Mistře?“

„Podívejte! Něco se děje,“ vyrušil Vaška z meditace Kořínkův hlas.

Patrik se chytil mříže, sledoval, jak do Mauzolea proudí vlna nemrtvých. Něco bylo ale špatně, protože někteří nemrtví před nově příchozími utíkali. Vlévající se dav kostlivců a zombií se srazil s obránci v bezhlesém výbuchu praskajících kostí. Bylo v tom cosi hrůzného, jak se bez jediného slova rvali na kusy. Všichni v kleci sledovali dění v hlubině pod sebou se zatajeným dechem.

Intelektuální elita nemrtvých byla mohutně přečíslena a její obránci se ve chvíli změnili v hromádku polámaných kostí a odtrhaných končetin. Útočníci se rozlili Mauzoleem, demolovali drahocenné vázy a urny, rozbíjeli zrcadla a bortili mramorové obelisky, umělé květiny byly zadupány do země nemyslícím davem.

„Horda prolomila blokádu Kominterny,“ promluvil Král olší.

Vašek naslouchal zvukům boje a po zádech mu přebíhal mráz. Branou Mauzolea se dovnitř valily další siluety, obří jeskyni zaplnily stovky rozzuřených mrtvých. Otevřely se cely na vzdáleném konci Mauzolea a proti černému mramoru na okamžik zasvítilo několik těl živých zajatců. Jen proto, aby vzápětí zmizela pod náporem davu. Nemrtví si už všimli i vězeňské klece, která se jim s tichým vrzáním houpala vysoko nad hlavami.

Bezděky k ní vztahovali ruce, jako by snad mohli dosáhnout. Tlačili se pod ni, lezli jeden po druhém, naprázdno zatínali pařáty. Les lebek s černými důlky místo očí a cvakajících čelistí se zajatcům vlnil hluboko pod nohama jako rozbouřená voda.

„Panebože,“ zašeptala Rita.

„Jestli je napadne zatáhnout za páku kladkostroje, je s námi konec,“ zašeptal Patrik.

„Neklesejme na mysli, Rufus nám určitě pošle pomoc,“ snažil se pan Kořínek pozvednout morálku.

Sedmtři jen zavrtěl hlavou a ušklíbl se.

Opět uběhly hodiny. Jediným rozdílem bylo, že když přišel čas jídla, zůstali o hladu. Horší ale byla žízeň. Přestože si během věznění vytvořili malé zásoby, poslední vodu vypili dnes ráno.

Po několika hodinách se nemrtví v hlubině zavlnili. Pozornost Rity přitáhl kostlivec s polovinou hrudníku, který se vydrápal na ramena svého druha. Za okamžik ho napodobili další, skládali se na sebe jako bizarní kostičky lega. Když se živá věž zhroutila, zkusili to znovu a s pevnější základnou. Minuty běžely a tykadlo z kostlivých těl se natahovalo stále blíž ke kleci, až jí po několika hodinách bezmála dosáhlo.

Všichni byli vzhůru a na nohou. Ve chvíli, kdy se první kostlivec zachytil za prut mříže, Sedmtři mu dupl okovanou podrážkou na ruce. Prstní kůstky zapraskaly a rozlétly se právě ve chvíli, kdy kostlivci už po zádech šplhal další. Následný pád špičky věže útočníky opět o hodinu zdržel.

„Co zámek?“ houkla Rita.

„Ještě drží, teď jen nevím, jestli je to dobře, nebo špatně,“ odvětil Zdenal.

„Kdyby se nám nějakým zázrakem podařilo dostat ven, na východním konci Mauzolea je točité schodiště vedoucí na povrch. Stoupá skrz mé komnaty, které jsou zapečetěné kouzlem,“ promluvil Král olší.

Patrik zrychleně dýchal. „Zatracený podzemí. Vždycky jsem doufal, že umřu s nebem nad hlavou.“

„Potom tu nesmíš umřít,“ usmála se smutně Rita.

„Nic takovýho ani neplánuju, holubičko…“

Další útok nemrtvých byl už koordinovanější. Asi šest živých věží, složených z desítek nemrtvých, se podpíralo navzájem. Nejtěžší a nejhřmotnější nemrtví tvořili základny, ti nejlehčí pak ve střední výšce stahovali jednu věž k druhé, aby podpořili celkovou stabilitu. Temná těla šplhala vzhůru po kostlivém žebříku jako hladoví švábi, pobláznění vůní masa.

Opět se jim podařilo několik kostlivců shodit, další se ale zachytili klece. Nemohli být všude. Vzápětí už na mnoha místech prorazily mezi jejími pruty pařáty, šátrající po kotníku, který by mohly zachytit, či holeni, kterou by dokázaly zlomit. Kosti dřely o železo. Nemrtví šplhali po kleci jako opice, hemžili se v hlubině jako moře.

Sedmtři zařval a byl přiražen ke stěně, kde ho obemkly okovy mrtvých paží. Kořínek na poslední chvíli uskočil před kostlivou hnátou, ale zakopl a narazil hlavou do mříží. Do očí mu stékala krev z rozraženého čela. „Rufusi,“ zašeptal.

Zdenal se zoufale choulil v rohu, vykřikl litanii zaklínadla a náhle prudce udeřil předloktím do mříže. Zapraštění jeho lámané kosti zaniklo ve výkřiku strašné bolesti, kterým formuli zakončil. Kolem klece vybuchla neviditelná tlaková vlna, která odmrštila nemrtvé. Rozletěli se po Mauzoleu a popadali z výšky deseti metrů jako kostlivý déšť. Živá věž se zachvěla, ale nezřítila se – kostlivci, visící pod klecí, se znovu vrhli proti mřížím.

„Volám vás, vlci!“ zašeptal Václav.

Zdálo se, že se nestalo nic.

Poté však Patrikův pohled zalétl ke vzdálenému rumpálu, u kterého se mihlo bílé tělo Prince.

„Tak to přece dokázal…“

Nemrtví si již zvířete všimli a několik z nich se k němu vrhlo. Vlk zahrabal packou po páce kladkostroje. Konečně ji vlčí drápy zachytily a vytrhly závlačku.

Byl to jen kratičký okamžik, ve kterém Patrika zasáhlo uvědomění bezprostřední budoucnosti. Vzápětí se mu země propadla pod nohama, klec se vahou mnoha tun zřítila k zemi. Řetěz protažený přes kladku, zavěšenou pod stropem Mauzolea, ohlušivě chřestil a skučel jako pekelný chór. Mříž se řítila k zemi a drtila pod sebou stovky kostlivců jako železná pěst.

Náraz zbrzdila metrová vrstva zpřelámaných kostí, přesto bylo přistání tvrdé. Pahýly končetin a žeber vrazily mezi mříže jako fakírské meče, jako ostnatý les, který se na mnoha místech zabodal do svalů zajatců. Zatímco ostatní bolestivě vstávali, Sedmtři zařval a rozběhl se proti dveřím klece. Vší silou kopl a okovaná podrážka zazvonila o poleptaný zámek. Dveře odskočily.

Uprchlíci ale neměli ani zdaleka vyhráno. Mnoho nemrtvých už se vyhrabalo na nohy. Kromě toho k nim z hlubin Mauzolea přibíhali další.

„Co teď?“ zařval Sedmtři. Rita přeběhla k palcátu, o který přišla, když je zavírali do klece, a který po celou dobu ležel nepovšimnut na zemi, stejně jako další z jejich věcí, které nebyly pro nemrtvé zajímavé.

Oprátka zombií se kolem nich znovu stahovala, a tentokrát je od nich nedělila žádná klec. Václav se protlačil do čela skupiny. Levou ruku měl položenou na krku bílého vlka. Z druhé strany se k němu tlačil obrovský černý vlk a s odhalenými pysky výhružně vrčel. Vašek měl oči převázané šátkem, přesto se zdálo, jako by jeho krok získal novou jistotu.

„Držte se u mě!“ zavelel a vykročil proti mase nepřátel. Pozvedl pravou ruku.

„Bože,“ zašeptala Rita.

Z jeho dlaně vyšlehlo oslepující bílé světlo. Prorazilo řadami nemrtvých, zkropilo je a zalilo jako tryskající gejzír. Vytvořilo kolem skupinky kopuli, která kostlivce odmrštila do všech stran. Ti, kterých se dotkla, dopadali na zem bez života, pouhé hromádky starých ztrouchnivělých kostí, další se rozpadali v prach.

V tu samou chvíli se za Ritinými zády ozval bolestný výkřik. Král olší se zapotácel. Pozadu klopýtal před světlem s tváří zmrazenou nevýslovnou hrůzou. Upadl. V tom okamžiku se kolem něj sevřely paže jeho mrtvých oveček a očima mu problesklo pochopení.

„Jděte!“ zasyčel. Levačkou sevřel vlastní pravou ruku a utrhl si dlaň ve zlaté rukavici. Šlachy popraskaly, jako by byly z papíru. Hodil ji do náručí překvapené Ritě, která ji odporem div neodmrštila.

Desítky pařátů ho stahovaly hlouběji do pralesa nemrtvých.

„Provede vás přes ochrany. Utíkejte!“

Vzápětí se přes něj přelila masa kostlivců a on jim zmizel z očí.

Vašek se pod přívalem zapotácel, ale pole vydrželo. Na čele se mu perlil pot. Supěl námahou, každý krok ho stál hodně sil. Postupoval vpřed zvláštním snovým světem. Okolí vnímal intenzivně jako nikdy dřív, jako by prostřednictvím vlků dokázal vycítit tvary i pohyb mimo zorné pole. Běželi mu po bocích a on vnímal svět jejich očima. Cítil ho jejich čenichy, dotýkal se jej tlapami.

Natáhl ruku a zářící zlatý kříž přitáhl jako magnet runový meč, který mu skočil do dlaně.

„Za mnou!“ vkřikl a začal si razit cestu skrz nemrtvou hordu. Bílé světlo působilo jako desintegrační pole. Nepřátelé před ním couvali v děsu. Naprázdno klapali čelistmi.

Rita s nechutí svírala ruku Krále olší v rukavici, kterou dosud probíhaly podivné záškuby, v jednu chvíli se zlaté prsty propletly s jejími a sevřely je, až žena vyjekla.

Všimla si Sedmtři, kolem kterého se mohutně jiskřilo. Skoro to vypadalo, jako by proti sobě bojovaly dvě mocné síly – bílé světlo se snažilo obra pohltit, rudé jiskření ho ale obepínalo jako druhá kůže.

Probíjeli se temným Mauzoleem ke vzdáleným točitým schodům, které snad stoupaly k záchraně, vzhůru k šerému stropu jeskyně. Byly to schody do nebe.

7. kapitola

Plukovník František Bříza poslouchal rádio a myslel na smrt. Nebylo to ale vojenské rádio (ve skutečnosti to byla Frekvence 1) a on neležel v zákopu, ba naopak, seděl v pohodlném křesle ve své kanceláři velitele praporu a bezděky ťukal o desku stolu propiskou do rytmu písně Petra Hapky. Stejně tak smrt, kterou se v mysli zabýval, nebyla způsobena válečnou ztrátou, ale mnohem prozaičtějším řízením osudu.

Když se vám za dva dny vdává dcera, je to obvykle důvod k oslavě. Platilo to i v tomto případě, tedy až do půl deváté, kdy plukovníkovi zazvonil telefon, že jejich ratibořická babička nečekaně umřela. Míša ji zbožňovala, úplně viděl, jak se jí po tvářích koulí slzy… Má jí to říct teď, nebo to nechat až po svatbě? Už takhle je ze všech příprav úplně mimo.

Starý voják vzpomínal na dceru, kterou se většinu života marně snažil pochopit, a přestože se mu to vlastně nikdy nepodařilo, příjemně ho pohladilo po duši pokaždé, když si vybavil její rozesmátou tvář. Některé věci není nutné chápat, stačí, když jsou.

Tak co, má jí to říct?

Jeho oči bezděky sklouzly na horu nevyřízených papírů. Stoh hlášení, inventarizačních výkazů, prověrek, žádostí, stížností, zpravodajských výjezdů a dopisů. Bříza by přísahal, že pokaždé, když otočí hlavu, když se jen na okamžik podívá jinam, tak těch pekelných papírů přibude. S lítostí vzpomínal na středověké vojenství, kde se v jeho naivních představách papírem zapalovaly akorát kotle s vroucí smolou.

Telefon na stole zazvonil. Asistentka mu oznámila, že dorazila spojka od generálního štábu z Prahy.

Bříza zvedl obočí. Zalétl pohledem k hrnku kávy, jako by v něm mohl nalézt vysvětlení. Na černém povrchu se ale odráželo jen světlo zářivek.

„Pusťte ho dál.“

Asistentka otevřela dveře právě ve chvíli, kdy voják v druhé místnosti odložil motorkářskou bundu, která odhalila vrchní díl uniformy. Vzápětí vstoupil do jeho kanceláře, zasalutoval a zůstal v pozoru.

Břízu jeho zjev zneklidňoval. Voják byl zaprášený, vlasy měl zpocené, otlačené od motocyklové přilby, kterou před okamžikem odložil. Na sobě měl stále kalhoty z umělé kůže s vycpávkami na kolenou. Zvláštní způsob předávání zpráv.

„Pohov.“

„Četař Radek Kantor, dovolte mi podat hlášení.“

„Proveďte,“ kývl Bříza.

Kantor se pohledem ujistil, že jsou dveře zavřené. „Přináším depeši z generálního štábu od generálporučíka Josefa Machovského. Mám počkat na vaši odpověď.“ Četař vytáhl ze záňadří plastové zapečetěné pouzdro a podal ho plukovníkovi.

Břízova tvář ztuhla a podivně se nakrčila, jak se snažil nedat najevo překvapení. Přestože Machovského dlouho neviděl, kdysi spolu navštěvovali stejnou vojenskou školu, to bylo ještě předtím, než udělal v armádě kariéru.

„Díky, četaři. Počkejte vedle.“

„Ano, pane plukovníku.“

František Bříza cítil nepříjemné pnutí v žaludku. Netušil proč, ale neměl z té spěšné zprávy dobrý pocit. Pokud věděl, žádné standardní cvičení nebylo pro rakovnický 154. záchranný prapor 15. ženijní brigády v plánu.

Otevřel zprávu a málem spadl ze židle. Zatímco četl, po páteři se mu rozběhlo mravenčení: rozkaz generálního štábu byl označen pohotovostním stupněm charlie. Zatímco alfa a bravo byly stupně preventivní, charlie už znamenal možnost přímého ohrožení státu. Horší už byla jen delta, odpovídající válečnému stavu při přímém napadení republiky. Bříza si uvědomil, že se mu třese ruka. Myslel na svatbu své dcery.

Podle rozkazu měl prapor připravit k okamžitému přesunu na stanovené koordináty. Zdržení bylo nepřípustné. Druhého dne v poledne se má se svými muži a veškerým vybavením hlásit v Praze na 24. základně dopravního letectva ve Kbelích. Rozkaz zdůrazňoval časové hledisko přesunu zásob, včetně konvoje s proviantem, zdravotnickými potřebami a zbraněmi, veškerou ženijní technikou a pontonovým materiálem. Dále v něm stálo, že primátor Prahy vyhlásil nouzový stav.

Proč, proboha?! Copak se stala nějaká živelná nebo průmyslová katastrofa? Jak to, že nic neměl v hlášení?! Nebo měl?

Začal zuřivě rozhazovat papíry na stole. Když ale nalezl výjezd zpravodajců, nenašel v něm ani slovo, které by situaci objasnilo.

V depeši byl dále stručně vyjmenován seznam brigád a praporů, které byly do Prahy povolány, a pověření důstojníků zodpovídajících za logistickou stránku operace na místě. Bříza s hrůzou zjistil, že se to týká bezmála všech vojenských složek.

Mračil se, jako by mohl papír propálit pohledem. Proč charlie?

Podíval se na hodinky. Zbývalo dvacet sedm hodin, a to bylo zatraceně málo času. Zvedl telefon a svolal poradu velitelského štábu, která se uskuteční za čtvrt hodiny.

Když pozval do kanceláře četaře Kantora, úporně přemáhal pokušení zeptat se, jestli netuší, co se děje. Jednou byl ale plukovník.

„Odevzdejte panu generálporučíkovi Machovskému toto potvrzení rozkazu. Uděláme, co je v lidských silách.“

„Děkuji, pane. V tom případě mám pro vás ještě jednu ústní zprávu, pane. Dovolte mi ji předat, pane.“

„Ústní zprávu?“ Břízovi bleskla hlavou myšlenka na středověk.

„Pan generálporučík Machovský vám vzkazuje, že ho velmi mrzí, jak vám kříží plány, a že vaší dceři gratuluje a přeje jí hodně štěstí do manželského života, pane.“

„Děkuji, četaři.“ Bříza se ještě více zachmuřil. „Odchod!“

Druhý den ráno vyhlížel mezi žaluziemi na dvůr kasáren, který byl plný prachu. Vojáci pobíhali sem a tam, důstojníci na ně štěkali povely, obrovské tatrovky hrkaly a řadily se v dlouhé šňůře, zatímco jim z výfuků čadil bílý dým. Vysokozdvižné vozíky kolem nich pojížděly jako hysteričtí termiti a nakládaly je proviantem, každou chvíli se ozval dráždivý klakson, když se jejich dráhy protnuly. Další náklaďáky odvážely materiál k nádraží, kde jím plnily spěšně vypravené vagóny, které dorazí za praporem později. Obloha byla ocelová, slunce se zabalilo do mraků, jako by chtělo naznačit, co si o tom všem myslí.

Nešlo to stihnout, to bylo Břízovi jasné od prvního okamžiku. Přesto mu nezbývalo nic jiného než se o to pokusit. Náladu mu nezlepšila ani ubrečená tvář manželky a dcery, když jim řekl, že na svatbu nejspíš nedorazí. Doprdele, copak by ženské pochopily, co znamená charlie? Jednou byl voják, tak co nadělá. Když už byly obě ubrečené, přišlo mu vhodné zabít dvě mouchy jednou ranou, a tak jim řekl rovnou i o babičce. Jejich reakce ho ujistila o tom, že některým věcem neporozumí nikdy.

Mizernou náladu nezlepšilo ani to, že přestože podrobně pročetl všechny zprávy, noviny i internetové portály, stále nic nenaznačilo, co se v Praze děje. Marně hledal zmínku o úniku plynu, rozsáhlém požáru nebo ekologické katastrofě, marně si lámal hlavu. Nejspíš to dosud utajují, pomyslel si. Možná čekají návštěvu nějakého hodně důležitého státníka? Na to ale byla opatření značně přehnaná. Hlavou mu také bleskla myšlenka, jestli náhlá mobilizace nemůže mít vztah k nepokojům, které se nedávno přehnaly Brnem, Ostravou a dalšími velkými městy. Média toho byla plná, jemu ale připadaly reportáže hodně přitažené za vlasy. Kdo to kdy slyšel, aby nad Brnem létal drak! Nejspíš to byl jen nějaký trik, jak z lidí vytáhnout peníze. Nebo se ten novinář dočista zhulil, což byla věc, která by Františka Břízu u novináře překvapila ze všeho nejméně.

Když se včera v noci vrátil domů, rychle se osprchoval a odebral se do ložnice. Jeho věrná žena k němu ležela zády, trucovala a nijak nereagovala na šátrání jeho ruky. Za chvíli to vzdal a také se obrátil na druhý bok. Bezdůvodně ho polévalo horko a v žaludku ho šimrali hadi. Neustále se převaloval, jako by slyšel tikat ubíhající čas. Nakonec se propadl do neklidné noční můry a z tikání hodin se staly výstřely tanků. Když se zpocený probudil, raději to vzdal a vyrazil do práce nechutně brzy.

Teď stál u okna a sledoval vrcholící přípravy na přesun. Otřel si zpocené čelo a znovu se podíval na hodinky. Byl čas vyrazit. Očima sklouzl na stoh papírů, které mu zbývaly k dořešení. Cestou ke dveřím o něj nedopatřením silou sevřené pěsti zavadil. „Jdeme do války,“ zamručel temně, zatímco kolem poletovaly bílé listy.

Kolona vozidel záchranného praporu se prokousávala asfaltkou jako stovky metrů dlouhý, šedozelený rachtající červ, v čele a na chvostu vyzdobený blikajícími majáky výstražných vozidel. Vpředu jel řetěz supících tater, za nimi několik obrněných transportérů a bojových vozidel pěchoty, na konci kolony se šinula těžká ženijní technika. František Bříza si hověl vedle řidiče v jednom z nových Land Roverů Defender 130 Kajman, které armáda získala teprve nedávno. Snažil se nemyslet na tázavé pohledy pobočníků i mužstva, kterými ho častovali od oznámení překotného přesunu. Kdyby jen tušili, že neví o nic víc než oni, asi by si klepali na čelo. Na to ale nebyl čas, všichni museli zabrat.

Brzy minuli ceduli s nápisem PRAHA (Rakovník), nechali za sebou poslední domy a vnořili se do lesů. Zelená clona ubíhala kolem a masivní kola vojenských tatrovek rychle ukrajovala vzdálenost. Bříza zkontroloval čas – nebylo to tak špatné. Chvíli se díval z okna a uvažoval, jestli se nevystřídá s řidičem, aby si také kajmana vyzkoušel. Mezitím minuli Nové Strašecí, kde najeli na dálnici.

Teď už cesta ubíhala rychleji. Břízu napadlo, že to možná nakonec ještě stihnou. Pravidelné předení motoru znělo jako ukolébavka a unavený plukovník začal usínat.

Náhle kolona zpomalila. Uběhlo několik minut, Bříza už sahal po vysílačce, když sama zapraskala.

„Pane plukovníku, policie odvádí veškerou civilní dopravu mimo rychlostní silnici.“

„Hmmm?!“

„Prý je to bezpečnostní opatření. Cesta je uzavřená.“

„Bezpečnostní opatření jakého rázu?!“

„To nejsou schopní říct. Cestu prý zablokovala nějaká vojenská kolona.“

„Zatraceně, jestli mají problém, tak jim pomůžeme. Přece nepojedeme přes vesnice! Jedeme dál!“

Uběhlo dalších deset minut, kdy pokračovali po šedivé dálnici. Pak znovu zapraskala vysílačka.

„Máme tu problém, pane.“

„Cože? Je tam havárka?“ vyhrkl Bříza a v duchu klel.

„Potřebujeme vás tu, plukovníku. Cestu blokuje 601. skupina speciálních sil z Prostějova.“

„Člověče, co mi to tu vykládáte za blbosti?! Jedu tam!“

Kajman vyrazil rychlostí, o které si mohl jeho jmenovec z čeledi aligátorovitých nechat zdát. Během chvilky brzdil v samém čele kolony.

Plukovník už z dálky poznal, že jeho podřízený nelhal. Uniformy na první pohled prozradily výsadkáře. Vystoupil z auta a stále zachmuřenější kráčel k vojákům, kteří zastavili jeho kolonu.

„Co to má znamenat?“ zavrčel, když jim nedbale odpověděl na pozdrav. „Kdo tady tomu velí?!“

„Plukovník Kraus, pane plukovníku.“

„Okamžitě mi ho spojte!“

Během dvaceti sekund ho měl na drátě.

„Tady plukovník Bříza. Mám rozkaz hlásit se za hodinu na základně letectva, plukovníku. Můžete mi laskavě vysvětlit, koho napadlo zablokovat dálnici?“

„Plukovník Kraus. Mrzí mě to, pane plukovníku, ale takové mám rozkazy. Moji muži v této chvíli blokují několik hlavních přístupových cest do Prahy s příkazem nepropustit jakékoli vojenské síly.“

„Co se tu sakra děje?!“

„To bych taky rád věděl. Právě navazujeme spojení s velitelstvím společných sil v Olomouci, které nás na misi vyslalo. Určitě vám to vysvětlí.“

Opravdu, sotva to dořekl, spojař ohlásil satelitní přepojení na olomoucký štáb. Generálmajor Hrubal z velitelství spojených sil doslova a do písmene potvrdil slova plukovníka Krause. „Máte nové rozkazy. Břízo. Okamžitě se vraťte na základnu v Rakovníku a vyčkejte dalších pokynů.“

„To je nějaký vtip?“

„Tohle jsem neslyšel. Proveďte!“

Náhle Břízu vyrušil četař od jeho vlastních spojařů. „Pane, mám na lince pražský generální štáb, generálporučíka Machovského. Chce vědět, kde prý jsme.“

„Skvěle. Omluvte mě a podržte mi toho Hrubala na lince,“ zavrčel na spojaře.

Chňapl po sluchátku jako po kouzelné hůlce.

„Čest, Františku,“ ozvalo se na druhé straně.

„Generále, co se to sakra děje? Šest set první se opevnila přímo na dálnici! Nechtějí nás pustit dál a Olomouc mi právě přikázala vrátit se na základnu.“

Na druhé straně bylo chvíli ticho.

„Tak to je průšvih, plukovníku. Průšvih…“ Machovský měl napjatý hlas, mluvil nepřirozeně pomalu. „Teď mě dobře poslouchej, během hodiny bude změněn stav nouze na stav ohrožení státu. Současně měním stupeň pohotovosti tvého praporu z charlie na delta. Je to jasné? Potvrď, že rozumíš.“

Bříza nasucho polkl. Podíval se na ruku, svírající satelitní telefon. Třásla se. „Potvrzuju.“

„Mám příkazy přímo od prezidenta a ministra obrany. Pražský generální štáb je pro tebe jediná a svrchovaná autorita. Od této chvíle nepřijímáš rozkazy od žádného jiného štábu v České republice. Je to jasné?“

Když bylo na druhé straně ticho, hlas starého známého netrpělivě vyštěkl: „Potvrď.“

„Potvrzuju.“

„Tvoje rozkazy se nemění,“ pokračoval generálporučík Machovský. „Za každou cenu, zdůrazňuju, i za cenu vojenské akce, se musíš se svými lidmi dostat co nejdříve na základnu.“

„Ale Josefe… stojí tu proti nám skupina speciálních sil, elitní řezníci. My jsme záložní prapor. Přece nechceš, aby se tu začalo střílet?!“ zhrozil se Bříza.

„Když se tomu nebude možné vyhnout, udělej to. Potřebujeme čisté přístupové cesty, to je momentálně hlavní priorita. Situace je příliš složitá, abych ti teď vysvětloval detaily. Když to zkrátím, jedno křídlo armády se rozhodlo využít nepokojů, které zachvacují stále více měst, a převzít ve státě moc. Praha je centrem demokratických sil. Je třeba chránit prezidenta a velitelství armády a zabránit puči. Je třeba bránit Prahu.“

František Bříza se nezmohl na slovo. Zíral před sebe a rty se mu bezhlesně pohybovaly.

„Plukovníku, máš své rozkazy,“ ukončil hovor Machovský.

„Ano, pane generále.“

„Čest.“

František Bříza ztratil půdu pod nohama… krev se mu vytratila z tváří a po těle vyrazil studený pot. Zíral do prázdna a snažil se přemýšlet.

Nadechl se a dal pokyn radistovi. „Spojte se s Krausem, chci s ním mluvit. Osobně.“

Za chvíli už oba důstojníci přešlapovali v samotném čele kolony mezi dvěma brigádami a jeden druhého si měřili ostřížím zrakem. Plukovník Kraus byl vysoký voják se širokými rameny. Oči měl tak světle modré, že v něčem připomínal dítě, mladický zjev podtrhoval i tenký knírek pod úzkým aristokratickým nosem. Na uniformě se skvěla nášivka s padákem, zkříženými meči a šípem směřujícím k zemi a červené prýmky štábní skupiny.

„Vy to myslíte vážně, co?“ spustil Bříza, jakmile se pozdravili.

„Omlouvám se, plukovníku, ale mám své rozkazy. Pokud vím, tak vás moji lidi spojili s olomouckým velitelstvím spojených sil. Máte se okamžitě vrátit na základnu.“

„Já mám také své rozkazy od pražského generálního štábu, a jak dobře víte, v posloupnosti velení stojí výš. Není co řešit.“

„Určitě je to nějaké nedorozumění…,“ pousmál se Kraus ve snaze snížit napětí.

„To si pište. Tohle si někdo odskáče,“ Bříza mu úsměv oplatil. „A teď už se konečně hněte z cesty.“

Mlčení.

„To nemůžeme, plukovníku.“

„Doprčic, člověče. Já jsem tam už měl být. To chcete, abychom snad couvali?“

Krausův hlas náhle odsekával slova jako plátky masa: „Plukovníku, mám zvláštní rozkazy pro případ, že byste neuposlechl a odmítl se vrátit na základnu.“

„Vy blázne,“ zašeptal Bříza. „Přece po sobě nezačneme střílet.“ V té chvíli vypadal jako starý pes, oči měl skelné a na tvářích mu naskákaly rudé skvrny.

Kraus pokrčil rameny. „Pane plukovníku, já vás prosím, otočte se a odjeďte. Blokujeme všechny hlavní tahy, tudy se do Prahy nedostanete.“ Pokračoval šeptem: „Zkuste to objet po severní straně přes Klecany a Líbeznici. Zkuste štěstí po okreskách.“

František Bříza na něj chvíli zíral. Oba měli jasné rozkazy, oběma hrozil vojenský soud za jejich neuposlechnutí, ale přece… zasalutoval.

Vrátil se do svého vozu a už chtěl vydat povel k otočení kolony, když dostal zprávu, že je dojíždí další vojenský konvoj. Jak se za okamžik ukázalo, v levém pruhu zastavovala bojová pěchotní vozidla 41. mechanizovaného praporu 4. brigády rychlého nasazení ze Žatce, která měla, jak se brzy ukázalo, stejné příkazy jako Břízův záchranný prapor. Přes čtyři sta vojáků, tři roty pod velením brigádního generála Strnada, vyskákalo z aut a zaujalo bojová postavení, jakmile byl generál zpraven o situaci.

Dálnice proti nim byla přehrazená narychlo zbudovaným opevněním a transportéry. Těžké zbraně 601. skupiny speciálních sil plukovníka Krause byly v pozicích, připravené na povel zahájit palbu. Bylo tři čtvrtě na jednu a slunce se dnes poprvé prodralo mezi mraky.

Generál Strnad se krátce spojil s Břízou, převzal velení nad jeho kontingentem a informoval ho o následující operaci. První a třetí rota 41. praporu provedou obchvat po levém a pravém křídle, zatímco jejich rota těžkých zbraní bude držet spolu s Břízovými silami střed. Sevřou tak nepřítele do kleští. Z označení nepřítel se plukovníkovi stále houpal žaludek. Vždyť jsou to naši!

Vzápětí zapráskaly první výstřely, nedaleko se ozval ostrý třesk a syčivé vybuchování mnoha kouřových granátů, které měly krýt postup rot útočících po křídlech. Bříza uslyšel hvízdání protipěchotních minometů Antos, rachocení samopalů vzor 58, které vzápětí přeřval těžký kulomet. Skupina speciálních sil nezůstala pozadu. Spršky asfaltu vybuchovaly v obláčcích podobných výstřelům z flaku. Plukovníkův řidič si naštěstí zachoval dost duchapřítomnosti a prudce zařadil zpátečku. Právě v té chvíli překonala prostor mezi nimi bílá čmoudící šmouha a raketomet Carl Gustav vyřadil těžký kulomet výsadkářů, po kterém zůstal jen kráter. Výbuchy trhaly vzduch, země se chvěla jako při zemětřesení. Ozýval se řev, úpění, ohlušující rachocení zbraní, pršel oheň.

Jako by Bříza vystoupil ze svého těla – vydával rozkazy, automaticky a bez emocí, zatímco jeho duše plula někde nad dálnicí rozervanou zuřivou palbou. Viděl své muže střílet a umírat. Mladý voják byl zasažen těžkým kulometem, který mu urval paži a vzápětí i hlavu. Přilba odlétla, narazila do pancíře transportéru a odskočila na zem. Přes všechnu vřavu Bříza zaslechl dutý náraz, když dopadla na asfalt. Nedaleko vybuchl granát a sprška kamínků zabubnovala na neprůstřelném skle kajmana. To Břízu probralo z transu.

Překvapením ale nebyl konec.

Zvědové chránící týl mu předali podivnou zprávu. „Po dálnici k nám cválá jízda, pane!“

„Řekl jste jízda? Jako na koních?“

„Ano, plukovníku. Odhadem sto padesát útočníků. Někteří na sobě mají brnění. Vypadají jako rytíři.“

„Rytíři…,“ zopakoval Bříza a dal si na čas. „Mají nějaké střelné zbraně?“

„Žádné, pane, jen meče a kopí. Budou tu tak za minutu.“

„Okamžitě se tam přesune druhé až páté družstvo. Ať je zkusí zastrašit palbou do vzduchu. Pokud se přiblíží na třicet metrů, zahajte volnou palbu.“

Plukovník Bříza si otřel orosené čelo a vztekle pohlédl na své výložky se třemi hvězdami. Tohle mu byl čert dlužen.

K týlu vojenské kolony cválala jízda. Váleční hřebci bili kopyty asfalt, od hub jim odletovala pěna. Rytíři v sedlech sklopili hledí a vyhlíželi skrz úzké průzory hrncových přileb a šlapů, někteří nesli drátěné kukly lemující zpocené tváře. Bojové varkoče nevypadaly úplně jednotně, přesto byla znát snaha o zdání uniformy. Mezi muži byli mladí i staří, lepší i horší jezdci. V samém čele cválal rytíř Žumbera, nesoucí prapor se čtvrceným listem, s polem bílým, zeleným, žlutým a červeným. Každým úderem kopyt se jízda závratně blížila k bojovým vozidlům.

Velitel jezdců pyšně přehlédl svůj oddíl. Mnozí z nich cválali na zteč poprvé.

„Svorně, bratři!“ křičel Žumbera. „Kupředu, synové Plzně! Do boje! Naše Paní je s námi!“

Bělovousý obr po jeho pravici sklopil kopí a vydal hrozivý výkřik. Za chvíli křičela z plných plic celá kohorta.

Vojáci 154. praporu, kteří se přesunuli, aby bránili zadní voj, přestali střílet do vzduchu a zamířili. Nejistě se po sobě dívali.

„Palte!“ zakřičel velící důstojník. Sám vytáhl glock a začal střílet po koních, kteří skýtali jisté cíle. Palebná přehrada rozervala vzduch mezi hlavněmi pušek a jízdou jako hustá vánice. Zaskučel minomet. Výkřiky. Bolestné ržání. Řev.

V odpověď střelbě se zvedl bojový chorál.

Bylo to neuvěřitelné, ale většina kulek minula cíl! Mnohé z útočných pušek Bren se zasekly, některé dokonce explodovaly vojákům v rukou. Staré spolehlivé samopaly vzor 58 jeden za druhým vypovídaly službu. Granáty neškodně bubnovaly na ocelových zbrojích, a aniž by vybuchly, končily pod kopyty koní. Střela z glocku se nešťastně odrazila a skončila v levé plíci rotného.

Několik koní se zhroutilo na silnici a zavalilo jezdce. Vzápětí se přes ně převalila a rozdupala je cválající jízda, která se hnala jako nezastavitelná smrtící vlna.

Jako by vojáky omráčilo překvapení z nevalného účinku palby, zbraně na sekundu ztichly a muže v maskáčích zachvátil děs. Tváří v tvář šíleným zvířatům nedokázali pochopit, co se děje. Znovu a znovu zbytečně stříleli, a náhle byla plzeňská jízda tady! Narazila na jejich pozice. Vzduchem prolétlo kopí a přibodlo k obrněnému transportéru neznámého vojína. Zasvištěly jezdecké meče a začaly kosit překvapené vojáky.

„Plzeň!“ řvali útočníci jako smyslů zbavení, zatímco se obrana rozpadala do bojujících hloučků.

Polovina jezdců pokračovala do čela kolony, kde vpadla do křídla motorizovaného praporu. Tam se rozpoutala nejlítější řež…

Bříza nechal přesunout několik dalších družstev do týla, aby zacelila mezeru v obranné linii, zbytek vojáků soustředil, aby ulevil těžce zkoušenému křídlu generála Strnada. Situaci v čele kolony mu nepřetržitě hlásili prostřednictvím rádia. Sám generál Strnad bojoval se svými muži. Bříza ho slyšel, jak zoufale vydává zákaz střelby a přikazuje nasadit bodáky. Zmocnila se ho zimnice – měl pocit, že ve sluchátkách slyší drhnutí oceli, řev umírajících a děsivý zpěv těch středověkých řezníků.

On sám se rozjel v kajmanovi na konec kolony, a jak se blížil, stále jasněji viděl, jak se obrana rozpadá a boj se mění v jatka.

Náhle se cosi zablesklo ve slunci, v prvním okamžiku to pokládal za bojový vrtulník, vzápětí ale zapomněl i dýchat. Nad rytíři masakrujícími jeho muže se vznášel anděl v zářící zlaté zbroji. Na hlavě mu seděla římská přilba s chocholem, zpod které se draly plavé vlasy svázané do copů. Z jeho úst se linul zpěv. Vznášel se na místě, chránil se obrovským štítem a máchal bílými křídly…

Někdo plukovníkovi ječel do ucha. Chvíli mu trvalo, než se dokázal soustředit na smysl slov.

„Generál Strnad padl!“ křičel spojař. „Přebíráte velení nad celou operací, pane.“

Krev jako by se vpíjela do asfaltu dálnice.

Plukovník Bříza viděl dost.

„Ústup, proboha. Dejte všem signál k okamžitému ústupu.“

Spas se, kdo můžeš, pomyslel si.

Krátce na to přestala fungovat satelitní spojení, internet a mobilní telefony v celém státě. A to byl teprve začátek.

* * *

U Vysokého Mýta, blízko rybníka, jenž byl (snad kvůli tomu, že tvarem připomínal slona) pojmenován Chobot a který sousedil s maličkým rybníkem jménem Malý Chobot, v lesíku nedaleko obce Zaháj vyrostl veliký vojenský stan. Mezi místními, kteří k němu při houbaření zabloudili, vzbudil velké pozdvižení i obavy. Nebylo se co divit, protože ani při nejlepší vůli nevypadal, že by v něm měl vystoupit cirkus, a to i přesto, že se kolem pohybovali podivní lidé v maskách, historičtí šermíři ověšení zbraněmi i vysocí vojenští důstojníci. Stará Babáčková dokonce mýtskému faráři přísahala, že tam nedávno zahlédla anděla.

Policie místním poděkovala za upozornění a nechala příslušníky strážit okolí. Obezřetnému pozorovateli by ale neuniklo, že její snaha nesměřuje k ochraně zneklidněného obyvatelstva jako spíš k tomu, aby se k podivnému stanu nikdo nepřibližoval. Kdyby některý z houbařů přece jen probloudil policejní blokádou nebo nedopatřením přeplaval Chobot, všiml by si, že kolem stanu v posledních dvou dnech vyrostly desítky barevných praporců, z nichž mnohé nesou znaky rozličných českých, moravských a slezských měst.

Stanová plachta se všem klenula nad hlavami jako širé zelené nebe. Zvenku ji prosvěcovalo srpnové slunce a žíhaly stíny stromů, které nad mýtinou nakláněly větve jako ruce sepnuté k modlitbě. Už od rána bylo krásně a těch několik mraků na východě odnášel vítr za obzor.

Ve stanu nebyla žádná podlaha, místo toho všude rašila tráva a pampelišky, skákali luční koníci a producírovali se mravenci. Jediným nábytkem byl obrovský dřevěný stůl, na kterém ležela přichycena podrobná vojenská mapa republiky. Kolem ní se tísnil dav mnoha bytostí, které zvědavě sledovaly střídavě mapu i hlavní mluvčí.

Vysoká žena, oděná do roucha se vzorem šachovnice, pozvedla v rituálním gestu ruce a plášť z bílých a černých per se na jejích zádech rozepjal jako majestátní křídla. Tvář měla skrytou za zlatou maskou orlice se zahnutým zobákem, když ale promluvila, její hlas zněl příjemně a jistě.

„Jako velitelka spojených sil naší země zahajuji tuto válečnou radu. Ať je náš úsudek přesný a mysli chladné.“

Ozvalo se souhlasné zašumění, jen Ostrava si neodpustil poznámku: „Abychom byli, jak říkáš, přesní. To, že se v Olomouci v posledním století usídlilo velitelství spojených sil, ještě neznamená, že ji armáda poslouchá. Nemám pravdu, drahá sestro? Vojenství byla odjakživa chlapská věc! Říkám, že kdyby velitelství sídlilo v Ostravě, ušetřili jsme si komplikace, které teď…“

„I mlč, Ostravo!“ ozval se rudolící muž v modrém žaketu, jehož hruď křižovalo velké zlaté Zet. Bodře pokynul pohárkem s vínem: „To je furt tohle a tamto… však my víme, žes největší frajer a bojovník za práva měst. Nech ale Olomouc mluvit…“

„Copak jí bráním, Znojmo? Jen ať nám velitelka poví, jak se celá věc vyvíjí.“

Olomouc pokračovala v protokolu, jako by k žádnému přerušení nedošlo. „Děkuji Vysokému Mýtu, který nám poskytl tento azyl,“ mírně se uklonila muži v černé zbroji, v jehož hrudi bilo železné a zlaté srdce. Vzápětí ji napodobila i ostatní přítomná města, kterých muselo být kolem stovky.

„Nebýt jeho, nikdo z nás by tu dnes nestál. Seděli bychom přikovaní v nejstrašnějším žaláři a jeden po druhém se v mukách měnili v nic. Mýto za nás nastavil tvář, stal se štítem měst, symbolem našeho osvobození. Nechť je do budoucna znám jako Osvoboditel a po našem konečném vítězství bude bohatě odměněn.“

Města vzdala Mýtu znovu poctu hlubokou úklonou.

Ten ale nesouhlasně vrtěl hlavou. V jeho tváři bylo patrné napětí a zvláštní bolest, protože jen on znal cenu krve, kterou jeho děti zaplatily. Cenu, již nemohly vykoupit plané tituly ani peníze.

Olomouc pokračovala: „V našem středu vítám i generálmajora Hrubala, který je velitelem armádních sil, co zůstaly věrné městům.“

Nevysoký muž ve vojenské uniformě srazil podpatky a s očima upřenýma před sebe zasalutoval. Ceremoniál však přerušil divný zvuk… venku se něco dělo. Země se chvěla, ozýval se hřmotný rachot motoru. Jedno z měst odhrnulo cíp stanu a zůstalo překvapeně zírat na obrovskou vojenskou Tatru Force, která si nerovným terénem razila cestu k mýtině. Dezén širokých pneumatik připomínal gumové drápy, z komínu výfuku za kabinou se valil bílý dým. Předek automobilu chránil nárazník opatřeny pěti milimetrovým pancířem.

„Cože?! Uprostřed nejsilnějších energií druhého světa?!“ divil se někdo v davu.

Tatra dojela až ke stanu, kde její motor náhle ztichl. K údivu všech začala z jejího návěsu vystupovat města. Příbor, Frenštát, Frýdek s Místkem, Studénka, Frýdlant, Fulnek a další seskakovali na zelenou trávu, kde opět nabývali ctihodnosti a rozvážným krokem kráčeli ke stanu, aby se zapojili do válečného rokování.

V kabině tatry za sklem zastříkaným ztvrdlým blátem seděla na vyvýšeném trůně mladá dívka v tričku a vedle ní se na sedadle spolujezdce mračil bělovlasý kmet s dlouhým vousem ozdobeným zelenými lístky, který se právě marně snažil otevřít dveře ďábelského stroje.

„Kdo ruší zasedání válečné rady?!“ zeptal se odměřeně zjizvený starý rytíř, který na zádech nesl obouruční meč připomínající kříž.

„No, no, Opavo. Nedělej, že mě neznáš!“ zašklebila se dívka a seskočila z víc než metrové výšky na zem. Byla pihovatá, štíhlá a nakrátko ostříhaná. Rozcuchané zrzavé vlasy jí zdobil věnec z kopřiv, v uších se leskly malé náušnice, jedna s bílým a druhá s červeným kamínkem. Na tričku byl vyobrazen znak kopřivy a zlatě vyšívaný první český automobil Prezident. Ve středu těla prorůstal kůží motor s písty tepajícími v pravidelném rytmu. Dívka se usmála a otřela si dlaně do dlouhých džínů.

„Kopřivnice,“ odpověděl odměřeně Opava. „Nešlo by to alespoň jednou normálně? Bez zbytečného hluku a s trochou respektu k tradicím?“

„Tak už se nečerti. Dřív jsme to prostě nestihli.“

„Ďáblův stroj!“ nadával stařec, který se po stupních konečně sesunul z kabiny a převrávoral na zem. Opíral se o vysokou hůl s bílým kamenem. Byl oděn v hávu, který mohl kdysi patřit králům, dnes byl ale vybledlý a potrhaný. Kolem krku mu visel zvláštní odpudivý náhrdelník zdobený desítkami seschlých lidských uší a u pasu se mu houpal pohár vyrobený z lebky.

„Ale jdi ty, starouši,“ objala ho dívka. „Lepší než šlapat po svých, ne?“

„Mladinká, dostaneš jednou rozum?“

„Ale to víš, že ano, milý… jenže ne dřív, než odložíš tu příšernost, co máš na krku. Smrdí to. A děsí lidi.“

„Však je také mají děsit! Jsou to válečné trofeje. Od těch dob, co je nosím, si už Tataři na můj Štramberk netroufli.“

Ke špičkující se dvojici přistoupila Olomouc.

„Tak dost. Kdyby vám to příliš nevadilo, válečná rada už zasedá. Buď se k ní připojte, nebo si jděte povídat jinam.“

Dívka zjihla, sklopila oči. „Omlouvám se, madam.“

Přidala se k ostatním městům a vnořila se do šera stanu. Cestou na sebe se Štramberkem šibalsky mrkli, protože mezi nimi vládlo dlouholeté přátelství.

Když se konečně šepot utišil, všichni si našli místa a slova se ujala opět žena v orlí masce.

„Vítám vás, města, na válečné radě. Vězte, že přichází čas chaosu, a jakkoli se vynasnažíme udržet pořádek, přerod světa nebude lehký. Nebyla to naše vůle, Praha rozhodla za nás a kola osudu se roztočila… Druhý svět se stane prvním světem. Jediným světem.“

„Přerod už začal,“ navázal Ostrava. „U nás na severu již vystoupilo mnoho měst a veřejně převzalo vládu. Teď už nás nikdo nezastaví.“

„Jak to nesou lidé?“ zajímal se Zábřeh.

„Jak by? Dobře,“ odvětil Ostrava a zakousl se do šťavnatého jablka, které se mu objevilo v dlani.

„To je značně nadsazené tvrzení…,“ nesouhlasil Opava. „Pravda je, že jsou zmatení a vyděšení. Mnozí neví, co si počít… nejsou připravení uvěřit. Snaží se všechno činit postaru a v duchu doufají, že se to přežene jako májová bouřka, že se jednoho rána probudí a všechno bude stejné jako dřív.“

„Buď klidný, Opavo, zvyknou si. Vždyť jsou to lidé. Ještě se nestalo, že by si na něco nezvykli,“ odvětila Olomouc.

„Zvyknou, paní. Ale čest a sounáležitost nejsou něco, co se dá lidem vnutit během krátké chvíle. Je to vzácná rostlina, kterou je třeba zasít, léta o ni pečovat a zalévat ji, než jednou vykvete. Příliš rychlá svoboda dokáže zamotat hlavu. Nelze od nich čekat, že popadnou zahradnický rýč a budou se za nás radostně bít.“

„A také to od nich nečekáme,“ vstoupil do rozhovoru Prostějov. „Proto je v první fázi tak důležitá armáda. Nechci chválit své děti, ale má 601. skupina speciálních sil je elitní jednotkou našeho státu. Již mnohokrát prolila krev na zahraničních misích a teď, když přišel čas prokázat věrnost, je připravena položit životy při službě městům.“ Prostějov se odmlčel a opřel se dlaněmi o mapu. „A ještě tohle, Opavo. V mnohém máš pravdu, ale věz, že pro vojáka není čest jenom slovo. Odpusťte si ty úsměšky. Přestože mnoho vojáků nevyznává přílišnou morálku, dobře vědí, co je zodpovědnost, odvaha… Dokážou se obětovat pro splnění úkolu, protože to do nich vštěpují celý život. S výjimkou hrstky Občanů jsou v této chvíli to nejlepší, co máme. Je to tak, Olomouci?“

„Neřekla bych to lépe, bratře. Česká armáda má přes dvacet tisíc vojáků a deset tisíc civilistů. To není málo.“

„Co je to proti milionu Pražáků,“ ozval se kdosi v davu.

„Proto musíme jednat rychle,“ uzavřela Olomouc. „Dřív než Praha veřejně vystoupí a přinutí své občany bojovat pod vlastní korouhví. Generále, seznamte nás se situací.“

Hrubal byl nervózní, vrásky v obličeji se mu leskly potem. Houpal se na podrážkách vyleštěných kanad a dlaně si otíral do kalhot, jakmile ale začal popisovat rozložení sil, okamžitě bylo jasné, že je zvyklý velet. Mluvil přímočaře a stručně. Přecházel kolem mapy a teleskopickým ukazovátkem posunoval hranoly označující jednotlivé prapory a brigády.

„Před třemi dny vyhlásila Praha stav nouze a vzápětí prostřednictvím ministra obrany a generálního štábu povolala veškeré vojenské jednotky na mimořádné cvičení. Bezprostředně poté, co jsme tento rozkaz zachytili, jsme podnikli protikroky a zkusili ho zrušit z pozice štábu velitelství spojených sil.“

Do mužova hlášení vstoupila Olomouc: „Uvědomte si, prosím, že máme značnou nevýhodu. Ve většině měst jsme sice měli Občany a sympatizanty v komunální sféře, vojenství ale nebylo v posledních padesáti letech prioritou, a proto vliv měst na armádu klesl. Nikdo přece nečekal, že vzplane občanská válka. Praha naproti tomu kontroluje parlament a ministra obrany, a tím oficiálně i armádu. Její vliv na prezidenta lze jen odhadovat. Naše výchozí pozice je mnohem těžší.“

„Snažíš se omluvit, proč ti armáda zběhla pod pražskou vlajku?!“ zavrčel Ostrava.

„Pokračujte, generále,“ odvětila ledově žena ve zlaté masce.

„Velitelé, kteří věděli o existenci živých měst, okamžitě poskytli své muže. Ty ostatní jsme se pokusili získat na naši stranu. Na mnoha místech se nám to ve spolupráci se samotným městem podařilo. Největší problémy se objevily ve Středočeském kraji, ve městech, která byla dobyta Prahou během věznění měst.“

„Prosím, zkraťte to,“ ozval se Vyškov. „Řekněte nám fakta, generále. Jak na tom tedy jsme?“

Hrubal si založil ruce na prsou. „V této chvíli mohu hrdě prohlásit, že přibližně šedesát procent armády slouží spojeným městům.“ Rozhlédl se po shromáždění. „Jste zklamaní? To mě mrzí. Dovolte mi, prosím, zdůraznit fakt, že posloupnost velení je pro vojáka naprosto zásadní věc. A Praha kontroluje generální štáb. Kdybyste se mě zeptali před několika dny, odhadl bych naše šance mnohem hůře.

Ale k věci. Nejdůležitější jsou pro nás v této chvíli pozemní síly. 4. brigáda rychlého nasazení odmítla poslušnost Žatci, kontrolujeme ale její 42. mechanizovaný prapor dislokovaný v Táboře. Pokusili jsme se získat 43. výsadkový prapor z Chrudimi, jedná se o elitní, skvěle vycvičené rudé barety, jejich velitel nás ale považuje za zrádce vlasti a poskytl vojáky Praze. V rámci 7. mechanizované brigády máme kontrolu bezmála plnou, zejména díky Hranici a sestrám Přáslavicím, které jednoho velitele přesvědčily a druhého se jim podařilo vyměnit. 13. dělostřelecká brigáda přešla naopak téměř celá k nepříteli, až na pardubický 131. dělostřelecký oddíl. Průzkumný prapor Prostějova a zejména 601. skupina speciálních sil jsou momentálně elitním hrotem našich sil. Teď jsou nasazeni na frontě a jejich roty právě plní mise při blokádě Prahy.

Bezmála celé vzdušné síly jsou v rukou Prahy. Za jiných okolností by to znamenalo totální ohrožení, protože vzdušná nadvláda je v moderním vojenství klíčová. Podle našich expertů je ale letecká technologie velmi vyspělá, a proto je její spolehlivost za současného vývoje situace naprosto nepředvídatelná. Odhadujeme, že jak bude vliv druhého světa sílit, už brzy neodstartuje žádné letadlo.“

Generál se napil vody a odkašlal si. „Je důležité zmínit i podpůrné síly naší armády. Jedná se o značně početnou skupinu, jejíž rozložení je ale velmi nepřehledné. Liberecká 14. brigáda radiační, chemické a biologické ochrany přijala velení…,“ generál překvapeně ztichl.

Střechu stanu na okamžik překryl obrovský stín. Města vzhlédla. Ozvalo se praskání větví, doprovázené burácivým řevem a vzápětí skřípěním drápů o kamení. Stan na okamžik ozářil efektní výšleh plamene. Stín se náhle zhroutil a zmenšil, uběhla jen chvilka, než se odhrnula plachta a na shromáždění vstoupil chlapec s platinovou korunou a rudobílým městským znakem na plášti, který halil jeho nahé tělo. Na předloktí mu seděl krahujec, po boku mu kráčela vysoká lučištnice s měděnými vlasy a liščíma očima.

„Buďte pozdravena, města,“ prohlásil Brno a zamířil rovnou do středu místnosti. Byl bledý, jeho hlas přetékal zlobou: „Myslel jsem, že jsme se domluvili na společném postupu. Kdo vydal příkaz k zahájení útoku?!“

Jedno po druhém se města otáčela k Olomouci. Žena ve zlaté masce nezakolísala.

„Kdybys sem, bratře, nevpadl jako uragán, sama bych se k tomu dostala. Nemáš důvod k rozhořčení, protože postupujeme ve shodě s naší dohodou.“

„Dohodou, říkáš? Slíbili jsme si, že za tři měsíce od Rady zaklepeme beranidlem na bránu Prahy. Proč se musím dozvědět od jiných, že se kolem Prahy už válčí?!“

Stále více zvědavých a nedůvěřivých pohledů se otáčelo k Olomouci.

„Mám dost tvého obviňování. Hledali jsme tě, když bylo nutné okamžitě jednat, není naší chybou, že ses kamsi ztratil a nikdo nevěděl, kdy se objevíš!“ ohradila se Olomouc. „Zanechali jsme ti alespoň list s pozváním na tuto válečnou radu.“

Brno se na ni beze slova díval.

„A teď, když dovolíš…“ Žena se obrátila zpět k městům a pokračovala v popisu současné situace. „V prvním kroku vytvořily Ústí, Budějovice, Plzeň, Pardubice a Hradec útočné svazy z Občanů měst svých i blízkých spojenců. Tyto městské gardy zahájily před týdnem tajnou operaci, jejímž cílem je vytlačit jednotky Prahy ze středočeských měst, která byla dobyta během našeho věznění či krátce po osvobození. Praha se však rozhodla tato města bránit.

Dosáhli jsme několika draze vykoupených vítězství, postupujeme pomalu. Nemůžeme si bohužel dovolit nechat tyto síly v zádech, až oblehneme Prahu…“

„My všichni? Nebo jen nějaká vyvolená skupina, která má tu čest být trestající pěstí měst?“ přerušil ji znovu Brno.

Olomouc se zarazila. „O co ti jde, bratře? Někdo musí velet spojeným armádám.“

„Nech ji být, Brno,“ vystoupil Ostrava. „I já jsem souhlasil s rychlým útokem – a stojím si za tím! Musíme spěchat, každou minutou získává Praha čas na opevňování a její vliv na správu státu sílí. Rozkaz, kterým povolala všechno vojsko, je toho důkazem. Jednali jsme, a jak vidíš, města Čech jsou v tom s námi. Vyzbrojují armády, připravují se na blokádu…“

„Připravují se na blokádu?“ Brno smutně zavrtěl hlavou. „Jak vás poslouchám, mám stále pocit, že se bavíte o budoucnosti. Probuďte se, přátelé, celé to už začalo! V této chvíli už máme tisíce mrtvých. Ze včerejška na dnešek se na mnoha místech kolem Prahy bojovalo. A dobývání středočeských měst je oříšek s tvrdou skořápkou, i tam bojují posádky, strážící hraniční štíty, do posledního muže.“

Na válečné radě zavládlo překvapené ticho. Brno se zadostiučiněním sevřel ruku v pěst.

„Pověz jim, co jsi viděl, Krahujče.“

Pták na předloktí rozevřel křídla a dopadl na zem. Zahalil se do nich, zhroutil se sám do sebe, jeho podoba se rozpila. S ptačím výkřikem, který se změnil v lidský, tu náhle na bobku seděl nahý hubený člověk. Jeho kůže byla bledá, uhrovatá, jako by z pórů místy rašilo hnědé peří, prsty na nohou byly kloubnaté, zakončovaly je spáry, stejně tak oči zůstaly žluté s velkými černými zornicemi, ptačí. Krajec se namáhavě postavil a mlčky přijal plášť, který mu podala Reza.

„Celý včerejší den a dnešní noc jsem létal nad Prahou,“ začal chraplavým hlasem, do kterého místy pronikaly nelidské, skřehotavé zvuky. „Většinu hlavních přístupových cest zablokovaly vojenské jednotky sloužící městům. Dva prapory dosud vyčkávají u Průhonic, kde jednotku s obrněnými transportéry a pěchotou drží v šachu dělostřelectvo, a ani jedna ze stran nechce s útokem začít. Podobný pat nastal i nedaleko Zličína.

Několik praporů směřujících do Prahy se nechalo blokádou odradit a vrátilo se na domovské základny. Jiné ustoupily a pronikly do Prahy po malých cestách pod rouškou noci. Tyto skupiny vojáků ale většinou musely zanechat těžkou vojenskou techniku, tanky, materiál a mnoho zásob v provizorních skladech či jen u silnice.

Ve čtyřech případech se ale bojovalo.“

Olomouc se podívala na Hrubala. Města visela špehovi na rtech.

„Nedaleko Hostivic a u Rudné se srazily naše armády s jednotkami Prahy. Morálka nepřítele se rozpadla, když vpadla nepřátelům do týla Plzeň, která se svou rytířskou jízdou zabírala nedalekou Unhošť. Minimálně polovina mužů z rakovnického a žateckého praporu byla pobita.

Další smrtící srážka vybuchla u Klecan, kde se útočníkům podařilo prorazit a rozprášit rotu speciální brigády spolu s podpůrným praporem. Bojovalo se bezmála do posledního muže. A protože střelné zbraně selhávaly, došlo na bodáky, vojenské lopatky a nože.

U Jilemnice byly síly Prahy odraženy, ale vrátily se s posilami pod rouškou noci a použily spoustu hořlavin a primitivních molotovových koktejlů. Blokádu prorazily, čehož druhý den ráno využil i tankový prapor, který rozdrtil zbývající odpor, přestože nedojel až do Prahy kvůli nenadálým závadám, jež vedly k zadření motorů či zaseknutí pásů.

Městské gardy Občanů a stvoření druhého světa pomalu dobývají města dosud držená Prahou, o Nymburk a Mělník se pořád bojuje.“

„Válka teprve začala, a už tečou potoky krve…,“ promluvil Brno. „Možná by jí bylo méně, kdybychom postupovali společně, koordinovaně.“

Zavládlo dlouhé mlčení, které přerušil až Ostrava.

„Fajn. Minutu ticha za mrtvé máme za sebou, tak bychom se mohli vrátit k tématu. Podle Brna jsme parta hlupáků, která si bez něj nedokáže poradit. Ještě něco chceš dodat, bratře?“

„Nač ta příkrost, Ostravo?“

Oslovený jen mávl rukou. „Velké věci nepřicházejí samy. A nejsou zadarmo. Jestli nejsme připraveni platit, nezasloužíme si je.“

„Nejitřeme emoce,“ znovu se ujala slova Olomouc. „Děkujeme ti za zprávu, Brno. A teď, pokud nemáš nic proti…“

„Nositel meče,“ pronesl tiše chlapec, a přesto jeho hlas zaúčinkoval, jako by zaduněl zvon. Mezi městy to zašumělo.

„Co je s ním?“ rozčílil se Ostrava. „Být tebou, jeho jméno bych ani nevzpomínal! Pokaždé, když ho zaslechnu, otvírá se mi kudla v kapse… Nebýt jeho, Praha by nás nedokázala obelhat. Všichni ti mrtví mohli ještě dýchat…“

„Opravdu si to myslíš? Připravovala tu past dlouho, mohla to sehrát stovkou jiných způsobů. Václav byl jen ve špatnou chvíli na špatném místě a stal se její loutkou. To my jsme byli slepí.“

„I já stojím při Nositeli meče,“ ozval se Mýto. „Nasadil život při vašem osvobozování. Draze za to zaplatil.“

Reza na něj vděčně pohlédla, do tváře jí stoupl ruměnec.

„Proč o něm mluvíš, Brno?“ ozval se Znojmo. „Jistě ne proto, abys zvedl mandle prvnímu ze Slezanů.“

Chlapec postoupil dopředu a obrátil se ke shromážděným městům, jeho hluboký mužský hlas duněl. „Někteří z vás byli na Řípu při tom, když silám Prahy podlehl i Kouřim, božský kovář měst. Ten, který kdysi ukoval vzácný meč pro knížete Václava, stejnou zbraň, již později získal Bruncvík a vykonal s ní velké činy. Meč putoval staletími, byli jím pasováni čeští králové a jeho legenda sílila… až jednoho dne zmizel z povrchu země, aby se vrátil, teprve až bude českému národu nejhůře.“

„Leccos se povídá,“ odvětil Ostrava. „A co když je to celé jen pavouí síť legend a polopravd, do které se nás snaží zaplést Praha. Nevypadá to zrovna, že by se národ řítil do průseru. Třeba jde jen o další úskok, který nás má zastrašit, a jak vidím, jsme opět připraveni spolknout to i s navijákem.“

Mezi některými městy se ozvalo reptání, Brno si ho nevšímal.

„Pátral jsem po původu legendy, abych se ujistil, že nejde o planou hrozbu, jak tvrdí Ostrava. Chtěl jsem poznat pravý význam Nositele meče a samotného meče Králů.

S maršálem Trenckem jsme sestoupili do moravských archivů, kde jsme zkoumali nejstarší písemné zmínky o časech vlády českého knížete, ponořili jsme se do zatopených chodeb pod Kouřimí a zkusili ukrást zlomky dávno mrtvých tajemství. Rozeslali jsme naše lidi po celé zemi, někteří agenti dokonce pronikli i do pražského archivu národního písemnictví, aby prohledali nejstarší dochované svazky.“ Brno zvedl oči a díval se na města se zvláštní směsí nerozhodnosti a potlačovaného vzrušení. „Hledali jsme pravdu o meči Králů, jehlu v kupce sena, a narazili jsme na něco úplně jiného. Strašné tajemství, které leželo přes tisíc let skryto a mělo zůstat ukryté navždy.“

Brno začal vyprávět.

* * *

Skalní klenba se nad jejich hlavami svírala jako čelisti svěráku. Balvany se leskly vlhkostí, na bahnitou zem dopadaly kapky. Kobka byla úzká, klaustrofobický dojem ještě umocňoval nízký strop. Úroveň podlahy mohla být o metr výše, než původní stavitelé zamýšleli, protože se skrz drobné skuliny po staletí zanášela prachem a hlínou.

Vchod dokonale skryla příroda. Dalo se předpokládat, že o existenci kobky nemají tušení ani jednotky Prahy, které Kouřim dosud držely. Brno, maršál Trenck i Reza se na to spolehli, když se do ní rozhodli na sklonku noci sestoupit.

Tunel prudce klesal, stupně již dávno ohladil čas. Pět metrů nad jejich hlavami se rozkládaly louky a pole sousedící s prastarým městem, které nyní patřilo mezi okupovaná území a Praha tu měla absolutní moc. Trenckovi se místo podařilo nalézt jen díky odkazu nalezenému v jedné ze starých kronik. Jeskynní průrva zarostlá křovím se nacházela zhruba ve středu trojúhelníku mezi třemi místy, která sehrála v historii Kouřimi důležitou roli – raně gotickým kostelem svatého Štěpána, bývalým přemyslovským hradištěm a temnými legendami opředeným Lechovým kamenem, hrozivé skále, u níž byly ve středověku upalovány čarodějnice, a ještě dřív, v dobách pohanských, ji skrápěla krev živých obětí.

Byl malý zázrak, že železem pobitá truhla zapuštěná u jedné ze stěn se za víc než tisíc let nerozpadla. Její zablácené víko chránilo obsah navzdory času, snad proto, že dřevo někdo pečlivě napustil fermeží a truhlu zakopal do lůžka v jílovité půdě.

Reza držela petrolejku. Její neklidné světlo poblikávalo na zažloutlých stránkách kronik, ofocených obrazech a tiscích pořízených ze zdrojů několika archivů. Trenck si něco tiše mumlal, procházel papíry a snažil se je poskládat ve správném pořadí. „Vycházíme-li z Kristiánovy legendy, najdeme v ní jen málo zmínek o Meči. Zato je v ní popsán vzestup knížete Václava, jeho zázračné činy a posléze i jeho vražda,“ promluvil Trenck.

„Znám ji. Většina z toho textu je nesmysl,“ odvětil Brno. „Marast nabalený na zrnka pravdy.“

„Přesně tak, můj pane, a právě ta pravda nás zajímá. Prostý řeholník Kristián zachytil legendu o životě a umučení svatého Václava a jeho babičky svaté Ludmily z pohledu desátého století. Pro Čechy to byly dost bouřlivé časy, naše země prošla největšími proměnami v historii; byl založen český stát a začal přerod od pohanství ke křesťanství. Právě křesťanství utopilo pravý význam legendy v symbolice a výmyslech, které provázaly stav šlechtický s duchovním a pokoru vyzvedly nad všechny ctnosti. Však byl také svatováclavský kult mnohokrát v naší historii zneužit.“

„K věci, Trencku.“

„Jistě, pane. Rezo, mohu tě požádat o pasáž o původu Prahy?“

Hraničářka, která viděla v šeru bezmála tak dobře jako ve dne, začala číst:

„Leč Slované čeští, pod samým arkturem sídlící, oddáni byli modloslužbě a jako bezuzdný kůň bez zákona, bez knížete nebo vládce, bez města toliko v širém prostoru přebývali jako nerozumná zvířata, sem tam se potulujíce. Posléze ranou morovou jsouce sužováni na jakousi hadačku se podle pověsti obrátili o nadějnou radu a prorockou odpověď. Dostávše ji založili hrad a dali mu jméno Praha. Potom nalezli velmi prozíravého a rozvážného muže, kterýž on vzděláváním polí se zabýval, jménem Přemysl, podle výroku hadaččina knížetem čili správcem si ho ustanovili, davše mu za manželku onu hadačku pannu. A tak z pohromy a všech ran morových posléze vytrženi, napříště po onom jmenovaném knížeti z jeho potomků sobě vladaře čili vévody v čelo stavěli, sloužíce modlám démonů a pohanským obřadům obětním se nezkrotně oddávajíce, až konečně panství říše té se dostalo jednomu z rodu těch knížat, jménem Bořivoji.“

„Pojal jsi to zeširoka. Bořivoj, o kterém čteš, se stal otcem otce svatého Václava?“

„Přesně tak, pane. Všimni si ale, že v legendě je Bořivojův původ utajen. Čeští Slované ho zkrátka nalezli na radu hadačky. A teď to přijde – podle Kristiána zamířil Bořivoj bezprostředně po zvolení knížetem na své první politické cestě na Velkou Moravu ke králi celé říše – Svatoplukovi. Při této cestě do bájného Velehradu, skvělého hlavního města obrovské slovanské říše, měl být mimochodem pokřtěn biskupem Metodějem, členem slavné bratrské dvojice, a jako první Přemyslovec přijmout křesťanskou víru. To je dost zvláštní, když vyjdeme z toho, že celé Čechy byly tehdy pohanské.

Ve skutečnosti byl křesťanem už ve chvíli, kdy ho Libušino poselstvo nalezlo. To znamená, že…“

Reza nedokázala zadržet vzrušení a vyhrkla: „Že prvním českým knížetem nebyl Čech, ale Moravan. Byl to velmož, který původně patřil ke Svatoplukově družině. Zmiňují se o něm i některé svitky, které jsme nalezli v Mikulčicích.“

Trenck se na ni zamračil a pokračoval ve výkladu, zatímco ve tváři jeho pána se nepohnul jediný sval. „V podstatě se shoduji s výkladem hraničářky. Bořivoj byl ve skutečnosti pokřtěn už jako chlapec, který vyrůstal na Svatoplukově dvoře ve Velehradu. Možná, že dokonce pocházel z královského rodu Mojmírovců.

Jak se ale ukazuje při porovnání s dalšími historickými fakty, kronikář Kristián si události posunul tak, aby mohl dospělý pohanský kníže přijmout víru a být rukou Metoděje pokřtěn. Upozorňuji, že to není poslední manipulace s daty v legendě meče Králů, ale nepředbíhejme.“

Do krypty náhle sestoupily dva stíny se šedivými tvářemi, němí kapucínští mniši, vzdělaní ve středověkých jazycích, kteří byli zároveň i maršálovou osobní stráží. Jeden z nich mu cosi rychle znakoval rukama.

„Můj pane,“ jal se překládat Trenck. „Nedaleko odsud prochází silný oddíl nepřátel. Zdá se, že po něčem pátrají.“

„Kolik mužů?“

„Přinejmenším tři tucty.“

Brno se zachmuřil. „Zůstaneme. Mluv ale rychle, Trencku. Co bylo dál?“

„Vrátím se zpět k Bořivojovi. Zkusme nyní historickou postavu knížete a moravského křesťana, který se stal pánem Čechů, porovnat s legendárním pohanským Přemyslem v podání Kosmovy kroniky z dvanáctého století. I podle Kosmy je Přemysl v Čechách cizincem, doslova jej popisuje jako jestřába mezi holuby.

Při první cestě do Velehradu vložil kronikář Kosmas do úst Metoděje tato slova: Staneš se pánem pánů svých. Kdo ale byli jeho páni? Myslel tím snad Velkou Moravu, jejíž součástí české země byly? Nikoli. Podle zmínek, které jsme nalezli, vyslovil slavná slova sám král Svatopluk. Povzbuzoval tak moravského hrdinu, aby ovládl pohanské Čechy a podrobil si ostatní česká knížata.“

Maršál udělal dramatickou pauzu.

„Kam tím míříš, Trencku?“ ozval se Brno. „Chtěl jsi mluvit o Václavovi, a zatím mluvíš jen o jeho dědovi. Jen málo měst si pamatuje tak dávné časy, ani já jsem ještě nebyl na světě.“

„Už se dostávám k věci, můj pane. Bořivoj pojal za ženu Ludmilu, pohanskou kněžnu, která se později stala první českou, dokonce první slovanskou světicí. Jejich setkání barvitě popisuje známá pověst o kněžně Libuši a Přemyslu Oráčovi.

Reálné události byly mnohem méně poetické a zahrnovaly únos kněžnina konvoje, znásilnění a nakonec i svazek manželský. Kněžna už byla těhotná, když pojala Bořivoje za manžela, a skutečně přijala křesťanství. Za sto let o ní mluví Kristián takto… Mohu tě poprosit, Rezo?“

„Byla zbožná a mírná ve všem a všelikých plodů dobroty plná. V almužnách byla štědrá, v bdění neúnavná, v modlitbě nábožná, v lásce dokonalá, v pokoře neznající míry, v péči o sluhy Boží tak čilá… a tak dále a tak dále, je to strašně dlouhé, v podstatě to vystihuje závěr: Než kdybychom chtěli všechny projevy jejích ctností vylíčiti, spíše světlo denní by nám došlo nežli psací blána.“ Reza odložila fascikl a podívala se Brnovi do očí. „S Ludmilou, která se stane babičkou svatého Václava, zplodil Bořivoj tři syny. Vlády se ujal ten nejstarší, Vratislav. Za ženu pojal Drahomíru, která později sehrála významnou roli při zavraždění svaté Ludmily. Teď ale přichází na scénu důležité postavy, Vratislavovi synové Václav a Boleslav.“

Maršál Trenck proplouval temnou kobkou sem a tam, jako byl zvyklý přecházet ve stanu před bitvou.

„Narození synů je datováno přibližně do let 907 a 915 našeho letopočtu. Jsem ale přesvědčen, že tato čísla jsou podvrh!“ Trenckovi svítily oči.

Do kobky vpadl opět jeden z kapucínů. Naléhavě znakoval a upíral šedé, bezvýrazné oči na maršála. Ten zbledl.

„Potřebujeme ještě chvíli,“ odbyl ho. „Hlídejte, a kdyby se přiblížili až k našemu úkrytu, ať Merkucius odvede jejich pozornost. Ano, i za cenu vlastní oběti.“

Po tom, co se kapucín vzdálil, Trenck sprostě zaklel. „Nelíbí se mi to, pane. Krouží kolem jako hladoví supi. Možná nás někdo ve městě vycítil, možná mají nějaké tušení. O této výpravě neměl vědět nikdo kromě lidí v této místnosti.“

„Pokračuj!“ neuhnul očima Brno.

„Na základě srovnání dalších dobových materiálů, kronik a maleb, zejména cenné se ukázaly ty ze znojemské rotundy, se oba synové narodili asi o dvacet let dříve. Stejně tak i Praha byla založena o něco dříve, než uvádí oficiální prameny!“

„Proč by někdo upravoval učebnice dějepisu?“ nechápal Brno.

„Tady už jsem na hodně tenkém ledě,“ mnul si Trenck bradu, „jsem ale přesvědčen, že k prvním úpravám došlo v originálech už v desátém století. Někdo si dal velmi záležet na tom, aby zánik Velké Moravy neměl nic společného s knížetem Václavem a růstem významu Prahy.“

Brno chvíli mlčel, stejně tak i Reza, která se dívala z jednoho na druhého.

„Dovedeš si vůbec představit dopad toho, co naznačuješ? Tak mluv! Přivedls mě do téhle kobky, protože víš víc. Zatím jsem slyšel jen hromadu smyšlenek a omračujících dohadů,“ Brno stěží ovládal zlost. „A řekni konečně, jak to souvisí s mečem Králů!“

„Takzvaný meč Králů skutečně ukoval Kouřim,“ mluvil rychle Trenck. „V dobách, kdy povstal kníže Václav, žilo v Čechách více kmenů. Jedním z nejmocnějších šlechticů byl kníže Radslav z kmene Zličanů, jehož území se rozkládalo od Sázavy po Labe. Centrem panství byla Stará Kouřim, dobře opevněné hradiště držené početnou armádou.“

„Knížata spolu bojovala o moc,“ přizvukovala Reza. „Přečtu část legendy, která popisuje bitvu Václava s Radslavem u Štolmíře, dnešního Českého Brodu. Tehdy kníže Václav získal meč Králů.

Nedlouho po tom, co se kníže Václav ujal vlády, byl kníže Radslav, pán údělného kraje zlického, zachvácen zlou žádostí zmocnit se naší české země. Snad myslel, že je náš vévoda příliš mlád a nezkušený, že ho snadno pokoří. Proto vytáhl s velkým počtem ozbrojených mužů na naše území. Rudá záře na obloze, odlesk to požárů, značila jeho cestu, osady planuly ohněm a pole byla pustošena. Avšak kníže Václav nelenil. V čele mocného vojska vytáhl na nepřítele. Vidím vše jasně, jak by se to bylo včera přihodilo. Klusal jsem na koni po boku Václavově. Knížecí bělouš hrdě nesl mužnou postavu našeho pána. Drátěná košile kryla statnou hruď, železem pobité holeně a střevíce chránily nohy, na ramenou měl Václav pláštík, ukutý z kovových kroužků, kolem krku zlatem lemovaný, do daleka se skvěla helmice na hlavě Václavově.

Jeli jsme v čele vojska. Když jsem se ohlédl, viděl jsem za sebou nepřehledné řady silných, svalnatých postav vojínů, jejich zbraně tvořily ocelový les a leskly se odrazem světla. Občas se též ozval chorál zbožných zpěvů a hlasy hřměly krajem jako jarní bouře. Taková síla a odhodlanost sálala z této vlny mužských těl, že kdyby se byl sám ďábel v tu chvíli s celým peklem postavil proti nám, nelekl bych se dát se s ním v boj.

Nadešla rozhodná hodina, kdy jsme se přiblížili na dohled k nepřátelskému vojsku. Jak dvě živé hradby těl a lesknoucího se kovu stály ty pluky proti sobě. Nás bylo nepřehledné množství, ale nepřátel též mocná záplava. Tu se rozhlédl kníže vážným zrakem po svých mužích a řekl:

‚Nežli se všichni dáme v boj, chci s nepřítelem promluvit moudré slovo. Přistoupí-li na moji nabídku, nebude zbytečného utrácení životů.‘

Nechápal jsem, co míní podniknout, překvapením jsem však div nestrnul, i když ke mně kníže promluvil: ‚Ty, Podivene, jeď jako můj posel před knížete Radslava a vyřiď mu toto: Jsi-li dost statečný, pak o vítězství bojuj sám, český kníže se chce utkat v souboji s tebou, aby se neprolévala krev všeho lidu. Již jdi a nenamítej ničeho. Toť moje pevná vůle!‘

Poslechl jsem. Když mne přinesl kůň před Radslava a já mu tlumočil slova svého pána, naslouchal nejdříve s podivením, potom se hlučně rozesmál a děl:

‚Nuž, přijímám. Ať nikdo nikdy neřekne, že se Radslav Zlický bál nastavit svou hlavu! Nechť vyjede jen Václav sám a já se s ním utkám o osud této země.‘

Tak se i stalo. Knížata ujíždějí po rovném poli tryskem proti sobě, zatímco vojsko nepohnutě stojí na místě, jak mělo přikázáno.

Nespouštěl jsem zraků z bílého koně, na kterém seděl český kníže. V té chvíli slunce zazářilo v plné spanilosti a v jeho paprscích se skvěla Václavova helma, jakoby ozdobena svatozáří. Tak se projevila Boží milost.

I stal se nečekaný div. Když se koně obou soupeřů k sobě přiblížili, místo útočící rány pouští Radslav kopí, ba seskakuje z koně, a k bezmeznému úžasu všech mužů kleká na koleno před českým vévodou a nádherný svůj meč mu pokládá k nohám…

Jak mi později řekl kníže, pokořil prý se Radslav dobrovolně, sebe i své vojsko dal na milost a nemilost. Meč božské síly mu daroval coby svazek jejich přátelství, zbraň ta stala se v dalším životě ochráncem našeho knížete, jeho křížem milosrdenství i trestající pěstí. A po tom zbožném činu Radslava kníže Václav řekl:

‚Povstaň, příteli, a navrať se v míru na svůj hrad! – Své pevně hájím, cizího nežádám, ty čiň podobně!‘“ Reza zavřela knihu.

V očích Brna hrály plameny. „Začínám chápat… přemýšlejte se mnou. Štolmíř či Český Brod je jen malý kousek od Kouřimi a mnohem dál od Prahy. Václav by se nebránil u nepřítelova hradiště, ve skutečnosti byl útočníkem on! Radslav měl tedy vojenskou výhodu: armády se střetly na jeho panství, znal dokonale kraj, nemluvě o zásobování jednotek, ale především měl podle vojenských pramenů i větší armádu. Proč se tehdy Václavovi vzdal a předal mu velení nad svými muži? A hlavně proč by mu dobrovolně odevzdal bájný meč z dílny samotného Kouřima?!“

„Máš pravdu, můj pane. Nedává to smysl,“ usmíval se smutně Trenck. „A přece všechno naše bádání nasvědčuje tomu, že se to tak stalo. Radslav se bez boje poddal Václavovi a daroval mu kouzelný meč, který se stal symbolem českého království… Tam začíná cesta knížete světce a ochránce českého národa.“

Brno si poklepával na rty. „Meč, o kterém ve chvíli smrti Kouřim prohlásil, že je pastí, jež sklapla. Že spojuje staré a nové. Že je znamením zkázy a také klíčem…“

Trenckův hlas se chvěl: „Můj pane, věřím, že truhla před námi obsahuje chybějící kamínek v mozaice.“

Chlapec k ní přistoupil. Položil dlaně na vlhké dřevo. Nevšímal si, jak jeho prsty rozmazávají vrstvičku bláta.

„Co je uvnitř?“

Reza zapáčila úzkým nožem. Petlice odstranili už dřív, a tak víko s mlaskavým zvukem odskočilo. Mihotavé světlo petrolejky ozářilo hrůzný obsah. V truhle ležela scvrklá mumie člověka, spíš kostra obalená tenkou vrstvou černého masa a záplavou zčernalých, zrezlých šupin rozpadlé zbroje. Vedle skrčence ležel rzí rozežraný francký meč a látkový prapor, který se rozpadl v prach.

„Je to hrob jednoho z Radslavových vojáků, který sloužil ve Václavově vojsku,“ zašeptal Trenck.

Brno se rozhlédl kolem. „Takže hrobka…“

„Přesně tak, můj pane. Na rytině na víku truhly stojí, že tento muž prokázal Kouřimi neocenitelné služby a že přežil tažení svatého Václava na Velkou Moravu… Tažení, které podle historie neexistovalo. Co se ale skutečně stalo? Kvůli čemu se spojila křesťanská Praha s pohanským Kouřimem. A pokud byl ten muž hrdina, proč jej pohřbili opuštěného mimo město jako vyhnance?“

„Proto jsi mě sem přivedl? Chceš mluvit s tisíc let mrtvým?“

„Cože?“ vyjekla Reza a upřela oči na Trencka. „Na tom jsme se nedohodli!“

Maršál mlčel a díval se na Brna.

„Je to černá magie, a ta vyžaduje živou oběť,“ rozčilovala se hraničářka. „Už před několika stoletími ji Rada měst zakázala ediktem!“

Brno k dívce zamyšleně zvedl oči, jeho pohled se postupně zakaloval, až ztvrdl ve dva diamanty. „Už není žádná Rada měst.“

Trenck kývl. Kapucínský pobočník se beze slova vzdálil.

Reze tepala na čele žíla, skákala pohledem z jednoho na druhého, vzdorovat se ale neodvážila. Skála kolem ní se svírala, v místnosti najednou nebylo dost vzduchu, cítila, že se dusí.

„Nemusíš tu být, hraničářko,“ řekl Brno.

Ztěžka polkla. Síla ji opouštěla. Přišlo jí, že ruce i nohy má z gumy. Sesula se ke zdi, odvrátila pohled od spásných schodů vzhůru. „Zůstanu.“

„Začněme,“ vyzval Brno maršála.

Někde v dáli, u Lechova kamene, zdusila šedá ruka kapucína smrtelný výkřik nevinného člověka. Zatímco se jeho krev vsakovala do drsného povrchu, Trenck zvrátil oči v sloup. Brno vydechl plameny, a přestože se neproměnil, místnost zaplnil dračí dým. Vzduch zhoustl prastarou magií. Ztrouchnivělé kosti se zachvěly.

* * *

Když Brno celý příběh o tažení na Velkou Moravu dovyprávěl, zavládlo hrobové ticho. Na tvářích přítomných měst se rozhostily šokované výrazy. Frýdek s Místkem si něco vzrušeně šeptali. Mýto nevěřícně vrtěl hlavou, Štramberk svíral hůl, až mu zbělely klouby, Kopřivnice měla v očích slzy. Olomouc našla očima Ostravu. Znojmo se mračil jako peklo.

„Co mi k tomu řeknete, vy nejstarší?!“ udeřil Brno a na okamžik mu zazářila kůže, jako by jí prosvitly šupiny. „No tak? Proč teď nemluvíte jako o překot?! Olomouci! Znojmo! Libušíne! Uherské Hradiště! Podivíne a další! O všem jste věděli… co jste nám ještě zatajili?!“

Stále víc měst se obracelo k nejstarším. Dav se od nich mimoděk odtáhl, takže náhle stáli vystaveni pohledům všech. Tenoučký sešlý Podivín se schoulil sám do sebe, bezzubý stařeček Libušín se musel opřít o meč, jako by mu na ramena klesla tíha světa.

„A ještě něco se mi doneslo. Ostravo, ten temný démon, který prý slouží Praze, pobýval nedávno na tvém území! Co řekneš na svou obhajobu?!“

„Nic, Brno. Nic ti neřeknu!“ odsekl Ostrava. „Jen to, že na mém území nikdo takový není. Pokud ten démon sloužil Praze, nejspíš ho tam také najdeš. To hlásili vyzvědači pro změnu mně.“

„Přestaň s tou hrou, Ostravo!“ udeřil chlapec.

„Ty přestaň, Brno,“ prolomil ticho Znojmo. Po jeho dobrosrdečnosti nebylo v hlase ani stopy. „Vnášíš mezi nás svár. Radím ti dobře, neotvírej staré, dávno zarostlé rány. Mohly by nám vydatně pustit žilou ve chvílích, kdy to nejmíň potřebujeme. Musíme zůstat jednotní.“

Chlapcovi vystoupily lícní kosti. „Zatraceně, Znojmo! Jak jste nám to mohli zamlčet?!“

„Uplynulo víc než tisíc let, chtěli jsme zapomenout. A vy jste se nikdy neptali… byl to jiný svět. Starý svět, se kterým zemřely jeho hříchy. I jeho bohové… Brno, nechtěj poznat pravdu, jinak přijdeš o poslední zbytky iluzí. Nechtěj, abychom porušili naši přísahu.“

„Řeknu to tedy sám!“ vykřikl dračí chlapec. „Všechny je povraždila. A vy jste se jen dívali, stejně jako se teď díváte jeden na druhého a bojíte se mluvit!“

Znojmo se na něj nesouhlasně díval, ale dál mlčel.

„Pleteš si hvězdy s jejich odrazem na vodní hladině,“ pronesla tiše Olomouc. „V jednom máš ale pravdu. Znovu jsme podcenili význam meče Králů. Nesmíme dopustit, aby Praze padl do rukou.“

„Hlupáci,“ zasyčel Brno. „Měli jsme ho v rukou tehdy na Řípu. Dokonce i Nositele! Ten zatracený Kouřim byl napůl šílený, ale měl z vás nejvíc rozumu! Víte, kde je Václav teď?!“

Odpověděl mu Ostrava: „Podle všeho v Praze. Nezvěstný. Už měsíc po něm pátrají stovky jejích špehů, pokud ho ovšem už nenašli.“ Odstrčil Fulneka a předstoupil před Brna, kterého převyšoval o dvě hlavy. „Řeknu ti, horká hlavo, co musíme udělat. Musíme se přestat rýpat v historii, a místo toho získat meč! Jestli dokáže to, o čem jsi vyprávěl… Nositel není důležitý.“

„Vyšli mne, pane,“ předstoupila před Brna Reza a poklekla před ním. „Důvěřuj mi, najdu Václava a přivedu ho. Připojí se k nám při útoku na Prahu.“

„Jhááá!“ zaskřečel Krajec v černé kápi. Trhavými pohyby se také protlačil před Brna. „Ona tě zklamala… to já ti najdu meč Králů… aaaark!“ Trhnul hlavou jako pták a ze zad mu sklouzl plášť. Odhalil kloubnaté tělo, které bylo stále lidské, ale podivným způsobem se hrbilo, jako by je zdeformovala obrna. Na mnoha místech kůži protrhávaly trsy trčících per, kosti hrudníku vystouply, jako by se chtěly prodrat na povrch, prsty na nohou se prodloužily a zežloutly, nyní je zakončovaly zahnuté dravčí drápy.

Brno se díval z jednoho na druhého.

„Jděte hned. Jděte rychle. Přiveďte mi Václava s Mečem, mohlo by to značně prospět naší válce.“

„A když se bude bránit?“ zaskřípal Krajec.

„Potřebujeme ho… živého či mrtvého.“

Potom se Brno otočil zpět k městům, aby se vrátili k původnímu tématu a podrobně projednali plány příštích dní.

Za okamžik ze stanu vyrazila oranžová liška. Běžela rychle, její nohy se míhaly jako bílé šmouhy. Prolétla křovím, jako by tam žádné nebylo. Chundelaté tlapky rozcákly vodu potoka. Spěchala, protože ji čekala dlouhá cesta.

Ve stopách jí zazněl triumfální výkřik krahujce. Jednou jí zakroužil nad hlavou a zamířil na západ. Černé perutě jej nesly s větrem o závod.

8. kapitola

Mosazné lustry v baru nesvítily, nahradily je svíčky, které se roztékaly v čajových porcelánových miskách. Ne snad, že by ve sféře vytvořené kouzlem nefungovala elektřina, neustále se tu ale děly stěží viditelné změny, odrážející náladu a myšlenky stvořitele tohoto mikrosvěta.

Valentýna se dívala do prázdna a oranžovým brčkem usrkávala světle zelený koktejl.

„Co asi dělá Zdeněk?“

Arcimág vzhlédl od knihy, kterou měl rozloženou na stole. Zamyšleně se napil kávy.

„Měli být už dávno zpátky, ne?“ zeptala se.

„Měli.“

Dívka už tu žila tak dlouho, jeden den jí splýval v druhý. Stala se princeznou uvězněnou ve věži uprostřed záplavy trnů, její milovaný princ ale nepřicházel. Chvílemi se přistihla, že ho začíná nenávidět. „Spící Růženka napořád,“ zašeptala.

„Prosím?“

„Myslíš, že až se Zdenal vrátí… že tě někdy opravdu vyzve na souboj?“

Rufus zavrtěl hlavou.

„Ale slíbil ti to. Občas o tom mluví. Nebojíš se?“

„Mluvit a konat jsou dvě rozdílné věci.“

„Taky bych řekla, že na to nemá náturu. Uvnitř je to hodnej kluk.“

„Každý má v sobě dobro i zlo. Záleží jen na tom, čemu dovolí převládnout. Chci s tebou ale mluvit o něčem jiném. Stahují se mraky.“

„Tady v podzemí, jo? Netahej mě za nos.“

„Nehraj si na hloupou, Valentýno, mluvím vážně. Může se stát, že budeme muset odejít.“

Zbledla. „Nemůžu odejít.“

„Já vím, ale na chvíli snad. Lví spár už měl být dávno zpět. Nevíme, co se stalo. Ani Wihelin to neví…“

„Nejde to, umřela bych. Venku mám možná jen hodiny života…,“ oči jí zvlhly slzami. Objala si kolena.

„Asi to byl špatný nápad. Jenom chci být připravený.“

„Promiň, nejde to…“

„Může přijít doba, kdy i hodiny pomůžou…“

Mlčela.

„Stýská se ti po něm, viď?“

Vyhnula se odpovědi. „Co myslíš, že teď bude?“

„Co se bude dít? Nejspíš nic. Doufám, že nic. Počkáme.“

„Slyšela jsem, jak křičíš ze spaní.“

„Nejspíš se ti něco zdálo.“

„Můj pokoj je iluze, vím, že ve skutečnosti tu žádný pokoj není. Když spíš, dokážu ji prohlédnout. Vím, co slyším.“

„Hmm.“

„Máš zlé sny?“

Arcimág se rozesmál. „Už víc než šedesát let. A vidíš? Dá se to vydržet.“

„Jak?“

„Nepamatuju si je.“

„A není to horší? Když si své noční můry nepamatuješ?“

Rufus sáhl po stříbrné konvici a dolil si kouřící černou kávu. Se zalíbením k ní přivoněl. Usmál se a kolem očí se mu vytvořily vějířky vrásek.

„Musíme jim věřit, Valentýno. Naši přátelé odvádějí tu nejlepší práci. Musíme se na ně spolehnout.“

„Když jste Ritu přivedli zpátky do podzemí, nevypadala právě nadšená…“

„Nadšení není podmínka. Stejně jako já neměla Rita jinou možnost od chvíle, kdy její praděd získal díl mojí síly. Není to spravedlivé, ale na to se historie nikdy neptala.“

„Já vím, že jsme to zdědili. Každý měl talent, Zdenda, Rita, Sedmtři i Kořínek s tím dokázali zázračný věci. Já jsem to ale zvorala! Pěkná Siréna… sedím na malým útesu uprostřed moře a neumím plavat. Zůstala jsem všem na obtíž…“

Rufusovy ztvrdly rysy. Odložil šálek a zpříma se na ni podíval.

„Nebýt tebe, Valentýno, nikdy by to nedokázali. Zachránilas je.“

„Jsi hodný.“

„Hodný?“ povzdechl si arcimág. „Ukradl jsem vám životy a odsoudil jsem tě k věčnosti v temnotě. Pořád si myslíš, že jsem hodný?“

„Nenávidím, když takhle mluvíš.“

„Nenávist je lepší než odevzdání. Nenáviď mne a čekej, až Zdenal najde způsob, jak tě osvobodit. Je to jeho osud.“

„Nevěřím na osud,“ odpověděla Valentýna.

* * *

Družina Lvího spáru spolu s Vaškem a Patrikem pospíchala po šedé asfaltce, kterou po stranách lemovaly vysoké olše a odpadkové koše nacpané uschlými květinami. Clonili si oči, přestože se už smrákalo. Po mnoha týdnech, možná měsících v temnotě jim působilo i to málo světla bolest. Kolem nich se rozprostíralo nekonečné moře hrobů a křížů, mlžily se jako temná kleč, přízemní les smrti, nad který vyrážely pitoreskní trny hrobek. Vzduch byl vlhký a chutnal po smogu. Od nedaleké Vinohradské ulice teskně vyla přejíždějící sanitka.

Patrik se naklonil k Vaškovi a zkoumal jeho šátek. „Nemůžu uvěřit, že vidíš.“

Vran pokrčil rameny. „Nevidím. Vnímám svět očima vlků, jako by to byly moje oči.“

„Tak si ty psiska radši dobře hlídej.“

Zdálo se, že kdesi ve tmě za nimi se jeden z křížů nahnul a zhroutil na stranu. O kus dál následoval zvuk, jako když o sebe drhnou dva hrubé žulové bloky. Zrychlili, opět přešli do klusu. Netušili, jestli se Hordě podaří sledovat je přes magicky zapečetěné komnaty Krále olší prudce stoupajícím vřetenovitým schodištěm až na povrch. Nechtěli to zjistit, raději utíkali pryč mezi řadami hrobů a náhle bez varování vypadli z temného království Olšanských hřbitovů do mnohabarevné ulice plné hlučných aut a lidí.

Jejich skupina vzbudila mezi chodci pozornost, oni si toho ale nevšímali a nerušeně pokračovali po Vinohradské ve směru do centra. Začalo pršet. Lidé otevírali deštníky a za chvilku už jejich pohledy patřily jen špičkám vlastních bot.

Když se spustil prudký liják, zamířila skupina intuitivně pod nejbližší střechu, shodou okolností šlo o sklobetonový kolos nákupního centra Flóra. Prosklené dveře se před nimi otevřely jako brány ráje, přivítala je osvětlená hala. Přímo proti nim kdosi zaparkoval lesklý červený golf a polepil jej reklamními výkřiky a skandálně nízkou cenou.

Zdenal se vydal k blízkému stánku s fastfoodem a objednal si několik obřích hamburgerů.

Rita se nerozhodně zastavila. „Co teď? Myslíte, že po nás nemrtví půjdou?“

„O světě nahoře nemaj ani šajn, takže sou bez šance nás tu najít,“ zamyslel se Sedmtři. „Jasný, pár jich možná vyleze, a moc bych chtěl bejt při tom, až tu zahájej šoping, tohle ale neni naše starost. Ať si to vyřeší místní ochranka, my si těch sráčů užili až dost.“

Byli vyčerpaní, špinaví a žízniví. Možná i proto se v tu chvíli se Sedmtři nikdo nepřel.

„Zasloužíme si pořádně se vyspat a umýt,“ souhlasil Zdenal a rozdal ostatním jídlo a nějaké koly z Mekáče.

„Ty máš peníze?“

„Ne,“ odvětil s plnou pusou a Rita se už radši neptala.

„Půl království za vídeňskou kávu,“ pronesl Kořínek.

„Pane!“ vyrušil je nepříjemný hlas, který v sobě měl něco z nehtů škrábajících po tabuli. „Vy s těmi psy! Neumíte snad číst? Sem psi nesmějí!“ Od pultu informací na ně ječela podivná osoba s vlasy do culíku, na špičatém nose jí seděly brýle s obroučkami pruhovanými jako zebra.

Vašek, který k ní stál zády, se otočil. Jeho vlci vzhlédli jako jeden a upřeli na ni žluté oči. Krev výhružně zavrčel a žena úplně ztuhla. Zírala na Vaškovu ohyzdnou, popálenou tvář a šátek zavázaný přes oči.

„To jsou slepečtí psi,“ snažil se situaci zachránit Kořínek. „Ti, jak známo, můžou všude.“

„Vypadněme odsud,“ vyzval skupinu znechuceně Patrik.

Kdesi na ulici se ozval vyděšený výkřik. První z podivně páchnoucích spoluobčanů se zastavil před automaticky se otevírajícími skleněnými dveřmi a s údivem zíral na jejich mechanismus. Zkoušel mezi dveře strčit špičku nohy, na které zbyly už jen dva prsty.

Rita se ohlédla na páchnoucí zombii, načež se otočila zpět k ostatním. „Přece ho tady nenecháme. Přišel za náma…“

„No tak jo, ale nemaž se s tím,“ souhlasil Zdenal.

Žena potěžkala palcát a zvolna se vydala ke dveřím. Nemrtvý si jí už všiml, vyrazil chraptivý zvuk. Přikrčil se a napřáhl ruce s černými přerostlými nehty. Zrovna když se chtěl na Ritu vrhnout, dveře se zavřely a on narazil do skla. Jakmile se vzápětí otevřely, prolétla mezi nimi trnová hlavice palcátu s razancí pancéřové pěsti. Expres kurýr na druhou smrt! zařvala zhraň a na Flóře se to krásně rozlehlo.

Hlava zombie se rozstříkla a tělo se zhroutilo mezi křídla dveří, které si s překážkou pod úrovní fotobuněk nedokázaly poradit. Skupina hrdinů odcházela, zatímco jim za zády znělo nespokojené klapání skleněných desek, které narážely do bezhlavého těla, a plačtivý hlas ženy s culíkem, která se zamkla v předváděcím autě.

„Nerad bych si stěžoval, ale přiznávám, že jsem mrtvý únavou,“ řekl Kořínek.

„Já taky. Kam ale půjdem?“ zeptala se Rita a vzápětí, když se na ni všichni podívali, dodala: „Já mám hrozně malý byt.“

„Ke mně to nejde,“ pokrčil rameny Vašek. „Praha po nás pátrá. Byt, kde jsem dřív bydlel, bude hlídat.“

„Já žil na Pražskym hradě,“ pokrčil rameny Patrik a podíval se na Kořínka.

„Inu, tak šlo by to. Mám skromný pokojík s koupelnou na chodbě. Něco mi ale říká, že byste nechtěli spát v domově důchodců.“

„Nebo na koleji,“ ušklíbl se Zdenal.

„Nebo v cele na Borech,“ zachechtal se Sedmtři a opět pohlédl na Ritu. Kruh se uzavřel.

„Doprčic, jste jak parta toulavejch psů!“ kousla se do rtu. „… Všichni se ale zujete!“

Cesta tramvají byla epizodou sama o sobě. Krátce po tom, co nastoupili do červeného vozu, projelo za okny několik houkajících policejních aut, směřovala k Olšanům. Na Prahu padala noc. Lampy se neochotně probouzely z denního spánku a pomrkávaly na město, které bylo záhadnější než obvykle.

Zdenal se tváří opíral o chladné sklo okna. „Viděli jste někdy v ulicích tolik policajtů?“

Projížděli Prahou a všímali si drobných proměn, které se udály za poslední měsíce. Minuli několik bouraček, na těch nejpodivnějších místech stála podél cest odstavená auta, která často vypadala jako nová. Ulice byly poloprázdné, a když už šel někdo po chodníku, nebyl sám. Obchody zavřely se soumrakem. Ještě než zajela roleta, uviděli přes výlohu, jak prodavač volá psa a vytahuje na pult baseballovou pálku.

Jako by se ve vzduchu vznášel strach. Některé výlohy byly překryté přibitými prkny, což mohlo naznačovat, že v Praze v minulých dnech probíhalo rabování. Policejní hlídky korzovaly na všech rušnějších místech, na Andělu zahlédli ozbrojenou skupinu několika mužů, procházející jen kousek od policejní stanice. Muselo jít o oddíl domobrany.

Když konečně vystoupili na Kavalírce, byla skoro tma. Sešli z hlavní, minuli činžáky a zamířili ke Košířům. Z jednoho okna se ozýval veselý zpěv romské rodiny, která nejspíš trénovala na Superstar. Vnořili se do parku a kráčeli svahem zarostlým bezem a habry. Kořínek se rozplynul ve stínu. Následoval skupinu s odstupem sta metrů, aby se ujistil o tom, že nejsou sledováni.

Vašek se zastavil. Bystré oči vlků odhalily, že jen kousek od cesty se někdo pohybuje.

Zvedl ruku, aby ostatním naznačil, že něco není v pořádku. Potichu se přiblížil ke křoví.

Muž kolem padesátky se snažil přes spodní větev stromu přehodit kus provazu. Ruce se mu viditelně třásly, pokusy většinou končily tak, že provaz narazil do větve anebo z ní sklouzl.

„Já vám s tím pomůžu,“ nabídla se Rita.

Když muž uslyšel její hlas, poskočil leknutím a ztuhl.

„Rito,“ zastavil ji Zdenal. „Ten chlap se chce oběsit.“

„Aha.“

„Jděte pryč,“ zamumlal chlap.

„Vy se opravdu chcete zabít?“ zeptala se nevěřícně Rita. „Takhle blbě?“

„Nechte mě být.“

Bylo ale pozdě, protože hrdiny Lvího spáru nešikovný sebevrah evidentně zaujal.

Na hlavě měl modrou čepici a pod ní šedivé vlasy. Bradu pokrývalo několikadenní strniště, mohutný šedý knír se žlutavými linkami prozrazoval zapáleného kuřáka. Oblečený byl v modré kostkované flanelce a béžové vestě z napodobeniny kůže.

„Trápíte se? Jestli se trápíte, dokázal bych to vyřešit…,“ začal Sedmtři.

„Co se vám stalo?“ zeptal se Vašek.

Chlap nerozhodně postával s provazem v rukou. Pomalu mu docházelo, že bude muset svůj plán přinejmenším odložit.

„Jak se můžete ptát?! Podívejte se kolem sebe! Svět se zbláznil!“

„Jak to myslíte?“

„A co je vám vlastně do toho. Tohle je… svobodná země. Každej si může se svym životem naložit, jak chce.“

Vedle muže se náhle zjevil pan Kořínek. Jemně ho vzal za paži a druhou rukou za loket. „Nehněvejte se, ale byli jsme několik týdnů v zahraničí. Co se ve městě děje?“

Klidný, vlídný hlas starého pána účinkoval.

„Všechno se podělalo. Já jsem byl řidič, rozumíte. Dělal jsem pro pražskej dopravní podnik, jezdil jsem s nízkopodlažní karosou. Vždycky to byly spolehlivý motory, držáky, rozumíte? Poslední dobou se ale serou jeden za druhým… Půlka autobusů už je mimo provoz. A když neni autobus, nikdo nepotřebuje řidiče. Podnik se dostal během krátký doby do velkejch problémů. Poslali nás domů, ať počkáme, než to opraví, ale mezitim že nás nebudou platit. Odbory se nás zastaly, a vzápětí vyletěli i všichni odboráři. Chápete to?! Odboráři. A nikdo s tím nic nenadělá, jako by najednou přestaly platit zákony. Ty odbory, to je přece v zákoně, ne? Každej má právo na odbory.“

„Vím, jak vám asi je… taky jsem přišla o práci,“ usmála se smutně Rita.

„Žili jsme v nájemnim bytě s našima dvěma dcerama. Jak mám ale zaplatit nájem, když poslední peníze padly na pohřeb Viktorky.“

„Viktorka byla vaše žena?“

Muž se náhle rozplakal, že nedokázal mluvit. Stál tam jako strom v poušti, otřásající se tichým zármutkem. Když mu Kořínek položil ruku na záda, cítil, jak se třese.

„Řekl bych, že se potřebujete něčeho napít.“ Aniž by čekal na odpověď, zmizel a za chvilku zaznamenali jeho siluetu, když se otevřely dveře do večerky asi padesát metrů od nich. Muž ještě plakal, když se stařík opět objevil s lahví whisky v ruce. „Napijte se.“

„Ty vogo, to chci taky, starej,“ ožil Sedmtři. „Dojdi mi pro jednu! Potřeboval bych vypálit červa… totiž červy.“

„Ne,“ odpověděl odměřeně Kořínek. „To by byla krádež.“

„Cože?! A teď jsi snad platil?“ zuřil Sedmtři. Kořínek ale neustoupil.

Vzápětí se i vězeň vytratil směrem k večerce.

„No tak, pane, život není peříčko, to ale přece není důvod se zabít,“ chlácholila ho Rita.

„Moje žena… zabil ji ten jeřáb, víte? Šla z práce a spadnul na ni stavební jeřáb… Panebože! Víte, kolika lidem se to tu stane za rok? Nikomu!“ Muž se nalokal whisky a pokračoval. „A když jsme ji pohřbívali, uprostřed obřadu přiběhl nějakej maniak a začal mlátit a drápat lidi. Určitě by někoho zabil, byl celej od hlíny a smrděl něčím shnilým. Pokousal moji dceru tak, že musela do nemocnice! Umlátil jsem toho hajzla lopatou, ale když přijeli policajti, vzali mě do vazby. Místo aby mi dali metál, že za ně dělám jejich práci, tak jsem prej zabil člověka. Svině.“

Vašek s Ritou na sebe pohlédli.

Alkohol začínal působit, aniž by k nim muž zvedl tvář, dál zarytě hleděl do země a pokračoval ve zpovědi.

„Nakonec mě pustili na pohřeb a já jim utekl… Všechno spěje k zániku. Dneska jsem byl v nemocnici. Vypadá to tam jako za války. Spousta zraněnejch lidí, doktoři to vůbec nestíhaj. Řikali to i v televizi, že za poslední měsíc stoupl počet bouraček o čtyři tisíce procent! Kurva, čtyři tisíce! Co se doprdele děje? Podobný je to i s výpadkama proudu, i ta bedna si funguje, jak chce, o mobilech radši nemluvím. Před dvěma týdny se na Karlovo náměstí zřítila helikoptéra a spadla zrovna na tramvaj… zabila dvacet lidí. Co jsme komu udělali?! Něco vám povim. Blíží se konec světa…“

„Musíte to zvládnout,“ řekl muži Vašek. „Ne kvůli sobě, ale kvůli vašim dcerám.“

Chlap s uplakanýma očima vzhlédl. „Zbyla mi poslední, a ta leží v nemocnici. Mařenka seděla v tý tramvaji, co na ni spadl vrtulník. Řekněte, co jsem komu proved? Před pohřbem svý ženy jsem nikdy nikoho nezabil, nepodváděl jsem, chodil jsem do práce a platil daně. Za co mě tak trestá?“

„A bude hůř,“ řekl stěží slyšitelně Zdenal.

Jako by se v chlapovi něco zlomilo, utišil se. Otřel si oči a udeřil na ně: „Tak a teď mě nechte bejt. Vypadněte. Tohle nejde unýst. Nejde to unýst, chápete?“

Od nedaleké večerky se ozvalo tříštění skla a Sedmtři prošel výlohou. Předloktím si k hrudi tiskl několik lahví. Kolem něj poskakovala malá postavička Vietnamce a mlátila do něj obuškem. Obr se otočil a něco mu řekl. Vzápětí se prodavač ztratil a už se neukázal.

Když k nim Sedmtři došel, vrhl na zlomeného muže vědoucí pohled. „Tak co, mám ho dorazit?“ Patrik se na něj zle zamračil.

Odešli. Dřív než vystoupali až na vrchol košířského kopce, tak se v nočním parku za jejich zády rozezpívali ptáci. Už je nikdo nerušil.

Podél milionářských vil došli k modernímu činžáku. Rita hledala klíče, ale bezvýsledně. Sedmtři to za chvíli přestalo bavit, a tak prorazil prosklené dveře pěstí a zevnitř klikou otevřel.

„Ještě jednou uděláš něco podobnýho, a spíš venku!“ zaječela na něj Rita. Její rty se sevřely do tenké linky, tváře měla bledé. Opravdu se zlobila.

Prošli chodbou plnou šedivých bloků schránek ke schodišti s výtahem. Někdo už na kabinu čekal. Když se otočil, Rita poznala známou tvář souseda.

„Dobrý den, pane redaktore.“

Zanedbaně vyhlížející muž si odhrnul mastné vlasy z čela, odhodil patku, která mu padala do očí. Tváře měl zarostlé strništěm, snad jen úzký aristokratický nos připomínal někdejšího populárního metrosexuála. Očima rychle přelétl skupinu a v očích se mu objevil strach.

„Dobrý,“ pípl.

„Co nového v televizi, pane Týči?“ Rita se snažila tvářit jakoby nic, jako by za ní nestál zohavený slepý muž s mečem a dvěma vlky, obrovský nemrtvý se sešněrovaným krkem, stařec v baretu, bard se zrzavým plnovousem a bledý mladík v plášti ušitém z krys.

„Já… já už tam nepracuju.“

„Aha.“

Výtah mezitím dorazil do přízemí.

„Jeďte první,“ navrhl muž.

„My radši půjdeme pěšky. Máme to jen do druhého,“ usmála se nuceně Rita.

Týč se mezitím rychle klidil z jejich dosahu s nefalšovaným děsem v očích.

O chvilku později Sedmtři vyrazil dveře Ritina bytu, protože opravdu neměla klíče. Jediné štěstí, že nebyly bezpečnostní. Zevnitř je zajistili na řetízek, aby se samy neotevíraly. Potom se strhla krátká hádka o koupelnu, kterou vyhrála Rita, protože byla domácí. Ostatní losovali o další pořadí na vanu.

Pan Kořínek se podobných radostí neúčastnil, vytratil se do kuchyně a za chvíli se již bytem linula vůně černé kávy, které si ten dobrý muž uvařil snad dva litry. Vašek podnikl útok na mrazák, mikrovlnka jela na plné obrátky. Rozmrazovali maso, zeleninu, dopékali pizzu, a dokonce i housky. Patrik je horké přehazoval v dlaních a cpal si je do úst, přestože uvnitř byly ještě zmražené. Vašek musel nasytit i vlky. Od té chvíle, co se objevili naposledy, už totiž nezmizeli. Naopak, zdáli se hmotnější než kdy dřív a nic nenasvědčovalo tomu, že by se měli vypařit. Společně vypili přes deset litrů vody, šest litrů trvanlivého mléka, dvě sedmičky vína a tři lahve tvrdého, které zachránili před Sedmtři. Pohádali se a vzápětí moudře rozhodli, že přemýšlení o tom, co dělat dál, počká do zítřka.

Po třech hodinách mytí, nonstop jedení a pití se konečně cítili lépe. Postupně se rozložili po bytě. Rita s Patrikem zamířili do ložnice. Kořínek si ustlal na křesle v obýváku, Zdenal se složil na gauč. Sedmtři se uvelebil ve vaně. Vašek se natáhl na koberec u vchodových dveří a přikryl se dekou. Z obou stran se kolem něj stočili do klubíčka Princ a Krev.

Spánek k nim přišel rychle.

Zdenal ví, že sní. Sedí v cele v křesle, ve kterém kdysi našli Delapanzu. Jeho ruce i nohy obepínají ocelové obruče. Je zubožený a slabý jako třikrát vyluhovaný čaj. Pluje ve stavu beztíže, křeslo se vznáší nad kanály jako nad měsíční krajinou a on je cizincem, kosmonautem mapujícím střeva Podsvětí. Svět připomíná zpomalený záběr, rozpadl se v nekonečnou řadu detailů, které se střídají bez ladu a skladu. Fantaskní. Děsivý. Snový svět.

Tři velekněží v modrých róbách vedou skupinu mločích bojovníků. Splývavá roucha se vlní při chůzi, okované podrážky drtí hrudky hlíny v prach. Mloci jsou nanejvýš vyvedení z míry, jejich žluté a oranžové skvrny přímo září, vzduch je plný feromonů. Kolem plují neviditelní duchové mrtvých a kvílí jako bánší, zvěstující katastrofu. Nikdo kromě Zdenala je ale nevidí.

Mloci se spojili s druhou skupinou, s holohlavými vojáky v hrubých nohavících a prošitých vestách. Tihle ale nejsou důležití. To ti v těžkých kožených pláštích, kteří je následují. Jako mračno hmyzu se kolem nich vznáší hrůza. V zašlých očnicích plynových masek se odrážejí šílené oči. Opírají se o hole, hlavy mají pokryté kožešinami a na prstech nasazené trny s broušenými bodci. Čelové svítilny na hlavách krysích mágů prořezávají temnotu jako světlomety věznic, koho zachytí do své pavučiny, zemře.

Průvod připomíná pohřební procesí. Kráčí pomalu, s podivnou vážností těch, kteří nemusí spěchat, protože Zlu podle zákonů snu nelze uniknout. Zdenal pluje nad jejich hlavami a třese se hrůzou. Touží se probudit, ale je příliš brzy.

Oddíl se zastavuje v podzemním chrámu a Zdenal poznává Wihelinovu inverzní katedrálu. Ve stínech se nachází orchestr národní filharmonie. Ozývají se bubny a žestě. Tajemný sólista drásá struny houslí tak, že jedna po druhé praskají.

Středobodem scény se stává bezčasá koule, která visí nad schody katedrály jako měsíc v úplňku. Mločí veleknězi před ní poklekají. Řadami krysích mágů si prorazí cestu černovlasý muž a vystoupí do popředí. Místo jedné ruky má hák. Nerozhodně obchází Rufusovu sféru, znovu a znovu k ní promlouvá a marně čeká na odpověď. Dožaduje se vstupu, přechází po prostranství a cosi křičí, jeho obavy kolem něj poletují jako roj smrtihlavů. Bojí se toho, co musí udělat. Hořící lebka na jeho koženém křiváku škodolibě křičí: Narozen pro smrt!

Uběhnou věky a koule zůstává tichá a nehybná. Primarius gildy Hluchých odchází za Wihelinem, mizí ze scény jako stín. Ke Zdenalovi dolétá prchavá ozvěna slov, která pronáší k pánovi Podsvětí.

„Přinuť ho vzdát se. Musí mi tu informaci dát. Jde o všechno…“

Zdenalovi je náhle jasné, že Rufus ví, že tihle muži neodejdou, dokud nedostanou, co chtějí. Arcimágovo rozhodování je krátké a bolestné. Není cesty zpět. Nebylo už od chvíle, kdy před víc než půl stoletím převzal Kopí osudu.

Teď stojí až na samém konci baru, kde začíná zakřivení prostoru. Sleduje skrz výlohu temné řady krysích mágů, které z koule vypadají jako rozmlžené obrazy pod vodní hladinou. Přenese váhu na špičky, sebere poslední zbytky síly a zvedne ruce.

Z bezčasé koule se zableskne, prostor roztrhá síť oslnivých výbojů, která pokryje přední řady bojovníků. Mloci se zmítají jako zasaženi epileptickým záchvatem, s pěnou u huby padají k zemi, stejně tak holohlaví válečníci v kožených vestách. Kouzlo je zaskočilo a nyní decimuje jejich řady, vrhlo se i proti krysím čarodějům, tam ale narazilo na neviditelné neprostupné pole. Z koule vše vypadá jako zpomalený film. Zvuky jsou zdeformované, hluboké a protáhlé jako lepidlo.

„Uteč, Valentýno,“ vyzývá Rufus dívku, která mu nahlíží přes rameno.

„Neopustím tě.“

„Musíš, teď je pravá chvíle. Venku zuří chaos.“

„Jak daleko bych asi utekla?!“ vzlykne dívka. „Zůstanu. Zdenal přijde.“

„Valentýno…“

Překvapení odeznělo. Padlé vojáky nahradili noví, Matyáš Morn přerušil rozhovor s Wihelinem a řítí se ke svým oddílům. Zlověstný útvar mágů mezitím shodil z ramen pláště a odhalil odpudivá živá brnění. Scéna se rozbije v detailech, matoucích jako střepy zrcadla. Křečovitě rozevřeně tlamy krys. Vytřeštěné korálkové oči. Ostré žluté hlodáky tápající po ruce, která jim zaryla trn do krční tepny. Stonásobné smrtelné vřeštění vykvétá jako rudý výtrysk na Křižíkově fontáně. Temná energie roste geometrickou řadou, mágové jsou ověšeni trsy svíjejících se hlodavců. Jedna krysa za druhou umírají. Skla masek rudnou. Pokřivené postavy vytahují špunty ze svých srdcí a platí litry krve, aby upředli kouzlo. Síť rudých blesků trhá Rufusovu magii jako papír, oplétá bezčasou kouli jako pavučina černé vdovy. Osminohá královna se probouzí a připravuje smrtelný jed. Poslední velekněz mloků zvedá nad hlavu berlu a jeho kněží se přidávají ke kouzlu.

Rufus se chvěje. Jezdci apokalypsy opět cválají nad Prahou, dují na rohy z kostí. Zdenalovo srdce stojí. Přestalo bít. Krysoplášť je v hlubokém bezvědomí, a přece vše vidí a slyší. Smrt padá na město jako černý prach, jako popel těch, co teprve zemřou… Bůh se kouše do rtů, třesou se mu ruce, když vypíná obrazovku.

„Zdenale!“ křičí Rufusův hlas.

Mladík ucítí spojení se svým učitelem. Je to jako poslední telegrafní drát, který nepraskl, myšlenky po něm přelétají jako vlaštovky. Cítí strach učitele a vysílení, s jakým udržuje ochranné kouzlo. Smrtící smyčka na něj dotírá a pomalu se stahuje. Není možné z ní uniknout.

Slyší Mornův křik: „Kde je ukryto Kopí?!“

„Zdenale! Ať jsi kdekoli, pošli mi sílu. Pomoz!“ volá Rufus skrz propast prostoru. Jeho myšlenky zarputile buší na bránu snu.

„Zdenale!“

Rudé pole se smršťuje, peklo získává navrch a začíná řezat bezčasou kouli jako nůž krájející cibuli.

„Valentýno!“ vykřikne Zdenal a procitne.

* * *

Mladík se probudil úplně zpocený. Je noc, nebo už ráno? Za okny vládla dosud tma. Srdce mu divoce bušilo, vzpomínky na sen zůstaly živé a ostré, jako by ho skutečně prožil. Třásl se… Věděl jen, že musí jít. Vypotácel se do předsíně, stěží si uvědomil, že něco křičí. Jako opilý narazil do dveří a vzápětí zakopl o vlka.

„Co se děje?“ zeptal se rozespalý Vašek, který se namáhavě sbíral ze země.

„Rufus!“ vyhrkl Zdenal a zatápal po řetízku na dveřích. „Musíme jít! Hned!“

„Počkej!“ zavolal za ním Vašek. Vyrazil za Zdenalem po schodech, vzápětí ho předběhli Princ a Krev.

Zdenal se řítil poschodími jako padající hvězda. Cloumala jím hrůza, která mu svírala žebra a nedovolovala mu nadechnout se. Rozrazil skleněné vstupní dveře domu a rozběhl se k centru.

Daleko za ním se potácel Vašek. Znovu na něj zavolal, ale Zdenala už nikdo nedožene. Splétal kouzlo. V běhu se kousl hluboko do vlastního předloktí. Energie bolesti a krev, která vytryskla z rány, se transformovaly v povzbuzující kouzlo.

Vašek se stále držel na dohled, náhle se ale Zdenalovy pohyby zrychlily, ruce se rozkmitaly jako šílené, nohy se rozmazaly. Mladík dvojnásobně zrychlil, i vlci měli co dělat, aby s ním udrželi krok. Vašek zůstal daleko vzadu, musel se zastavit, protože bez vlků zůstal slepý. Princ byl vytrvalejší běžec než Krev, proto dál sledoval Zdenala on, zatímco Krev se vrátil pomoci svému pánovi.

Krysoplášť utíkal vpřed. V hlavě mu zněly dozvuky noční můry. Myslel na Rufuse, snažil se mu předávat sílu. Spěchal, a zároveň věděl, že to nestihne. Slzy mu vysušoval vítr. Když se ohlédl, uviděl, jak daleko za ním běží Vaškův vlk. Nepolevoval v tempu, jeho boty tepaly asfalt stále stejnou šílenou rychlostí. Ranním kolemjdoucím musel připadat jako šmouha.

Náhle se Krysoplášť zastavil uprostřed pohybu. Zakopl, překulil se a narazil do země, sedřel si ruce po celých délkách předloktí, z brady mu začala téct krev. Zůstal ležet jako omráčený, záda se mu tiše otřásala. Bylo pozdě… Krev a slzy se s nudlemi slily v jeden lepkavý povlak. Zaplavilo ho zoufalství, jako by se prolomila hráz, která je držela několik posledních let. Toužil umřít.

Ležel na zemi, opřený tváří o asfalt. Čas běžel a on se pomalu utišoval. Vyčerpání mu přinášelo úlevu. Byl tak unavený, jen ležel a před očima se mu střídaly obrazy, kterých měl plnou hlavu. Rufusova tvář zkřivená nesmírným úsilím, rudě žíly na krku, krev vytékající z uší. Bledá Valentýna zatínající nehty do desky baru. Ďáblové za výlohou, z jejichž rukou šlehají smrtící blesky. Oslnivá záře a stále větší horko v kouli. Obrazy, které spontánně vyslala Rufusova mysl, protože kouzelné spojení se Zdenalem dosud trvalo.

Objevilo se v nich i něco, co tam nepatřilo. Co to jen bylo?! Zdenal se stále dotýkal tváří země, tvrdý asfalt ho chladil, zatímco mu vytlačoval do obličeje hrubý vzorek. Vzpomínal.

Hrozivé hlasy z vnějšku naléhaly: „Kde je? Kam jsi to dal? Kde je Kopí osudu?!“

„Nikdy!“ zachraptěl starý, tak starý a vyčerpaný hlas…

Obrazy se střídaly, Rufus se je pokusil odrazit, a neuspěl. Znovu na něj uhodila jejich síla jako úder kladiva. Vzdoroval, ohýbal se pod ní a umdléval vyčerpáním. Spojení se tehdy stalo nestabilním, mezi reálné dění se připletly jeho vzpomínky.

Na Zdenala se usmíval asi čtyřletý chlapec se střapatými vlasy a velkýma hnědýma očima, které se neustále smějí. Krásná žena s květinami ve vlasech se k němu sklonila a vzala ho do náručí. Obrazy se střídaly. Královna Alžběta mu nabídla k políbení prsten. Na rameno mu poklepal ceremoniální meč. Západ slunce. Cizí žena se zelenýma očima. Doverské bílé útesy. Winston Churchill připínající medaili za statečnost na výložky bílé uniformy. Nebe plné černých křížů, bitva o Británii. Obrazy! Astrální souboj s Thule! Kruh bílých mágů, kterým jednomu po druhém explodovaly hlavy! Hitlerova tvář stažená nenávistí, temný dým vycházející z jeho úst! Bílé světlo a záplava moci! Bůh kráčející světem! Těžké loučení a smutek. Socha svatého Václava…

Náhle svět zaplavila bolest. Rufusův bar se roztříštil na střepy. Kouzla krysích mágů prolomila iluzi, již tvořila vůle jednoho muže. Na pozadí dozněl rozzlobený i zoufalý výkřik Matyáše Morna. Vše zhaslo jako svíčka, která dohořela.

Za svítání se Vašek vrátil do činžáku v Košířích. Byl unavený, měl zablácené boty, protože nad ránem sprchlo. Spolu s ním vtrhli do předsíně oba vlci. Krev se okamžitě stočil do klubíčka a usnul. Princ se posadil vedle svého pána a upřel na něj vědoucí pohled.

„Kde je Zdenal?“ zeptal se Kořínek. Stál proti Vaškovi se starostlivým výrazem, který mu ztuhl ve tváři jako maska. Václav mlčel, a tak si starý pán sundal brýle a začal je šmudlat cípem košile. Ruce se mu třásly.

Rita už byla také oblečená, otevřela dveře koupelny. „Vrátil ses sám?“

Sedmtři ležel ve tmě s očima upřenýma do stropu, její slova ho ale rozhýbala.

Za chvíli už všichni seděli v obýváku a napjatě poslouchali Vaškovo vyprávění.

„Zdenal směřoval do centra…“

Princ běžel jako o život. Jazyk měl vyplazený, přesto se nestačil chladit. Pomyšlení na pána ho hnalo vpřed. Jeho čtyři tlapy v šíleném tempu bolestivě bubnovaly na asfalt, přesto nedokázal mladíka dohnat. Běžel tak strašně rychle! Rychleji, než dokáže běžet jakýkoli člověk. Princovo srdce bilo jako splašené, nakonec však musel zpomalit a přejít na vytrvalý běh. Ztratil mladíka z dohledu, dokázal ale sledovat jeho stopu. Byla silná. Zdobená krví a pachem strachu. Před Princem zářila jako zlatá stezka.

Musel být opatrný, protože běžel podél rušných ulic. Noční šmouhy taxíků se míhaly kolem, sem tam mu cestu zkřížil chodec. Několikrát přebíhal i nejfrekventovanější silnice. Po mostě zdobeném pahýly lamp přeběhl Vltavu. Ulice byly liduprázdné, a tak běžícímu vlku věnoval pozornost málokdo.

Princ cítil, že se náskok kořisti zmenšuje. Možná ji zázračná rychlost také vyčerpala. Když vstoupil na dlouhé, veliké náměstí, kde bylo víc lidí než jinde, věděl, že ji téměř dostihl. Klusal ve stínu domů, vybíral si cestu, aby byl co nejméně vidět. Cítil, že pán se dívá skrz jeho oči, že právě teď jsou spolu, a to ho zalilo blahem.

Dostihl Zdenala, jak klečí v horní části náměstí. Opíral se o asfalt a zvracel, z obou rukou se mu řinula krev, odřeniny měl olepené špínou ulice. Byl úplně zpocený, vlasy mokré, jako by vystoupil z vody. Jeho pot štiplavě čpěl, měl v sobě něco, z čeho se Princovi ježily chlupy.

Zdenal vzhlédl k podstavci, který se před ním tyčil a zakrýval mu poslední hvězdy, jež každým okamžikem pohltí ráno. Nevšímal si dvou světců, svaté Ludmily a svatého Prokopa, po boku. Jeho pohled stoupal k obrovským kopytům válečného hřebce, hrdě nakračujícího pravou přední nohou, a výš ke slavnému jezdci, který zamyšleně hleděl kamsi k Opletalově ulici.

Zdenal vyrazil. Přeskočil černý řetěz a začal šplhat po podstavci vzhůru. To probralo dva příslušníky městské policie, kteří ho od Domu módy už chvíli nesouhlasně sledovali. Teď se rozběhli, aby nebezpečného narušitele pořádku náležitě ztrestali mocí zákona.

Zdenalovi klouzaly ruce, přesto se dokázal vyškrábat po červeném kameni až k obří bronzové soše jezdce. Vyšvihl se vzhůru a vytáhl se na podstavec.

„Okamžitě slez dolů!“ křičel na něj policista a šermoval v ruce obuškem. Jeho partner mezitím sochu obcházel z druhé strany. „Počkej, já ho sundám,“ informoval kolegu.

Zdenal objal bronzového oře kolem krku a vyškrábal se mu na záda. Přehoupl přes něj nohu a dosedl před českého knížete. Natáhl ruku a sevřel kopí.

V tu chvíli jako by ho zasáhl proud! Barvy zmizely, vše strnulo v okamžiku bílé nehybnosti. Z nebe udeřil blesk, který nenásledoval žádný hrom. Rufusova moc ve Zdenalových žilách vyšlehla jako výron lávy a prorazila bariéru kouzla. Bronzový svatý Václav otevřel prsty, kopí se rozzářilo tak, že v tom okamžiku oslnilo celý svět, a když světlo pohaslo, držel ho Zdenal v ruce. Stál na zádech koně, vše kolem se točilo jako pouťové paraple. Z pětimetrové výšky shlížel na náměstí, zatímco si s jeho vlasy pohrával vítr. Vypadal jako pokřivený mladý bůh z dob, kdy pojmy jako dobro a zlo měly jiný obsah.

Bez rozmýšlení se odrazil a skočil dolů. Rozpřáhl ruce, těsně před dopadem jej zbrzdila moc Kopí. Zdenal měl ve tváři zvláštní zmatený výraz, rozhlížel se, jako by něco hledal. Policisté se probrali. Jeden z nich k němu přiskočil a popadl ho za rameno. Křičel na něj a zkusil mu zkroutit ruku za zády. Vzápětí vytřeštil oči a vykřikl. Zdenal se mu díval do očí, byly šedé. Zorničky se rozšířily přes celou duhovku, svaly na krku se napjaly a rty v křeči odhalily zuby. Po těle policisty zatančily plameny. Zdenal překvapeně trhl hlavou, muž ho stále svíral za ruku, řval bolestí a náhle vzplál jako stoh obilí. Krysoplášť se přetočil a Kopím od sebe hořící lidskou trosku odrazil. Byl zděšený, jak jednoduché to bylo. Stačila myšlenka, trocha nenávisti, která zapůsobila jako rozbuška. Druhý strážník se na Zdenala vrhl s obuškem. Mladík ustupoval před jeho ranami, chránil se chabě ratištěm, stále příliš překvapený, než aby dokázal mluvit. Když ho obušek bolestivě zasáhl do prstů, jako nezadržitelná síla v něm vzkypěl vztek. Udeřil policistu ratištěm, možná ho chtěl jen odstrčit, muž ale odlétl několik metrů a upadl tak nešikovně, že se zátylkem nabodl na jeden ze sloupků zábradlí. Nohy se mu třásly v křeči… Zdenal pozpátku ustupoval. Zíral na široce rozevřené, mrkající oči policisty, kterému z úst vytékal pramínek krve. Krok za krokem couval, jako by si teprve teď uvědomil, že pravě zabil dva lidi. V té chvíli si Krysoplášť všiml Prince. Otočil k němu hlavu a v jeho očích hořel bezmezný děs protkaný nenávistí.

„Musím jít!“ vyhrkl. Vzápětí máchl Kopím jako smrt kosou a zmizel.

Ozvalo se řinčení rozbitého šálku, který Kořínkovi vyklouzl z roztřesených rukou a roztříštil se na dlaždicích kuchyně. Káva vystříkla po celé podlaze jako ropná skvrna. Starý pán se držel za srdce, Patrik přispěchal a podepřel ho, zatímco mu Rita přisunula židli.

„Kriste Ježíši…,“ šeptal Kořínek.

Závěsy se chvěly v lehkém průvanu, za okny visela obloha růžová ránem. Bylo bezvětří, první sýkorky se dávaly do křiku, dokud neudeří denní parno. Ulice byly nezvykle prázdné, něco ve vzduchu se ale změnilo, jako by město přikryla hrůzná předtucha – alespoň tak to Vašek cítil.

Rita si kousala nehet. „Nemůžu uvěřit, že Rufus schoval Kopí právě tam. Chápete tu ironii? Celou dobu bylo všem na očích!“

„Já to tušil, ale vy byste mi stejně nevěřili,“ tvrdil Sedmtři.

„Stalo se to nejhorší, co se mohlo stát… nikdy nemělo být nalezeno!“ šeptal Kořínek.

„Tomu nerozumím,“ vrtěl hlavou Vašek. „Když ho má Zdenal, tak bychom ho přece mohli použít proti démonovi! Jakou má Kopí vlastně moc?“

Sedmtři to shrnul: „Seš snad pomalej? V momentě, kdy Čáryfuk tu fangli chyt, ruplo mu v kouli – ne že by k tomu neměl našlápnuto. Vsadím svý prožraný ledviny, že v nejbližší době nasere velkou spoustu lidí… a nejspíš přitom zničí svět.“

Rita postavila na novou kávu a položila Kořínkovi ruku na rameno. „Řekl vám Rufus, proč nesmí být Kopí nalezeno?“

Starý pán naznačil, že se potřebuje napít, a tak mu podali sklenku vody.

„Jedinkrát v životě jsem ho držel v rukou, když jsem ho ukradl z Hitlerova bunkru…“ Kořínkův pohled byl upřen kamsi do rohu místnosti, vzpomínal. Jeho hlas byl slabý jako vítr v rákosí. „Po krátký čas jsem s ním splynul v jedno. Jen na chvilku, ale nikdy na tu chvíli nezapomenu… Kopí na každého působí jinak, umocní to dobré i špatné ve vás. Propůjčí vám sílu, o níž se vám nesnilo, ta moc ale není zadarmo. Nikdy jsem nepochopil, kde našel Rufus sílu vzdát se ho. Je to jako uříznout si ruku, jako dobrovolně oslepnout, ohluchnout a všechno dohromady. Je to jako navštívit ráj, a vzápětí k němu navždy ztratit klíč.“

„Pane Kořínku, to znamená, že Kopí znásobí Zdenalovu moc? Souhlasím s Václavem, pořád nevidím, v čem je to tak hrozné?“

Astrální major zvedl ukazovák zkrabatělý věkem a zahrozil jím. „Copak nevidíte, že to je jeho největší nebezpečí?! Člověk si připadá jako Bůh! Kráčí rájem, ale peklo kráčí krok za ním. Koná zázraky, ale nepozná cenu, kterou za ně platí jiní. Málokdo přemůže temnotu, kterou v sobě nosí. Každý ji v sobě má…“ Starý pán se odmlčel, brada se mu chvěla. „Je to bezmála půl století, když mě před Hitlerovým bunkrem lord Edvard Malborough Rufus vyzval, abych mu Kopí osudu předal.“

„Selhal jste. Odmítl jste se ho vzdát,“ pochopila Rita.

„Neměl jsem dost pevnou vůli a on mi ho musel vzít silou. Oba nás to tehdy málem stálo život. Je to nejostudnější chvíle mého života, a přece vím, jak malou šanci jsem měl odolat volání Kopí.“

„Co myslíte, že s ním udělá?“

„Tak jako tak ho musíme co nejdřív najít,“ uzavřel Vašek.

„Teď nesmí být sám,“ souhlasil Kořínek. „Myslím, že vím, kam míří.“

Rita si s ním vyměnila jediný pohled. I ona to věděla.

„Do zasraný země Oz?“ zeptal se Sedmtři.

„Za pět minut vyrážíme,“ řekla a odešla se převléct do džínů a sportovní bundy.

Patrik začal balit do batohu zásoby. Vašek nalil vlkům plný kastrol vody a sám si připjal k pasu meč.

Sedmtři rozhodil naštvaně rukama. „No tak?! To je ňákej chyták? Tak mi dejte aspoň možnosti!“

„Valentýna,“ zašeptal Kořínek a nasadil si sežmoulaný modrý baret.

* * *

Marek Týč přistoupil ke dveřím. Položil obě igelitové tašky, sundal si batoh a začal šacovat jeho kapsy. Když vcházel do domu, měl pocit, že za rohem někdo postává. Byl si téměř jistý, že ten stín patřil člověku. Když si na to vzpomněl, roztřásl se. Zvýšil úsilí při hledání a najednou zaslechl něco na schodech! Byly to kroky?! Krve by se v něm nedořezal. Rychle se ohlédl přes rameno, schodiště činžáku ale bylo prázdné. Srdce se už zase rozbušilo strachy, v posledních týdnech se to stávalo pravidelně, Marek věděl, že mu takto dává znamení jeho strážný anděl Lamechel, jehož přízeň si koupil v chrámu církve Očekávání konce světa.

Šátrání konečně dospělo k cíli a ve zpocené ruce zachrastily klíče. Marek se znovu ohlédl a přikrčil se u dveří, které před nedávnem prozíravě pobil dvoumilimetrovými plechovými pláty. Bylo to první z řady opatření, která podnikl, aby se proti nim mohl bránit.

Zpočátku ho jen sledovali, teď po něm ale šli, o tom nebylo pochyb. Musel si dávat pozor. Bedlivý pozor! Od té doby, co vkročil na nenáviděný Říp, začal jeho konec. Ne, vlastně začal konec světa. Marek byl přesvědčený, že trest se už blíží, potvrdily to i hlasy. Nevěděl jistě, za co budou všichni ztrestáni, ale nepochyboval o tom, že on sám patří k těm, kteří to uvedli do chodu. Stejně tak nepochyboval, že tajemní oni na něj ani na chvíli nezapomněli. Ne, ani zdaleka. Nebylo dne, kdy by někoho z nich nezahlédl, jak se krčí za vzdáleným stromem, jak ho pokradmu sleduje, zatímco venčí psa, jak se na něj výsměšně dívá přes celou délku tramvaje. Stále ho pozorovali a smáli se jeho strachu. Když vyšel ven, v zádech úplně cítil jejich nenávistné pohledy, byl zázrak, že se ho zatím nepokusili zabít. Nepochyboval ale, že brzy přijdou… Možná už byli v domě, nebo dokonce na schodech!

Zpocený Týč konečně vrazil klíč do zdířky a mechanismus zarachotil. Podařilo se mu odemknout oba zámky i závoru a dveře konečně povolily. Vpadl dovnitř a rychle za sebou přibouchl. Zamkl na dva západy, zasunul závoru a očkem provlékl řetěz. Opřel se o desku dveří a nevnímal, jak se mu studený pot na zádech vpíjí do košile. Chvíli se vyčerpaně vydýchával, potom se otočil a přilepil oko ke kukátku. Několik minut sledoval prázdnou chodbu. Věděl, že oni vědí, že se dívá. Vypozorovali, že to dělá pokaždé, když přijde domů. Přestože chodbu sledoval o několik minut déle než minule, ani tentokrát neudělali chybu. Příště je ale nachytá, umínil si.

Poslední dobou téměř nevycházel a od chvíle, kdy potkal v přízemí hrozivou skupinu podezřelých cizinců v doprovodu jedné sousedky, už nevěřil nikomu. Měli agenty všude!

Ostatní partaje se na Týče dívaly jako na podivína, věděl, že se mu za zády pošklebují… Jen ať se smějí! On věděl své – brzy si budou rvát vlasy, že se nepřipravili líp.

Konečně se mu dech zklidnil. Popadl igelitky a vydal se s nimi do kuchyně. Cestou jeho pohled zavadil o zrcadlo. Nestačil odvrátit oči, a tak zahlédl divokého rozcuchaného muže se strništěm a přerostlými mastnými vlasy, které mu jako hádci padaly do očí s popraskanými žilkami, pod nimiž visely černé kruhy z nevyspání. Oblečený byl ve vojenských kalhotách a sportovní mikině, které za několik posledních týdnů nesundal. Na pomuchlaném a špinavém oblečení to bylo znát.

Týč si uvědomoval, že muž v zrcadle je s ním v mnohém spřízněn, přesto dokázal předstírat, že lesklá plocha je jen oknem do podivného světa, ze kterého k němu do bytu čas od času nahlíží jakýsi ubožák.

Postavil igelitky na kuchyňskou linku a odsunul stranou knihu s titulem Jak uchovat potraviny. Oba svícny přesunul na parapet. Letmým pohledem se přesvědčil, že okna jsou zatemněná, rozsvítil malé světlo nad sporákem a začal vybalovat nákup.

Chléb zabalil do plátěné utěrky a vložil ho k dalším čtyřem bochníkům do spíže. Z lednice vyňal dózu s vodou, kterou ráno pečlivě osolil, a vložil do ní máslo, zatímco krájený sýr přikryl skleněným poklopem spolu s několika kostkami cukru, které na sebe měly navázat vlhkost. Přisunul si židli a do police u stropu vsunul dózu mezi dvanáct k nerozeznání podobných. Když se natahoval pro další, žárovka zablikala. Týč si toho ani nevšiml, výpadky elektřiny byly v posledních dnech na denním pořádku. Otevřel dveře skříňky pod dřezem, kde bylo asi třicet stejných krabic. Přidal k nim další dvě. Byly v nich svíčky.

Když začal nakládat maso do olejové lázně, nálada se mu zlepšila. Tiše si broukal Pucciniho Turandot, zatímco napěchoval dvě zavařovačky vepřovým a umístil je k sedmnácti dalším na dno spíže. O polici výše zavěsil mezi čtyři šišky další lovecký salám. Plátěné pytlíky plné česneku a cibule schoval do velké ratanové krabice. Z předsíně přitáhl truhlík plný hlíny, ve kterém dřív pěstoval muškáty, nyní byla zemina plná mrkve, celeru a další kořenové zeleniny. Nacpal dovnitř ještě několik mrkví s ořezanou natí.

Odešel si umýt ruce do koupelny (zkontroloval hladinu vody v napuštěné vaně), vyložil tři dvoulitrové lahve balené vody, kterých bylo pod umyvadlem vyrovnáno už čtyřiatřicet, a vrátil se do předsíně pro batoh.

Povzdechl si a zvedl ho. Byl těžší, než to vypadalo, tenkou látku napínala váha dobrých deseti kilogramů. Marek vstoupil do ložnice.

Ta se změnila snad ze všech pokojů nejvíc. Proskleně dveře vyměnil za celodřevěné a opatřil je novou závorou a taktéž panoramatickým kukátkem, díky kterému měl vlastní předsíň jako na dlani. Tři ze čtyř stěn pokoje byly polepené novinovými výstřižky, poznámkami a fotkami. Články na černobílém papíře vypadaly jako bizarní tapeta, dílo zvráceného umělce.

Týč shodil batoh na zem a vylovil z něj svazky posledních dvou deníků, které ještě vycházely, třebaže jen o polovičním počtu stránek. Potom batoh obrátil vzhůru nohama a vysypal na zem hromadu konzerv. Po koberci se kutálely trenčianské párky s fazolemi, hovězí játra, marinovaný hrášek, zavařenina, ananasový kompot, drůbeží paštika i tuňák.

Marek sáhl po nůžkách a začal s pražskou přílohou. Pozorně pročítal noviny a vystřihoval články, které ho zaujaly. Jako první si vybral: Pražské metro: 1974–2012. Psalo se v něm, že metro bylo prozatím uzavřeno kvůli neustálým výpadkům elektřiny a katastrofální poruchovosti vozů. Navíc po případu, kdy se v minulém týdnu ztratil celý jeden vůz i s cestujícími a dosud nebyl nalezen, stejně většina cestujících odmítala do podzemky vkročit.

Další článek, který zarámovaly Týčovy nůžky, obsahoval velkou fotku vězení na pražském Pankráci. Skandál, všech 850 vězňů je volných, děsil titulek. Ve skutečnosti ale zpráva informovala o tom, že všichni vězni byli uvolněni na veřejné práce a připojili se k tisícům dalších lidí, kteří pracovali na projektu Bezpečné město, jejž před několika týdny vyhlásil magistrát. Kvůli rostoucím potížím s elektřinou, technologiemi, rostoucí kriminalitou a všeobecným chaosem, který se plíživě zmocňoval společenských struktur, bylo rozhodnuto o tom, že kolem celého širšího centra Prahy vyroste betonová hradba, jejíž výška bude kolísat mezi třemi a pěti metry, a která do díla vkusně zapojí i stávající zástavbu. Veřejné pobídky i motivace dobrovolníků byly bezprecedentní a státní peníze tekly proudem. Během prvních dvou týdnů se do projektu zapojily dvě stovky firem a více než deset tisíc stavebníků a dobrovolníků z řad občanů. Na organizaci prací se podílela i nová sdružení takzvaných Hrdých občanů, kteří se stávali nejváženějšími reprezentanty města.

Dalším výstřižkem se stal barevný inzerát. Byli na něm tři erbovní lvi a záplava vlajek, symbolizujících všechny městské části, tři rytířské přilby a věže – velký znak Prahy. Vprostřed znaku byl polodetail kresleného primátora, jak ukazuje na pomyslného čtenáře, a nápis: Praha tě potřebuje! Celé by to vypadalo legračně, kdyby pod inzerátem nebyla i textová část, v níž byly popsány aktivity Hrdých občanů, kteří se intenzivně podílejí na odstraňování následků nehod a katastrof, a především zakládají ve spolupráci s městskou i státní policií milice domobrany, jejichž cílem je udržet pořádek ve městě, které se mění každým dnem. Na samotném podvalu inzerátu byly uvedeny telefonické kontakty, adresy a čísla bankovních účtů pro případ, že by se chtěli měšťané zapojit do aktivit hnutí, či alespoň přispět na obrodu hlavního města. Svou podporu mohli vyjádřit i tak, že budou nosit tričko se znakem Prahy a nápisem Praga Caput Rei Publicae přeloženým jako Praha hlava republiky, které bylo dostupné zdarma ve všech velikostech a barvách na úřadech městských částí.

Marek Týč nechtěl mít s Hrdými občany nic společného, a to i přesto, že by mohl využít řady zajímavých výhod jako veřejnou dopravu zdarma, volný vstup do zoo a na pražské kulturní akce, přednostní práva na úřadech a tak dále, stejně jako přednostní přístup ke zbraním. Něco ho na nich děsilo. Když třeba uspořádali Pochod sounáležitosti, připomnělo mu to tupé defilé komunistických prvních májů. Uvažoval, jestli by se na tuto charitativní akci dalo nahlížet jako na demonstraci síly.

Separatisti mu padli do oka, když vystříhával článek z celostátní části vydání. Titulek hlásal: Další města pod diktátem zastupitelstev. Psalo se v něm o tom, že v Brně, Ostravě, Plzni, Českých Budějovicích a v mnoha dalších městech došlo ke svévolnému uchvácení moci místními. Redaktor se rozohňoval nad tím, jak velmi nekoncepční je toto jednání, jakým způsobem nabourá rozpočtovou politiku a že na to nakonec nejvíc doplatí samy obce, protože dotace jsou rozdělovány z Prahy. Markovi připadalo, že se svět zbláznil.

On sám zažil osamostatnění Ostravy i Brna. Dodnes se mu zjevovaly obrazy masakru na Bazalech, ve snách ho budil řev Draka nad Kraví horou. Byl tím úplně posedlý. Zažil ještě několik podobných událostí a pokaždé si sliboval, že tentokrát konečně pochopí, co se vlastně stalo na Řípu. Nepochopil. Co ale věděl jistě, že tu nešlo o pitomé separatistické snahy jakýchsi zastupitelstev… Byla to božstva! Božstva, která sestoupila na zem.

Hned vedle článku byl obrázek, kde ministr obrany kondoloval vdovám po vojácích, kteří padli při vojenském cvičení u Kladna, jež se nedopatřením zvrhlo v masakr. A bylo to tu zas! Proč všichni lžou? A proč lidi chtějí ty lži poslouchat?

Marek věděl, že všechna nevysvětlitelná neštěstí, polopravdy a lži spolu souvisí. Ale jak? Jak souvisí výpadky elektřiny, neskutečně zvýšená nehodovost a poruchovost složitějších systémů, chyby při cvičeních, zvýšená kriminalita a nervozita ve společnosti, rozpad státních institucí, separatistické snahy regionů a opevňování Prahy… jak souvisí s objevením mloků na Řípu? A co teprve agresivní bezdomovci na hřbitovech, kteří podle svědků ze všeho nejvíc připomínali zombie z laciných bijáků?

Marek Týč se připravoval na konec světa, přestože byl trochu zklamán tím, jak to celé probíhá. Původně si představoval, že nastane absolutní chaos (prostě konec světa), lidi budou křičet a běhat sem a tam jako zdivočelá zvířata, padne občanská společnost a lidé se vrátí ke kmenovému zřízení, kde bude rozhodovat pouze to, kdo má větší kyj… Nic podobného se ale nekonalo. Žádná veřejná panika nebo sebevraždy v masovém měřítku. Lidi prostě dál dělali, co mohli, aby se přizpůsobili novým podmínkám, protože nic jiného se zkrátka dělat nedalo…

Marek věděl jedno. Ať se stane cokoli, on je připraven. Měl velké zásoby, jeho byt se proměnil v pevnost. Byl opatrný a uvážlivý, ven vycházel jen tehdy, když něco nezbytně potřeboval, a ani pak nezapomínal, že jsou mu stále v patách. Že sledují každý jeho pohyb…

Připravil se lépe než všichni ostatní. Mimoděk to vyloudilo na půlce jeho tváře úsměv. Odložil nůžky a přešel k oknu. Odhalil cíp tlustého závěsu a vyhlédl škvírou na ulici. Byla liduprázdná – tak je to správné, pochválil si v duchu.

* * *

Podzemí Vaška přivítalo nevlídným chladem a vlhkostí. Vzduch měl jedovatou příchuť, voda kapající ze stropů jiskřila jako kyselina, ve stínech se zhmotňovaly přízraky. Přemýšlel nad tím, proč se cítí tak nesvůj, a pak si to najednou uvědomil. Jako by se místo v živoucím organismu, který se proti své vůli naučil znát, v jehož zkornatělých tepnách a střevech se naučil pohybovat a přežívat, ocitl v rozpadající se mrtvole. Něco, co si zvykl vnímat za hranicí vědomí, navždy utichlo, dech podzemí se zastavil.

S rostoucími obavami sestoupili hlouběji do labyrintu bubenečskou šachtou historické kanalizace. V čele skupiny šel Kořínek, který si za svého pobytu „dole“ dokázal vrýt do paměti nejdůležitější tunely Podsvětí. Cestu za Rufusem podnikl už několikrát, i tak šel ale pokaždé trochu jinudy. Svět kanálů byl proměnlivý jako počasí, tam, kde člověk narazil na jeskyni, objevil se druhý den zával, schodiště zase vystřídal proud řítící se vody. Polevit v pozornosti jen na okamžik znamenalo zemřít jednou z tisíců číhajících smrtí.

Astrální major byl od chvíle, kdy Zdenal uchvátil Kopí, zamlklý. V očích měl neproniknutelný výraz, často mimoděk pohladil perfektně nabroušený solingen, který spočíval v pouzdře u boku.

Ritu to znervózňovalo. „Proč se ten moula nevrátil za námi?“

Pod nohama jim hučela páchnoucí stoka, světla čelových svítilen vykreslovala na rudém zdivu nejfantastičtější stíny. Její otázka zůstala bez odpovědi.

Podsvětí bylo podezřele tiché, jediný zvuk, který je rušil, bylo kapání vody a šumění stok.

Vašek pětici náhle zastavil. Jeho meč se zaleskl, runy na jeho čepeli modře opalizovaly.

„Pálí mě zlatý kříž. Myslím, že démon je v podzemí…“

„To není náhoda,“ odvětil Patrik a významně se podíval na Kořínka. „Musíme spěchat.“

„Jestli na něj narazíme, utíkejte,“ řekl Václav ostatním.

„Ještě jsem nepotkal zkurvysyna horšího, než sem já,“ ucedil Sedmtři a prolomil si klouby na rukou. Rita bojovně kývla, Expres kurýr na smrt se jí výmluvně zhoupl v ruce.

Vašek se zastavil. „Tohle je jiné, věřte mi.“

„Má pravdu, jsme v kanálech. Je tu tma a minimum prostoru. Nebudeme schopní ho dobře obklíčit a ztratíme tak množstevní výhodu,“ analyzoval Kořínek.

„Přesně tak,“ souhlasil Vašek. „Stáhneme se a sami si vybereme místo boje.“

Lhal. Kdyby se démon objevil, byl rozhodnutý zatarasit chodbu tělem a… ne, vůbec neměl v plánu utíkat.

Pokračovali temnotou.

„Za chvíli budeme u Wihelinovy katedrály,“ zašeptal Kořínek.

Šli mlčky. Pečlivě volili cestu, překračovali hromádky kamenů, aby je neprozradilo skřípání štěrku. Vaškovy vlčí smysly byly v šeru ostřejší než uši a oči ostatních.

„Něco k nám letí chodbou!“ Tasil meč Králů, který se jako stříbrný záblesk mihl vzduchem.

Bestie byla u nich. Rychlé stvoření s kožnatými křídly a krvelačnýma očima! Zableskly se vyceněné tesáky. Vašek ťal! V tu samou chvíli do něj z boku vrazila Rita, a tak jen o vlásek minul. Vzrostlý imp zaskřečel nad jejich hlavami a vzápětí opět odlétl chodbou.

Vašek se rozkřikl, Rita ho ale umlčela dlaní přitisknutou na rty.

„To byl Eliška, Slívův imp! Musíme spěchat!“

Kořínkův hlas je zarazil. „Spěchejme, ale pomalu, Rito. Netušíme, co nás čeká… Půjdu kousek před vámi.“ A jak řekl, tak udělal.

Stěny přestaly lemovat cihly, cesta dál byla proražena v přírodní skále, strop se snížil. Přešli po úzké rezavé lávce nad vírem kalné vody. Ve vzduchu se vznášely kapénky pachu a nemocí, světlo v nich vytvářelo matoucí duhové duchy. Řev stoky točící se v bubnu je ohlušoval.

Vstoupili do další jeskyně a zarazili se před armádou prastarých obrů, připravených rozdrtit je jako štěnice. Pak světla ukradla temnotě tajemství a ukázala skladiště polámaných soch, snad pozůstatek dávného hřbitova, který se propadl pod zem. Andělé smrti jim kynuli rukama s polámanými prsty, karyatidy bez tváří je děsily slepýma očima a lákaly z poloviny uraženými prsy, aby je kojily hrůzou, zbořené kříže směřovaly k peklu a žulové moře krvácelo kamennou drť, která jim skřípala pod nohama. Plížili se mezi vyhřezlými ostatky historie v tichu, jaké zavládne v pekle den po apokalypse.

„Už jsme blízko!“ šeptala Rita. „Proč je tu takový klid?!“

Kořínek mlčky ukázal. Vašek se přesunul těsně za něj, meč měl vytažený z pochvy. Dlaň se mu potila, pot mu stékal i do vypálených očí a štípal. Kužely světel řezaly tmu na cáry, bojovala statečně a vzdávala se jen nerada. Hra stínů vytvářela hrůzné kulisy stovek postav, připravených vrhnout se na hrdiny a rozmačkat je pouhou vahou svých těl.

„Jsme na místě,“ řekl Kořínek a opatrně nahlédl za roh. Vzápětí se přitiskl zády ke stěně…

„Co tam je?“ zašeptal Vašek a hned nato za roh vyhlédl i Princ.

Katedrála, Wihelinův trůnní sál, který vždy osvětlovaly pochodně, byl temný jako noc před stvořením světa. Vašek ušel několik opatrných kroků, když šlápl na cosi měkkého, co se podvolilo tlaku podrážky. Bylo to lidské chodidlo, utržené někde nad kotníkem. Bledý neživý kus těla, který pod podrážkou vydal několik slz tmavé krve.

Rita se odvrátila a prudce se nadechla.

Nikdo to nekomentoval. Pomalu postupovali vpřed do hlubin katedrály. Ještěří titáni, stojící po stranách portálu, byli rozbití, jako by jim nějaká obrovská síla zlámala vazy, jeden se šikmo přelomil v půli tváře. Překlad, který drželi nad hlavním vchodem, se povážlivě nachýlil ke straně.

Hrůza ve vzduchu visela jako morové mračno, světlo čelovky sklouzlo na schody stoupající ke stropu jeskyně. Nedosáhlo až nahoru, odhalilo jen stupně černé zaschlou krví a několik mločích těl s rozhozenými údy, ležících na jejich úpatí. Šupiny byly vyhaslé, oči překryté bělavou posmrtnou blánou. Mloci byli roztrhaní na kusy.

Skupina mlčky pokračovala vzhůru na plošinu nad zkrvaveným schodištěm. Nad hlavami jim zakroužil stín kožnatého létavce a žalostně zakřičel. Ten zvuk je ohlušil a rozlehl se pod stropem jeskyně jako rekviem.

Vystoupali až nahoru, kde se jim konečně otevřel pohled na Wihelinův trůn.

Jen na okamžik se na něm zalesklo světlo čelní svítilny, vzápětí se odvrátilo rychle jako vyplašený vrabec. Rita se předklonila a začala zvracet. Patrik ji zezadu zachytil, aby se nezřítila ze schodů. Kořínek semkl rty a vytáhl solingen. Sedmtři zůstal zírat se zadumaným výrazem, a aniž si to uvědomoval, po jazyku převaloval bílého červa.

Vašek kráčel vpřed jako ve snách.

Celá plošina byla zalitá krví, všude se mezi kamením a rozbitými sochami mloků válely roztrhané vnitřnosti, bledé kusy těl jako břicha delfínů vyplavených na mělčinu. Na některých trupech se dosud zmítaly desítky živých krys, bezmocně přidrátovaných ke koženým prošívanicím. Byly šílené blízkostí smrti, všudypřítomný pach krve je dráždil… vypadaly jako nestvůrný, svíjející se hmyz. Mezi bezhlavými těly ležely i plynové masky, další těla mloků a cáry potrhaných kožených bund.

„Kriste,“ zašeptala Rita. „Co se tu stalo?“

Světla nalezla zeď, která byla téměř sto let Wihelinovým vězením i trůnem. Trubice, spojující zazděný trup s kanalizací, byly roztříštěné, trčely do prostoru jako otevřené zlomeniny. Zem kolem potřísnila páchnoucí směs tekutin a střepů. Z bledého břicha vládce Podsvětí vyhřezly biologické i mechanické vnitřnosti, které teď přisychaly k cihlám jako k oltáři. Trup byl sežehnutý, na prsou se vytvořila zuhelnatělá krusta. Oči byly slepé, jako by je vypálil obrovský žár, a hlava prasklá vaječná skořápka, ze které vytéká žloutek.

Krev zavrčel na cosi ve tmě. Srst měl divoce zježenou, mordu rudou. Vašek k němu přispěchal, ale jestli se ve spleti zhroucených sloupů ještě před chvílí někdo skrýval, nyní byl pryč, stejně jako zlatavá bezčasá koule, v níž Rufus desítky let přežíval. Čekali, že se každou chvíli z temnoty vyloupne arcimág a pozdraví je svým rozvážným, rezervovaným hlasem s měkkým přízvukem Nic takového se ale nestalo.

Patrik s tváří staženou odporem vzal Vaška za rameno a ukázal prstem. Tam, kde dřív visela bezčasá koule, vyrostl nyní hrůzný piedestal, z několika desítek lidských a ještěřích hlav tu někdo poskládal pohřební hranici. Na jejím vrcholu leželo tělo.

„Pojďte sem…,“ přivolal je Vašek a jeho šepot zněl v tiché jeskyni jako křik.

Mrtvý měl pískově šedé vlasy, tvář pokrytou sítí zarudlých žilek, v koutcích očí mu zaschly krvavé slzy. Prsty na rukou byly seškvařené na uhel, oblečení se mu propálilo do kůže, na prsou se leskla roztavená spona se sokolem RAF.

Vedle Vaška se objevil Kořínek. Když se nad tělo nahnul, nebyl překvapený. Unaveně zavřel oči, sejmul si baret a hlas se mu třásl pohnutím: „Skonal jeden z největších mužů všech dob. Dej mu Pán Nebe.“ Potom z baretu třesoucí se rukou odepjal zlatý odznak Lvího spáru a položil ho muži na studené čelo.

„Wihelin je mrtvý,“ zašeptala Rita. „Rufus je mrtvý. Kéž by byl Zdenal v pořádku… snad sem přišel až po tom, co…“

„Ty hloupá,“ přerušil ji Sedmtři. „Copak to nechápeš?“

Rita se kousla do rtu. Nechtěla nad tím přemýšlet. Nevěřila tomu!

„Tohle je práce Kopí…,“ mračil se Kořínek.

„Řikal jsem, že mu ruplo v kouli. Přešel na temnou stranu, ne že by to na ní nebylo fajn.“

Vašek se rozhlížel po masakru, který překonával nejdivočejší noční můry. Krví byly potřísněny zdi, podlahy i sochy v okolí. Nebylo kam před ní uniknout. Nebylo kam uniknout před pachem, který se kolem nich zhmotňoval jako vampýr.

Nad hlavami se jim ozval divoký zoufalý výkřik, při kterém sebou všichni trhli. Byl to imp Matyáše Morna. Šli po hlase a po patnácti metrech nalezli primariovo tělo. Viselo nabodnuté na dlouhý hřeb trčící ze skály, který mu prošel mezi žebry. Eliška přistál na hruď svého pána a kožnatými spáry se zachytil jeho oblečení. Vztekle s ním zacloumal a v řeči démonů křičel o pomoc, v té chvíli jeho skřek připomínal plačící lidské dítě. Zapraskalo žebro, které povolilo pod vahou zvířete.

Rita se rozběhla. Chytila Matyáše za nohy a podepřela ho, zatímco ho Sedmtři, který byl nejvyšší, sundával z hřebu. Složili ho na kamennou zem, Rita se k němu nahnula a zkusila nahmatat puls.

„Žije.“

Vašek k ní přispěchal. „Musíme sehnat pomoc, jinak je po něm.“ Utrhl si kus košile a nacpal ji do Matyášovy rány, která opět začala krvácet…

„Je tu určitě přes padesát mrtvých. Není náhoda, že Slívu nezabil,“ odtušil starý pán.

„Jak to mohl udělat?“ šeptala Rita. „Náš Zdenal…“

„Objevil, jak sladce chutná pomsta,“ šklebil se Sedmtři. „Nevěřil bych, že to řeknu, ale mladej mě překonal. Slyšíš?!“ zařval náhle jeho robotický slavík. „Jestli tam někde seš, ty grázle, tak mě poslouchej! Dobře jsi s nima vyjebal! Seš smrťácký monstrum, kluku. Slyšíš mě?! Respekt, vole!“

„Mlč!“ okřikl ho Kořínek s nebývalou prudkostí. S překvapivou silou ho sevřel za krkem. „Ještě není ztracen! Dosud v něm zbyla lítost. Ušetřil přítele, přestože právě on přivedl krysí mágy. Můžeme se jen dohadovat, proč Slíva zradil…“

„Ne-chrrr… nezradil… jsem,“ zachroptěl náhle umírající. Na rtech mu praskaly krvavé bubliny. „Rufhchrrr… ach, Rufus vypro-vo-koval krysí mágy… když jsem jednal s Wihe-linem… za-erhhh… zaútočil. Věděl, co se chystá… věděl, že neodejdeme… dokud…“

„Kde je Valentýna?“ nahnul se nad zraněného Kořínek.

Matyáš otevíral naprázdno ústa. Snažil se popadnout dech, oči se mu obracely v sloup. „Je… pryč… byla v kouli, když… eerrh ji zni-čili. Ten zkurvy…“

Rita mu zakryla ústa rukou. „Ticho. Teď nemluv, jinak se udusíš. Pomozte mi, musíme ho dostat do nemocnice!“

Rychle připravili provizorní nosítka z mločích oštěpů a zakrvácených kožených bund.

„Myslíte si, že nás nechá odejít? Jen tak?“ zeptal se Sedmtři a zkoumavě hleděl do tmy.

„Jsi blázen? Vždyť je to pořád náš Zdenal! Je to přítel! To je něco, co nikde nepoznáš,“ rozkřikla se na něj Rita, nervy měla na pochodu.

„Sedmtři není blázen,“ sklopil oči Kořínek. „Rozhlédněme se kolem, můžeme jen hádat, co z našeho chlapce zbylo. Takový masakr…,“ hlas starého pána se zlomil.

Rita však byla rozhodná. „Dost řečí, nesmíme ztrácet čas.“

Vašek se už chvíli rozhlížel s taseným mečem. Oba vlci byli napjatí, připravení vyrazit. Patrik se držel poblíž, protože už se naučil číst chování přítele.

„Zůstávám v podzemí. Musím tu ještě něco vyřídit, a přitom se podívám po Zdenalovi,“ oznámil Václav ostatním.

Rita protestovala, ale to bylo tak všechno, co mohla dělat. Nehodlal s ní diskutovat. Čas běžel a Slíva jim umíral v rukou.

„Říkali jste, že to je váš přítel, tak neztrácejte čas a dostaňte ho do nemocnice!“

„A co ty? Kde se sejdeme?“ vyhrkla.

„Najdu si vás nahoře, až tady skončím. Běžte.“

„Je někde blízko, že? Ten černý,“ zeptal se šeptem Patrik.

Vašek si palcem tiskl dlaň pravé ruky. Kývl.

„Myslíš, že…?“

„Musím Zdenala najít dřív než on. Nedokážu si ani představit, co by se mohlo stát.“

„Máš recht. Jdeme.“

„Ne, Patriku. Je to cesta na smrt,“ Vašek mu stiskl paži. „Udělej to pro mě. Vrať se s nimi nahoru.“

„Jdu s tebou,“ uzavřel bard. „A je mi úplně jedno, co si o tom myslíš.“

Přátelé sevřeli jílce mečů. Jejich tváře byly bledé, strádání na nich vyrýsovalo lícní kosti, odhodlání je zakalilo podivnou krutostí. Oči měli oba chladné jako oči těch, co si příliš často zahrávají se smrtí. Rozloučili se s ostatními a vyrazili do hlubin podzemí. Tentokrát byli lovci.

* * *

Když utichly i jejich kroky, něco ve tmě se pohnulo. Postava, která vše po celou dobu sledovala zahalená pláštěm stínů.

Prach sedal na hromady mrtvol. Potkani se pomalu vraceli do hodovní síně stejně jako černí brouci s lesklými krovkami. Miliardy bakterií prožívaly orgie. Ve tmě kapala voda, v polámaných trubkách skučel průvan…

Postava přešla ke svíčce, kterou někdo nechal zapálenou u mohyly nakupené z uřezaných hlav. Její měkká záře víc skrývala, než odhalovala, plamínek byl výsměchem nekonečné temnotě. Muž poklekl a opatrně vzal svíčku do třesoucích se rukou. Teplé světlo se dotklo jeho tváře, pokryté krvavou krustou, ve které si razily cestu horké slzy. Mág na mnoha místech krvácel, ruce měl pořezané střepem kosti, tričko na cáry, žebra vystouplá a kůži bledou jako měsíc. Opíral se o Kopí osudu a v očích mu doutnalo šílenství. Zkroušeně vzdychl a plamen svíčky navždy zhasl.

9. kapitola

Nebe bylo šmolkově modré. Ptáci se po něm vznášeli jako ospalé plachetnice, a když jim umdlévala křídla, usedali na telegrafní dráty. Hmyz zuřivě bzučel a cvrkal, strouha, která se stávala potokem pouze v průběhu jarních a podzimních dešťů, si vesele bublala. Domek stál na samotě nedaleko obce Středokluky. Všude kolem se rozlévaly obilné lány, pšenice ve větru šeptala, žitné pole bylo holé a ječmen si syčel mezi vousy. Nedaleko hučela R7, třebaže na ní poslední dobou znatelně ubylo aut a přibylo volských a koňských povozů.

Starousedlíci by mohli mluvit o tom, jak zvláštní jsou Bláhovi rodina. Ale nemluvili. O Bláhových bylo všeobecně známo snad jediné, že se přistěhovali odkudsi ze Sovětského svazu v osudném roce 1986 krátce po černobylské katastrofě. Od těch dob se stali tichým a nenápadným satelitem Středokluk, samotou ztracenou ve světě poledního žáru. V malebném domu žili dvě děti a staří, rodiče ale nikdy nikdo neviděl.

Pěnkavy na obloze se rozlétly, jako když střelí, a zběsile se spěchaly skrýt před siluetou dravce. Tentokrát ale jejich život nebyl ohrožen. Krahujec zakroužil nad stavením, záhonem kapusty a strouhou a náhle se jako kámen snesl v bezpečné vzdálenosti od plotu. Vysoká tráva se zachvěla, když z ní povstal podivný shrbený muž a kulhavými přískoky se vydal k vrátkům zahrady.

Plot byl nedávno natřený, sytě zelená barva uklidňovala oči, Krajec ale nevnímal mírumilovnost místa, naopak, vlasy na krku mu vstávaly hrůzou. Když z nedaleké kůlny zazněl zvuk cirkulárky, lekl se tak, že prudce trhl rukama, jako by chtěl poděšeně vzlétnout. Ošil se a zahanbeně sklopil hlavu. Natočil ji na stranu, jako když se pták chce zadívat jedním směrem, a vzápětí si uvědomil, že šilhá koutkem oka.

V posledních týdnech strávil v ptačí podobě tolik času jako nikdy předtím. Život dravce se mu přeléval do žil, stále víc toužil zahodit neohrabané, zmrzačené lidské tělo a jenom plachtit na širokých perutích.

Pečlivě za sebou zavřel branku a ušel polovinu vzdálenosti k domku. Tam se zastavil a čekal. U potoka zahlédl blonďatého chlapce, jak hází do vody kamínky. Vrata kůlny vrzla a vynořila se z nich plavovlasá, asi dvanáctiletá dívka s vlasy svázanými do copu, oblečená v jednoduchých modrých šatech s bílými puntíky. Doprovázela ji šedovlasá stařena s malým drdolem. Oči měla světle modré, studené jako led, a její rty připomínaly tenkou čárku na obou koncích zahnutou dolů.

„Co tu hledáte?“ promluvila dívka. Měla hrdelní hlas, který zněl jako hedvábím obalený brousek přejíždějící po čepeli kosy.

„Mám pro vás práci,“ prozradil Krajec. Potily se mu ruce. Když se otevíraly dveře kůlny, zahlédl, co viselo na hácích pod stropem.

Stařena se otočila a vydala se belhavou chůzí k domu. Dívka na Krajce povzbudivě kývla a vydala se za babičkou. Následoval je.

Když míjeli záhon rajčat, všiml si starého muže ve slamáku, který rostliny okopával a do kýble odhazoval plevel. Otřel si předloktím zpocené čelo a neurčitě Krajcovi kývl. Přes kostkovanou košili měl natažené modré pracovní montérky se spoustou záplat. Na očích mu seděly kulaté brýle, díky nimž připomínal spíš prvorepublikového pana učitele než zahradníka. Muž se zaklonil, opřel se dlaněmi a narovnal si záda, protáhl se s pohledem upřeným kamsi na obzor. Potom beze slova zamířil k pumpě u studny, aby se umyl.

Krajec prošel malebnou zahradou, která měla při bližším pohledu zvláštní řád. Pravidelné řádky brambor připomínaly nahrnuté hroby, když míjel muže u studny, všiml si, že na jejím víku je řetěz uzamčený na zámek. Jakmile začal stařec pumpovat, jako by se pod plechem ozývalo tiché sténání lidského hlasu. Krajec se přesvědčoval, že se mu to zdálo.

Znovu se lekl, když ho plavovlasá dívka vzala za ruku. Vrátila se pro něj a nyní ho vedla do vápnem nahozeného domu. Cop na zádech jí dosahoval až na plochý, napůl ještě dětský zadek. Krajec se snažil potlačit chvění prstů, přestože věděl, že je to zbytečné. Před lidmi, které navštívil, nebylo možné nic skrýt. Pokud to vůbec byli lidé…

Sehnul se v nízkých dveřích a vstoupil do světnice. V rohu tiše hučela pec, vedle ní visela police s malovanými keramickými talíři a hrnky. Podlaha z dubových fošen při každém kroku tiše vrzla. Krajcův pohled padl na starodávnou almaru, rustikální židle a stůl. Ucítil sladkou vůni linoucí se z pece.

Dívka mu nabídla židli a on se posadil. Zabolelo ho, když tvrdé opěradlo narazilo na záda odvyklá tlaku lidského těla. Mezi obyčejnými lidmi by Krajec vzbudil zděšení, černohnědé peří mu odpudivě trčelo z ramen, dralo se skrz kůži mezi žebry a zcela zahalilo intimní partie. Jeho oči už zůstávaly černožluté… špeh byl lapen mezi dvěma podobami.

Dívka doprovodila dědečka, který se objevil ve dveřích, zatímco stařena něco kutila u plotny. Způsobně se usadili ke stolu, stařec si sundal brejličky a podíval se skrze jejich skla proti světlu. Byla dokonale čistá, přesto na ně foukl, jako by chtěl odstranit neviditelné smítko.

Náhle dveře znovu vrzly a do místnosti vstoupil poslední člen rodiny Bláhových. Mladý chlapec s blonďatými, téměř bílými vlasy. Jako lízátko v puse cumlal píšťalku nebo snad nějakou tyčku.

„Tak ty máš pro nás práci?“ promluvil chlapec, zatímco ostatní mlčeli a dívali se na Krajce.

„Ano, mám práci, která hodně spěchá.“

„Když jde o život, není dobré spěchat,“ odpověděl kluk se slabým ruským přízvukem a znělo to trochu, jako by Krajce poučoval. Zastavil se za jeho zády. Pokynul stařeně, která přešla k peci a vytáhla z ní pekáč.

„Kde?“

„V Práglu,“ vypravil ze sebe Krajec.

„Kdo je cíl?“ zeptal se mladíček a dál cumlal bílou tyčku.

„Muž, možná s malým doprovodem.“

„Proč jsi přišel za námi?“

„Je to bojovník. Ovládá vlčí umění boje.“

Stařec se na Krajce poprvé za celou návštěvu podíval. Prohrábl si rukama strniště, ale nic neřekl. Zachrchlal a potáhl nosem, jeho žena se na něj přísně podívala, a tak místo odplivnutí hlen opět polkl.

„Ty už jsi ho zkusil zabít, ale nestačils na to, že?“ usmála se plavovláska.

„Jste nejlepší v zemi,“ řekl Krajec. „Dost možná v celé Evropě.“

„Taky nejdražší,“ ušklíbla se.

„Peníze nejsou problém.“

„Dobře víš, že peníze tvoří jen méně důležitou část platby. Musíš se nám upsat, že až přijde tvůj čas, tak se sem vrátíš.“

„Já sám?! Myslel jsem, že přijímáte i otroky.“

„Za bolest se platí bolestí. Je v tom spravedlnost. Pokud chceš někoho tolik zabít… ne, pokud chceš někoho k smrti zabít, jednou to bude stát život tebe. Pokud to nechceš tak silně, jdi pryč!“ odpověděl tiše kluk.

Babička mezitím přinesla na stůl pekáč buchet, ze kterého se linula nádherná vůně. Chlapec se na ni usmál a poklepal si na růžový jazyk předmětem, který celou dobu ocucával. Krajec s hrůzou zíral na vybělený lidský prst s temně podlitým, odumírajícím nehtem. Po celém těle mu vyrazil studený pot. Nedokázal už ani předstírat, že nemá strach.

„Kolik mi dáte času?“

„Kolik máš peněz?“

„Hodně.“

„Deset let.“

„Jenom deset?“ zajíkl se Krajec. „Jsem dlouhověký.“

„Už ne…“

„Slyšel jsem, že když někdo sehnal hodně, myslím opravdu hodně peněz, tak je možné vyplatit se.“

„To ti lhali,“ prozradila dívka.

„Nebo alespoň prodloužit dobu… odchodu.“

„Ani to se ještě nestalo. Pravidla znáš. Naposled říkám, přijmi je, nebo odejdi.“

Krajec s hrůzou zjistil, že váhá. Nečekal, že cena, kterou bude muset zaplatit za smrt Nositele meče, bude tak vysoká. Nakonec ale převážil smysl pro povinnost vůči jeho pánu a nenávist k Václavovi. Tenhle svět byl dost velký jen pro jednoho z nich.

Najal rodinu Bláhových a jako stvrzení smlouvy si nechal useknout malíček levé ruky.

Když od Středokluk odlétal v podobě dravce, mlčky si přísahal, že než se vrátit do jejich děsivého domu raději se zabije. Na druhou stranu deset let bylo v této chvíli stejně dlouhých jako věčnost.

* * *

Praha stála nahá a pozorovala se v zrcadle. V pokoji bylo šero, jen její bledá pleť zářila jako zasněžená pláň. Linky těla ladností připomínaly vlny, prsa měla spíše drobná a oblá, zakončená tmavými bradavkami, které teď stály vztyčené jako nože. Objímala se rukama, drobné neviditelné chloupky jí pokrývaly předloktí. Stala se Picassovým obrazem, skvrnami světla a temnoty, které se rozpily ve světle hvězd, proudícím otevřeným oknem. Dívala se na prsa, hladila se a hodnotila. Přistoupila až k zrcadlu a zblízka zkoumala svou tvář tak dlouho, až jí připadala jako rysy někoho cizího. Přeběhl jí z toho po zádech mráz. Narovnala se a udiveně zírala na ženu, která se na ni krutě smála.

„Kdo jsi?“ zeptala se zrcadla a její slova se od něj odrazila jako hroty šípů a přibodla ji za ramena ke stěně. Bolest byla zcela reálná. Praha sebou zmítala jako zaživa přišpendlený motýl. Cizí žena se smála. Bílá a černá. Skvrny vlasů, očí, škvíra úst a tence zastřižené ochlupení rozkroku. Alabastrová pleť. Natáhla k ženě ruku, bolest ale nemizela… rostla.

Uviděla, jak se v zrcadle odvíjí příběh, na který už dávno zapomněla, který vyhnala ze své mysli a uzamkla ho v nejhlubší cele zapomnění. Znovu uviděla, jak je zabíjí jednoho po druhém. Prosté vojáky, žebráky, řemeslníky, bohaté i chudé, zdravé i nemocné, ženy i děti. I ty, co se vzdali… Ona a její spanilá armáda. Ona a kníže Václav jako řezníci se slzami v očích, s lítostí, ze které puká srdce, a zároveň bez slitování. Pocítila rostoucí hrůzu, vnímala žár, který spaluje. Žár, který se vrátil, aby… svatý Václav před ní poklekl a dlaněmi se opřel o meč. Vzlykal. U nohou mu ležela hlava toho posledního… Praha se otřásla pochopením, ze zrcadla vylétly další šípy. Prolétly jí srdcem a ledvinami, plícemi, vaječníky, páteří a hrdlem.

„Nebyl poslední,“ zašeptala.

Žena v zrcadle ztuhla jako vosková figurína. Udeřila pěstí a její svět se rozlétl na střepy. Praha ji ještě zahlédla v pavučině rozbitého skla, jak bere jeden z nich do ruky a přejíždí si jím po tváři. Chtěla ji zastavit, vykřikla! Zrcadlo ale bylo rozbité a ze světa za ním zbyl jen hrůzný sen.

Ozvaly se kroky těžkých bot a do pokoje Prahy vpadla služebná spolu s lordem Hradčanem.

„Proboha, Paní, krvácíte!“ vykřikla nymfa a vrhla se k ní.

Hradčan přiskočil k oknu. Jeho pohled létal po místnosti, nepřítele ale nikde neodhalil. Všiml si zkrvaveného střepu zrcadla, který nahá Praha dosud držela v dlani… svírala ho, až jí zbělely klouby, zařezával se jí stále hlouběji do masa.

„Stověžatá!“ vykřikl a v tu chvíli zapomněl i na to, že jeho paní je úplně nahá. Přispěchal k ní a něžně ji uchopil za ruku.

„Nemůžu to pustit,“ drtila mezi jektajícími zuby Praha.

Hradčan jí musel prsty otevřít silou, teprve potom se mu podařilo vzít jí střep. Když se z rozšklebené rány v dlani vyvalila krev, nemeškal, odtrhl si kus tuniky a pevně ovázal ruku své paní.

„Zajdi hned pro léčitele, Marie!“

Služebná nymfa s uplakanýma očima kývla a zmizela jako dým.

Vzal Prahu kolem ramen a odvedl ji k divanu. Potom ji zabalil do přehozu z postele jako nemluvně. Třásla se v horečce.

„Už je to dobré, Hradčane,“ mumlala. „Měla jsem jen sen. Zlý sen.“

„Není to dobré, Stověžatá,“ neudržel se rytíř. „Vůbec jsi nespala!“

„Pak jsem měla vidění. Jsem poslední dobou unavená,“ vysvětlovala trpělivě Praha.

Hradčan si zoufale prohrábl vousy. „Co mám udělat, abys byla jako dřív? Jen řekni, koho mám zabít, abys mohla opět klidně spát. Udělám to. Nebo se tolik děsíš měst? Věř mi, Paní, nedovolím, aby ti ublížili…“

„To říkával i Itivan.“

„Miloval tě, stejně jako tě milují všichni tví poddaní.“

„Ale zradil.“

„Ale zradil…“

„Každý má svou minulost. Můžeš před ní utíkat tisíc let, ale ona tě nakonec najde.“

„Nevím, o čem mluvíš, Paní.“

„Ani já to nevím,“ usmála se smutně. „Nalij mi sklenku absintu.“

Hradčan si povzdychl. „Jak si přeješ.“

Přešel ke starodávnému, ručně malovanému globusu a nadzvedl dřevěné víko jeho polokoule. Vytáhl absint a začal nalévat do sklenky, když mu ho vzala z rukou. Než láhev donesla k ústům, sklo zmatnělo mrazem, jako by se obsah náhle zchladil. Dlouho pila.

„Už je to dobré, děkuji,“ kývla Praha. Zamrkala a otřela si slzami pokrytou tvář. „Musím vypadat příšerně, co?“

„Jsi krásná jako vždy.“

„A ty lžeš jako vždy.“

Hradčan se zamračil. „Radši bys slyšela, že máš pod očima kruhy z nevyspání? Že se chvěješ jako narkoman, čekající na další dávku? Že mluvíš z cesty a za bdění máš vidiny? Že jsi jen okamžik před zhroucením? Opravdu si přeješ, abych ti říkal pravdu?!“ Slova z rytíře vylétla jako kulometná dávka, po níž se oba překvapeně odmlčeli. Rytíř zrudl.

Ticho prolomila Praha. „Nu což, řekla jsem si o to. Děkuji za upřímnost.“

Hradčan před ní zkroušeně poklekl a sklopil hlavu. „Omlouvám se, Stověžatá. To, co jsem ti řekl, je… neodpustitelné.“

Dotkla se jeho vlasů, zajela mezi ně prsty a v té chvíli si Hradčan připadal jako malý kluk, který trápí svou mámu. Zaplavil ho nával protichůdných citů.

„To já se omlouvám, Hradčane. Nemáš to se mnou lehké, vím. Už se to ale zlepšuje. Podívej, usmívám se. Cítím se skvěle, jen mám obrovský hlad. Budeš mi dělat společnost u večeře?“

Za chvíli už seděli v nádherném Vladislavském sále. Kromě nich byl prázdný a tichý, uprostřed stál stůl prostřený bílým ubrusem s vyšitým městským znakem. Oba stolovníci si hověli na gotických židlích s vysokými opěradly. Praha obírala kuřecí křídla a rytíř naproti krájel knedlíky a máčel je ve svíčkové omáčce. Každý měl před sebou orosený půllitr.

„Kdyby tak Plzeň věděla, že tu pijeme plzeň,“ ušklíbla se Praha.

I Hradčan se zasmál. V té chvíli mu připadala jako kdysi. Nádherná, moudrá, se šibalským světlem v očích.

„Jak pokračuje stavba opevnění?“ zeptala se.

„Na Smíchově, v Michli, Nuslích a Strašnicích pomalu dokončujeme první etapu velké hradby. Na Žižkově, v Libni a Holešovicích jsou připravené základy a začíná se navážet materiál.“

„Až přestanou jezdit poslední automobily, budeme potřebovat mnohem víc koní,“ přerušila ho Praha.

„Myslel jsem na to,“ odvětil Hradčan. „Už stahujeme všechny koně a tažný dobytek ze středočeských obcí do Prahy. Současně zajišťujeme i dostatek krmiva. Vyklidili jsme některá skladiště a přistoupili k uzavření metra. Bude-li potřeba, vydržíme celou zimu. Se stavbou zdi máme ale zpoždění. Na Břevnově a ve Střešovicích jsme zatím ani nezačali, neměl jsem dost materiálu ani lidí.“

„Lidí můžeš mít, kolik chceš. Vezmi si je. Hradba je nejvyšší prioritou. Kdyby se spojená města odvážila zaútočit, odrazí se od ní jako od štítu.“

„Už jsem si je vzal, Paní. Do stavebních prací se zapojila část policie a armády, vězni i mnoho dalších. Zbytek vojáků se soustředí na přezbrojení na chladné zbraně a luky. Právě probíhá jejich intenzivní výcvik.“

„Kdo to má na starosti?“

„Vyčlenil jsem k tomu všechny rytíře Stovky, které jsem mohl postrádat.“

„To ráda slyším. Díky.“ Praha se náhle zarazila.

Hradčan znejistěl. „Děje se něco, Stověžatá?“

Mlčela, oči se jí rozšířily hrůzou. Opět se začala chvět.

„Má Paní?“ vzdychl Hradčan. Vstal od stolu a přešel k ní. Objal ji kolem ramen.

Neodstrčila ho, šokovaně zašeptala.

„Jak jsem na to mohla zapomenout?! Wihelin padl. Je mrtvý, Hradčane. Další z lordů je mrtvý.“

Rytíř na ni chvíli zíral. Dával si s odpovědí načas. „Ano, Paní, už jsi to říkala minule. Wihelin i ten britský mág jsou mrtví a nám se nepodařilo získat Kopí osudu. Pokud skutečně existovalo, je ztraceno. My ale ztracení nejsme! Každý meč, každá ruka Pražana se bude bít, dokud bude na Hradě vlát tvoje zástava.“

„Znovu jsi mi někoho připomněl,“ Praha byla bledá. „Jednoho kocoura… kde vlastně je?“

To bych také rád věděl, pomyslel si Hradčan. Nahlas ale odpověděl: „Mluvíš o Itivanovi, Paní. Nejspíš zemřel ve vyhnanství. Na to teď nemysli, byla to složitá doba,“ do hlasu Hradčana se vkrádalo zoufalství.

„Je to můj lord. Nemůže být mrtvý.“

„Jistěže ne, Paní.“

„Přestaň mi už konečně lhát!“

* * *

Slyšel jejich křik, jakkoli utíkal daleko. Pronásledoval ho rej prokletých duchů, jejich pařáty drásaly Zdenalovu duši jako škrabka na brambory sdírající lidskou kůži vrstvu po vrstvě. Krev mu proudila z ran, které si sám způsobil střepem. To utrpení nešlo snést! Potácel se páchnoucími tunely a řezal se do masa. Jeho bolestný křik se nesl do daleka jako píseň pekla. Krysoplášť se zastavil a naprázdno zvracel, už počtvrté v posledních hodinách. Cítil k sobě odpor silnější, než dokázal vydržet.

V uších mu dosud zněl jejich řev, zatímco jim přerážel páteře a drtil kosti. Zatímco je smažil zaživa. Stále cítil ten čpavý zápach spáleného masa, zuhelnatělých vlasů a chlupů, smrad ječících krys přivázaných k jejich tělům.

Když vstupoval do Wihelinova chrámu, nenamáhal se skrývat. V ruce mu plálo Kopí a on si byl náhle jistý, že dokáže porazit cokoli, co se proti němu postaví. Cokoli! Bylo tak jednoduché nechat se tím mámivým pocitem ovládnout. Síla jím proudila intenzivně jako nikdy předtím. Byl nepřemožitelný…

Když uviděl mrtvého Rufuse, jeho nejhorší podezření se potvrdilo. Rozbušilo se mu srdce, oči se stáhly v úzké škvíry. Pokusili se ho zastavit se svými směšnými zbraněmi a kouzly. Zabil ty, kteří se opovážili zaútočit. Ptal se na Valentýnu, a přitom je zabíjel. Stoupal po schodech a pod nohama se mu valila krev. Křičel její jméno, a když neodpovídala, zabíjel. Snažil se ji zahlédnout, chtěl jí říct, že pro ni přišel… chtěl alespoň najít její tělo, a když ji neviděl, zabíjel. Hluší. Krysí mágové. Mloci… každá další smrt jím projížděla jako blesk. Třásl se vnitřním přetlakem, jako by měl každou chvíli vybuchnout. Zastavit vraždění bylo jako snažit se uhasit soptící vulkán. On ho ale nechtěl zastavit, cloumala jím strašná zloba, tryskala z něj, pálila, probodávala, sekala, drásala, lámala a drtila. Neskončil, dokud nebyli všichni mrtví.

Jen jednoho ušetřil před rychlou smrtí – zrádce, který býval jeho přítelem. V očích měl děs a prosil ho o milost. Zdenal ho popadl a nabodl na vystouplý hřeb, aby na něm trpěl a zpytoval svědomí… aby se díval na ovoce svých činů.

Potom všem mrtvým uřezal hlavy. Před očima Wihelina vrostlého do zdi, propojeného systémem trubek, hadic a filtrů s celým Podsvětím. Beze spěchu z nich postavil hranici. Měl prázdný pohled. Nevnímal čas. Neúnavně se znovu a znovu shýbal. Brodil se krví a stavěl je na sebe, zatímco ho Wihelin sledoval smutnýma očima. Za celou dobu nepromluvil, protože věděl, že by to nemělo smysl.

Krysoplášť se pohyboval jako náměsíčný, s hrůznou prací skončil až po několika hodinách. Tvář měl pokrytou zaschlou krví, jeho oči z ní zářily jako majáky smrti. Kopí, které třímal, vypadalo jako obyčejné kopí z oceli, obklopovalo ho ale pole, ve kterém vzduch jiskřil, zatoulaná ptačí pírka vzlétala vzhůru a hmyz padal mrtvý k zemi.

„Kde je Valentýna?“ zachraptěl Zdenal vyprahlým hlasem, který jako by mu nepatřil.

Wihelin zamrkal. Každý jeho nádech a výdech se nesl Podsvětím jako sípavé rekviem. Byl zaživa ukřižován hadicemi, trubky mu pronikaly do trupu v oblasti žaludku a ledvin, do zátylku se nořily tenké trny hadic, z končetin vrůstaly tepny do plastových kolen a do filtrů, zazděných v prastarých rudých cihlách. Bílou kůži porůstal lišej a plíseň, bezřasá víčka se chvěla nad očima černýma jako studně zapomnění. Vrásčité čelo se náhle vyhladilo a tvář stažená strachem se uvolnila. Wihelin jako by v tu chvíli omládl o desítky roků, zvedl ke Zdenalovi lysou hlavu a otočil k němu temné oči bez bělma.

„Je pryč. Navždy,“ zašeptaly všechny trubky katedrály.

Zdenal vykřikl zoufalstvím i vztekem. „Ne! Slíbil jsem jí, že pro ni přijdu! Já to slíbil!“ Každé slovo doprovázelo švihnutí Kopím.

Wihelin neměl ruce ani nohy, aby je pozvedl k obraně. Neměl ani ústa, která dovedou křičet. Kopí protínalo vzduch. Řinčelo rozbíjené sklo, praskal kámen i kov. Za chvíli byla podlaha kluzká krví a mazlavými tělními tekutinami. Zdenal věděl, že na ten zápach nezapomene do nejdelší smrti.

Když všechno ztichlo a klid podzemí rušilo jen vzdálené Mornovo sténání, Krysoplášť se rozbrečel. Opojení mocí i nenávist se rozpouštěly jako slzy v moři. Seděl na mohyle mrtvých nepřátel a rozhlížel se kolem sebe. Jako by mu z očí padal zákal, poznával obrovskou sílu své zloby. Polámané sochy, rozpraskaná zem a kameny rozdrcené v prach. Mrtvá těla vůkol…

Třásl se odporem k sobě samému. Když to už nedokázal unést, bodl se střepem, jako by mu fyzická bolest dokázala ulevit od trýzně duše.

„To přece nejsem já,“ šeptal a potácel se katedrálou, bezcílně narážel do stěn jako moucha lapená v lustru. Obětoval všechno, a přesto všechno ztratil. Chtěl se zabít, přiložil si střep k hrdlu a přitlačil. Dřív než ale špička protrhla kůži, stáhl se… nenašel k tomu odvahu a vzápětí se cítil ještě hůř. Spílal bohu i ďáblu, volal je, ale ani jeden nepřicházel.

Když později dorazil Václav se Lvím spárem, Zdenal se před nimi skryl. Tak strašně se před nimi styděl, a když uviděl jejich šokované oči, hrůzu a pochyby, došlo mu, že je navždy ztratil a že se s nimi už nikdy nesmí setkat.

Lví spár po chvíli zmizel a Zdenal opět osaměl. Nevěděl, co dělat dál… nedokázal odejít. Klečel u rozbité fontány, ve které mloci přechovávali vejce. Po jedné z explozí se převrhla, voda se vylila a popraskaná gelová vajíčka usychala i s nenarozenými pulci. Jejich těla tvořila souvislou černou vrstvu, v níž se odrážel Zdenalův obraz.

„To nejsem já,“ opakoval šeptem jako mantru. „To jsem nebyl já…“

Ani si nevšiml, že nedaleko se zavlnil vzduch. Ozval se zvuk drápů skřípějících na kamenné podlaze. Nacházel se v tak hluboké propasti zoufalství, že ani nevnímal, jak ho pohltila tma. Na zádech ucítil přerývaný horký dech, který čpěl po kyselině a dýmu.

„Zdenale?“ ozval se její hlas ve tmě.

Trhl sebou. „Valentýno?“

„Zdenale, kde jsi?“

Temnota kolem ho dusila. Vstupovala do nosu a úst, pronikala až do žaludku a do střev, roztahovala v něm chapadla jako chobotnice.

Zdenal zavřel oči, pevně se objal rukama. „Vlastně jsem to tušil…,“ zašeptal do tmy. „Věděl jsem, že přijdeš, protože jsem přivedl peklo na zem.“

„Dej mi Kopí,“ ozval se hluboký, mručivý hlas démona, který rozvibroval všechno v jeho těle.

„Nikdy!“ vykřikl kdosi a vzduchem se mihla ruka s nožem. Vzápětí se ozvalo zařvání bestie a současně zdušené zaúpění člověka.

Zdenal se zmateně otočil, temnota se rozplývala.

Bezprostředně za ním stál rozkročený obrovský černý démon. Obklopovala ho aura černých plamenů, horká temnota z něj sálala jako z pece. Na zádech se roztahovaly ostnaté zřetězené trny zdobené lidskými lebkami, které připomínaly zbytky zuhelnatělých křídel. Démon měl v krku zabodnutý maličký lesklý solingen a v jednom z pařátů držel za krk Kořínka. Cloumal s ním jako s panenkou, oči ale upíral na Zdenala.

„Kopí nebylo stvořeno pro člověka. Zničí tě,“ zaduněl jeho hlas.

Zdenal pozvedl svatou zbraň a držel ji mezi sebou a žhnoucím démonem. „Nikdy ho nedostaneš.“

„Podívej se kolem sebe. Přivedl jsi jenom smrt. Zmar. Šílenství… O co jsi lepší než já?“

Zdenal mlčel.

„Mám účty s Prahou,“ řekl démon. „Války bohů se smrtelníků netýkají. Stejně jako zbraně bohů.“

Kopí v Krysoplášťově ruce vzplálo bílou smrtí, energie se kolem něj ovíjela jako oslepující chřestýš. „Pusť ho. Okamžitě!“ poručil démonovi.

Ten neprotestoval. Upustil Kořínka na zem, kde se starý muž bezvládně složil.

„Tys ho zabil!“ rozkřikl se Zdenal.

„Jen se mu odkrvil mozek, bude v pořádku. Vidíš? Nezabíjím, když nemusím.“

„Proč? Proč to všechno?“

Démon mávl rukou, jako by odháněl obtížný hmyz. „Nebudu nic vysvětlovat. Místo toho ti položím jedinou otázku: chceš se setkat s Valentýnou?“

„Je mrtvá.“

„Není…“

„Lžeš!“ obvinil ho Zdenal a z Kopí vytryskly plameny modrého ohně a roztančily se kolem démona. Spoutaly ho zářící smyčkou.

„Všechno jsem viděl ze stínů,“ překřičel démon praskání magických výbojů. „Když bylo ochranné kouzlo zničeno, její svět se rozplynul, ale nezmizel. Znáš zákony magie lépe než já. Magie je přeměna energie. Informace musí být ve vesmíru zachována. Valentýna tu stále je. Dokážu zařídit, abys ji znovu uslyšel. Aby ona slyšela tebe.“

„Kde je?! Ty mi lžeš!“ mladík se třásl. Jeho nervy byly napjaté k prasknutí.

„Je všude kolem. Její mysl se rozptýlila po explozi kouzla. Její duše je v této místnosti a šíří se podsvětím. Chceš jí naslouchat, nebo ji ponecháš jejímu osudu? Dodnes jí dělal společnost arcimág, odsoudíš ji k věčné samotě?“

„Je to moje chyba,“ zašeptal Zdenal a plameny kolem Kopí pohasly.

„Slyšel jsem vyprávět příběh o tobě a o ní. Je to legenda, která koluje celým Podsvětím. Ten příběh je o tragických milencích… Chceš být konečně s ní? Navždy?“

„Nevěřím ti,“ Zdenalovi se zatočila hlava. Zkusil se posadit, ale místo toho se zhroutil na zem.

„Dej mi ho dobrovolně. Znovu budete spolu.“

„Ne,“ zašeptal.

„Nemáš jinou možnost.“

„Nevěřím ti. Jak mi zaručíš, že…“

„Mohl bych si ho vzít silou, ale chci, abys mi ho dal dobrovolně. Dodržím slovo. Přísahám.“

Zdenal klečel. Opíral se o Kopí jako o pilíř nesoucí klenbu světa. Vzhlédl k obloze, ale místo toho uviděl jen páchnoucí klenbu podzemního světa. Naděje už dávno zemřela.

* * *

Nad Kolínem se probouzelo kalné ráno. Popelavě šedá, červánky nadýchaná obloha se na východě rozzářila v předtuše slunce, když se ale vyhouplo na obzor, zůstala jen oslňující bílá a blankytně modrá.

Kolín se koupal v pozdním létě, město se probouzelo, něco se ale změnilo proti všem minulým ránům. Nikdo nespěchal k vodě, stánky se zmrzlinou zůstaly zavřené. Místo toho se s příchodem světla rozezněla píseň kladiv a oceli, zvonivé údery probouzely spáče spolehlivěji než prozpěvování skřivana. Dvě desítky kovářů ze širokého okolí kovaly hlavice kopí a čepele mečů.

Královské město Kolín ožívalo. Jeho majestátní silueta utrpěla v poslední době na kráse, jako by do ní někdo vykousl zuby – některé domy zčernaly od požárů, část hradeb byla pobořená a na Karlově náměstí ležel přeražený morový sloup. Na Masarykově mostě vytvořila převrácená auta barikádu, na severním konci bylo zábradlí stržené od autobusu, který je prorazil a zřítil se do Labe. Na hranicích města se ve slunci zaleskla bílá, ležel tam jeden z hraničních štítů s pyšným nápisem Praha /Kolín/, který někomu nestál ani za to, aby ho odklidil po tom, co ho srazili k zemi. Válka postoupila do nové fáze, na městských cedulích už nezáleželo.

Stopy po nedávných bojích byly dosud čerstvé jako stěží srostlé jizvy. Stejně jako ale jizvy dodají mužské tváři na hrozivosti, i Kolín působil sveřepěji než dřív.

Nyní kráčel spolu s Ostravou, Mýtem, Brnem a Olomoucí do chrámu svatého Bartoloměje, který byl nejsvětějším místem jeho města.

Kolín byl vysoký muž, s vlasy šedivými jako popel, oči se mu zelenaly jako říční řasy. Na medailonu kolem krku nesl znak – městskou hradbu s bílými baštami a nad ní dva zlaté, navzájem propletené draky na modrém podkladu. Jako by byl znak jen maličkým odrazem skutečnosti, Kolín vzhlédl k nebi, uviděl zlaté plazí tělo, jak krouží ve výšce nad městem a stráží celé jeho okolí. Uvědomil si, že se v něm znovu probouzí smutek. Teď ale nebyl čas truchlit pro padlé přátele. Byl si jistý, že jedno z dračích dvojčat nebude zapomenuto.

Prošli kolem paneláků, na jejichž střechách drželi hlídku lučištníci, a vstoupili na most přes Labe. Vojenská posádka byla v pohotovosti, dvacítka mužů vzdala městům hold. Kolín mezi nimi poznával dřívější Občany, ale přibylo i mnoho nových tváří. Se smutným úsměvem přemýšlel nad tím, jak nová doba zamíchala kartami. Ten blonďák pracoval ještě před několika dny na přepážce spořitelny a tamten kníratý řídil náklaďák. Muž s koženou tubou v podpaží se stal vojenskou spojkou, zatímco ještě před týdnem roznášel poštu. Nyní stáli v oblečení přibližně sladěném do modra a opírali se o vysoké halapartny a kopí. Stále se cítili nesví, stále balancovali na hraně nevíry a vrhali k němu podezřívavé pohledy, zatímco žmoulali špačka cigarety. Váhali, jestli se na něj mají dívat jako na politika, nebo na krále, v druhém případě jim zkušenost stejně nic nenabízela. Jedno ale bylo zřejmé – dřívější dělení na Občany a ostatní ztratilo smysl. Teď byli všichni na jedné lodi…

Města zvolila okliku přes náměstí. Historické centrum bylo plné zbrojného lidu. Dřívější parkoviště zmizelo a stalo se jedním velkým cvičištěm, na kterém se od rána šikovaly oddíly. Ze všech přilehlých hotelů, ubytoven, úřadů, ale i z domů, které se proměnily v provizorní kasárna, vycházeli rozespalí vojáci a řadili se do fronty na snídani, již vydávali kuchaři ve třech rozích náměstí. Stanové tábory ležely v prostoru nedaleké klášterní zahrady a na okrajích města.

O uniformách nemohla být řeč, přesto se ale oddíly měst lišily barevnými kombinacemi odvozenými ze znaků jejich pánů. Škála odstínů byla velmi široká, protože spousta odvedenců si sestavovala stejnokroj z oblečení, které měli doma, přesto i pouhé zdání uniformy dělalo s morálkou zázraky.

Většina z tisíců vojáků byla vyzbrojena dřevěnými kopími, která bylo nejjednodušší vyrobit. Mnoho mělo za pasem sekyry, mačety, nože a další chladné zbraně, jimiž se vybavili ještě doma. Jen málokterý měl meč a o kovové zbroji bylo možné mluvit jen u stovek mužů, z nichž mnozí patřili k historickým šermířům.

Opava, který strávil noc přímo na lavičce na náměstí, právě vysvětloval skupině bojovníků s obouručáky, jak se s takovou zbraní zachází. Učil je, jak při seku využívat švihu a jak rukojeť zapřít při bodnutí. „Nesmíte ztratit energii švihu,“ říkal, zatímco si rekruty přísně měřil. „Musíte správně zvolit další pohyb, aby plynule navázal na ten předešlý. Klíč je v tom odhadnout, co udělá soupeř. Šerm s obouručním mečem je záležitost velké síly, zároveň ale i velké předvídavosti. Buďte v myšlenkách stále o krok napřed, a zvítězíte!“

Všiml si měst, až když procházela kolem. Kývl šermířům a připojil se po bok Kolínu.

Před náměstím minuli podsaditého Bruntála s kratičce střiženými vlasy, který s rukama omotanýma páskou boxoval proti čtyřem dalším borcům. Jeho býčí krk se leskl potem, objemné ruce, nohy i sudovité tělo skrývaly obrovskou sílu. Opodál postával v rybářském kloboučku jeho první poručík Franta Kotleta, mastné černé vlasy mu spadaly na ramena, v koutku žmoulal cigárko a uděloval svému pánu zbytečné rady. Neproslul také jako trenér boxu, zato byla známá jeho řeznická sekera, se kterou zacházel se smrtící přesností.

Na náměstí se k nim přidala další města. Kolín kráčel první, díval se na vojáky a napadalo ho, kolik z nich už zažilo bitvu. Kolik z nich tu bylo, když nedávno za noci plné požárů bojovali s Prahou o Kolín. Tehdy se město udrželo zázrakem, po zemi se dokonce šířila zpráva, že padlo – a skutečně byla jeho část obsazena nepřítelem. Ráno před rozedněním ale Kolíňané provedli protiútok a za cenu velkých obětí se jim podařilo okupační jednotky vytlačit.

Kolínova nenávist k nemilosrdné Královně byla o to silnější, že Praha po staletí patřila mezi aristokraty Rady, vznešená královská města, ke kterým náležel i Kolín. Nyní se za to styděl. Nová doba se o rodokmeny nezajímala, na povyšování nebyl čas. Síla měst byla v jednotě. Tedy měla by být…

Kolín pohlédl na zachmuřeného Mýta a napadlo ho, že železný a zlatý je ryzím srdcem jejich středu. Byl hrdinou z Řípu, Osvoboditelem. A navíc i královským městem, kterému pýcha nikdy nestoupla do hlavy. Představoval to nejlepší z nich, přestože byl o tolik méně významný než mnozí další. Kolín zjistil, že se na Mýta nedokáže nedívat s obdivem. Něco ho napadlo…

Nádherná gotická katedrála svatého Bartoloměje se nad nimi tyčila s majestátem sahajícím až do třináctého století, kdy zde nechal Přemysl Otakar II. zbudovat kostel. Kolínovy vzpomínky na tuto dobu už bledly, krále si ale pamatoval stále jasně, stejně jako mistra Petra Parléře, který o sto let později za vlády Karla IV. kostel přestavěl. Některé tváře nevyblednou ani za tisíc let. Jen kousek od nich stála stará zvonice, v níž se pohupovalo pět zvonů – nyní ve výši držela hlídku vojenská posádka. Rytíř Vužan, Kolínův dlouholetý přítel, strážil vchod chrámu a nyní jim vzdal čest.

Vstoupili dovnitř mezi dvěma osmibokými věžemi, pohltilo je hebké šero a chlad prosycený vůní kadidla. Mnoho dřevěných lavic už bylo plných. V přední části blízko u kůru seděla okresní města a velitelé svazů, vzadu pod varhanami zas ta nejmenší a nejméně významná, každý měl ale právo zúčastnit se válečné rady. Ta ještě nebyla oficiálně zahájena, diskuze v kuloárech už ale živě probíhaly.

Kolín kráčel chrámem k oltáři, míjeje čtrnáct zastavení křížové cesty, vyřezaných do duhového dřeva. Mezi opěrnými sloupy se mu otevřel pohled do sakristie a na věnec šesti kaplí – Mlynářské, Sladovnické, Řeznické, Šperlingovské, Svatojánské a Svatováclavské, o které se dřív na jeho příkaz staraly cechy.

Spolu s doprovodem zasedl úplně vpředu k dlouhému stolu. Kolín si vzal z mísy hrušku a otřel ji o kabátec. Leskla se, červenožlutá, dokonce v ní uviděl svůj obraz. Ta hruška je naše země, napadlo ho, aniž by věděl proč. Díval se na ni tak zarytě, že si toho všimla Olomouc.

„Sníst, nebo nesníst, to je, oč tu běží.“

„Jak vtipné, sestřenko,“ odvětil Kolín a zakousl se do ovoce, až mu sladká šťáva zkropila vousy.

„Musím ti vyseknout poklonu, bratře,“ přerušil je Brno. „O vojsko je dobře postaráno. Musel to být pro tvé město nápor.“

„Třicet nebo padesát tisíc duší, to už takový rozdíl není.“

„Jistě žertuješ,“ připojil se k nim Ostrava. „Málokdo by si s tím poradil tak dobře. Až se divím, že nejsi Slezan, Kolíne. Sytíš nás, dozbrojuješ, armáda bude brzy připravená vytáhnout na Prahu a jednou provždy ukončit tuhle maškarádu.“

„A co bude potom. Ostravo? Až zvítězíme. Nad tím už jsi přemýšlel?“ zeptal se Mýto.

„Potom?“ zarazil se oslovený. „Jak potom? Co by bylo?“

„Vše bude zase jako dřív? To už přece nejde…“

„Jistěže nebude. Ale to, co mě zajímá především, je, že svět bez tyranské Prahy bude o něco lepší než s ní. Zjednodušit věci někdy ohromně pomáhá.“

„Zjednodušovat věci bývá projevem demagogie.“

„Dávej si pozor na jazyk, Mýto. Nemysli si, že se před tebou zlomím v pase jen proto, žes nás vytáhl z bryndy. Na tvém místě by to udělal kdokoli z nás.“

Mýto upadl do rozpaků. Směr hovoru mu nebyl příjemný. „Nepochybuji o tom.“

To už ale Kolín nechal zaznít zvon. Pětiramenné svícny po obvodu celého sálu vzplály a válečná rada byla zahájena. Po formalitách ceremoniálu konečně přistoupili k vlastnímu jednání. Jako první vystoupil Brno.

„Má řeč bude krátká, protože čas je to, oč běží především. Musíme spěchat! Chtěli jsme na Prahu udeřit jako blesk z čistého nebe. Přesto už uběhla spousta času, a my stále zbrojíme, posilujeme a cvičíme. Sedíme na hřadu jako kvočny! Co myslíte, že dělá Praha?“

„Nás je mnoho, ona je sama, jediná. Stále se hlásí další dobrovolníci, stále více měst vystoupilo a veřejně převzalo moc nad svým územím. Výhoda je na naší straně,“ podotkl Liberec s vysokou špičatou přilbou ve tvaru Ještědu.

„Ani Praha nesedí s rukama v klíně… čím víc obě strany posílí, tím strašnější a víc zničující bude konečný střet.“

„V tom s Brnem souhlasím,“ vstoupil do hovoru jindy mlčenlivý Opava. „Uvědomte si, že Praha dosud neshodila masku. Městu stále vládne prezident, vláda a magistrát. Co všechno už dokázala pouze prostřednictvím svých loutek!“

„A co tedy dokázala tak úžasného?“ udeřil na ně Ostrava. „Liberec přemýšlí správně. Co zmůže sama proti všem ostatním? Sám jsem na začátku spěchal, když ale vidím válečné přípravy, musím souhlasit, že nás nic netlačí. Na naší straně je vůle národa.“

„Řekl jsi národ?“ přeptal se Brno. „Blaho národa nám leží na srdci především, a přesto pokaždé, když to slovo zazní, vzpomenu si na tisíce úst, která je v historii pronášela na shromážděních přede mnou. Národ je tak hezky znějící slovo, a přece je téměř pokaždé vyslovují ti, co chtějí manipulovat masou.

A také jsem si všiml změny ve tvém chování. Čím to, že tvá horká hlava ochladla? Proč jsi dřív tak spěchal zakroutit Praze krkem, a nyní jsi tak rozvážný? Proč mám pocit, že máš založené nějaké želízko v ohni, Ostravo?“

Tmavovlasý muž pohodil kadeřemi. Opovržlivě se na Brna podíval. „Ty a tvé pocity, Brno… Pokus se k nim chovat tak, jak pocitům přísluší, nezaměňuj výmysly s pravdou a ušetři nás výlevů a podezření, která mezi nás vnáší nejednotnost.“

Mezi městy to zašumělo. Rozhořela se diskuse, hlasy zakrátko naplnily celý prostor katedrály a byly stále hlasitější.

„Prosím, pánové a dámy! Právem hostitele žádám, abyste odložili své spory,“ ozval se zvučný a nekompromisní Kolín. „Naše dvacetitisícová armáda bude brzy připravena. Dovolte mi teď, abych nechal promluvit Stříbra, vyslance Západní armády měst.“ Dokázal vyslovit dovolte mi tak, jako by o dovolení nežádal, a města se skutečně ztišila.

Stříbro předstoupil na řečniště a neopomněl mrknout na Ostravu, se kterým byl jako hornické město spřízněn, přestože ve srovnání s ním byl mnohem starší. Jeho tvář byla dílem z černého kamene a dílem ze zašlého stříbra. Oči v ní zářily jako lesklé kapky rtuti a hlas skřípal jako kov drhnoucí o kov.

„S Libercem za vámi přicházíme jako vyslanci Západní a Severní armády. Hlavním velitelem celého svazu byla zvolena Plzeň. Naše vojsko nyní táboří na troskách Berouna, který jsme dobyli v minulém týdnu. Při zteči držely jednotky Prahy po dvanáct hodin pozice a potom při ústupu město zapálily.“ Ve tváři Stříbra se nepohnul jediný sval, přesto něco v jeho nádechu, v pauzách, které dělal mezi slovy, prozrazovalo hlubokou lítost. „Při bojích a následném požáru jsme se nevyhnuli ani vysokým civilním ztrátám v počtu bezmála tisíce životů.“

Veškerý šum utichl, města zatajila dech. Jednalo se o zatím největší krveprolití v druhých městských válkách. A určitě ne poslední…

„Zvědové přinesli nové zprávy o opevňování Prahy,“ pokračoval Stříbro. „Velká hradba bude brzy dokončena.“

„To není možné! Taková věc není v lidských silách,“ ozývaly se hlasy.

„Ale je v silách Prahy,“ odvětil klidně Liberec. „Odhadujeme, že do stavby zapojila na padesát tisíc lidí… Plzeň chce zaútočit ode dneška za týden, za úsvitu sedmého dne, a žádá Východní a Jižní svaz, aby ji podpořil současným útokem…“

Ticho, které v kostele na okamžik nastalo, bylo absolutní. Vzápětí propukla vřava.

„Týden?! To nemůžeme stihnout!“ zlobil se Tábor.

„Přece neohrozíme výsledek celého tažení neuváženým spěchem!“ souhlasil Štramberk.

„Je třeba jednat!“ prohlásil Brno.

„A co všechny obce v jejím okolí, které dosud Praha drží? Necháme si je v zádech?!“ hřímala Strážnice.

„Nemůžeme ztrácet čas jejich dobýváním,“ trval na svém Liberec. „Až padne Praha, podvolí se.“

„Ještě nedorazily posily od hranic…,“ připomínal Český Krumlov.

Stříbro ale nezakolísal. „V Praze se objevilo hnutí ozbrojeného odboje. Jsme s nimi v kontaktu, pomohou nám.“

„I já už jsem o tom odboji slyšel,“ potvrdil Letohrad. „Rebelové přepadávají nechráněné vojenské konvoje, sabotují stavbu hradeb a dodávky zbraní. Je dobré, že máme spojence i uvnitř!“

„Kdo velí východu a severu? Plzeň, správně?“ zeptala se budějovická Dáma.

„Ano, Plzeň byla zvolena hlavní velitelkou.“

„Vím, kam míříš, Dámo. A máš pravdu. I náš svaz potřebuje velení. Navrhuji Hradec,“ překvapila všechny Pardubice.

Strhla se divoká diskuse. Hlasy měst zněly jako bzučení rozzuřených včel.

„Nejsme jednotní, nejsme jednotní!“ kvílel kdosi z davu.

„Nikdo by neměl poroučet ostatním, to je proti stanovám Rady měst! Všechna města jsou si rovna,“ prohlásila Telč a mnoho hlasů ji podpořilo.

„Tohle není demokracie… tohle je válka!“ obořil se na ně Brno.

„To věřím, že by se ti líbilo stát se hlavním šéfem,“ zavrčel Frýdlant. „Je hrozné být pořád číslo dvě, že?“

„Navrhuji za velitele Ostravu,“ překřičel všechny Fulnek a mnoho dalších Slezanů ho svými hlasy podpořilo.

„Jsem pro Olomouc!“ prohlásila Litovel. „Je skvělým stratégem. Není náhodou, že tam sídlilo velitelství české armády.“

„Ať nás vede Brno,“ nesouhlasil Vyškov. „Je z nás nejsilnější, a jak správně říká Frýdlant, vždy byl druhý v následnictví. Brno je autoritou pro nás všechny.“

„Ať rozhodne los!“ navrhoval Havlíčkův Brod.

Diskuze byla stále hlasitější a rozpadala se v izolované hádky.

Kolín poznal, že přišla jeho chvíle. V klidu se vyhoupl na stůl, kde se postavil. Luskl prsty a všechny svíce v chrámu ztlumily světlo plamenů. Stál nad hlavami měst a sledoval je zelenýma očima. Čekal, až si získá jejich pozornost, a opravdu, jedno za druhým se k němu otáčely oči přítomných. Hádky se ztlumily v šepot a po chvíli umlkly úplně.

„Armáda bez velitele je jako tělo bez srdce,“ začal. „Proto za velitele Východního a Jižního svazu navrhuji Mýta, který už prokázal své kvality, oddanost právu a svobodě.“

Kolín se díval na stovky tváří, které se k němu obracely. Na mnoha z nich se rozléval úsměv.

„Podporuji Mýta!“ zvedl Brno nad hlavu pěst.

„I já!“ ozvala se Dáma. Pardubice s Hradcem pokyvovali hlavami. Přidávali se další a za chvíli jeho jméno znělo ze všech stran.

Sám Mýto zbledl a vzápětí zrudnul. Přestože se ozývaly i hlasy proti, mnoho měst pochopilo, že se jedná o nejlepší kompromis. Hlasování se stalo formalitou, nového velitele nakonec podpořila drtivá většina. Úspěšnou volbu zakončilo skandování jména Osvoboditele měst, který musel předstoupit před města a pronést krátkou řeč. Ošíval se, přízeň davů mu nebyla příjemná, když ale promluvil, jeho hlas zněl pevně: „Zaútočíme spolu s Plzní za týden od této chvíle…“

10. kapitola

Kořínek zamrkal a otevřel oči. Srdce se mu málem zastavilo – z bezprostřední blízkosti uviděl obří zubatou tlamu a kruté oči šelmy. Instinktivně sebou trhnul, to už ho ale zachytily Vaškovy ruce a pomohly mu narovnat se. Patrik ždímal kapesník, kterým staříkovi utíral čelo. Kořínek zatřepal hlavou a přestal zmateně těkat očima. Uvědomil si, že k němu oba muži trpělivě mluví.

„Promiňte? Můžete… můžete trochu zřetelněji?“ vykoktal.

„Jste v pořádku?“ zopakoval Patrik.

„Jestli jsem v pořádku?“ Kořínkovi bleskla hlavou vzpomínka na démona, který ho škrtil, a začal si ohmatávat krk. Vašek si gesta všiml a světlo čelovky odhalilo rudé podlitiny pokrývající vrásčitou kůži.

„Zdenal…,“ zachraptěl Kořínek.

„Co je se Zdenalem? To vám udělal on?“ snažil se mu pomoci Patrik.

„Ne, zpropadeně… ta černá stvůra ze mě málem vyždímala duši. Démon našel Zdenala i s Kopím osudu!“

„Kořínku, zatraceně, co se tu přesně stalo? Jak to, že tu ležíte sám, a kde jsou ostatní? Když jsme vás viděli naposled, mířili jste s tím šéfem Hluchých do nemocnice!“ Vašek ztrácel nervy. Přecházel kolem netrpělivě jako tygr v kleci. Kříž v dlani ho stále pálil. Démon mohl číhat jen kousek od nich…

„To bude dobré,“ snažil se roztřeseného starce uklidnit Patrik. „Vydýchejte se a odpovězte.“

„Ano…,“ ztěžka polkl Kořínek. Ruce se mu třásly, když si začal cípem košile čistit brýle. „Zamířili jsme s Ritou a Sedmtři k východu z podzemí, abychom dopravili Matyáše Morna na pohotovost. Oddělil jsem se od nich, protože mě k tomu nepotřebovali. Kopí bylo mnohem důležitější.

Vrátil jsem se zpět do Wihelinovy katedrály, abych tu začal své pátrání, nebo nalezl alespoň vás. Náhoda ale chtěla, že jsem natrefil na tu stvůru, která se zrovna kradla ke zraněnému Zdenalovi. Neváhal jsem a zaútočil.“

Vašek s Patrikem se na sebe podívali. „Zaútočil jste na démona?“

„Ano. Chtěl získat Kopí a tomu jsem musel zabránit i za cenu vlastního života.“

„Je zázrak, že to tak nedopadlo…“

„Kde je Zdenal?“ zeptal se Kořínek.

Vašek zvedl obočí. „Doufali jsme, že nám to řeknete vy. Nevím, kde je Zdenal, ale vsadím se, že démon je někde blízko. Tyhle tunely jsou jedno velké bludiště, pátrali jsme po něm, ale nemáme se čeho chytit.“

„To přece není pravda, Václave, vedla nás tvoje intuice. A vedla nás správně, přestože jsme se vrátili zpět na začátek,“ podotkl Patrik.

„Neztrácejme čas,“ pozvedl Kořínek ukazovák. „Musíme zachránit Zdenala! Kde je on, tam je i Kopí. Kde je Kopí, bude jistě i ten váš démon.“

„To zní rozumně,“ souhlasil Patrik. „Ale co teď? Kořínku, máte něco, co patřilo Zdenalovi? Ti vlci by ho mohli vystopovat, ne?“

„To není třeba,“ odvětil Václav. „Mám pocit… že pach krysího pláště cítím stále ve vzduchu. Dokážu ho sledovat.“

Bard se na přítele překvapeně podíval, Vašek svůj nelidsky ostrý čich ale nekomentoval.

„Máte pro mne nějakou zbraň?“ obrátil se na ně Kořínek. „O nůž jsem přišel.“

„Asi nemá cenu přesvědčovat vás, abyste se vrátil na povrch a trochu si odpočinul.“

„To tedy nemá!“ odsekl uraženě Kořínek. „Možná patřím do starého železa, ale pamatujte si, i rezavý meč může setnout hlavu!“

„Snad jsem tolik neřekl,“ kývl Vašek. „Můžete si vybrat, kousek odsud se válí hromada zbraní po Hluchých. Vezmeme to kolem… Princi, Krvi, jdeme.“

Jako tolikrát předtím se vnořili do labyrintu pražské kanalizace, který byl stále smrtelně nebezpečný a člověk tu musel vážit každý krok. Vlci je vedli skrz obří betonové skruže porostlé bílými houbami, rozbíhaly se jim nad hlavami jako chrámové klenby. Vedli je po úzkých chodnících na hranách kanálů nad propastmi tak hlubokými, že světlo čelovky nedosáhlo jejich dna. Překonali velkou halu, rozdělenou stovkou zrezlých mříží, které od sebe oddělovaly záchytné nádrže na kal, kde vzduch páchl, až štípal v očích. V jedné chvíli se dostali do bitvy zuřící mezi dvěma potkaními hejny a zachránili se jen útěkem na vyvýšenou rampu. Neodpočívali, pokračovali stále dál, po lávce nad kanálem, jímž se obrovskou rychlostí řítila splašková voda. Stačil by jeden chybný krok, jediné zaváhání, a neopatrný chodec by byl stržen zrádnými víry do hlubin podzemí. Nenávist je vedla jako kompas.

Jakmile vstoupili do kanálů vyzděných cihlami, brodili se po kolena ve splašcích a vlci ztratili stopu. Pokračovali nazdařbůh směrem, který si vytyčili, hladina jim sahala po pás a ledová voda si brala jejich teplo. Bylo jisté, že už dlouho nevydrží, vlci plavali a kňučeli. Vaškovi se pronikavě zhoršil zrak, potácel se temným tunelem, zachytával se stěn špičkami prstů a narážel do chomáčů bahna, které ze stropu visely jako krápníky. Voda po několika stovkách metrů naštěstí klesla a oni se znavení a promočení opět vyškrábali na pevnou zem.

Když si Patrik ždímal nohavice kalhot, polohlasem pronesl: „Tušíš vůbec, co uděláme, až ho najdeme?“

Vašek se k němu otočil. Jeho znetvořená tvář se leskla potem. Rudé jizvy nové kůže překrýval na mnoha místech šátek, kterým si ovázal oči.

„Až ho doženeme, postarejte se o Zdenala. Seberte ho a utíkejte.“

„To jsou silácké řeči,“ rozčílil se Patrik. „Sám nezmůžeš nic.“

„Mám proti němu jednu výhodu.“

„To by mě tedy zajímalo jakou?“

„Už mi nezáleží na životě.“

„Tomu říkáš výhoda?“ Patrikovi se chtělo začít smát, ale ovládl se.

Překvapil ho Kořínek. „Můžeš jen vyhrát, když nemáš co ztratit. Nemůže ti vzít už nic, co ti dřív nevzal. Beze strachu budeš smrtelně nebezpečný protivník.

Je to už dávno, ale sám jsem to za války zažil. Při jedné akci jsme na hranicích s Německem dobyli fašistický bunkr, kde se měly nacházet bezpečnostní plány hlavního Hitlerova opevnění. Němcům ale přišly posily a podařilo se jim odříznout nás od únikových cest. Uzamkli nás uvnitř křížovou palbou, a zatímco na zdi bunkru bubnovaly desítky kulometných střel, vyrazili proti nám jejich zabijáci s plamenomety a tříštivými granáty. Byli jsme unavení a k smrti vyděšení… pak se ale něco zlomilo a my náhle věděli, že když nic neuděláme, tak umřeme. I kdyby se nám podařilo odrazit první nápor, nepřítel znovu posílí, přeskupí se… Udělali jsme jediné možné, jediné, co je mohlo překvapit. Vyrazili jsme do útoku, ve kterém jsme byli bez šance.

Měli jsme proti sobě pětinásobnou přesilu, přesto se z dvaceti členů komanda dvanáct vrátilo do Anglie. Tak jsme nepřítele zaskočili, že se nám podařilo z obklíčení prorazit. Nikdy nepodceňujte vojáka, který nemá co ztratit, Patriku.“

„Tohle je něco jiného,“ zamumlal bard. „Václave, ty přece máš co ztratit. Minimálně já vím o někom, koho jsi opustil na Řípu, abys neohrozil jeho život. Lži si, jak chceš, ale já vím, co pro tebe znamená.“

Vašek zrudl. Přišel až k Patrikovi a vzal ho za ramena. Potom si strhl šátek.

„Podívej se na mě!“ vykřikl. „Neuhýbej pohledem! Dívej se… opravdu si myslíš, že by stála o zrůdu?“

Patrik se zamračil, chtěl něco říci, ale náhle Krev hrdelně zavrčel. Vašek sebou trhl a rychle se rozhlédl. Úzká šachta, kterou přišli, ústila do velkého tunelu Kanálstrály a právě on byl zdrojem blížícího se zvuku.

„Tma,“ houkl Vašek a jako jeden všichni vypnuli čelovky. Vmáčkli se do výklenku s rezavou mříží obalenou šlemem. Čekali.

Snad minutu se nic nedělo a jejich dech byl jediným zvukem trhajícím ticho podzemí. Potom se ozvaly plíživé kroky jediného páru nohou, čvachtající ve vlhku tunelu. Zvláštní čmuchání a mlaskavé zvuky. Vašek cítil, jak se Krvi dere z hrdla temné vrčení, a tak jej přitáhl blíž k sobě.

Kroky se opět vzdálily a o chvilku později se ozvalo supění skupiny lidí. V přední části konvoje kráčeli dva po zuby ozbrojení muži s loučemi vyrobenými z krátké lešenářské trubky a jakéhosi plastu, který ostře čpěl a hořel modrozeleným plamenem. Dvojice spolu potichu rozmlouvala.

„… spokojenej. Z toho chlapečka bude dost masa.“

„To je fakt.“

„Ti řikam, že chlapi si s nim předtim pohrajou. Je to površák. Růžová prdelka.“

„Fakt?“

„No to si piš. Prej před něčim utíkali a vběhli Hovradovi rovnou do náruče. Stejně se jich musíme zbavit dřív, než to bouchne. Co taky s nima.“

„Hmm.“

„Už brzo nás čeká království nebeský…“

Dvojice přešla a za ní supěl podivný průvod. Každá čtveřice kanálníků v odraných hadrech táhla zelený barel z umělé hmoty, který byl polepený výstražnými černožlutými vykřičníky. Nápisy nebyly v šeru čitelné, náklad musel být ale těžký, protože s ním měli vyzáblí muži co dělat. Další ubožáci nesli na zádech pytle a další nářadí a zbraně. Každý osmý měl pochodeň. Úkryt minulo snad čtyřicet postav, a když zmizely ve tmě, Vašek rozsvítil.

„Myslíte, že mohli mluvit o Zdenalovi?“ dělal si starosti Kořínek.

„Na to bych nesázel, raději budeme sledovat stopu. Démon se nám vzdaluje,“ zavrčel Vašek.

Důchodce se tázavě zadíval na Patrika, ten ale jen pokrčil rameny.

Vašek se soustředil. Vnímal pach vlhkého krysího kožichu jako tenké vlákno, které se táhlo podzemím, chvílemi silné a chvílemi téměř neznatelné. Sledoval ho víc pocitem než nějakým opravdovým smyslem.

„Jdeme,“ rozhodl se nakonec. Srdce mu přitom bušilo, protože při myšlence na démona ho zalil příval nenávisti, který stěží zvládl. Cítil, jak v něm sílí vlčí aspekt, jak ho přemáhá touha po krvi nepřítele.

K jeho překvapení se ukázalo, že pach je vede Kanálstrálou v patách kanálnické skupiny. Museli se od nich držet v bezpečné vzdálenosti, konvoj se ale pohyboval pomalu a Vašek byl stále více nervózní, protože stopa slábla.

Betonový tunel zalila mělká vrstva břečky, která čvachtala v botách a vnikala mezi prsty, současně se také zalívala za každým jejich krokem. Stopa se ztratila. Ani citlivé čenichy Prince a Krve ji nedokázaly zachytit, a tak opět pokračovali naslepo.

Po stranách míjeli odbočky a stropní chodby. Zdenal mohl dávno opustit hlavní tunel…

Vašek doufal v náhodu, a přesto byl překvapený, když přišla jako blesk z čistého nebe. Na zmáčeném štěrku v levé části tunelu nalezli zkrvavený chumel chlupů. Opatrně přistoupili blíž. Patrik do zámotku šťouchl klackem a vzápětí jej nadzvedl, aby z něj okapala voda. Našli zkrvavený a potrhaný Zdenalův plášť z krysích kůží.

Kořínkovi se třásly ruce. Nedbal na špínu a mnul kožešinu mezi prsty. Nemohlo být pochyb…

„Pojďte,“ navrhl po chvilce Vašek. „Pojďte odsud.“

„Tušíš, kudy dál?“ zeptal se Patrik.

Václav okamžik váhal a pak zavrtěl hlavou. „Dál ho nedokážu sledovat, ztratili jsme stopu.“

„Ale šance stále zbývá,“ zhodnotil Kořínek. „Něco mi říká, že Zdenala vězní ta sebranka ničemů.“

„Někoho vězní určitě,“ souhlasil Patrik. „Pojďme to zjistit.“

V bezpečném odstupu tedy dál pronásledovali tajemný konvoj kanálníků. Sešli z Kanálstrály a vstoupili do skalních chodeb a stísněných jeskyní. Asi po půl hodině dorazili k cíli.

Průchod ústil do širokého sálu, ze kterého se jako vlákna pavučiny rozbíhaly další chodby. Byla v něm snad stovka neobvykle činorodých kanálníků. Mnoho z nich přenášelo různé krabice do středu jeskyně, kde stál obrovský potetovaný muž, nahlížel do nich a škrábal zápisky do kovových desek. Tužku držel v prstech jako motyku, přesto mu nebylo možné upřít jistou zručnost, s jakou rozhodoval o dalším směřování balíků. Sáhl do jedné z beden a se zájmem vytáhl černé brýle. Nasadil si je na nos vzhůru nohama, načež mu sklouzly na zem. Vzteky je rozdupal a zkusil si nasadit další. Tentokrát měl štěstí, jeho tvář zalil široký úsměv, který odhalil zkažené pahýly zubů.

Vašek s Patrikem a Kořínkem se krčili za mohutnou litinovou trubkou.

„Půjdu to dovnitř prozkoumat,“ navrhl astrální major.

„Jste možná šikovnej, ale tohle je hodně nebezpečný. Je jich tam strašně moc. Navíc jsou zvyklí svět vnímat víc čichem a sluchem než zrakem,“ varoval ho Vašek.

„Nemějte strach, Václave. Zažil jsem horší situace,“ uklidňoval ho Kořínek. „Vidíte tamhlety chatrče z vlnitého plechu a plastů?“

„Vypadá to jako slumy.“

„Pokud tu někde drží zajatce, budou tam. Jenom opatrně nahlédnu dovnitř.“

Astrální major si srovnal na hlavě baret a prolomil staré prsty na rukou, až klouby zakřupaly. Stejné zakřupání doprovodilo, když si protáhl krk. „Jdu na to.“

„Zlomte vaz.“

Když se Kořínek rozplynul ve tmě, Patrik se naklonil k Václavovi.

„Chtěl bych mít takovou energii… v jeho věku.“

„Buď klidný, jeho věku se nedožijem,“ ušklíbl se Vašek.

„Tak teď už jsem klidnej.“

Sledovali strážce, které odlákal chrastivý hluk, jenž se ozval za jejich zády. Otočili se a v ten okamžik Vašek skoro zahlédl siluetu, která se mezi nimi protáhla jako závan větru. Kořínek byl uvnitř.

Netrpělivě čekali a čas se táhl jako těsto na štrůdl.

„Slyšel jsi něco o tom Kopí osudu?“ zeptal se tiše Vašek. „Ať vím, na co se mám připravit.“

Patrik zavrtěl hlavou. „Připrav se radši na všechno.“

Minuty letěly a Kořínek stále nikde.

„Co když se nevrátí?“ pochyboval Patrik. „Vezmeme je útokem?“

„Radši bych umřel v boji, který má smysl. On se vrátí.“

„Je pryč už půl hodiny.“

„Třeba se tam nějak zasekl. Anebo jen čeká, až bude čistý vzduch.“

Přesto se oba přiblížili až k okraji chodby a skrytí za kameny sledovali vstup do kanálnické jeskyně. Náhle si Vašek všiml, že kromě dvou strážců prochází kolem východu i…

„Stínobřitvy,“ vydechl.

„Stíno-co?“

„Ženské, které Hluší odmalička cvičí v zabíjení. Mají strašně ostrý sluch a prý i šestý smysl. To by mohlo Kořínkovi pořádně zkomplikovat život. Víš co? Mám nápad.“

Jako obvykle to bylo čiré šílenství. Stáhli se dál a vyváleli se v jemném kanálním bahně. Zamazali se od hlavy až k patě.

„Nebude to fungovat,“ hudroval Patrik a z rudých vousů mu kapala páchnoucí voda. Vzápětí se vyválel v prachu a špíně podzemí.

„To je to nejhorší, co se může stát,“ mumlal Vašek a probíral u nedaleké mříže odpadky.

„Jsi šílenec, víš to? A pořád se to zhoršuje…“

Dvojice strážných před vchodem do Svíjivého Fetu náhle zbystřila. Šerem se k nim blížily dvě postavy. Na průměrného kanálníka byli příchozí dost vysocí a dobře stavění, a když světla odhalila jejich špinavý a zubožený vzhled, strážci pozvedli zbraně.

„Co tu zatraceně chcete?“

„Jdeme za Hovradem. Neseme tyhle dary,“ zaskřehotal Patrik a pozvedl oba kanystry, které se Vaškovi podařilo nalézt mezi smetím. Oba poté polepili výraznými vykřičníky z černé lepicí pásky, na jejíž objev byl bard zvlášť pyšný.

Kanálníci se na sebe podívali. Stínobřitva postoupila vpřed a naklonila hlavu. Kůže na nose se jí nakrčila, když vycenila zuby a odhalila špičáky zapilované do hrotů.

Náhle se za ní objevil Kořínek. Jen se mu zaleskly oči, s výrazem obrovského soustředění švihl dlaní. Zatímco levou rukou zvrátil stínobřitvě hlavu, pravou jí podřízl hrdlo.

Vašek se v tu chvíli strašně rozkašlal, že se téměř zhroutil na zem. Strážci se lekli, až nadskočili, on ale pokračoval ve svém představení, předklonil se a dávil a dělal takový virvál, že Kořínek dokázal tělo vyzáblé ženy odtáhnout do stínu u stěny jeskyně.

Patrik se snažil Vaška plácat do zad a hlubokým chraplavým hlasem na něj pokřikoval: „Já ti řikal, že to nemáš žrát. Jak je to mrtvý dýl než tejden, koleduješ si o otravu!“

Jeden ze strážců se zapojil.

„To neni pravda, záleží na tom, jestli to dáš k ledu. Když to dáš k ledu, vydrží to i pár měsíců. Dobrý jsou chladicí trubky, kousek od Brotneborgu je taková chladírna…“

„Hovrad nás čeká,“ přerušil ho Patrik. Popadl Vaškovy kanystry a sebejistě vykročil vpřed.

„Ty běž, ale ten tuberák zůstane venku. Nestojíme tu o žádnou nemoc. Spíš bysme ho měli dorazit.“

„Všiml sis vůbec, že ten chrchlák je slepej?“

Vašek si sundal šátek a strážce si překvapeně tvrzení ověřil.

„No jo, fakt je.“ Potom mrkl na Patrika a zblízka mu zahuhlal do ucha. „Tys mu neřek, že půjde do kotle, co, šibale?“

Patrik na něj vypoulil oči a přiložil si prst na rty.

Strážce se rozesmál a konečně sklopil zbraň.

„Tak sebou hněte a nezaclánějte!“ neodpustil si druhý. Nastavil Vaškovi před nohy násadu oštěpu. Ten o ni zakopl a natáhl se do prachu jak široký, tak dlouhý, což vyvolalo u dvojice výbuch veselí. Naložili mu ještě pár na záda, čemuž Patrik tiše přihlížel se sevřenými pěstmi. Konečně byli uvnitř, ale Vaškův zrak bohužel opravdu vyhasl. Vlci zůstali venku a on se opět potácel tmou s levačkou položenou na Patrikově rameni. Kořínek zase kamsi zmizel.

Pokračovali pomalu po okraji jeskyně a klopili oči k zemi. Snažili se vypadat co nejméně nápadně, což pro dvojici rozložitý chlap se dvěma kanystry a klopýtající slepec nebylo jednoduché.

„Hlupáku, měl jsi zůstat venku! Nebo jsi mi aspoň měl říct, že oslepneš!“ vztekal se šeptem Patrik.

Vašek mlčel.

Když procházeli kolem podivného plátěného přístřešku, ozvalo se od něj syknutí.

Teprve tehdy si všimli, že se tam krčí Kořínek.

„Vězni jsou támhle v pravém rohu. Pod tou dřevěnou konstrukcí. Hlídá je několik kanálníků, ale pokusím se je odlákat. Buďte připravení.“

„Počkejte!“ houkl Patrik, ale Kořínek už byl pryč. „No výborně! Není nad skvělou koordinaci. Šílenej dědek! Jestli tam ten Zdenal nebude…“

Pomalu se blížili ke slumům, asi deset metrů od nich se zastavili a přešlapovali. Začalo se k nim obracet stále více pohledů. Patrik si rozepnul nohavice a začal močit. Žlutý oblouk dopadal na zem, kde pěnil v rostoucí tůňce.

„Co to děláš?“ zašeptal Václav.

Patrik si začal pískat.

Náhle se někde za nimi ozvala exploze. Na okamžik jasně ozářila celou místnost a vzápětí smetla tlakovou vlnou všechny, kdo stáli na nohou. Začalo hořet. Kanálníci řvali jako zběsilí. Plameny je oslňovaly, přesto se jeden z nich snažil organizovat hasící práce. Patrikovi stačil jediný pohled, aby věděl, že vybuchl jeden ze zelených barelů.

V podzemí nastal chaos. Otrhanci pobíhali s děsem v očích, někteří se snažili hasit, jiní jen řvali hrůzou a strhávali ze sebe šaty nebo utíkali do přilehlých tunelů.

Kolem stráží se mihli Princ a Krev a vzápětí už stáli vedle Patrika s Vaškem, kteří běželi ke slumům. Jeden nerozhodný strážce, jenž zůstal stát před dveřmi sbitými z křivých planěk, se jim postavil do cesty. Úsporný sek Vaškova meče mu rozdělil bradu a skončil hluboko v levé plíci. Odkopl muže na stranu a odsunul závory. Začal odmotávat řetěz, kterým byly dveře zajištěné.

Za zády se jim ozval další výbuch a opět je polilo horko. Exploze olízla stěny ohnivými jazyky. Pokřikující kanálníci se snažili odtáhnout z dosahu plamenu další zelené barely. Vzduch z jeskyně rychle mizel, zůstával jen dusivý černý kouř.

„Dělej,“ zaúpěl Patrik. Snažil se dýchat přes košili.

Vašek konečně vyrazil dveře a vpadl do páchnoucí místnosti z eternitových desek a plátů kovu.

„Zdenale?!“

V temném prostoru se tísnilo kolem deseti postav.

„No tak, rychle, běžte ven. Jste volní… musíme vypadnout!“

„Zdenale?“ zkoušel to ještě Patrik. „Neviděli jste tu takového kluka? Hnědé vlasy, čaroděj. Možná měl u sebe kopí?“

Vašek náhle zůstal zírat do tváře, kterou znal. Major Bujabel Ziffernick měl prasklý monokl, šedivé vlasy slepené do černých hádků, kůži mastnou a podebranou nežity. Nebylo ale pochyb, že je to on. A že ve vězení pobývá už víc než několik dnů.

„Václave?!“ zvolal třesoucím se hlasem. Klopýtal k němu. Bylo vidět, že místo protézy má jen jednoduchou dřevěnou nohu.

„Nejspíš hledáš toho chlapce, co ho dali na samotku. Říkám, že je to hned támhle za dveřmi.“

Vašek kývl a rozběhl se k nim. „Odveď je!“ křikl na Patrika.

„Počkám.“

Vašek neměl čas se hádat, na druhý pokus vykopl dveře. Krev s Princem vpadli do temné místnosti s nízkým stropem zároveň s ním. Mezi čtyřmi kůly zabitými do země leželo připoutané bílé tělo. Mladý muž nesl četné stopy bití, břicho měl pokryté strupy po biči, podlitiny barvily jeho předloktí a kotníky do modra, pod levým okem se rozléval monokl. Na první pohled bylo ale patrné, že se nejedná o Zdenala. Přesto totožnost neznámého vyrazila Vaškovi dech. Na zemi před ním ležel Martin Zbron.

Vzduch byl stále dusivější a Patrik je vyzýval ke spěchu, protože kanálníkům se podařilo zvládnout oheň. Několika seky meče Vašek osvobodil zbědovaného mladíka a pomohl mu vstát. Vyměnili si krátký pohled.

„Řekneš mi to až nahoře,“ vyhrkl Vašek a podepřel zesláblého Martina.

Hlídka dvou kanálníků se u tunelu pokusila skupinu zastavit, ale jednoho poslal do věčných lovišť Kořínkův nůž a druhého setnul Patrikův meč. Kanálníkovo bolestné zavřeštění uniklo pozornosti, protože v ležení stále vládl chaos.

Stopa byla ztracena, démon unikl a Zdenal byl možná po smrti… Jediné, na čem teď záleželo, bylo dostat se co nejrychleji pryč.

Díky Ziffernickovi, který se v Podsvětí orientoval ze všech nejlépe, se jim po necelé hodině podařilo vypotácet na povrch. Když vystoupali po strmé rampě k železným dveřím a dál na čistý vzduch, venku už byl večer. Chodník v Jakubské ulici nedaleko Staroměstského náměstí zalévalo světlo pouličních lamp.

Teprve teď si Vašek pořádně prohlédl skupinu uprchlíků. Kromě Martina, Kořínka a Ziffernicka je následovalo dalších devět postav. Většina vypadala zbědovaně, pokrývala je špína, hrudky bahna smíšeného s výkaly impregnovaly jejich nohavice a košile, tváře měli zarostlé vousy a oči rudé z vyčerpání. Jakmile vyšli z rezavých vrat na ulici, čtyři ubožáci začali utíkat. Prchali městem pryč, jako by z kanálu mělo každým okamžikem vyrazit chapadlo a stáhnout je zpět do hlubin podzemí.

„Díkybohu,“ zašeptal Martin. „Už jsem nevěřil, že to přežiju.“ Byl příliš zesláblý, aby se udržel na nohou. Mezi Václavem a Patrikem, kteří ho podpírali, víc visel, než stál.

„Máme si hodně co povídat,“ utrousil bard. S Martinem se naposled setkali po Polisově zradě, kdy je přišel s vojáky Prahy zajmout. Bylo podivné, že ho teď nalezli v zajetí kanálníků.

„Dovedu vás na bezpečné místo, kde najdeme pomoc,“ řekl prostě Martin.

Patrik s Vaškem na sebe pohlédli. Mladý rytíř Stovky jejich letmý pohled zachytil. „Nemusíte se bát, Praha mě chtěla zabít. Jsem na útěku…“

„Máme ti věřit?“ váhal Patrik.

„Obětoval jsem kvůli vaší svobodě všechno. Máte mé slovo rytíře.“

„To mi stačí,“ kývl Vašek.

„Z hlavního nádraží se potají stává pevnost. Je to slepá skvrna v oku Prahy,“ pokračoval Martin.

Patrikovi vylétlo obočí. „Opravdu? Zajímavá shoda okolností. Nedávno jsme tam tady s Nositelem byli.“

„Já vím.“

Vašek se rozhlédl po šedivých postavách v hadrech, které postávaly kolem. Náhle si uvědomil, kde některé z tváří už zahlédl.

„Vy jste z veselé chasy!“

Někteří z vagabundů se začali pochechtávat.

„Praha vede toto město ke zkáze. Robin a jeho muži vstoupili do odboje,“ mluvil tiše Martin. Rozhlédl se po okolních domech, které se kolem nich zvedaly jako mlčící hradba. „Měli jsme sabotovat dodávku materiálu na stavbu velké hradby, konvoj ale doprovázela početnější eskorta, než jsme čekali. Vlezli jsme jí do pasti. Nezbylo nám než před jednotkami Prahy uprchnout do podzemí, protože kanály jsou v současnosti jedním z mála míst, které nemá Královna pod kontrolou. Doufali jsme, že se nám podaří setřást pronásledovatele a o kousek dál se vymotat ven, narazili jsme však na početnou skupinu kanálníků. Polovina naší skupiny byla okamžitě pozabíjena, druhá se při útěku dostala do slepého ramene, které pak kanálníci začali napouštět splaškovou vodou. Přinutili nás vzdát se, jinak by nás všechny utopili…“

„Sotva se člověk otočí, všechno je naruby. Ten temný elf mi nepřipadal zrovna jako idealista. A teď je z něj rebel?“ mračil se Patrik.

„A co Hradčan? Jak se na to všechno dívá lord vojevůdce?!“ rozzlobil se Vašek. „Praha likviduje města. Démon nejspíš uchvátil Kopí osudu. Proč Hradčan nic neudělá? Bude pořád skákat jen tak, jak ona píská?!“

Martin stiskl zuby, až mu vystoupily lícní kosti. Přiškrceně je vybídl: „Pojďme.“

Kořínek zavrtěl hlavou. „Ne tak rychle, mladý muži, máme své závazky. Naši přátelé jsou teď nejspíš v nemocnici s jedním významným Hlušákem. Měli bychom jít za nimi. Kromě toho, jak správně poznamenal Václav, démon má možná Kopí. To je teď důležitější než nějaké hloupé války měst. Nikdo si nedokáže představit, jak strašné věci se mohou začít dít!“

„Možná,“ zamyslel se Vašek, „budeme proti démonovi přece jen potřebovat pomoc…“

„Já tě nepoznávám,“ podivil se Patrik. „Tohle znělo skoro rozumně.“

Nakonec se dohodli, že na hlavním nádraží se od nich Kořínek odpojí a půjde najít Ritu a Sedmtři v nějaké z pražských nemocnic, nebo je vyhledá v jejím bytě. Poté měl i s nimi dorazit zpět na nádraží, kde na ně bude čekat spojka.

Prošli Celetnou a Prašnou bránou, která se jim klenula nad hlavami jako portál do jiného světa plného ruchu. I přesto ale byla ulice Na Příkopě prázdnější než obvykle.

Vašek tiše hovořil s Martinem. Bujabel Ziffernick zase srovnal krok s Kořínkem. Starci se navzájem nedůvěřivě měřili…

„Máte prasklý monokl,“ prolomil mlčení Kořínek. „Ale jinak je velmi pěkný, to je jistě nějaká památka, že?“

Ziffernick se usmál. „Ano, patříval mému otci. Nosím ho odjakživa. Vlastně už od první světové, kdy jsem jej zdědil.“

„Kolik vám vlastně je, jestli se můžu zeptat?“

„Říkám, že asi sto deset, je to vůbec možné?“

„Opravdu? To vypadáte mladě.“

„Ale jděte, jsem stará řepa. A vám?“

„Táhne mi na devadesát sedm.“

„Říkám, to jste ještě junák.“

„Junák? Tak mi už dlouho nikdo neřekl,“ odhalil nažloutlé zuby Kořínek.

„Jsem Ziffernick. Bujabel Ziffernick, žabí muž, veterán a dobrodruh. No, dnes už spíš jen veterán.“

„Jeroným Kořínek, těší mne. Odpusťte, ale o nohu jste přišel, když jste sloužil v armádě? Jste válečný hrdina?“

„Byla to taková nešťastná situace. To víte, dělostřelectvo. V první světové jsem to dotáhl na majora. Pak jsem ale z vojska odešel – přece jen, jednonohý voják… Dál jsem se věnoval už jen průzkumu podzemí. On tam člověk najde spoustu zajímavých věcí, víte? Dá se tím i uživit.“

Kořínek úplně pookřál. „Velmi mě těší, majore. Dovolte, abych vám stiskl ruku. V aktivní službě jsem měl stejnou hodnost.“

„Majore.“ Staří pánové si vřele stiskli pravice.

„Je to výjimečný okamžik potkat starého druha ve zbrani, jestli to tak můžu říct.“ Ziffernickovi zrůžověly tváře.

Oba muži jako by na okamžik zcela zapomněli na to, že světu hrozí zkáza. Ponořili se do družného hovoru plného vzpomínek na minulé století a v tomto duchu pokračovali až k secesní budově hlavního nádraží.

Vyhnuli se hlavnímu vestibulu. Martin je vedl do sítě chodeb a schodišť, z podlahy postupně zmizela dlažba a nahradilo ji linoleum. Procházeli stále opuštěnějšími místy plnými dveří, na stěnách se objevila příšerná béžová omítka a v rozích místností se povalovaly chuchvalce prachu. Jedním z oken zahlédli tmavé depo a siluety starých rezavých vagónů, mezi dvojitými skly ležely nakupené vyschlé mumie much…

„Vy k těm odbojářům přece nepatříte, nebo ano?“ vyptával se zrovna Kořínek Bujabela.

„Říkám, že nikoli. Už jsem seděl pod zámkem, když je přivedli. Jen považte, jaký jsem hlupák, když jsem těm kanálnickým rabiátům vlezl sám pod ruku. I po tolika letech mě Podsvětí dokázalo zaskočit. Víte, za poslední týdny se změnilo víc než za padesát let. Kanálníci jsou početní a mnohem odvážnější. Dokonce to vypadá, že se připravují na jakousi válku o přerozdělení vlády nad podzemím. A mrtví z Nekropole? Na ty lze nyní narazit skoro kdekoli! A ještě něco vám řeknu… Něco dole se změnilo. Jako by to místo ztratilo duši.“

„Jsme na místě,“ upozornil je Martin. Čtyřikrát zaťukal na kovové dveře na konci chodby.

Z druhé strany se nic neozvalo, přesto ale nějaké potvrzení signálu proběhlo, protože Martin, s dlaní položenou na desku dveří, vypadal spokojeně. Znovu dvakrát zaklepal a čekal. Konečně se ozval rachotivý zvuk odsunované závory a těžké železné dveře se otevřely.

Vstoupili na podivné nádvoří mezi budovami. Zdi bez oken se kolem zvedaly jako hranatý komín, při pohledu vzhůru si Vašek připadal jako na dně propasti. Čtvercové nebe orámované okapem jim neukázalo jedinou hvězdu. Starý beton se drolil, v jeho spárách zapustila kořínky vegetace, která se teď snažila za každou cenu přežít v boji, co měla předem vyhraný. Tráva na zemi byla pošlapaná, zůstalo spíš jen několik zažloutlých trsů mezi kostkami dlažby, uprostřed stál prastarý nákladní vagón, který tu snad byl dřív, než kolem vyrostly budovy. Krčila se v něm skupina postav s meči u pasů, oblečená v ošuntělých šatech. Některé měly na hlavách kapuce, většina však byla prostovlasých. Na první pohled se mezi ně vmísilo i několik dalších členů veselé chasy, jiní rebelové připomínali vzrostlé sportovce, úředníky ve svetrech a oblecích, všimli si i několika bytostí druhého světa. Mohutný kyklop s trojzubcem jim pokynul a ustoupil z cesty, žena ze stříbřitých plíšků se mírně uklonila. Jeden po druhém k nim členové odboje otáčeli hlavy.

U vchodu do vagónu svítila pochodeň a další dvě petrolejky ozařovaly jeho vnitřek. Vašek s Patrikem k němu pomalu kráčeli, rebelové se rozestupovali, až náhle uviděli Robina, jak stojí v jejich středu.

„Ztracení synové se vrátili,“ promluvil elf a tvář mu praskla studeným úsměvem. „Vím o vás mnohem víc než minule, o to víc mě těší naše setkání.“ Nebyla v tom kupodivu žádná ironie.

Vašek kývl na pozdrav. „To ty velíš odboji?“

„Jestli velím?“ Robin se ušklíbl a sklopil hlavu. „Díkybohu ne. Můj bývalý šéf se vrátil.“

Potom i on ustoupil na stranu a Vaškův pohled padl na…

Byl a nebyl to Itivan. Pamatoval si ho většího, majestátnějšího, s lesklou srstí a aristokratickým výrazem. Nyní před ním stál potrhaný ďábel, rváč, jehož jediné oko zářilo nenávistí, zatímco druhé překrývala páska se stříbrnou lebkou. Z tlamy vyčuhoval ulomený špičák, srst měl zacuchanou, místy slepenou krví, místy holou a plnou jizev. Když se pohnul, byl jeho pohyb směsicí elegance a hrůzné loutkohry s marionetou, které uřezali některé provázky.

„Itivane?!“ vykřikl Václav a rozběhl se k němu.

„Jestli se mě pokusíš vzít do náruče, zabiju tě!“ zasyčel kocour.

„Nemůžu uvěřit tomu, že žiješ, lorde!“ přidal se Patrik. „Zaslechli jsme zprávy o tvé smrti.“

„Kdo ví, třeba se s vámi baví moje zombie. Nepřibližuj se ke mně s těmi prašivými vlky, nerad bych chytil blechy.“

Vašek pořád lapal po dechu, po tváři se mu ale rozléval úsměv. „Mělo mě to napadnout. Kdo jiný by měl velet odboji… po tom, co ti provedla. Nevypadáš ale příliš překvapeně, že mě vidíš.“

„Nejsem překvapený. Čekal jsem na tebe.“

„Na mě? Ještě ráno jsem netušil, že se sem dostanu.“

„Po Praze se po tobě poptával jeden starý přítel. Toužil tě najít tak silně, že neváhal uplácet, mučit i zabíjet. Říkal jsem si, že takhle nepříjemný člověk bude nejspíš nějaký tvůj příbuzný.“

Vašek se zamračil. „Netuším, o čem mluvíš.“

„Když po tobě pasou Její i bůhvíjací další agenti, bylo mi jasné, že jsi stále v Praze a že se dřív nebo později objevíš.“

„Kdo mě hledal?“

„Určitě bys ho rád viděl, co? Myslel jsem si to. Požádal jsem ho… velmi slušně jsem ho požádal, jestli by se chvíli nezdržel. Nemusíš se bát, o tvého přítele je postaráno. Většina kostí zůstala v pořádku, řekl bych ale, že mu trochu straší ve věži. Že mu tam poletují černí ptáci.“

„Má Krajce!“ uhodl Patrik.

Itivan kývl.

„Netuším, proč mě hledá,“ řekl Vašek, „ale to si piš, že se ho zeptám!“

„Nejdřív si ale promluvíme spolu.“ Itivan šlehl okem po shromážděných postavách. „Všichni ven! Nechte mě s ním o samotě. I ty, Dodnare. Ztrať se. A vem si s sebou i toho dědu, co se krčí tamhle ve stínu!“

Patrik pokrčil rameny, mrkl na Václava a spolu s Kořínkem následoval dav, který se přelil dalšími z dveří do nitra budovy. Za chvíli zůstali na celém nádvoří sami. Z oblohy se spustilo teplé mrholení, do výseče nebe se vyškrábal srpek měsíce.

„Nemáš moc velkou radost, že mě vidíš,“ začal Vašek.

„Hloupost. Jsem nadšený, nevidíš?“

„Kdyby se dalo cynismem zabíjet, zvládl bys vyvraždit celé národy.“

Itivan vykročil k Václavovi, na nohou měl úzké boty z černé kůže, jejichž paty zdobily stříbrné ostruhy. Přecházel kolem něj ve zmenšujícím se kruhu.

Vaškovi vlci seděli způsobně u nohou svého pána.

„Vypadáš jako slepý, ale nejsi slepý. To je dobře.“

„Vidím skvěle. Možná až příliš,“ odpálil Václav.

„Co jsi zatraceně zač? Co se z tebe stalo?!“ mračil se kocour.

„Jak to myslíš?“

„To nevím,“ odvětil Itivan. Náhle se bez varování jediným mocným švihem odrazil a vymrštil se jako blesk. Všemi čtyřmi letěl proti Vranovi, drápy na packách vyjely, smrtící ostří krájela vzduch.

Vašek zareagoval instinktivně. Prudce se skrčil a loktem si přikryl hlavu. V ten samý okamžik vyrazil Krev a chňapl zuby po letícím kocourovi. Vyfasoval tvrdou ránu přes čenich podrážkou, Itivan se od něj odrazil, ale náhle tu byl i Princ. Zachytil kocoura a strhl ho na zem. Vašek kmitl rukou a tasil meč. Ve stejné chvíli už temně vrčící Krev strnul s čelistmi jen pár čísel od kocourova krku.

Itivan se otřásal bublavým zvukem, který nepřipomínal smích, i když jím bezpochyby byl. „Už tomu rozumím,“ zašeptal mezi záchvaty. S hranou rozlámaností se postavil. Povýšeně se díval Vaškovi do tváře. „To je ten slavný meč Králů?“

„Jsi blázen. Mohl jsem ti něco udělat…“

„Ty mně? Nenech se vysmát… Bez těch smradlavých čoklů bys neměl šanci.“

Princ se vyčítavě podíval na pána, ten se ho ale nezastal. Klidně sledoval blýskající oko bývalého lorda špionáže.

„Nebojím se ničeho,“ odfrkl si Itivan. „Nemůžu umřít, protože už jsem mrtvý, pamatuješ?! Jsem mrtvola vláčející se po tomhle světě, dokud nedokončí své poslání. Potom vydechnu naposled a spokojeně se vyseru na tenhle zablešenej svět.“ Itivanovo sebeovládání se rozpadalo. Bylo vidět, jak se vlády nad ním ujímá vztek. „No tak se už zeptej, Václave, zeptej se: jaké je to poslání?“

„Jaké je to poslání?“ zopakoval.

„Vyškrábu jí oči a nechám je viset na bráně Hradu. Uvažoval jsem o dalších podobných povyraženích, ale v důsledku je to vlastně jedno. Prostě ji zabiju… vhodné poslání pro někoho, kdo se vrátil z pekla, nemyslíš? To byla řečnická otázka, nezáleží mi na pitomých člověčích názorech.“

„Klid, Itivane. Jsme na stejné straně.“

„Ano, máš pravdu. Opět jsme na stejné straně, i když je to rub původní mince.“

Stáli proti sobě. Mrholilo a Itivanův kožich vlhnul a lepil se mu na tělo. Odhaloval jeho zmrzačenou kostru. Vaškovi déšť stékal po vlasech, kapal na nos, kapky mu jiskřily ve vousech.

„Změnil ses, Itivane.“

„Změnil? Myslíš, že jsem vychrtlejší? To kočky nerady slyší, řekni šlachovitější. Nebo ti přijdu jako rozsápaný na kusy a slepený? Řekni, že ti přijdu zkušenější. Nebo se ti zdá, že jsem ztratil všechnu naději? Obdivuj, jak jsem zmoudřel. Jsem tu jen na skok, v záhrobí mi nastavili svíčku, ale to ti slibuju, že než se tam vrátím, vezmu jich s sebou co nejvíc. A jestli Jí před smrtí zabořím drápy do těla, půjdu pak rovnou do nebe.“

Dlouho se na sebe dívali.

„Potřebuju tvou pomoc,“ protrhl ticho Václav.

„Opravdu? Konečně stojíš za zlámanou grešli.“

„Opravdu,“ usmál se.

„Dobře, nejdřív dostaneš dárek,“ odhalil v úsměvu špičák Itivan. „Toho, co se potloukal kolem. Moc jsme z něj nedostali, ale něco mi říká, že ty budeš úspěšnější. Dělej si s ním, co chceš, buď ale opatrný. Je prohnaný jako had.“

„Víš, že jsem tě kdysi nenáviděl?“

„Tak s tím nepřestávej. Nejvíc ti vždycky ublíží ti, které miluješ.“

O půl hodiny později je Itivan odvedl do místnosti, která dřív sloužila jako převlékárna drážních pracovníků. Otlučené plechové skříňky visely podél stěn, obrazy vybledly pod skly rámů. Místo lustru se u stropu houpala jenom žárovka na drátech, které se nikdo nenamáhal zakrýt. Uprostřed mezi lavicemi ležel na zemi pytel obtočený pevným provazem. Na jednom konci zámotku trčela zrzavá kštice s očima převázanýma šátkem. Muž měl v ústech roubík a vatou ucpané uši.

Vaškovým vlkům se zježila srst, jako by oba povyrostli. Z jejich útrob se dralo nenávistné vrčení.

„Je tvůj,“ kývl Itivan a odešel. Vašek, Patrik a Kořínek v místnosti osaměli.

Neztráceli čas. Patrik Krajce zvedl ze země a posadil ho. Zbavil ho šátku i ucpávek.

Vašek se pásl očima na zděšení, které se rozlilo ve špehově tváři. Krajec chrčivě dýchal, šilhal očima ze strany na stranu. Nedokázal se ani pohnout.

„Neuhádneš, jak moc jsem se těšil na tuhle chvíli,“ začal Vašek. Rozepnul si košili a odhalil zjizvenou hruď. „Podívej se… dobře se podívej, jak jsi mě tehdy zřídil.“ Přistoupil až ke špehovi a ukázal mu rudými jizvami pokryté tělo, naběhlé fialové jizvy v místech popálenin, dosud patrné stopy po bodání a škrábání.

Krajcovi se chvěla brada.

„Bylo to buď, anebo, že? Víš to stejně dobře jako já… na tomhle světě je místo jen pro jednoho z nás.“

Kořínek náhle vykřikl a naklonil se ke špehovi, aby si ho lépe prohlédl.

„Ta tvář mi byla povědomá! Vsadil bych se, že jsem ji zahlédl už za války. Ten chlap patřil k řádu německých rytířů sloužících Thule!“

Špeh zuřivě vrtěl hlavou. Po skráni mu stékala kapka potu.

„Proč mě to nepřekvapuje?“ řekl Vašek a vytáhl z pouzdra nůž.

„Počkej,“ zachraptěl Krajec a jeho krákoravý hlas zněl jako křik ptáka. „Vyslal mě Brno, abych nalezl Nositele meče. Mám ti předat zprávu. Musíš ho co nejdřív vyhledat!“

„Proč bych ti měl věřit…“

Patrik stojící za špehovými zády zavrtěl hlavou.

„Znám sílu meče Králů,“ chraptěl Krajec.

Vašek se zarazil. „Co to na mě zkoušíš?“

„Nic, proboha. Přísahám ti, hledal jsem tě jako posel Brna. Použil jsem k tomu všechny prostředky, protože osud celé země závisí na tom, jestli se připojíš k armádě měst.“

„To je tedy trochu melodramatické i na mě,“ poznamenal Kořínek. „Dlouho jsi unikal spravedlnosti, esesáku. Tentokrát jí ale neujdeš, ať si vymyslíš cokoli,“ starý pán se třásl zlostí. „Tobě podobní zabili mé druhy…“

„Za války jsem nacisty zradil a přidal se k Brnovi. Už víc než šedesát let mu věrně sloužím!“ vykřikl Krajec a hlas se mu zlomil v hrůzný ptačí skřek.

„Zpět k tématu,“ uhodil Vašek. „Jaké je podle tebe tajemství meče Králů?“

„Znám jen jeho část. Brno s Trenckem ho objevili v prastarých legendách z počátku českého státu… meč Králů je zabiják měst!“

Vašek se nadechl a zmlkl. Krajec pokračoval: „Byl ukován Kouřimem, který v něm spojil síly starých bohů i jediného boha. Vytvořil smrtící artefakt s mocí neodvratně zabít město. Meč Králů by dokázal jednou ranou ukončit celou válku!“

Rozhostilo se šokované ticho.

„Mám zabít Prahu?“ konečně promluvil Václav. „Mě ale zajímá démon! Nejdřív on…“

„Brno tě prosí, aby ses neprodleně připojil k armádě, která teď táboří v Kolíně. Spěchej. Možná už táhnou na Prahu. Spojíš-li sílu s městy, můžeme se vyhnout krveprolití při dobývání Prahy!“

Patrik nedůvěřivě přivíral oči.

„Armádě teď velí Vysoké Mýto a už má připravený plán. Poslechni mě… sám to nikdy nezvládneš, Hrad je teď nejstřeženější místo v zemi, ale když…“

„A to všechno je pravda?“

„Pravda,“ přisvědčil Krajec a upíral na něj žluté dravčí oči. „Třeba mě zabij, ale poslechni mě.“

Vašek se zamyšleně otočil. Přemýšlel, dával si dohromady souvislosti. Pozvedl proti žárovce meč, na kterém se zablyštěly runy.

„Můžeš zabránit válce,“ naléhal Krajec.

Vašek švihl čepelí. Ozval se krátký svist a ostří se zastavilo jen několik centimetrů od Krajcova krku. Špička zavadila o provaz a potom o další.

„Vím, že mě chceš zabít. A stejně tak cítím, že mluvíš pravdu. Najdi Brna a Mýta a vyřiď jim, že za nimi nepřijdu. Ať informují odboj o dni a místě útoku na město. Budeme připraveni a pomůžeme jim prorazit zevnitř. Do té doby ale zůstanu v Praze, protože musím ulovit démona. Řekni jim, že démon uchvátil Kopí osudu. To je teď důležitější než vše ostatní. Je to jasné? Zopakuj mi to.“

Zatímco Krajec nevěřícně opakoval zprávu, Kořínek zuřivě vrtěl hlavou.

Ani Patrik se nezdál být nadšený. „Jsi si jistý, že víš, co děláš?“

„Zbláznil jste se, Václave?! Je to esesák a nigromant! Nemůžete ho pustit. I kdyby mluvil pravdu, zaslouží si smrt!“

Vašek pokrčil rameny, zadíval se na Krajce a zpět na oba své druhy.

„Nic bych neudělal radši… daly se ale do pohybu věci, které jsou větší než my všichni.“

Systematicky začal přeřezávat Krajcova pouta, přesto se zdálo, že je vývojem událostí nejvíc překvapený právě špeh.

„Nedělejte to, Václave,“ domlouval mu Kořínek. „Je to chyba, uvidíte, že se obrátí proti vám. Jestli ho nechcete zabít, nemusíte, stačí, když zůstane pod zámkem.“

Nezdálo se ale, že by jeho slova měla nějaký vliv. Stařec hledal pomoc u Patrika, ten se ale celou dobu mračil jako bouřkový mrak, nakonec však pronesl: „Stojím za tebou, Václave.“

Konečně byl Krajec volný. Stál před nimi nahý, shrbený, se zmrzačenou nohou a zjizveným tělem. Bledá kůže byla posetá uhry, ze kterých vyrážela černá pera, deroucí se ven, celé tělo bylo stále podobnější nestvůrnému ptačímu kříženci. Na ruce měl zaschlý strup na pahýlu prstu.

Vašek otočil klikou a otevřel okno.

„Leť za Brnem a předej mu můj vzkaz.“ Vašek k němu promlouval z bezprostřední blízkosti. Ztišený hlas zněl hrozivě. „Naše záležitosti nepovažuju za vyřízené. Pro tuhle chvíli je ale musíme odložit.“

Krajec se narovnal, jak mu jen pokřivená páteř dovolovala. Nemotorným krokem přistoupil k oknu a naposled se otočil. Nadechl se, jako by chtěl něco říct, uplynulo několik sekund mlčení, během kterých se díval Václavovi do očí, a náhle bylo jasné, že okamžik je pryč a už se nevrátí. Vyrazil dravčí výkřik a sbalil se do sebe. Kůži lýtek a paží mu protrhlo peří, hrudník se propadl, jako by jej stlačil neviditelný lis. Nos se protáhl v zoban, tělo sebou zaškubalo jako při zásahu elektrickým proudem. Celá proměna vypadala odporně a Patrik instinktivně odvrátil oči. Za krátkou chvíli se tmavá silueta dravce spojila s noční oblohou. Krahujec byl opět volný.

* * *

Areál vojenského letiště Kbely se hemžil postavami v maskáčích. Plukovník Bříza spolu s ostatními členy štábu na ně ještě před chvílí shlížel z řídicí věže, která se změnila ve velitelství po tom, co byl letecký provoz v celém státě až do odvolání zastaven.

Prosklené řízení letového provozu bylo ideálním místem, když si chtěl člověk udržet nadhled. Generálové a plukovníci tam s oblibou popíjeli kávu černou jako bezměsíčná noc a sledovali výcvik jednotek, který v posledních týdnech nepolevoval.

Dnešní brífink Břízu zmátl stejně jako desítky předešlých. Major Tománek podal hlášení o transportech hektolitrů kerosinu a oleje na východ Prahy, kde jsou podle rozkazu vylévány do podivného potrubí, o němž téměř nikdo neví, kam vede.

Plukovník Bříza neustále čekal, že si zvykne. Že pochopí nový způsob válčení, smíří se s tím, že je třeba zahodit vše, co se za celý život naučil, a uvěřit ve věci, které ještě včera zaváněly psychiatrickou léčebnou – například ve schopnosti čtyř mágů, které za nimi poslala Královna, aby vojáky připravila na vše, co mohou v boji s armádou vzbouřenců potkat.

Už pouhé přijetí existence bohyně plukovníkovi obrátilo svět naruby. Když na velícím štábu poprvé uslyšel, že Praha je skutečnou ženou a ztělesněním vlády státu, pochyboval o zdravém rozumu generálporučíka Machovského. Pak ale mezi ně jednoho rána přišla. Vlastně přijela na grošovaném koni s eskortou šesti stříbrných rytířů, o nichž se později dozvěděl, že patří k elitní jednotce zvané Stovka.

Pamatoval si na tu chvíli, jako by se stala dnes. Bylo chladné ráno, mlha se povalovala nad dráhami letiště, zatímco oranžové slunce teprve šplhalo na obzor. Vítr honil trávu až k plotům z ostnatého drátu, zatímco Praha nechala nastoupit celou divizi. Procházela mezi rozespalými vojáky, prohodila s nimi slovo, aby jim dodala kuráž, usmála se, aby v nich probudila naději. Byla nenucená, mírná, a přece tak královská… Bylo to zvláštní, ale její zjevení se obešlo bez okázalých zázraků… Když ji Bříza uviděl, přestal pochybovat a uvěřil. Obklopovalo ji kouzlo, taková aureola moci, že nešlo nevěřit. Praha existovala, byla jejich matkou, láskou i dcerou. Každý z nich měl pocit, že Ji zná, že ty oči a rty a útlá ramena patřily dívce, kterou někdy miloval. Od první chvíle byla jejich. A oni byli její.

Armáda byla kompletně přezbrojována. Po návštěvě Královny se výcvik ještě znásobil. Hlavní důraz byl kladen na boj muže proti muži. Vojáci teď nosili místo samopalů kopí, oštěpy, sekyry, meče, kyje a nože. Výcvik boje s chladnými zbraněmi byl na denním pořádku a zapojil se do něj i plukovník Bříza.

Ne snad, že by se chtěl osobně zúčastnit bojů na frontové linii, doufal ale, že tak najde odvahu postavit se své noční můře, která ho pronásledovala každou noc od masakru na dálnici u Kladna a po níž se nad ránem pravidelně probouzel zpocený, s tváří vlhkou od slz. Ve snu se mu zjevoval brutální nesmrtelný anděl, který zakrváceným štítem srážel hlavy jeho vojáků, nabodával jejich těla na kůly, pohazoval s nimi ve vzduchu a polomrtvé je odnášel do svého hnízda, aby jimi nakrmil nestvůrná mláďata. Plukovník pokaždé jenom stál na bojišti a nedokázal se pohnout. Jeho muži křičeli, otáčeli k němu hlavy, volali jeho jméno… a byli koseni jako obilí.

Tehdy po bitvě se v něm něco zlomilo. Poprvé v životě pocítil skutečnou nenávist k zákeřnému nepříteli, proti němuž byly jejich zbraně k ničemu a který jim nedal nejmenší šanci. Poprvé v životě byl připraven zabít, nebo zemřít.

Tehdy po masakru se zachoval podle rozkazů. Když se mu podařilo shromáždit zbytky rozprášené brigády, rozdělil mužstvo do malých oddílů. Opustili těžkou techniku i ženijní materiál a po malých skupinkách prošli pod rouškou noci blokádou. Praha byla příliš velká, aby ji bylo možné uhlídat. Přesto i za nočního pochodu Břízu s tváří potřenou maskovací černí děsila představa válečného anděla, který se snášel z nebe jako zvěstovatel apokalypsy. Po dlouhé kilometry, které vojáci šlapali za sebou v úzkostném tichu, ho tehdy napadaly různé myšlenky. Co když se opravdu blížil konec světa? Co když Bible nelhala a byl zvěstován poslední soud?

Když Bříza došel ke svému kontingentu, dnešní lekce již byly v plném proudu. Řady vojáků vybavených dřevěnými meči cvičily výpady podle speciální šermířské školy vyvinuté rytíři Stovky. Umění boje v sobě kombinovalo nejjednodušší a zároveň nejefektivnější techniky z německé i italské školy šermu a nebálo se přimíchat i něco z japonského ken-da či elfího ma-el hri. Šermířská obdoba musada si mezi mužstvem brzy vysloužila přezdívku mortal combat.

Hřmotný sir Davaj, stejně jako tři desítky dalších rytířů Stovky, procházel mezi muži a opravoval jejich techniku seků. Když nebyl spokojený, neváhal použít cvičný meč a bolestivě na to vojáka upozornit. Zdůrazňoval důležitost volného zápěstí, což vojáci ocení, zejména až přejdou na ocelové meče. Výklad doprovázel ráznými kroky, kterými plul mezi řadami potících se vojáků.

„V šermu je nejdůležitější trpělivost. Myslete na to, že vše, co boji předchází, už je bojem! Je to stav vaší mysli. To, jak zvládáte nervozitu. Střeh, ve kterém stojíte, zase předurčuje vaši rovnováhu. Snižte těžiště, abyste byli dost stabilní a dokázali odklonit ránu. Váhu přeneste na špičky, abyste mohli rychle ukročit, nebo naopak přejít do protiútoku. Vnímejte prostor kolem sebe, lze ho nějak využít k vaší výhodě? Základní podstatou je už od nejstarších dob jedno – zasáhnout, a nebýt zasažen.“

Bříza viděl supící vojáky, jak se snaží napodobit desetiletí cizelované Davajovy seky a kryty.

„Proč vás to nutím dělat tisíckrát dokola? Co myslíte? Co si myslíš třeba ty?!“

„Abysme si to zautomatizovali?“

„Správně. Bitva není šermířský souboj. Není tam čas přemýšlet nad kroky, nad těžištěm a technikou. Jestli na to budete myslet v bitvě, umřete. Já ale nechci, abyste umřeli. Musí vám to přejít do krve. Musíte bojovat jako dokonalé válečné stroje. Přemýšlejte nad tím, na koho chcete zaútočit, kam se přesunout a jestli váš kamarád není v nouzi, ale vaše tělo a meč musí být jedno. Nesmíte přemýšlet nad tím jak, ale co!“

Bříza nevědomky přikyvoval. Dávalo to smysl. Zpočátku nevěděl, co si má o mlčenlivých rytířích Stovky myslet. Zdáli se mu povýšení, chladní, vzdálení jako neživé stříbřité sochy. Jedním si ale mohl být jistý – bylo lepší mít je na své straně.

Kývl siru Davajovi na pozdrav a pokračoval v obchůzce. Vlastně si nepamatoval, kdy viděl takové nasazení. Měl před sebou muže, kteří si uvědomovali, že když budou trénovat dost tvrdě, možná přežijí bitvu. Flákat se znamenalo zaostat, zemřít. Byl na ně pyšný, protože se dokázali adaptovat. Někteří desítky let trénovali se střelnými zbraněmi, učili se obsluze složitých zbraňových systémů, pronikali do tajů chemického a elektronického boje… Všechny ty vojenské řády a příručky, které se museli v životě nabiflovat, všechny manuály a nácviky obsluhy, rozborky a sborky, trenažéry a drily, a najednou novodobé střelné zbraně z nepochopitelných důvodů přestávaly fungovat. Dokonce se staly nejnebezpečnější střelcům, a tak je armáda Prahy ze své výzbroje úplně vyřadila. Místo toho se kovaly hroty kopí a šípů, meče a válečné sekery. Mistři lukaři ve dne v noci vytvářeli luky – i tak jich ale bylo zoufale málo. Potřebovali jich stokrát víc!

Bříza si všiml únavy, která se pomalu vkrádala do pohybů mužstva. Přestože zatím měli všichni dostatek jídla i pití, se spánkem to nebylo slavné. V posledních týdnech to ale jinak nešlo… armáda byla neustále v pohybu, z velké míry se podílela na opevňování a zásobování města. Před týdnem se i Bříza osobně účastnil nočního partyzánského útoku na území kontrolované nepřítelem, kde se jim podařilo vydrancovat několik velkoskladů potravin. Dost možná se blížila doba, kdy budou jednotlivé tuny zásob tvořit rozdíl mezi porážkou a vítězstvím.

Plukovník prošel ležením. Směřoval ke staré lípě, osamělému stromu sousedícímu bezprostředně s vojenským prostorem. Jeho košaté větve přerůstaly i nad ostnatým plotem a dopřávaly sedícímu blažený stín. Za těch několik týdnů se to místo naučil mít rád, chodil si sem vykouřit cigaretu a být alespoň chvilku sám. Lípa, žlutá tráva a ostnatý plot, kousek krásy uprostřed betonové pláně, kousek rebelie uprostřed pořádku. Někdo měl už dávno ten strom pokácet, protože u plotu představoval bezpečnostní riziko, přesto to nikdo neudělal. Bříza se v duchu ujistil, že on nebude tím, kdo takový rozkaz vydá.

Posadil se na zem a opřel se zády o drátěný plot. Nad hlavou mu šumělo listoví.

Sáhl do kapsy a vyklepl cigaretu. Zapálil ji stařičkým plastovým zapalovačem, který chytnul až napotřetí, a pečlivě ho vrátil do náprsní kapsy. Potom otevřel desky a pečlivě na nich rozložil bílý papír.

V hlavě mu stále strašili zrádci, kteří jim poslední dobou způsobili tolik problémů. Nedokázal pochopit, jak se mohou postavit proti vlastní Královně. Copak si neuvědomují, že nepřítel už brzy přitáhne? To si opravdu myslí, že je někdo ochrání, kdyby město padlo? Podvratné živly tu ale byly a snažily se škodit všude, kde armáda nebyla dost pozorná. Celou Prahu uhlídat nešlo, a tak jednou v noci někdo založil požár na stavbě velkého opevnění, lešení i opory shořely a přes noc se celá dvacetimetrová část zřítila. Podruhé někdo otrávil koně. Potom zase zmizel kurýr, který nesl tajné vojenské depeše… partyzáni si pyšně říkali Odboj, byla to ale jen hrstka podlých ubožáků bez špetky odpovědnosti.

Břízovi se zatím nepodařilo dopadnout jediného z nich, nepochyboval ale, že je to jen otázka času. A ještě něčím si byl jistý – že by nechtěl být v kůži jednoho z těch grázlů, až ho dostane do rukou. Byla válka a na ohledy nebyl čas.

Zjistil, že se pořád dívá na bílý papír. Dělal si starosti o ženu a o dceru, vlastně nikdy dřív ho nenapadlo, že mu budou tolik chybět. Své manželství by neoznačil za bezproblémové, možná dokonce ani za šťastné… věci se ale tak strašně měnily, když kolem obcházela smrt.

Bylo to jako vrátit se o století zpět – nejdříve přestaly fungovat náročné datové přenosy, všechna satelitní spojení, poté i e-maily. Internet zkolaboval. Telefonní spojení bylo kolísavé a mobily hojně vypovídaly službu. Sami vojáci se začali vracet k telegrafu, k poslům, a dokonce holubům. Bříza neměl o rodině skoro žádné zprávy, a tak si dělal starosti. Jediný kontakt s nimi udržoval díky dopisům, které chodily s víc než týdenním zpožděním.

Znepokojovalo ho, co se dělo v Rakovníku. Manželka byla vyděšená a neustále ho prosila, aby se vrátil. Čerstvě provdaná dcera mu za celou dobu napsala jen dvakrát, nejspíš se pořád zlobila, že chyběl na její svatbě. Mrzelo ho to víc, než tušila.

Bříza začal plnit papír úhlednými modrými řádky. Nedokázal se ubránit sentimentu a za chvíli psal ženě tak krásné věci, jaké jí naposled říkal, když spolu chodili. Blízkost smrti je afrodisiakum, napadlo ho. Uvidí ji ještě? Na okamžik ho napadla kacířská myšlenka, že svět přesně tohle potřebuje. Obrodu, novou ryzost, opravdovost… Uvažoval, jestli jí může říct, že prý jakási OSM podala Praze protestní nótu a v reakci na to byly uzavřeny hranice státu a vykázáni všichni cizí diplomati, protože jim republika dále nedokáže garantovat bezpečí. Hrot pera se zastavil několik centimetrů nad druhou stránkou. Ne, radši ji nebude děsit a napíše jí něco pěkného.

Od budovy řídícího provozu zazněl náhle pronikavý nepříjemný zvuk, který osciloval a tahal za uši. Siréna. „Zelená K-5!“ ozývalo se z ručních amplionů, protože letištní rozhlas nefungoval. „Zelená K-5!“

A je to tady, napadlo plukovníka. Rychle se vyhrabal na nohy. Zelená K-5 znamenala zahájení přesunu celé armády za hradby Prahy za pět hodin. Nepřátelské síly se nejspíš daly do pohybu. Bříza věděl, že ho čeká další dlouhý den.

* * *

Vašek stál před zrcadlem. Kolem se ochomýtali vlci, kteří se teď od něj nevzdalovali na krok. Někdy to bylo poměrně komplikované, třeba když se potřeboval nacpat do malé koupelny, o záchodě ani nemluvě. Jakkoli tato představa mohla vzbuzovat u jeho přátel úsměvy, jemu humorná nepřipadala. Bez vlků byl slepý, přestože stále nechápal, jak je možné, že vidí jejich očima stejně, jako by se díval vlastníma.

Opatrně odstranil obvazy. Ve světle žárovky se objevovala tvář, kterou nepoznával.

Byla to tvář někoho cizího, odulá, pokrytá popraskanou růžovou kůží, místy se propadající do podivných kráterů. Stíny rozehrávaly na měsíčním povrchu obličeje hrůzné divadlo. Pozůstatky očí byly rudé zámotky, víčka spečená v temné škvíry. Obočí zcela zmizelo stejně jako vousy na většině tváře.

„Vypadáš jako sloní muž,“ promluvila ústa v zrcadle. Princ k Vaškovi vzhlédl a zakňučel. Pohladil ho po hlavě a sklidil za to pohled naplněný láskou. Zvykl si na své vlky, jako by byli jednou bytostí ve třech tělech. Zároveň se ale naučil rozeznávat i jejich osobnosti, které se lišily. Každý vlk řešil stejnou situaci jinak, jeden byl mírnější, druhý prudší, jeden ostražitější, druhý bojovnější… zatímco Princ se k smrti rád nechal drbat za uchem, Krev hlazení jen strpěl. Oba však měli společné jedno – bezpodmínečnou oddanost, která Vaška naplňovala údivem. Neudělal nic, čím by si to zasloužil, a přesto mu dávali to nejlepší.

Náhle se otevřely dveře a do místnosti se hrnul Patrik. Když si všiml Václava, zarazil se.

„Jo tak, ty už se šlechtíš. No tak to si dej záležet.“

„Nech toho. Říkal jsem ti, že kdyby to šlo jinak, vyhnul bych se tomu. Rád bych si ušetřil tu trapnou scénu, kdy zařve děsem a pak se rozpláče.“

„Reza taková není, a ty to moc dobře víš. Máš prostě jen strach.“

„To si piš,“ odtušil Vašek a znovu na sebe pohlédl.

„Od chvíle, kdy Robinovi chlapi zachytili její vzkaz, jsi jak vyměněný. A přitom, když jste se viděli posledně, ani ses s ní nerozloučil a nechal Brna, ať si ji hezky odnese…“

„Vzpomeň si na Juzlina, mohla na Řípu taky umřít. Nechtěl jsem ji do toho zatahovat.“

„Tak tohle jí radši neříkej. Na druhou stranu tě v dopise varovala, že po tobě jde Krajec. Sice s křížkem po funuse, ale je vidět, že má zájem. Třeba máš ještě šanci.“

„Nevěděla, kde jsem, a tak rozeslala po důvěryhodných lidech zprávu, kde je ona. Strašně riskuje, aby nevystavila riziku mě. To je pro ni typické.“

„Moc si fandíš. Jednoduše nevěděla, jak kontaktovat Odboj. Krajec ho taky nevypátral včas, to Itivan našel Krajce. Kdybych tušil, že týhle sebrance šéfuje kočičák, tak bych se na jejich místě taky držel dál…“

Vašek nic neříkal.

„No tak fajn,“ tleskl Patrik. „Fajn. Nemáš o ni zájem… tím líp. Mně se Terezka vždycky líbila. Dával jsem ti přednost, ale když o ni nestojíš…“

„Patriku, jdi do prdele.“

„Mesiáš nekleje.“

„Nejsem mesiáš.“

„Jsi Nositel meče. To je něco mezi nebem a zemí…“

„Tak jdi někam mezi nebe a zemi.“

„Ne, máš pravdu, ty nejsi žádnej mesiáš. Mesiáš by se ke svým uctívačům takhle nechoval.“

„Jakej ty seš uctívač? Vždyť si ze mě pořád jen střílíš.“

„Já?“ tvářil se ublíženě Patrik. „Jak málo mě znáš. Umřel bych pro tebe.“

„Nebuď patetický, dobře?“

„Jsem slavný bard. Emoce jsou mým denním chlebem a nadsázka jiskrným vínem.“

„Dobře, omlouvám se. Nikam nechoď.“

Bard ho se širokým úsměvem poplácal po zádech. „To už je lepší. Mimochodem, mám tě pozdravovat od Bujabela. Už se má líp.“

„Kdo by řekl, že starého kanálního kosmonauta skolí chřipka, co?“

„Můžeme být rádi, že ten poslední výlet do podzemí přežil. Drželi ho tam minimálně týden… Stejně tak se hodně zotavil i Martin. Itivan ho zatím drží na lůžku, ale řekl bych, že dlouho už neudrží. Když jsem s naším rytířem mluvil, šlehaly mu z očí blesky a zapřísahal se, že se tam dolů vrátí a celé to kanálnické doupě vypálí. Někteří lidé se nepoučí.“

„Domluvím mu.“

„Tak to ti držím palce… a teď, kdyby ti to nevadilo, potřeboval jsem do koupelny.“

Vašek pokrčil rameny. „Je jenom tvoje. Stejně už jsme překročili rozumnou dobu, kterou spolu můžou dva chlapi o samotě strávit v místnosti metr na metr a nepřijít do řečí.“

Neděle za okny zlátla letním sluncem. Blížila se jedna odpoledne. Vašek v prstech převracel leták, který přinesl jeden z Robinových mužů. Na několika místech v centru Prahy se objevili studenti vylepující na těch nejpodivnějších místech plakáty, stejnou zprávu někdo šířil i mezi bytostmi druhého světa. Nezněla nijak závažně, zároveň na ní ale bylo i cosi znepokojivého. Královna Eliška hledá vlka se zlatým křížem kolem krku. Pozor na krahujce, co krouží nad střechami. Budu na tebe každý den ve dvě čekat pod orlojem. Pošli někoho, kdo mě zná, sám neriskuj.

Neznal Rezin rukopis, ale sklon i tvar písma byl ženský. Zpráva byla chytře napsaná, protože díky zmínce o zlatém kříži bylo pravděpodobné, že časem doputuje až k Václavovi. Bylo v něm zakódováno i místo jejich prvního setkání – vinárna U Královny Elišky a jméno královny zároveň obsahovalo i druhou podobu Rezy lišku. Přestože se hraničářka nejspíš spoléhala na to, že v davu lidí pod orlojem ji nikdo nepozná, velmi riskovala, protože bylo pravděpodobné, že se zpráva dostane do ruky i lidem Prahy, a záleželo na tom, jak si ji vyloží.

Tohle nesmyslné nebezpečí, kterému se Reza vystavovala, Vaška rozčilovalo. Vlastně nevěděl, co k ní doopravdy cítí, ale když na ni myslel, zrychlil se mu tep. Škoda, že na tom teď nezáleželo. I kdyby se z něj nestalo monstrum, byla válka.

Ani na okamžik neuvažoval o tom, že by za sebe na schůzku poslal třeba Patrika. Pokud tam číhá nějaké nebezpečí, bude lepší, když to zjistí sám. Pohlédl na hodinky, stále ještě měl čas, a tak se rozhodl, že se zastaví za Robinem.

Našel ho, jak řídí stavební práce v západní části nádraží. Zdánlivě se jednalo o drobné obezdívky či překlady, Vašek si ale pamatoval plány, které jim předevčírem ukázal Itivan. Železobetonové konstrukce vytvářely přípravné sloupy, do kterých bylo možné v případě potřeby rychle zasadit obranné bloky. Hlavní nádraží se mělo proměnit v pevnost.

Robin právě živě diskutoval s Kořínkem a Sedmtři. Ritu Vašek nikde poblíž neviděl, nepřekvapilo by ho, kdyby byla opět na návštěvě v nemocnici, kde ležel na jednotce intenzivní péče Matyáš Morn. Přestože se zdálo, že po sobě Rita s Patrikem už nějaký čas pokukují, od chvíle, kdy z podzemí vynesli polomrtvého Slívu, věnovala většinu volného času jemu. Vašek se ujistil, že přes všechnu tvrdost a nekompromisnost je Rita normální žena, která soucítí se slabými a zraněnými. Patrik to nesl trochu hůře, ale nepřiznal by to ani za nic.

Kořínek s Robinem se tak zabrali do diskuse nad plány, že si jeho příchodu nevšimli.

„Jak pokračuje hledání?“ nadhodil.

„Cože? Aáá, zdravím, mladý muži,“ mrkl na něj Kořínek.

„Zatím jsme nenarazili na žádné stopy démona. Nejspíš se ukrývá někde v podzemí, možná čeká na pravou chvíli,“ odvětil Robin. „Stejné je to bohužel i se Zdenalem. Nikdo ho neviděl ani o něm neslyšel. Vyčlenil jsem na jejich hledání třetinu svých lidí, zatím ale bez výsledku.“

„Démon je absolutní priorita. Pošli je všechny!“ zamračil se Vašek.

„V tomto musím Václava podpořit, Robine. Tvrdil jste mi, že jste poslal všechny, které můžete postrádat! Teď je mi jasné, že tuto hrozbu podceňujete!“

Temný elf blýskl očima. „Nad zemí by mi taková věc neunikla. Všechny oči a uši jsou nastražené, za jakoukoli zprávu je vypsaná odměna. Do Podsvětí ale moje moc nesahá…“

Kořínek se však nevzdával. Vašek chvíli poslouchal vzrušenou diskuzi, kterou mezi nimi rozpoutal. Blížila se půl druhá, a proto se je rozhodl opustit. Nechtěl zmeškat, a tak si připjal meč a vydal se k východu z komplexu. Uprostřed dlouhé chodby se zastavil. Rozhlédl se, jestli se nikdo nedívá, a přivoněl k dopisu. Uslyšel za sebou kroky, a ještě než se otočil, poznal, komu patří.

„Říkal jsem ti, že chci jít sám.“

„Víš, že mě nikdy nezajímalo, co chceš,“ šklebil se Patrik. „Napadlo tě, Romeo, že to může být past?“

„Budeš se divit, vlezlý Merkucio, ale napadlo. Počítám s tím.“

„Nepočítáš. Sedíš na růžovém obláčku.“

„Přestaň.“

„Já jen, že Praha po tobě pořád jde. A někde číhá i démon… Nositel meče by byla tučná kořist.“

„Démon by se nezatěžoval takhle složitými úskoky. Prostě by přišel a začal vraždit.“

„Nepodceňuj ho.“

„To mi říkat nemusíš!“ odsekl překvapivě prudce Vašek.

Zavládlo překvapené ticho. Patrik navázal jakoby nic. „Nic ve zlým, stejně nejdu kvůli tobě, chci jen vidět tu roztomilou zrzečku. V Mýtě s ní bylo veselo… Už se mi po Reze stýská. Tak co, jdeš, nebo tu zůstaneš trčet?“ Nečekal na odpověď a hřmotně vykročil.

Vašek jen zavrtěl hlavou. S oběma vlky po boku barda následoval.

Prošli parkem a vstoupili do Jeruzalémské ulice. Nespěchali. Minuli synagogu a pokračovali ulicí kolem kostela svatého Jindřicha a svaté Kunhuty.

„Chci ti jen říct, že se pleteš. S Rezou je to jiné než…“ Vašek hledal slova. „Je to složitější, než se zdá… Vlastně nevím, proč ti to říkám.“

„Jsi nervózní. Proto.“

„Možná. Ona je mi totiž strašně podobná.“

„Vážně? Všiml jsem si určitých anatomických rozdílů.“

„Má v sobě šelmu stejně jako já. Zná lehkost a divokost, co ji zaplaví při každé proměně. Svobodu, které se tak těžko vzdává… I ona ji v sobě musí každý den ovládnout… Pomáhá mi v tom zůstat člověkem, aby ve mně bestie nenabyla vrchu. Asi mi nerozumíš…“

„Vyprávíš tu bludy. Normálně ses do ní zabouchl, a než abys to přiznal, vymýšlíš si radši filozofický moudra.“

Meč Králů se v závěsu zachvěl, právě když vcházeli na Staroměstské náměstí. Vašek sevřel jílec a vytáhl zbraň. Rukojeť podivně brněla. Rozhlédl se. Kolem proudily davy, nic zvláštního ale neviděl. Procházeli zrovna přes volné prostranství směrem ke Staroměstské radnici. Nedaleko zasvítilo sedmadvacet bílých křížů popravených českých pánů. Po zádech mu přeběhl mráz.

„Kdybys všechno tak nezkoumal, měl bys život jednodušší. Buď někoho miluješ, nebo ne, tyhle tanečky kolem jen ukazují, že máš strach vybrat si jednu z možností.“

Vašek barda nevnímal. Znepokojivě otáčel v ruce čepelí. Náhle se v ní odrazilo prudké slunce a na okamžik Vaška oslnilo. Cukl hlavou, jako by se spálil. V ten samý moment kolem prolétla tmavá šmouha a několik metrů od něj vykřikl člověk. V první chvíli Vašek nechápal, co se děje. Náhodný kolemjdoucí upadl na zem a zkroutil se bolestí.

Patrik překvapeně vydechl, podíval se na své břicho, na kterém se něco kovově zalesklo. Vzápětí z něj vytryskla krev. Hrot čepele zajel zpět do masa a bard se beze slova zřítil k zemi.

Za ním stála plavovlasá dívka s vlasy svázanými do copu a v rukou držela tenký meč. Dívala se na Václava s ledově klidným vědomím, že kořist neuteče. Měla tenké elastické kalhoty s pruhy po stranách a modré tričko s obrázkem Hello Kitty. Mladé tělo se vymrštilo jako stlačená pružina a Vašek musel uskočit vzad, aby unikl z dosahu krátkého meče, se kterým dívka vířila s neskutečnou rychlostí. Vlci se rozběhli do stran.

Stříbrná šmouha protnula vzduch jen několik milimetrů od jeho tváře. Vašek jako by zkameněl. Stále se díval na barda, ležícího na zemi. Patrik se držel rukama za břicho, zatímco mu prsty rudly krví.

Spousta lidí kolem si stále nevšimla, že se jen kousek od nich děje něco strašlivého. Od počátku boje uběhly možná dvě sekundy. Konečně někdo začal ječet vysokým hlasem.

Dívka skočila a odsekem srazila ke straně Vaškovu čepel. Naskytla se jí skvělá možnost zaútočit, protože mu téměř vyrazila zbraň z ruky. V tu chvíli se kolem ní ale mihl Krev a chňapl po ní zuby. Unikla mu v posledním okamžiku výskokem do nadlidské výšky tří metrů. Zároveň pod ni zezadu vběhla vzpřímená stařena s šedivými vlasy svázanými do drdolu. Rychlost a jistota jejích pohybů ani zdaleka neodpovídaly vysokému věku. Děsivě modré oči našly Václava. Mezi prsty roztočila ostnatou kouli pověšenou na řetězu a vzápětí ji proti němu mrštila. Řetěz zasvištěl a napnul se. Vašek uskočil, nebyl ale dost rychlý a ucítil ostrou bolest v boku. Zásah ostnaté koule ho vytočil z osy a zlomil přinejmenším jedno žebro.

Dívka mezitím ze skoku přistála na ramenou ženy. Na nich teď balancovala jako mistrný provazochodec. Princ obíhal stařenu, náhle skočil a chňapl zuby po jejím hrdle, aby ji zardousil. Vzduchem se mihl slamák, který vlka v letu odrazil, poté obkroužil ženu, připomínající vysokou, hrůznou maškaru na chůdách, a vrátil se do ruky starci s kulatými brýlemi, který ho zachytil jako bumerang. Dědek Bláha beze spěchu mířil k Vaškovi. Opíral se o obrovské kladivo, kterým se obvykle zatloukají kůly.

Dívka se opět odrazila a ze skoku zaútočila. Čas jako by se zpomalil. Letěla po perfektní trajektorii, aby se na cíl snášela přímo proti slunci. Vašek ale viděl očima vlků, a tak nebyl oslněn. Místo aby couval, vyrazil vpřed proti stařeně a zároveň bez ohlédnutí ťal vší silou za sebe. Ucítil, že čepel narazila na překážku a zajela do masa. Cítil, jak křupla kost, přesto se neozval žádný výkřik.

V tu chvíli ho ale znovu zasáhla ostnatá koule stařeny a vykloubila mu rameno. Vašek zaskučel bolestí, která mu vystřelila do mozku, a pustil meč. Tmícíma se očima vnímal vlky, kteří teď útočili jako pominutí. Proti dvojici zabijáků ale neměli šanci. Pokaždé byli odraženi a pokaždé si odnesli nové šrámy.

Bolest vytryskla i ve Vaškově noze. S hrůzou zjistil, že dívka, kterou před chvílí málem přesekl, se mu zakousla do lýtka. Připlazila se k němu jako had, přitahovala se rukama, jež zasekávala do dlažby jako spáry. Táhla za sebou střeva. Ve tváři se jí otevřela další zubatá ústa, která se mu zahryzla do masa… Bylo v tom něco strašlivého. Paralyzujícího… Pokusil se ji setřást. Podařilo se mu to za cenu cáru masa, který jí zůstal v zubech. Vyplivla cucek a sápala se po něm dál jako smyslů zbavená… To nejsou lidi! mihlo se mu hlavou, zatímco neúspěšně tápal po meči. Jeho zrak náhle zeslábl, Princ ležel opodál v bezvědomí po tom, co o něj zavadila hlavice strašlivého kladiva. Vašek se otočil právě včas, aby zachytil, jak se na něj shůry snáší strašlivá zbraň jako meteor.

Bleskově se převalil. Přálo mu štěstí. Smrtící úder, který byl určený jemu, dopadl s nesmírnou silou na zraněnou dívku. Kladivo rozdrtilo tělo a několik dlažebních kostek pod ním. Stařec vztekle zařval a rozpřáhl se k dalšímu drtivému úderu. Skla kulatých brýlí se zaleskla.

Vše se dělo děsivě rychle, přesto si Vašek všiml, že na scénu vstoupili další herci. Zahlédl dva Robinovy Vagabundy, jak útočí na stařenu. Krev se pokusil strhnout ženu na zem, ale nepodařilo se mu to. Vyfasoval ránu přes čenich. Na čumáku se mu otevřel široký krvácející šrám, zasvítila kost. Získal ale čas, aby se k ní přiblížili oba muži. Krev se otočil a spěchal zpět ke svému pánovi.

Stařec s kladivem se rychle ohlédl a přes rameno mrštil smrtící slamák. Klobouk prolétl prostorem jako kotouč cirkulárky a zařízl se jednomu z vandráků hluboko do hrdla.

Vašek za sebou zaslechl dusot. Otočil se právě včas, aby uviděl dalšího rebela z veselé chasy, který se za jeho zády složil s nožem v krku. Dalších několik stříbrných smrtí už letělo na Václava. Ohnul se prudce v pase, ale ne dost rychle. Do hrudi se mu zabodl nůž a jen těsně minul srdce. Další čepel zasáhla Krve, který před svého pána obětavě skočil. Třetí stříbrný nůž se zabodl do krku jednoho z poplašených italských turistů.

Asi deset metrů od Václava stál malý kluk s vlasy bílými jako mléko. Tvář měl zšedlou záští, oči stažené do úzkých škvír. Dětský obličej se změnil tak, že připomínal rozzuřenou vrásčitou opici. Nůž rychlý jako myšlenka se zabodl Vaškovi do stehna.

Nad Staroměstské náměstí se vznesl nový výkřik: „Expres kurýr na smrt!“

Ještě nikdy v životě ho Vašek neslyšel tak rád.

Když se ohlédl, obrovský palcát právě rozdrtil hlavu šedovlasé stařeny, jejíž obličej se v okamžení ztratil v úlomcích lebky, nad kterými stále čněl perfektní drdol. Bylo to neuvěřitelné, ale stařena stále žila. Naslepo vyrazila vpřed a švihala kolem sebe řetězem jako pominutá. Uběhla asi deset metrů a narazila do skupiny čumilů. Jednomu ještě vrazila prsty do očí a druhému zlomila vaz, než ji konečně Rita druhým úderem palcátu usmrtila.

Souboj ale ani zdaleka neskončil. Vašek se ocitl mezi vrhačem nožů a starcem s kladivem. Uskakoval před strašnými údery a zároveň se snažil vyhýbat nožům, které na něj pršely jako stříbrný vodopád. Další tři Robinovi muži padli v posledních deseti sekundách. Čtvrtý se ke starci blížil zezadu s nožem v ruce. Aniž by se vrah otočil, opsal kladivem spodní oblouk tak, že muže zasáhl, právě když se ho chystal bodnout. Úder vandrákovi utrhl nohu a vymrštil ho do výše prvního patra okolních domů.

Další nůž se zabodl Vaškovi do slabin a přivodil výtrysk bolesti, že málem omdlel. Nemohl dál váhat. Zvedl meč Králů nad hlavu a vyrazil přímo proti chlapci. Cestou se mu podařilo odrazit dva svištící projektily. Doufal, že Rita alespoň na chvíli zdrží starého vraha.

Vypadalo to, že bělovlasému chlapci došly nože. Od pasu vytrhl poslední dva, to už byl Vašek u něj. Tnul přímo proti dítěti, to ale neuvěřitelnou rychlostí uhnulo. Zkusil ho zasáhnout šikmým sekem, ale i tentokrát byl pomalý. Naopak kluk se mu prosmýkl kolem těla a zasadil mu dvě mělké rány nožem. Vašek vykřikl bolestí. Prudce sekl po trajektorii, kam očekával, že se bělovlasý pohne. Znovu minul. A opět smrtící nůž zavadil o jeho podkolenní šlachu. Vašek zařval vzteky a noha se mu podlomila. Ztrácel sílu. Kulhal za chlapcem, který před ním s ledovým úsměvem lehce ustupoval. Každý švih meče Králů byl pomalejší a zoufalejší. Dítě bylo nelidsky rychlé.

Vašek se za ním belhal a cestu za sebou barvil krví vytékající z mnohých ran. Kluk se kolem něj znovu mihl a ozdobil ho dvěma mělkými řezy. Hrál si s ním! Bolest ustoupila do pozadí. Vašek měl před očima rudo, vztek ho zcela ovládl. Znovu a znovu se vrhal po ďábelsky rychlém soupeři, který vždy v poslední chvíli unikal. Vašek viděl, že prohraje. Zuřil! Dítě se na něj dívalo s chladným posměchem a očima hledalo šlachy, jejichž přetnutí oběť zmrzačí, ale rychle nezabije.

Vašek znovu zaútočil dlouhým sekem a klukovi se najednou překvapením rozšířily zorničky. Chlupatá paže svírala jeho kotník. Meč ho zasáhl do ramene, prosekl kloub a srazil ho na kolena. Blonďák zaječel, oba nože zabodl do ležícího Patrika. Bardovy prsty ale nepovolily, dál svíral jeho nohu jako svěrák. Vašek vytrhl meč a znovu vší silou ťal. Prosekl chlapcův krk a páteř. Hlava se svezla na stranu a zůstala viset na cáru svalů. Chlapcovy ruce se zaťaly jako spáry a ještě několikrát protnuly prázdný vzduch, než se tělo zřítilo na zem.

Rychlé ohlédnutí Vaška zpravilo o tom, že Rita potřebuje pomoc. Jedna ruka jí bezvládně visela u těla. Kurýrem z posledních sil odrážela starce postupujícího jako nesmrtelný golem. Vašek kývl na vážně zraněného přítele a vyrazil. Musel to ukončit rychle…

„Jsi poslední, ty svině!“ zařval, aby upoutal vrahovu pozornost. Třásl se nenávistí i slabostí…

Meč Králů jako by vedl jeho ruku. Švihl prudce paží a vyhodil zbraň proti vrahovi vysokým obloukem. Jeho pohyby se rozmazaly. S nelidskou rychlostí se odrazil a v letu se proměnil ve vlka. Dopadl už na všechny čtyři, znovu skočil. Vítr mu fičel mezi rozevřenými spáry. Krev hřála. Vrah se stačil rozmáchnout hrozivým kladivem, v té chvíli už ale Vašek zakončil dlouhý skok na jeho hrudi. Prackami mu sevřel hlavu a sedral z ní maso i kůži tak, že odhalil rudou svalovinu. Nepodařilo se mu ho ale srazit na zem. Prosmýkl se pod obřím kladivem, kterým se po něm stařec ohnal, a znovu se proměnil. Uslyšel zachroptění vraha, jehož právě probodl meč Králů, který spadl z nebe jako trestající Diův blesk. Vašek hmátl po rukojeti a konečně srazil starce na kolena. Zapřel se o zbraň, aby se zařízla hlouběji. To už přispěchala Rita a Expres kurýr na smrt zařval nadšením. „Expres smrtící megaúder!“ prorazil vrahův hrudník. Hlavice palcátu zahrála elektronickou fanfáru.

Ruce i nohy se Bláhovi třásly v epileptické křeči. U úst měl pěnu. Z vrásky na čele mu stékala krev, vzápětí se v ní otevřelo černé oko. Rita znovu udeřila.

Vašek všeho nechal a rozběhl se k Patrikovi. Zapomněl na vlastní zranění i na nuž, který mu dosud vězel ve stehně. Poklekl do temné kaluže krve, která se rozlévala pod tělem přítele. Popadl ho za ramena a opatrně ho převalil na záda. Bardova tvář byla bledá, oči měl otevřené.

„Panebože, je mrtvý,“ řekl někdo. Ten někdo byl on. Nepoznával vlastní hlas.

To už k němu doběhla Rita a s ní i poslední živý rebel. Prodrala se k Patrikovi a změřila mu tep. Rozepnula mu košili a přitiskal tvář k jeho hrudi. Opřela se rukama o zem, zavrtěla hlavou a tvář měla plnou slz. Tolika slz.

Nemůže být mrtvý! „Nemůže být mrtvý,“ vykřikl Václav. „Nemůže být mrtvý,“ zopakoval. „Je to můj nejlepší přítel.“

Rita se vyhrabala na nohy. Předloktím si utřela slzy a po celém obličeji si rozmazala špínu a Patrikovu krev. „Vstávej!“ vykřikla na Vaška. „Dělej! Pojď!“ hulákala ubrečená. „Dělej! Vstávej!“

Vaškovi připadalo, že je někde hrozně daleko. Z dáli k němu doléhaly Ritiny výkřiky a hučení davu podobné rozzlobeným včelám.

Robinův muž mezitím prohledal těla vrahů. Rita popadla Vaška pod rameny a vztekle ho táhla za sebou. „Musíme zmizet! Pojď, ty idiote! Nebo tu zůstaneš taky!“

Vašek se nechal postavit na nohy. Pohyboval se trhaně jako loutka. Klopýtali pryč. Utíkali.

„Nechal jsem ho ležet na ulici jako psa…,“ řekl Václav ještě ten den odpoledne Itivanovi.

Kocour se na něj díval přivřenýma očima, které neprozrazovaly nic.

Vašek měl oči rudé. Ani si neuvědomoval, že mu dva felčaři právě zašívají tržné a sečné rány. Ani sebou netrhl, když je polévali dezinfekcí. Stejnou péči věnovali další dva léčitelé vlkům.

„Omlouvám se,“ řekl konečně Itivan. „Měl jsem to tušit. Instinkty mi neslouží jako dřív… nechal jsem tě sledovat jenom Ritou s osmi muži. Měl jsem poslat bojovníky místo špehů. Měl jsem jít sám…“

Vašek mlčel. Pohled upíral k zemi.

Kocour v lidském gestu pokrčil rameny. „Chápu. Možná tě bude zajímat, že moji lidé vypátrali Rezu. Leží spoutaná v hotelovém pokoji. Klíče od něj měl v kapse jeden z těch vrahů. Nechali jsme ji tam, jak jsme ji našli. Je na tobě, co s ní uděláš…“

Itivan se otočil k odchodu. Ve dveřích ještě poručil: „Přineste mu šaty.“

O hodinu později odcházel bledý Vašek z hlavního nádraží ostříhaný a převlečený do šedého obleku. Mířil na nedaleké Václavské náměstí do proslulého hotelu Jalta. Mohutná šedivá stavba z padesátých let se nad ním tyčila s tíživou monumentálností stalinského baroka, kamenné sochy pracujících s hrubýma rukama a hrozivýma očima se nad ním nakláněly jako kamenní titáni. Prošel kolem recepce a vydal se pěšky po spirálovém schodišti s takovou jistotou, že se ho nikdo nepokusil zastavit. Za chvíli už otevíral lakované dveře z třešňového dřeva se zlatým číslem 23.

V pokoji bylo šero. Žaluzie v oknech byly stažené. Ve vzduchu se vznášel podivný kyselý pach, z něhož se mu ježily chlupy. Okamžik čekal, nechtěl rozsvěcet. Vlci stáli tak blízko jeho nohou, že se o něj otírali kožichy.

Ležela na široké posteli, která zabírala snad půlku pokoje. Byla nahá, svázaná do kozelce. Do krve zaříznuté provazy jí za zády poutaly zápěstí ke kotníkům a byly spojené i se smyčkou kolem krku. Tělo měla prohnuté jako luk, dřív nebo později by se udusila, jakmile povolí svaly. Byla mokrá potem. Třásla se vysílením. Všiml si, jak sebou trhla, když slyšela vrznout dveře. Měla zavázané oči a v ústech roubík.

Vašek vytáhl nůž a rychle přeřízl provaz. Potom jí uvolnil nohy a ruce. Vyndal roubík.

Reza zasípala. Chtěla promluvit, ale vyprahlý krk jí to nedovolil. Byla špinavá, zanedbaná. Kůži měla plnou modřin a na některých místech rozbodanou rudými skvrnkami injekcí. Ležela na posteli, chvěla se vyčerpáním. Konečně se jí podařilo promluvit: „Kdes byl tak dlouho?“

Zatímco si sundávala šátek, který ji oslepoval, Vašek jí v koupelně natočil sklenici vody. Vrátil se akorát, když otevřela oči.

Viděl, jak se zarazila, jak mlčí, ani nedýchá. Viděl, jak jí po tvářích stékají slzy. Viděl, jak se je snažila zadržet, jak strašně nechtěla plakat, a jak se celé její ovládání náhle zhroutilo jako hráz protržená rozvodněnou řekou, kterou nejde zastavit, která se dere ven a strhává všechno s sebou. Reza se usedavě rozplakala. Dřív než stihl cokoli udělat, padla mu do náruče. Opírala se mu o prsa špičatou bradou, vzlykala, ruce svírala do pěstí, nehty jí vykrajovaly v dlaních rudé půlměsíčky.

Strávili tak celou věčnost, po kterou nebyla schopná zastavit pláč, ke konci už jen vyčerpaně lapala po dechu, zajíkala se a vzlykala.

Napila se vody a usnula. Vašek si lehl vedle ní. Cosi zamumlala ze sna a přitiskla se k němu zády.

Byl to dlouhý den plný bolesti. A přes všechno nebezpečí, které jim tu hrozilo, za chvíli spali oba. Sice to nevěděli, ale nebyli zcela vydáni nástrahám města. Itivan nad nimi držel stráž.

Probudili se uprostřed noci a konečně dokázali mluvit. Vašek vyskládal celý obsah minibaru na tác a přinesl ho do postele. Pomalu upíjel whisky, vychutnával její silnou štiplavou chuť. Na dvakrát prokousnutém rtu pálila jako oheň. Převaloval ji na jazyku, mísila se s krví, kterou srážely jeho sliny. Bolest očišťovala.

„Neřekla jsem jim nic, ani když mě mučili. Věříš mi?“ zašeptala Reza.

Vašek naklonil hlavu, jako by se bál podívat se jí do očí. „Věřím.“

„Nedokázala jsem tě najít dřív než Krajec, odpusť mi…“

Natáhla k němu ruku, jejich prsty se dotkly.

„Prosím,“ zašeptala.

„Odpouštím ti.“ Snažil se alespoň na chvíli potlačit zármutek, který se v něm rozléval jedovatý jako rtuť.

„Musím ti říct něco strašně důležitého.“

Vaška napadlo, že nic není tak důležitě, aby to vyvážilo život jeho přítele. Přestože věděl, že Reza se ničím neprovinila, spojení mezi nimi se přerušilo.

„Řeknu ti příběh, který ti pomůže pochopit, odkud pochází síla meče Králů.“

Vašek se opřel o polštář. Nebylo kam spěchat. Měli celou noc.

V devátém století, kdy byla naše země v kolébce, vznikly na českém a slovenském území dva velké kmenové svazy, které dnes dějepisci nazývají moravské a nitranské knížectví. Jejich spojením knížetem Mojmírem vznikl základ pro vybudování říše, která ve své době neměla obdoby. Velká Morava v okamžicích největší slávy sahala od západních polabských Srbů, přes severní Slezany, polské Vislany, celé Čechy a Slovensko až po Panonii na jihu. Centrem této říše se stalo nejskvělejší ze všech měst. Velké, pyšné, věrné náboženství jednoho boha a byzantským tradicím, plné pokroku a vládnoucí obdivuhodnou vojenskou silou. Nazvali toto město, jak mu příslušelo – Velehrad, Město měst.

Jeho obyvatelé Velehrad milovali. Když kráčel ulicemi, pokládali mu před nohama květy, klaněli se jeho postavě Michelangelova Davida sahající ke střechám domů, chvěli se před pronikavým modrým zrakem a kořili se kadeřavým vlasům, které si zaplétal stébly rákosu. Byl nádherný, silný, rozený vládce, a brzy se stal živoucí legendou… Velehrad.

Jeho sláva přesáhla hranice Velkomoravské říše a šířila se po celé Panonii, po Bulharsku i Kyjevské Rusi. Mnohá města k němu vzhlížela tu s láskou, tu se závistí jako k tomu, kdo všechny předčil. Někteří o něm říkali, že by se dokázal vyrovnat bohům. A v jeho hlavě se zrodila myšlenka, že by je mohl i předčit.

Vše začalo už v době, kdy král Svatopluk, který tehdy říši vládl, vyslal jednoho ze svého rodu, aby si podmanil pohanské Čechy a učinil z nich součást Velké Moravy. Vladyka Bořivoj unesl českou kněžnu Ludmilu a pojal ji za manželku, a přestože kněžna neměla moc na výběr, ke svému překvapení našla v Bořivojovi upřímného muže s vřelým srdcem. Představil jí sílu jednoho boha a vysvětlil jí jeho učení. Jako manžel si později získal její lásku a díky tomu, že Češi chovali Ludmilu ve velké úctě, bez boje dobyl i srdce jejího lidu.

Mladičká Praha neměla Bořivoje ráda a dívala se na něj jako na přistěhovalce. Měla ale slabost pro Ludmilu či Libuši, jak jí tehdy říkali. Vděčila jí za mnohé, a proto, když kněžna porodila syna, zapomněla Praha na svár s Bořivojem a odpustila mu, přestože její city k němu zůstaly vždy chladné.

Kníže byl bouřlivák a pruďas, který vynikal v pití, válce i umění slova, jeho synové ale nebyli ani z půlky takoví muži, přestože i v nich dřímala odhodlanost a buldočí povaha.

Náš příběh začíná ve chvíli, kdy se Bořivojovu synu Vratislavovi narodil prvorozený Václav.

Mladý hoch překonal nadáním těla i ducha dokonce i slavného děda, kterého nepoznal. Vratislav možná nebyl nejbystřejší vladař, byl ale dost moudrý na to, aby Václavovi poskytl nejlepší soudobé vzdělání. Uvědomoval si, že historie malého národa nebude psána silou, ale slovem.

Proto byl Václav v útlém věku poslán do Budče, aby se naučil latině, vědám i teologii, současně se měl zdokonalit i v boji a umění válečném. Mladičká Praha si bystrého chlapce zamilovala a litovala jeho ochodu. Ještě víc ale litoval Václav, jehož matka v době studia zemřela. Vratislav, již ve zralém věku, pojal za manželku Drahomíru a zplodil s ní Václavova bratra Boleslava. Když přišel jeho čas a kníže Vratislav zemřel, vynaložila Drahomíra hodně úsilí, aby se stal Boleslav její vstupenkou k trůnu.

Praha a Ludmila ale rozhodli jinak a knížecí stolec připadl navzdory jejím intrikám právoplatnému dědici Václavovi, který byl již od narození předurčen k velkým skutkům.

Mladý kníže brzy proslul po celé zemi jako skvělý vyjednavač, vzdělaný a moudrý panovník, který dokázal najít kompromis, aby zabezpečil Čechám bezpečí a rozkvět. Jeho bratr Boleslav se koupal v jeho slávě, a přesto za ním kráčel jako stín.

Jednoho dne přijel na pražské hradiště jezdec zahalený v černém plášti. Prokázal se nejvyšší pečetí Posla měst a žádal o bezodkladné přijetí u Prahy a knížecího stolce. Na muži bylo znát, že ujel mnoho mil, jeho zchvácený kůň ještě té noci pošel. Sám jezdec měl pod očima kruhy z nevyspání, tvář ztrhanou a bledou, odmítal ale spočinout dřív, než vyřídí své poselství. Brzy proběhlo setkání s Prahou a knížetem.

Druhého dne ráno za rozednění dal Václav vystrojit koně a spolu s Prahou a malou družinou bez meškání odjel do Kouřimi, která se ještě včera řadila k jejich největším rivalům.

Ze stejného tajemného důvodu tam zamířilo i mnoho dalších měst. Nebylo zbytí, protože vyšlo najevo, že dokonalost největšího z nich dostala praskliny.

Snad kvůli bezpečnosti nebo kvůli žárlivé touze uchovat zázraky a bohatství Velehradu jen pro jeho obyvatele zůstávalo v posledních letech vnitřní město uzavřené a jeho brány se neotevíraly ve dne ani v noci. Střežila je mocná vojenská stráž a veškerý obchod, řemesla i zemědělství se ocitly před hradbami. Božský hrad, jak se začalo vnitřnímu městu říkat, zůstal otevřen jen pro ty nejlepší z nejlepších – nejstatečnější válečníky, nejkrásnější ženy, nejtalentovanější hudebníky a nejvzdělanější kazatele… jen takoví směli vstoupit do zdí Velehradu a ochutnat život v přepychu a zázracích. Ti, co do města vstoupili, měli jedno společné. Víckrát je nikdo neviděl.

Věhlas Božského hradu se šířil, často se stával předmětem hovoru. Každý byl zvědavý, jak tam asi vypadá život a jaké radosti přináší. Stráže byly ale bdělé a sami Velehradští pohlíželi na neoprávněný vstup do hradu jako na svatokrádež. To nemohlo zabránit tomu, aby vznikly stovky fantaskních historek o tajemství za hradbami, a stejně tak nebyla nouze o ty, kteří prý Božský hrad poznali na vlastní oči…

Náhoda tomu chtěla, že se několik pyšných Zličanů, kteří přijeli s obchodní karavanou, nezřízeně opilo medovinou. Když přišly na přetřes zázraky Velehradu, chyběl jen krůček k bláznivé sázce, že se jim podaří do vnitřního města proklouznout. Ještě té noci se o to pokusili – prolomili zrezlou mříž a pronikli dovnitř jednou odpadní stokou.

Jediný ze Zličanů, muž jménem Veren, se po měsíci vrátil do rodné Kouřimi. Když otevřel dveře svého domu, vlastní žena ho nepoznala. Zestárnul tak, že vypadal jako stařec nad hrobem, přišel o všechny zuby, vlasy mu zbělely hrůzou. Prsty se mu chvěly tak, že k ústům nedonesl plnou lžíci. Jeho oči neustále bloudily, mrkaly a mžikaly, nikdy ale nebyly zavřené, dokonce ani v noci, kdy Veren nedokázal děsem spát, a když uléhal, tak jen na krátký čas za poledního slunce.

Následující příběh vypověděl knížeti Radslavovi a samotnému Kouřimovi a poté jej zopakoval i městům, která Zličané svolali na své hradiště.

Když jsme vstoupili do vnitřního města, cítili jsme se jako hrdinové. Nebylo to ani zdaleka tak těžké, jak jsme čekali. Vysmáli jsme se moravským ustrašencům a rozhodli se, že se trochu porozhlédneme. Sivar s sebou táhl plný měch medoviny, takže jsme s návratem nemuseli spěchat.

Naše trojice se vydala mezi vysoké budovy, vystavěné celé z kamene! Ulice byly užší a zdi vyšší, než jsem kdy viděl. Loudali jsme se městem a hledali první otevřenou hospodu. Kolem ale žádná nebyla, a vůbec, na to, že slunce zapadlo teprve před pár hodinami, byly ulice liduprázdné. Zdi hradeb tlumily vnější hluk jako kouzlem, uvnitř vládlo plíživé ticho a každý zvuk zněl s ozvěnou jako ze dna studny.

Sivar se dal do zpěvu, snad aby si dodal odvahu, i na mě padla podivná tíseň, a čím hlouběji jsme se do města nořili, tím víc rostl můj strach. V ulicích se povalovala mlha, přelévala se nám pod nohama jako houstnoucí moře. Několikrát jsem měl dojem, že jsem v ní zahlédl postavy, jednou jsem na nezřetelnou siluetu dokonce zavolal, jestli to ale byl živý člověk, zmizel.

V té chvíli se mi živě vybavily historky bledých Moravanů, kteří šeptem vyprávěli o ztracených dětech, o nářku, ozývajícím se za úplňku zpoza hradeb, o plačících očích, které se otevřely přímo v hradbě…

Byla to ale jenom mlha, a my byli Zličané!

O chvíli později se před námi ozval nelidský zpěv, ze kterého mi naskočila husí kůže. Vábil nás. Volal k sobě, přitom nebylo možné určit jeho zdroj. Odvaha už pomalu opouštěla i Sivara. Mimoděk jsme se začali vracet, přesto jako by nás křivolaké ulice vedly stále blíž k hrůzné melodii! Když jsme došli na malé náměstí se studnou, začal se ze všech dveří a oken drát černý kouř.

„Hoří!“ vykřikl Sivar a sáhl po meči. Dobře věděl, že to nemůže být požár, neměl ale lepší pojmenování pro to, co se na nás valilo.

Semkli jsme se k sobě zády a obnažili zbraně. Drkotaly mi zuby, zatímco kouř plnil ulici a splýval s mlhou, která se stále zvedala. Jako by se v ní něco míhalo na hranici stínu. Zaslechl jsem kroky na kamenném dláždění. Otřásl jsem se, protože mi cosi dýchlo na zátylek. Vyjekl jsem leknutím a otočil se. Málem se mi podlomila kolena… Moji souputníci zmizeli a já zůstal sám! Vykřikl jsem a nazdařbůh vyrazil pryč.

Ulice jako by na mě padaly. Přesunovaly se jako přepážky v krysím labyrintu. Zdálo se mi, že za sebou slyším kroky a sípavý dech, když jsem se ale otočil, neviděl jsem nikoho! Kdesi v mlze jsem zahlédl siluetu chrámu. Myslel jsem, že strachem zešílím. Jediná myšlenka, kterou jsem si uchoval, byla dostat se za každou cenu do bezpečí. Utíkal jsem a zběsile rozrážel černý kouř. Sekal jsem do mlhy plné přízraků. Lepila se mi na kůži jako pavoučí síť, stahovala mě zpátky a po jejích prstech zůstával studený pot a zježeně chlupy.

Rozrazil jsem dveře chrámu Jednoho boha a přibouchl je za sebou. Opřel jsem se o ně zády a poslouchal ohlušující bušení svého srdce. Nohy mi slabostí povolily a já se sesunul na zem. Chtělo se mi plakat zoufalstvím, ale jenom jsem se třásl. Díval jsem se na dvě řady lavic a na velký kříž, do kterého byly zabité hřeby. Ukřižovaný bůh ale chyběl…

V duchu jsem vzýval Svaroga a prosil ho o pomoc. Uslyšel jsem podivné škrábání a ťukání na dveře chrámu. Přidávaly se další a další neviditelně spáry, které ožívaly v mé představivosti. Bez přestání ťukaly a bušily, jako by čekaly, že je vyzvu ke vstupu. Zdálo se, že za okny potaženými kůží cosi přechází. Na okamžik je zaclonil temný stín.

Plazil jsem se mezi lavicemi k oltáři. Narazil jsem na cosi kulatého, pevného. Chvějícími se prsty jsem v temnotě nahmatal lidskou tvář a hrůzou jsem omdlel.

Snad uplynula minuta, možná to trvalo mnohem déle. Když jsem se probral, zdálo se, že tajemné zvuky utichly, jediné, co znělo temnotou, bylo tiché pleskání, jako když se kapka za kapkou rozstříkne o podlahu.

Okamžik jsem doufal, že jsem v chrámu našel útočiště, a v tu chvíli jsem si vzpomněl na hrůzný nález. Zašátral jsem po zemi a znovu narazil na podivnou lebku. Při bližším ohledání vyšlo najevo, že se jedná o hlavu sochy boha. Poranil jsem si prst o trnový věnec a opět ji odložil.

Po kolenou jsem se plížil kolem oltáře. Nalezl jsem svíci a po nekonečné době vykřesal oheň. To malé světélko, ztracené uprostřed temnoty, ale můj strach nezmenšilo. Odkrylo na kusy rozbitou sochu boha, kterou někdo strhl z kříže. Oddělená Kristova hlava zírala do stropu nevidoucíma očima.

Jako v hrůzném snu jsem procházel kostelem. Došel jsem až ke kaluži, která se vytvořila na zemi. V krku jsem měl vyprahlo, tak jsem se k ní sklonil, abych svlažil rozpraskané rty. Vzápětí jsem ucítil slanou a sladkou vůni a uvědomil jsem si, že to je krev. Otřásl jsem se a odskočil jsem. Hrůzou mi cvakaly zuby. Zvedl jsem svíci nad hlavu. Mihotavé světlo jen stěží dosáhlo stropu chrámu, přesto jsem nezahlédl nic. Krev jako by kapala přímo ze dřeva trámů. Pozadu jsem ustupoval až k nádobce se svěcenou vodou. Voda v ní byla díky bohům čirá. Když jsem se k ní ale sklonil, abych se napil, uviděl jsem v odrazu na hladině cizí tvář! Ryla to tvář šílence s černýma očima bez bělma, drápajícího se v obličeji polámanými nehty. Odskočil jsem, jako by mne uštkl had.

V té chvíli jsem opět uslyšel ten zvuk. Tiché dunění, jako by se země otřásala pod těžkými kroky. Cosi temného procházelo mezi domy, stín černější než noční obloha. Spolklo to měsíc a zavládla naprostá tma.

Přicházeli ze všech stran. Lidé lapení v odrazech. Mlžní duchové. Studené oči se otevíraly. Škrábání ve zdech sílilo. Kolem mě poskakovala neviditelná chodidla. Zdálo se mi, že se zdi smršťují směrem ke mně. Všude kolem sílilo sténání a já si náhle všiml, že vychází přímo ze zdí! Otevírala se v nich lidská ústa. Z dřevěných suků se vysunovaly zmodralé jazyky. Vykřikl jsem děsem a vyrazil ke dveřím. Klika se změnila v bezvládnou ruku novorozence a ochabla mi mezi prsty. Řval jsem děsem a zíral do očí, které na mě shlížely z desky dveří. Podlahou vzlínala vlhkost páchnoucí jako sliny, lepila se mi na podrážky bot.

Náhle dveře rozrazila řvoucí postava. Stěží jsem stačil uskočit stranou. V první chvíli jsem si myslel, že je to můj vlastní odraz, vzápětí jsem ale poznal Sivara. Mával kolem sebe rukama a slepě tápal chrámem. Měl bílou kůži, ústa rozšklebená v křeči. Z očí, úst a nosu mu vytékala krev.

Vyrazil jsem přímo proti němu a odstrčil ho. Vyběhl jsem z kostela! Město kolem ožívalo zlou mocí. Řítil jsem se pryč a zakopával. Padal jsem a znovu vstával. Utíkal a neustále šeptal Svarogovo jméno. V jedné chvíli jsem se zabořil do strouhy a uviděl pod povrchem vody bledá těla, vytřeštěné oči utopenců. Ruce, které ke mně vztahovali! Ulicemi se proti mně těžkopádně pohybovali lidé, kteří bděli i snili zároveň. Proběhl jsem mezi nimi skrz les švihajících a drápajících rukou. Kolem kamenů, které byly po krk zakopanými lidskými těly, otáčejícími za mnou hlavu.

Jen díky Svarogově přízni jsem narazil na stoku, kterou jsme přišli. Potom si pamatuji už jen útěk. Nekonečný útěk a pronásledování dlouhou nocí. Nechal jsem město za sebou a běžel téměř do svítání, dokud jsem nepadl vyčerpáním.

Reza se odmlčela. Pokoj se koupal v modravém světle nahlížejícím z náměstí. Šumění aut, pokřikování cizinců, vysoký hlas opilé ženy a ostré troubení taxikáře jako by pocházely z jiného světa. Podívala se na Václava.

„Asi tušíš, co následovalo…“

Mlčel.

„Věci se daly do pohybu. Kouřim se spojil se Znojmem a tajně vyrazili do Velehradu, aby vyvrátili podezření, které na město vrhlo Verenovo svědectví. K vlastnímu překvapení ale zjistili, že pravda je ještě horší. Velehrad ve své pýše udělal to, co žádné město nikdy předtím ani potom – začal požírat duše vlastních dětí. Ve zvráceném rituálu je nasával jako houba, pojímal je do sebe a čerpal z nich stále větší moc.

Ve chvíli, kdy se to Kouřim dozvěděl, byl už Velehrad mocnější než jakékoli město. Dost možná mocnější než všechna dohromady. Ve své pýše se stával temným bohem, který neváhal obětovat desítky tisíc životů těch, kteří ho milovali.

Z jeho poddaných se stávaly mátohy bezcílně bloudící ulicemi, někteří umírali žízní posedávajíce vedle zurčících kašen, další padali hlady, zatímco jim na dosah ruky zrálo ovoce. Letargičtí lidé postupně zanikali, nořili se do zdí a cest, stávali se součástí města.

Velehrad zničil vše dobré, co města představovala. Byla to vzpoura Satana proti bohu, hozená rukavice, kterou města musela zvednout. Kouřim se Znojmem z říše hrůzy stěží unikli.

Bezprostředně po svém návratu svolal Kouřim několik měst, která se už v české zemi narodila. Usmířil se s Prahou a vymyslel plán. Velkou část své moci vdechl do zázračné zbraně, kterou vykoval pro šampiona spojené armády. Vložil do meče to nejlepší ze sebe, zakalil v něm sílu Starých bohů i moc Jednoho boha. Meč se měl stát mocným artefaktem a zároveň symbolem spojenectví bez ohledu na víru, velikost či kmenovou příslušnost.

Kouřim zbraň vykoval, sám ale zůstal slabší a nikdy v budoucnu se už nepozvedl. Poručil proto Radslavovi, aby přijal velení Prahy, a dal jí k dispozici celou svou armádu, protože Václav byl největším hrdinou své doby.

Sám česky kníže bez meškání vystrojil tři stovky jezdců a několikrát tolik pěších a vytáhl ke Štolmíři. Tam se jeho voje střetly se zličanskými spojenci a utvořili jednu armádu. Společně vytáhli na Velehrad.

Bojovou velitelkou se stala Praha, která jela v čele s Václavem, sedícím na bujném koni v kroužkové, zlatem vypletené zbroji a zářivé přilbě s nánosníkem s vypodobněnou postavou Krista. Nad hlavou knížete vlála zástava s černou orlicí v bílém poli, stejný znak zdobil i velký štít, který mu visel na zádech, a stal se jeho symbolem.

Jak se hrůzná zpráva o Velehradu šířila, cestou se vojsko stále rozrůstalo, protože se k němu připojovali bojovníci dalších měst – libušínští střelci, podivínští kopiníci, znojemští sekerníci, bratislavští zbrojnoši, ducovští rabiáti a nitranští rytíři. Když konečně stanuli před Velehradem, bylo Václavovo vojsko největší silou v zemi.

Kníže tehdy vyjel před muže a zabušil hruškou meče na bránu města. Vyzval Velehrada, ať otevře a vzdá se v míru, protože bude ušetřeno mnoho životů. Odpovědělo mu ale jen ticho.

A protože hradby nikdo nebránil, zavelel kníže ke zteči. Armády zaútočily na město, tisícihlavé šiky ježící se kopími vyrazily bránu a vlily se dovnitř jako živá řeka.

Ani tentokrát jim nikdo nekladl odpor. Postoupili několik set metrů do Božského hradu, když ze stínu věže vystoupila postava titána.

Velehrad. Kráčel mezi mrtvými zčernalými stromy, které lemovaly hlavní třídu, obr, převyšující i patrové domy. Víc než člověka připomínal mramorovou sochu, byl stejně chladný i tvrdý, dokonalé tělo hrálo svaly. Na šiky útočníků shlížel s úsměškem. ‚Přitáhli jste za mnou jako prašiví psi, co chtějí ulovit medvěda. Stejně jako prašiví psi v těchto zdech naleznete i smrt,‘ promluvil ke shromážděným městům zvučným hlasem. ‚Žádná z vašich zbraní, žádné kouzlo mě nezraní. Vaše síly jsou nicotné ve srovnání s mocí bohů. Teď vám o tom podám důkaz…‘

Nato se rozpoutalo peklo. Samo město jako by se proměnilo ve smrtící bestii, začalo likvidovat vojáky po desítkách. Visuté mosty se bortily, kameny se sypaly ze střech, dlažba se propadala do propastí. Domy se třásly a řítily se, aby rozmačkaly opovážlivé narušitele. Do ulic se vyhrnuly mátožné postavy.

Na bílou Velehradovu kůži zabubnovala salva šípů, oštěpů a kopí, ale žádný hrot nedokázal proniknout skrz, žádná čepel ji nedokázala prorazit. Síla města překročila všechna lidská měřítka. Kráčel mezi šiky vojáků a holýma rukama rozséval smrt jako hrůzný oráč. Lidské zbraně pro něj byly jen hračky a stejně tak se vysmíval i moci měst.

Stovky bojovníků hned po začátku bitvy zemřely, mnohá z měst prchala ze zoufalého boje. Praha s Václavem vytrvali… Fanatičtí Velehradovi měšťané bez vlastní vůle se vrhali na zbraně bojovníků Kouřima a Prahy, aby je pohřbili svými těly, a další vlna je trhala holýma rukama. Bylo těžké bojovat proti těm, kteří se nebojí zemřít, stejně jako proti kamenným domům drtícím vojáky mezi svými zdmi. Už to začínalo vypadat zoufale, když se konečně kníže Václav probojoval až k Velehradovi. Ten si zakrslíka pod sebou stěží všiml, byl zaujatý bojem proti několika jízdním nitranským rytířům, kteří se ho snažili probodnout kopími.

Václav obouruč uchopil zázračný meč a podetnul hrůzovládci šlachy. Ostří prošlo skrz a kolos se zřítil na kolena. Překvapeně se na Václava podíval a řekl něco, co slyšeli jen oni dva. Václav zaváhal, ale vzápětí pozvedl meč a jediným mocným úderem srazil Velehradovi hlavu. Tak se ukázala pravá zázračná síla, kterou Kouřim vkoval do zbraně. Boj však zdaleka neskončil… Velehrad už nebyl obyčejným městem.

Hořelo. Planoucí lidé bez duší se zmateně potáceli kolem. Hrůzní duchové se zjevovali i za bílého dne. Strašlivé spáry podzemí se natahovaly ze studen jako chapadla a uchvacovaly neopatrné vojáky. Jako by se Velehradův duch dokázal pokaždé vrátit do jednoho z těl, jehož duši dřív pozřel. Znovu a znovu povstávali noví bojovníci s dokonalým tělem a pěstmi tvrdými jako kámen. A znovu a znovu se jim musel Václav se svými muži postavit.

Prošlo ráno i poledne. Více než polovina vojáků měst padla a ulice Velehradu zrudly krví. Den se přerodil ve večer a stále se bojovalo. Ulice byly plné lidí, kteří se nedokázali dostat z ohrazeného města. Z některých se stávala monstra. Nebylo možné rozlišit, kdo je Velehradovou loutkou, a kdo dosud svobodným člověkem. Blížil se soumrak. Nenávist města doutnala a přes Václavův zázračný meč a nelidskou udatnost byla bitva stále na vážkách. Za každého padlého Velehrada vstal nový, aby nemilosrdně zabíjel a byl zabit. Slunce zapadalo a kníže začínal umdlévat.

Tehdy Praha vydala příkaz, který ji možná dodnes děsí ve snech… nechala je pobít všechny.

Armády z posledních sil znovu vtrhly do centrálního i širšího města. Zabíjely a vraždily. Mladé a staré. Muže, ženy i děti. Každý z nich se mohl stát převtělením Velehrada, protože měl tolik životů, kolik pohltil duší.

Byl to masakr, na nějž se většina přeživších snažila zapomenout do konce života. Bílý prapor s orlicí zrudl. Ani jediný z obyvatel města nebyl ušetřen…

Když přišlo ráno, bylo město vypáleno do základů. To ale Praze nestačilo. Nechala ho srovnat se zemí, vymazala ho z povrchu zemského tak, aby nikdo ani nepoznal, kde Velehrad stál. Paměť lidí je krátká stejně jako jejich život. Nejhorší a nejostudnější zrada, které se město dopustilo na svých dětech, měla být zapomenuta a navždy zmizet z dějin – na tom se dohodli všichni zúčastnění onoho krvavého rána. Zánik Veligradu se stal nejpečlivěji střeženým tajemstvím nejstarších měst.

V pozdějších dobách si historici mnohokrát kladli otázku, jak mohla během tak krátké doby zaniknout prosperující největší evropská říše. Spekulovalo se o maďarských nájezdnících, nedochovala se ale zpráva o žádné bitvě, o žádné zásadní srážce, která by přivodila její zánik. Se smrtí Velehrada pominula i Velká Morava… Srdce se zastavilo, a tak zemřelo i tělo.

Veren, který první zpravil Kouřima o hrůzách páchaných Velehradem, se zbláznil. Brzy po bitvě zemřel a byl pohřben se všemi poctami. Nechali mu zbudovat kryptu za městem, protože byl poznamenaný. To on odpočíval víc než deset století v kobce v těsné dřevěné truhle, než ho Trenck exorcismem probudil a poznal jeho tajemství.“

Vyprávění skončilo. Reza se dívala na nehybnou Vaškovu tvář. Napadlo ji, že usnul. Nehýbal se, jeho dech byl pomalý a vyrovnaný, oči překrýval černý šátek.

Když už se ho chtěla dotknout, polekal ji, protože promluvil.

„Co chtějí města po mně?“

„Tvůj meč má zázračnou moc. Je to Městobijec.“

„Mám zabít Prahu?“

„Dokázala tehdy obětovat tisíc lidí. Co když udělá něco podobného? Jde jí o život.“

Vašek se zamyslel. „Třeba nebyla jiná cesta. Praha je bláznivá, ale… nevěřím, že by ublížila vlastním dětem. A ani já nejsem zabiják.“

„Nikdo nechce, aby ses o to pokoušel sám. Neměl bys šanci. Brno tě žádá, aby ses spojil s městy. Sestaví silnou leteckou skupinu, která zaútočí přímo na Hrad. Budou tě chránit. Společně se probojujete až k Ní…“

Koutky Vaškových úst poklesly. Tvář ztvrdla. „Nezabiju Prahu, to je mé poslední slovo. Mám nevyřízené účty s někým jiným.“

„Zradila tě. Paktuje se s démonem, kterého tak nenávidíš.“

Mlčel.

Reza se rozohňovala. „Václave, je to stále Její město a vládne tu obrovskou mocí! Máš odpovědnost vůči lidem… vůči městům! Jsi Nositel meče!“

„Nikdo se mě neptal, jestli jím chci být.“

„Přijmi svou roli a můžeš zabránit krveprolití!“ naléhala Reza.

Vašek vstal a doprovázen vlky pomalu došel ke dveřím.

„Patrik je mrtvý…,“ zavřel za sebou tak tiše, že stěží cvakly.

Reza si složila tvář do dlaní a rozplakala se.

11. kapitola

„Vím, že jsem se dlouho nemodlila. Ty to víš taky, viď? Nemluvila jsem k Tobě od té noci, která mě nikdy nepřestala děsit ve snech. Čekala jsem, že mi dáš znamení. Že mi odpustíš, co jsem vykonala ve tvém jméně.

Tehdy jsem věděla, že tam jsi. Cítila jsem, jak se na nebesích utkáváš se starými bohy, a my nacházeli znamení Tvojí přítomnosti na každém kroku… ale pak ses odmlčel. Dnes už v Tebe nevěřím, možná jsi umřel, zešílel nebo zapomněl. Už nejsi… a jestli přece jsi, zašili ti ústa, abys nemohl odpovědět. Ptám se, k čemu je takový Bůh?“ její hlas se zachvěl.

Katedrála svatého Víta byla až na jedinou postavu v bílé kápi prázdná. Klečela se sklopenou hlavou před kaplí Nejsvětější Trojice za hlavním oltářem, její plášť zářil oslnivě jako ranní slunce. V obrovském prostoru se šepot rozléhal podobný zpovědi. Pleť ženy byla světlá jako mateřské mléko, oči vykrojené střílny plné něhy i tvrdosti mimo lidská měřítka. Vlasy se pod kápí vlnily jako neklidné útržky času, minulost se v zurčících pramenech prolínala s budoucností, vzpomínky vytvářely kolem hlavy svatozář i ďáblovy rohy, záleželo jen na úhlu pohledu. Onyxová koruna se stovkou špic jí ležela u nohou.

Chrám se probouzel sluncem. První šedavé proužky světla nahlížely vysokými gotickými okny, nesměle mapovaly prostor, odrážely se od pilířů jako pavouci pletoucí světelnou pavučinu.

„Ke komu se modlíš Ty? Je Ti úzko, když se díváš na to, cos stvořil? Těší tě, jak nakládáme se semenem, kterému jsi dal vzklíčit? Ke komu se modlíš za svou duši Ty?“

…

„Mlčíš…“

Na Prahu shlíželo přes dvacet Parléřových bust panovníků, biskupů, královen i stavitelů chladnýma nehybnýma očima těch, kteří jsou nekonečně vzdálení, klidní a neměnní.

„Vyložila jsem už všechny karty. Nemám co víc ztratit. Zůstal mi jen strach. Strach, který mě celý život rozežírá jako rakovina, jako metastáze prorůstající tělem. Ochromuje mě, zatemňuje mi hlavu. Ukrývá přede mnou vše krásné a nabízí jen rozpadající se zdi, rozbitá okna a opuštěné domovy. Z respektu a obdivu se stala nenávist. Z moci nemoc. Krása zmizela z mého světa…“

První paprsky dopadaly na barevná sklíčka mozaik a propouštěly do chrámu zázračný svět barev. Světle fialové, zelené, zlatožluté a červené nadýchané odstíny proměňovaly katedrálu v místo ze snů. Vysoké gotické sloupy se koupaly v jejich záři, strměly ke křížové klenbě katedrály. Barokní varhany vydechly hluboký vzdech.

„Můj čas končí…,“ zašeptala Praha a konečně sepjala ruce. „Neprosím Tě o pomoc. Neprosím o zázrak. Prosím jen, ať je to rychlé…“

Postava netrpělivě čekající u bronzové brány přešlápla. Jakmile Praha vstala a vydala se k východu z chrámu, Hradčan jí vyrazil naproti.

„Je čas, Stověžatá! Zprávy zvědů nelhaly, nepřítel se dal do pohybu.“

Ani si nevšimla jeho zarudlých očí. Kývla a prošla kolem, jako by byl duch. Když vystoupila ze Svatého Víta, čekal na ni už mistr zbrojíř.

Zvedla paže a nechala si natáhnout dlouhou drátěnou košili ze stříbrných kroužků a přes ni zářivý pancíř chránící hruď i záda. Zatímco jí dopínal řemínky zbroje, dívala se strnule před sebe. Teprve pod jemným tlakem jeho ruky připažila, aby jí mohl navléci runami zdobené chrániče předloktí. Trpělivě stála, zatímco jí připínal ocelové ochrany kolen a holení. Obřad zbrojíř zakončil připnutím bílého pláště s jejím znakem. Jako korunu si Praha nasadila přilbu s vysokým bílým chocholem.

Pod oblohou se rozezněly všechny čtyři zvony katedrály svatého Víta. Jejich hlasy volaly chmurně a žalostně. Nad Prahou kroužila hejna vran.

* * *

Armáda měst pochodovala na území Prahy. Pestrobarevné zástupy se valily pomalu a nezastavitelně jako láva. V samém čele jel Mýto v černé a zlaté plátové zbroji, s obouručním mečem a masivním štítem připnutým na levé paži. Vlajkonoš za ním, stejný jako stovka dalších, nesl korouhev města se svatým Jiřím zabíjejícím draka. Vedle malého Mýtova šiku se seřadila zleva Olomouc a Ostrava. Zprava Pardubice a Hradec.

Brno plachtil nad jejich hlavami ve strašlivé dračí podobě, snad aby dodal vojákům odvahu. Při pohledu na jeho šupiny, ostnatý hřeben a řady špičatých zubů je mrazilo v zádech a dosud cítili posvátný úžas. Ostrava se ani v této situaci neoblékl do zbroje, místo toho si vzal prošívanou koženou bundu a černé brýle a usedl do rudozlatého sedla bujného bílého hřebce. Sbíječka maRTA mu odpočívala u boku, v druhé ruce svíral obrovsky cepín z jediného kusu meteoritické oceli. Hradec i Pardubice klusali bok po boku. Dryáda seděla bez sedla za krkem mohutného jelena. Na zádech jí visel dlouhý luk z rohoviny jednorožce, na řemenech křížem přes drobná prsa nesla dva toulce plné zmijích šípů. Hradec vyjel na bílém lvu se zlatýma očima. Oblékl rudou šupinovou zbroj, štít se zlatým G a okřídlenou helmici. Další a další města vyčnívala nad oddíly pěšáků. Žhnoucí zubr Zdar byl dvakrát vyšší než dospělý muž. Jeho kůže rudě zářila jako popraskané lávové pole. Tábor nesl přes rameno obrovský palcát a na hlavě měl husitskou helmici. Ani v této chvíli neodložil kalich. Matriarcha Olomouc kráčela v kostkovaném rouchu pěšky a opírala se o bitevní berlu, kolem níž i za bílého dne sršely výboje magie. Starý rytíř Opava hleděl beze strachu k horizontu. Obouruční meč měl po stovkách let znovu vyleštěný a nabroušený k dokonalosti. Města kráčela do války a jejich děti je oblévaly jako živé moře mečů, seker a kopí.

Většina vojáků nepochodovala v gardách svých pánů, ale byla rozdělena podle výzbroje do odpovídajících divizí. Za osobní stráží měst kráčel šik těžkooděnců a rytířů, jejichž brnění v ranním slunci házela odlesky na asfalt dálnice, který se už začínal zahřívat. Za nimi pochodovali střelci vyzbrojení dlouhými luky, kušemi a praky. U pasů se jim houpaly tesáky a dlouhé nože. Na čelních křídlech šli pikenýři a kopiníci, aby se v případě jízdního výpadu dokázali rychle přesunout do čela armády. Lehká pěchota s oštěpy uzavírala spolu se zálohami týl. Jízda zatím poklusávala vzadu, aby chránila dobývací stroje a žebříky proti jakémukoli nenadálému útoku.

Vojsko se muselo přizpůsobit terénu – dálnice se u Chodova vklínila mezi travnaté valy a armáda se protáhla na délku jako had. Víc než dvacet tisíc vojáků v tu chvíli zabíralo téměř kilometr. Přes všechnu skvělost a sílu byli muži nervózní, protože nikdy nezažili skutečný boj. Bolely je žaludky, střeva se svírala a na těle vyrážel studený pot, kdykoli si vzpomněli na příběhy veteránů z bitvy o Říp. Kráčeli středem dálnice a rozhlíželi se po okolních domech a kopcích, jako by se na ně měli každou chvíli vrhnout hordy Prahy. Hledali nepřítele, který se ukryl za největší hradbu v dějinách země. Ta se právě objevila na horizontu.

Mýto si zaclonil oči. Všiml si, že jízdní zvědové se již vracejí. Mračil se, protože si vzpomněl na včerejší hádku.

„Nemůžeme dál čekat, zítra ráno zaútočíme!“ naléhal Brno. Stáli v polním stanu, několik postav skrytých před září slunce.

„O Nositeli meče stále žádné zprávy?“ zeptal se Mýto.

„Žádné. Tedy kromě toho, že je slepý.“

„Nevěřím mu,“ ukázal Mýto na Krajce, který postával za chlapcem. „Nikdy jsem mu nevěřil. Škoda, že jsi na tažení raději nepřizval maršála Trencka. To je moudrý muž.“

„Někdo se musí starat o město, když jsem pryč. Kromě toho poznám, kdy Krahujec mluví pravdu,“ zastal se špeha Brno. „Václava našel a vzkaz vyřídil. Jsou to už čtyři dny a zatím žádné zprávy.“

„Kdybych grrrrk mohl, tak bych ho přivedl nebo zabil! Ta pojebaná kočka mi ale zkřížila plány,“ dotčeně ze sebe vyrážel Krahujec. Jeho slova zněla jako skřeky, při řeči trhal hlavou a po ptačím způsobu si natřásal ruce zjizvené černými pery. V posledních dnech se už jen zřídka proměňoval zpět do lidské podoby, a když se to stalo, pohled na shrbenou stvůru vzbuzoval spíš odpor a lítost. „Chytili mě… Sotva jsem vyvázl eerrrk… životem! Nositel meče loví démona, na města nemá čas…“

Mýto v Krajcových vodnatých žlutých očích zahlédl zvláštní lítost, jako by ve špehovi zuřil vnitřní boj. Nejspíš to ale bylo jen způsobeno dravčí podstatou, která v něm nabývala vrchu.

„Ať tak či tak, není tu. Ptáte-li se mě, je to dobře,“ usmíval se chladně Ostrava. „Jednou zrádce – vždycky zrádce. Nepřekvapilo by mě, kdyby nakonec ještě změnil stranu. Rozhodně nepřešel na tu naši.“

Mýto si hryzal palec. Přehlížel shromážděné velitele divizí a věděl, že konečné rozhodnutí je na něm.

„Bez síly meče Králů na naší straně bude mít Praha mnohem větší moc. Opevnila se ve vlastním městě… Na druhou stranu, každým dalším dnem našeho váhání posiluje. Před necelým týdnem odhalila pravou podobu Pražanům. Verbuje a cvičí stále nové muže. A další stovky měšťanů prý vstupují do její armády dobrovolně.“

„Máš pravdu, už teď je pozdě!“ praštil do stolu Brno. „Měl to být blitzkrieg, a ne zákopová válka! Máme poslední šanci ukončit to rychle.“

Ostrava se šklebil jedním koutkem úst a byl výjimečně klidný. Neuniklo to Brnovu pozornému oku.

„Copak, Ostravo? Uniká nám snad něco?“

„Zítra je dobrý den pro umírání,“ vyhnul se otázce vládce Slezanů.

„Žádný den není pro umírání dobrý,“ pronesl chmurně Mýto. „Další odklady nám ale nepomohou. Informujte Plzeň. Zítra po rozednění zaútočíme podle plánu i bez Nositele meče.“

Od té chvíle neuběhl ještě ani den a už si nebyl svým rozhodnutím jistý. Nebyl si jistý ani budoucností příštích několika minut. Zvědové ho zpravili o tom, že části města, kterými procházejí, byly evakuovány. Nikde ani živáčka. Opuštěné domy se na něj pohrdavě smály mrtvými okny. Obrovská paneláková sídliště připadala Mýtovi cizí, neosobní a hrozivá, ze všeho nejvíc mu připomínala vybělené kosti.

Armáda pochodovala, zatímco slunce stoupalo nad obzor. Začínalo být horko a asfalt se rozpaloval jako žhavá pánev.

Po obloze ze západu na východ přelétl ohnivý fénix a zanechal po sobě rudou stopu. Chvíli se vznášela jako přízrak mezi mraky, než se rozplynula ve větru.

Mýto poznal domluvené znamení – útok na druhé straně Prahy začal. Právě teď se jedna po druhé otevřely hráze přehrad, aby zalily město povodňovou vlnou. Ne aby ho utopily, ale aby ho ochromily, zaskočily a vnesly chaos do jeho zdí. Byl čas!

Vrátili se elfí zvědové a přinesli podrobné zprávy.

Dálnici předělovala pětimetrová betonová hradba a masivní brána z oceli. Až dosud vypadala opuštěně, nyní se však otevřela a na most překlenující Jižní spojku vyjela elita rytířstva Prahy. Stříbrné jezdce naježené kopími pokládal nejprve za Stovku, bylo jich ale mnohem víc. Alespoň třikrát tolik rytířů se sešikovalo do řad a pobídlo koně proti armádě měst!

I Mýto se už vyhoupl do sedla. Vydal povely, a dřív než jeho hlas dozněl, opakoval je i signál trubky. Armáda měst se zastavila a rozestoupila po celé šíři dálnice. Kopiníci a pikenýři se přesunuli do prvních řad a nastavili čtyřmetrové zbraně proti těžké jízdě. Lučištníci naopak couvli hlouběji do týla, nebyl čas ani na jednu salvu. Mýto nad hlavu pozvedl meč. Uvnitř cítil bouři emocí, snažil se je ale umlčet a soustředit se na taktiku. Místo bylo poměrně úzké, města nemohla využít početní převahu – na druhou stranu ani nepřátelská jízda nebyla schopná manévrovat kolem armády.

Rytíři Prahy se blížili jako bouře. Kopyta bila do asfaltu, země se pod nohama zvířat chvěla. Mýto už viděl pouhým okem, jak se blýskají špice jejich kopí a divoká oční bělma koní. Pěnu odletující od jejich huby. Ocelová hradba se proti nim hnala jako smrtící vlna a v jejím čele zářila bílá postava, drobnější než ostatní rytíři, zakutá v bílém stříbře, v jedné ruce nesoucí bojový prapor.

„Praha?!“ zašeptal. Vypadala jako Pallas Athéna, nádherná a smrtící. Sklopila dlouhé kopí, které třímala jednoruč, jeho čepel připomínala list lípy.

Osobně vyjela na zteč, uvědomil si šokovaný Mýto. Proč tak riskuje?!

Už to nebyl jen pocit, silnice se jim pod nohama opravdu třásla. Vyděšení vojáci si vyměňovali pohledy, špice pík a halberd se chvěly, jako by do nich narážel vítr. Mýto si uvědomil, že se řada může kvůli panice každou chvíli rozpadnout.

Jako by tu myšlenku zachytil i Brno, zařval v tu chvíli z plných plic a jeho dračí řev se vznesl nad armádou jako povzbuzení. Drakoniáni odpověděli výkřikem jako jeden muž, prodrali se do druhé řady. Mýto se k podmanivému křiku přidal stejně jako další města. Zdar řval hrdelním dunivým hlasem, sametovým altem křičela Pardubice, chraplavým barytonem Bruntál, přidal se i Ostrava, Olomouc a stovky dalších. Křičeli i vojáci v předních řadách, stáli a křičeli vstříc smrti. Řev se mezi nimi a jezdci zhmotnil jako neviditelný štít.

Jízda byla tady! Hledí sklopená. Špice kopí namířené k zemi. Když se přiblížili na patnáct metrů, vychrlil proti nim Brno ohnivou záplavu, která polila bezmála celou šíři magistrály. Cválající rytíři proletěli přímo skrz plamennou vlnu, Praha se z ohně vynořila jako první. Těžkou jízdu nelze zastavit. Byli tu! S uši rvoucím řevem, zvoněním oceli, praskáním lámaných ratišť, jekotem bolesti a řičením koní se armády srazily.

Píky obránců si vybraly daň, přesto se jízda zakousla do armády měst jako řeznický nůž. Obrnění jezdci kolem sebe bodali jako sršni. Jeden po druhém ale přicházeli o kopí a hlava nehlava se bili meči, sekyrami, palcáty a okovanými obuchy. Rozdávali rány nalevo i napravo, sráželi vazy, sekali údy a drtili lebky. Také oni ale byli strháváni z koní a ubíjeni na zemi jako těžcí neohrabaní brouci.

Ostrava kolem sebe rozséval smrt. Jeho sbíječka zrudla krví, její hrot prorážel brnění jako papír. Mýtův výhled překryl Hradcův štít. Právě včas, aby odklonil vržený oštěp. Praha nabodla na kopí Sadskou a švihem ji odhodila dolů z mostu. Všude byla vřava. Křik. Vyhrávají? Svět se rozbil do tisíce střepů, v každém se něco dělo, bylo nemožné sledovat celou situaci.

Drtivá energie jízdy zeslábla. Rytíři prorazili hluboko do armády měst a ta se kolem nich stahovala jako svěrák. Boj se rozpadl do skupinek, mnohonásobná přesila začala rozhodovat. Z nebe se snesl Brno a sevřel v pařátech dalšího rytíře. Když se s ním zase vznesl, nohy muže zůstaly zaklíněné ve třmenech, a tak s ním zvedl i jeho koně. Chodidla neudržela váhu zvířete a utrhla se. Drak vystoupal výš a pustil ječícího jezdce, aby se rozbil na kusy. Drakoniáni bez milosti trhali rytíře zaživa, jejich plamenný dech si ale vybíral ztráty i ve vlastních řadách. Málokterý z nich se však dokázal ovládnout. Legie vpřed!

Praha zatroubila k ústupu. Rytíři otáčeli koně a prchali. Ti, kteří se probojovali příliš hluboko, byli ztraceni. Ještě chvíli vzdorovali přesile a rozsévali kolem sebe smrt, jeden po druhém však byli strháváni ze sedel a na zemi ubíjeni lidmi, kteří ještě včera byli členy české armády, instalatéry nebo inženýry ekonomie. Praha přišla o dobrou třetinu jezdců, jejich krev teď olizovala lačná dálnice.

„Nenechte Ji utéct!“ zařval Mýto.

Hradec s Pardubicí pochopili, na co generál myslí. Kdyby Prahu dostihli teď, mohli by ukončit celou válku! Pobídli koně a vyrazili za jezdci, kteří se pomalu vzdalovali mimo dostřel.

„Vítězíme!“ vykřikl Mýto. Jako by to byl signál, vojáci se rozběhli vpřed. Kam zmizel jejich strach? Kam se poděla nervozita? Srdce jim divoce bušila a tváře hořely. Byli zpocení, zachváceni euforií, kterou dosud nezažili. Napili se krve. Zapomněli na rozkazy, řítili se teď za nepřítelem, aby ho zničili. Rozdupali. Roztrhali zaživa. Celé čelo armády měst se vrhlo do pronásledování.

Brno byl ze všech nejrychlejší. Snesl se z nebe jako kámen a pokusil se Prahu strhnout z koně. Ona se ale jen lehce otočila a pustila uzdu. Obouruč bodla dlouhou zbraní a zasáhla draka do hrudi. Hrot sklouzl po šupinách žeber, přesto za sebou zanechal hlubokou rýhu, ze které se vyvalila krev. Skupina cválajících rytířů se semkla kolem ženy s bílým chocholem jako ježek z mečů a kopí. Brno nad nimi vztekle kroužil a kropil je horkými kapkami krve, znovu se ale přiblížit neodvážil.

Brána ve velké hradbě se otevřela právě včas. Mýto zalitoval, že sabotáž Odboje nevyšla, tak to ale ve válce bývá. Možná byly šiky obránců příliš početné, nebo akce rebelů selhala.

Zdržel se vzadu, když vojáci spontánně vyrazili za nepřítelem. Teď si ale něco uvědomil. Rozpoznal pach, který k němu přinášel vítr.

„Stůjte!“ vykřikl. „Zpátky!“

Jeho povel zatroubil okamžitě i trubač, bylo ale pozdě. Ráno sprchlo, všude již bylo sucho, až na silnici pod jejich nohama, kterou vroubkovaly podivné kanálky. Do nich teď proudila černá tekutina. Někteří velitelé zaslechli jeho rozkaz a začali se stahovat. Pozdě. Na střechách okolních paneláků vstali ukrytí lučištníci a magistrálu zasypal déšť zápalných šípů. Všude vybuchly plameny. Vyvalil se černý kouř, šířil se zápach benzínu a nafty. Čelo armády měst se ocitlo v plamenech. Vojáci byli upalováni, panikařili jako vyděšená zvířata. Potáceli se do bezpečí plamenným mořem. Ti, kteří upadli na zem, už nevstali.

Někteří zareagovali rychle. Z rukou Třeboně a jejích vodních mágů vytryskly proudy vody. Oheň se nepodařilo zcela udolat, přesto tento zásah zachránil mnoho životů.

Lukostřelci na střechách blízkých domů i na sto metrů vzdálené hradbě zasadili šípy a opět natáhli tětivy. Vyslali další salvu, nebe se na okamžik zatmělo mrakem šípů. Snášely se na armádu, bzučení jejich letek přivádělo vojáky k šílenství. Vzápětí na ně zabubnoval smrtící déšť.

Jeden dva vodní mágové se skáceli mrtví k zemi s těly prošpikovanými šípy. Ze všech stran se ozývaly bolestivé výkřiky, řady se rozpadaly. Lidé do sebe vráželi, zapomínali na rozkazy. Mýto se rozhlédl, snažil se zhodnotit situaci. Přes kouř a plameny neměl dobrý výhled na hradbu. Víc než skutečné ztráty jeho armádu decimovaly chaos a panika. Ještě nebyl konec. Na obloze se objevilo několik černých bodů, které se rychle zvětšovaly. Jejich zvuk nebyl přes vřavu slyšet, náhle však byly tady. V přítomnosti tolika měst letadlům vynechaly motory, vyspělá technologie kompletně zkolabovala. Sebevražední piloti z kbelské základny stroje navedli volným pádem do nejhustší vřavy… Ozvaly se exploze, vzduchem létala lidská i zvířecí těla. Rozžhavené kusy asfaltu pršely jako magma po výbuchu sopky. Odpudivý masožravý květ války se otevřel. Čpěl dusivým dýmem, jeho pelem byly stovky mrtvých lidí i měst.

„Zpátky! Ústup!“ rozhodl konečně Mýto. „Přeskupíme se!“

Unáhlili se a zaplatili krvavou daň. Byl si teď víc než jistý, že pokud na západě neprorazila Plzeň, potrvá válka měsíce. Praha nemůže vyhrát, budou ale muset obětovat ještě hodně životů…

Města se stahovala otřesená z první porážky. Mýto nechal jako poslední ustupovat kopiníky, protože se obával, že skrz plamenné moře znovu udeří těžká jízda. Něco se ale dělo… nebo spíš nedělo. Protiúder na zadní voj nepřišel…

Když se armáda dostatečně vzdálila, opevnila se na přilehlém kopci. Střelci zaujali pozice na vyvýšeném prostranství, ranění byli rychle odnášeni k polnímu lazaretu, který vyrostl z desítky volských spřežení. Oddíly se přeskupovaly, počítali se mrtví. Mýto byl zpocený, jeho tvář pokrývaly mastné saze, vlasy a vousy byly místy spečené. Vyšplhal na most nad dálnicí a hleděl na horizont města.

Praha nemůže být na dvou místech najednou… Podařilo se Plzni prorazit? Čekal na smluvené znamení, které ale nepřicházelo. Bystré oči města odhalily sloupy ohně a kouře, které se zvedaly na několika místech Prahy. Zarazil se a přivolal elfa s nejlepším zrakem. Ten jeho pozorování potvrdil, a co víc, zdálo se, že požárů přibývá! Hořely domy i celé čtvrti! Že by to byla práce Plzně? Nebo se jednalo o akci Odboje? Mýto zavolal Brna a požádal ho, aby věc odletěl prozkoumat ze vzduchu. V Praze se dělo něco zlého… Přestože by měl být rád, teprve teď se začínal opravdu bát.

* * *

Osamělý chodec kráčel středem cesty. V odstupu za ním klusali dva zjizvení vlci. Nezdálo se, že by to někomu vadilo, protože na silnicích nebyla téměř žádná auta. Jako by se celé město napjalo a strnulo jako tygr připravený ke skoku. Na Prahu padlo ticho, dusilo ji pod polštářem obav, tlumilo hovor do šepotu, vysávalo z ní smích i pláč.

V závěsu u Vaškova pasu se houpal v ošoupané pochvě meč. Už dávno ho přijal jako věc, která k němu neodvratně patří. Jako svou součást. Někdy měl pocit, že k němu v duchu promlouvá šepoty podobnými hlasu větru, zvlášť poté, co oslepl a opět začal vidět duchovním zrakem prostřednictvím vlků. Nejspíš to ale byla jen další z nepochopitelných fantazií, které se stále více dobývaly do jeho hlavy. Už dávno se přestal snažit všechny ty obrazy chápat. Některé otázky zkrátka neměly odpovědi.

Myslel na Patrika.

Vlastně pro něj netruchlil v pravém smyslu slova – nebrečel, nezoufal si… zkrátka to nedokázal. Jako by mu srdce ucpal špunt a uvnitř hlodala tupými zuby bolest způsobující necitlivost, umrtvení duše. Úleva nepřicházela a on se cítil vinen. Věděl, že ten pocit nepomine, dokud on nebo démon nezemře, a možná ani potom.

Když procházel kolem sochy svatého Václava, zastavil se. Památný ochránce české země seděl na koni a shlížel na náměstí nesoucí jeho jméno. Bez kopí byla jeho ruka prázdná, držel ji před sebou sevřenou v pěst. Hleděl k ní s nevyzpytatelným výrazem. Co měla znamenat ta zaťatá pěst? pomyslel si Vašek. Že přichází doba nejtěžší? Nebo třeba: Už jsem nad vámi zlomil hůl, pomozte si sami?

Se zvláštním vytržením vzhlížel k dávnému knížeti a pocítil k němu náhlé sympatie. Důležitost některých věcí člověk pochopí, až když o ně přijde, uvědomil si.

Přešel Václavák a pokračoval po Legerově ulici vzhůru k náměstí I. P. Pavlova. Přestože ráno sprchlo, silnice byly už suché. Omítky domů se dusily pod šedým nánosem prachu, pocházejícím z dob, kdy těmito místy projížděly desítky tisíc aut denně. Nyní byla ulice tichá, až na psa vesele štěkajícího na svého pána v několik set metrů vzdáleném parku. Ne snad, že by v ulicích nebyli lidé, ale i přesto působilo město jako vylidněné. Tramvaj stála ve stanici jako člun, co uvízl na souši, nehybná zkamenělina trilobita. Po pasažérech ani památky.

Vašek se díval na Prahu a představoval si, jak by vypadala, kdyby vláda klidu a ticha vydržela, zatímco by se město začalo postupně rozpadat, bylo by rozrušováno a kousek po kousku rozebíráno vegetací, až by se jednoho dne ponořilo do neprostupné džungle jako v Ajvazově románu o Druhém městě. Realita nebyla příliš daleko od literární fikce, uvědomil si.

Nyní byly okrajové čtvrti opuštěné a drtivá většina obyvatel násilně vystěhována pod ochranu obří hradby, která obehnala celé vnitřní město jako ocelový pás cudnosti. Možná i proto bylo v centru víc lidí než obvykle, procházeli se ulicemi, za astronomické sumy pokoutně vykupovali poslední zbytky jídla, které nestačili zabavit Hrdí občané a samosprávy městských částí. Ve většině firem se nepracovalo. Stále častější výpadky elektřiny vyřadily ze hry počítače a mnoho dalších elektrospotřebičů.

Šokující bylo, že přinejmenším devadesát procent lidí před vypuknutím městských válek vlastně nevytvářelo žádné hodnoty. Ano, seděli u počítačů a mailovali si, vyplňovali výkazy, připravovali prezentace a tabulky, počítali čísla, účtovali čísla, vydělávali čísla, která jim naskakovala na elektronických účtech. Telefonovali jak o život, chodili na schůzky, když nebylo zbytí, aby domlouvali obchody, které se většinou odehrávaly jen v elektronickém vesmíru. Kdo ale pěstoval kukuřici? Kdo choval prasata? Kdo vyráběl cihly a stavěl z nich domy? Kdo uměl vykovat čepel rýče a kdo utkat košili? Všichni byli strašně chytří a specializovaní, znali principy přerozdělování státních důchodů, vliv výše diskontních sazeb na inflaci a jak nainstalovat operační systém na počítač, který si sami sestavili. Kdo si ale pamatoval, jak se loví zajíc? Jak skladovat potraviny, aby dlouho vydržely, když nefunguje lednice? Jak vyprat prádlo, když umřela pračka? Nastala krize systému, kdy se jeho elity ze dne na den staly přítěží. Nemělo to nic společného s politickým názorem, najednou záleželo jen na tom, jak je kdo schopný přežít.

Kolaps městské hromadné a vůbec automobilové dopravy způsobil, že lidé chodili pěšky nebo jezdili na kole. Trh zareagoval velmi rychle, jak už to bývá, a docházelo k bizarním situacím, kdy kupní cena průměrného kola v mžiku překonala cenu zánovního Volkswagenu Passat CC. A přesto některé rutinní činnosti a služby pokračovaly, jako by se nic nestalo, a to jen podtrhovalo bizarnost situace. Například teď uprostřed ulice muž v modrých montérkách v klidu opravoval kryt kanálu. Dřív tu stávaly od rozednění do setmění kolony, nyní to ale nikomu nevadilo…

Příval lidí proudících z okrajových čtvrtí Prahy do centra vyústil v to, že mnozí získali nové nájemníky. Vrátila se hubená poválečná léta, za nichž žily v jednom šedesátimetrovém bytě i dvě rodiny. Městské úřady se marně snažily situaci koordinovat, jasně se ukazovalo, že jejich samosprávné celky jsou vzhledem k nárokům na rychlost a potřebný detail řešení příliš velké. Vznikaly desítky sporů a problémů, které se většinou týkaly jediné ulice nebo jediného domu. A tam se také začínaly řešit. Samospráva se fragmentovala, vznikaly oddíly domobrany, náčelníci jednotlivých ulic a někdy i domů. Všechno se měnilo tak neuvěřitelně živelně a nekontrolovaně! Policie byla zčásti naverbována do armády, a současně byla bez techniky a technologie prakticky bezbranná.

Lidé tak dlouho reptali a čekali s odchodem za hranice, neschopní vzdát se svého bytu či pozemků, až pravou chvíli jako tolikrát předtím prováhali. Bylo pozdě. Praha se změnila v obležené město.

Z náhlého popudu Vašek zamířil do baru na Ječné ulici, jednoho z mála, které zůstaly otevřené. Nebo to byla Žitná? Nikdy si vlastně nezapamatoval, která je která, a to ani v dobách, kdy na tom záleželo. Koho proboha napadlo pojmenovat dvě rovnoběžné ulice takhle nesmyslně? Pohrával si s tou myšlenkou, ještě když si objednával whisky. Barman se podíval na jeho meč a nejspíš usoudil, že patří k městské gardě. Vašek ukázal, že má na předražený alkohol peníze. Za chvíli už míchal ve skleničce zlatou tekutinu a říkal si, že se ty ulice mohly jmenovat klidně třeba Zelenožlutá a Žlutozelená a vyšlo by to nastejno.

Město v sobě skrývalo mnoho ironie, tajemného humoru, lidských příběhů i šokujících pohledů, dřív ale nikdo neměl čas zastavit se a poslouchat.

Vašek naklonil sklenku a díval se na svou dlaň skrz její stěny. Zlatý kříž byl stále zlatý, v posledních dnech navíc matně zářil. I na to si už zvykl. Přestal jej vnímat jako nenáviděné stigma, které ho vytrhlo z pohodlného světa byznysu, kde se staral jen sám o sebe a žil pohodlný a k uzoufání jednoduchý život. V té podivné dávné době myslel na sebevraždu, když se jakási čísla a barevné čárky na legrační obrazovce rozmazávaly výš nebo níž. Nebezpečí v současném životě znamenalo, že za okamžik možná zemře. Radost kdysi znamenalo vítězství oblíbeného fotbalového týmu, zvýšení platu nebo sex s kráskou, na kterou druhý den zapomněl. Dnešní radost byl příval pocitů, když s vlky před několika dny tiše seděl na střeše hlavního nádraží, pozoroval západ slunce a uvědomoval si, že může být poslední. Bylo to tak silné a intenzivní, že to ani nedokázal popsat.

Když si na dobu před dvěma lety vzpomněl, přihodila se divná věc. Draci plivající oheň, magie, šermířské souboje a mluvící zvířata se pro něj stali skutečností, zatímco život „předtím“ mu připadal jako neuvěřitelný, zpola zapomenutý sen.

Byla v tom zvláštní osudová neodvratnost. Svět už nikdy nebude stejný jako dřív. Jeden věk pominul, druhý začínal, a ani trochu ho nezajímalo, co si o tom kdo myslí.

Třetí whisky ho hřála na prsou. Báječně sládla a houstla na jazyku. Uvědomoval si, že nejspíš právě teď několik kilometrů od něj probíhá obrovská krvavá bitva měst a Prahy. Na dnešek bylo stanoveno datum útoku. Prostřednictvím tajných poslů, kteří proudili mezi Odbojem a velitelstvím armády měst, bylo domluveno, že Odboj svými silami útok podpoří, anebo se přinejmenším pokusí způsobit mezi obránci co největší chaos. Měli tak odlákat pozornost Prahy a přinutit ji, aby co nejvíc rozdělila síly.

Při pomyšlení na to, co Itivan riskuje, se Vaškovi sevřelo srdce. Přesto se sklenička, kterou nesl ke rtům, nezachvěla.

Chtěli po něm, aby se přidal k jejich armádě, aby šel v prvním sledu a třeba až na Hrad, kde setne Praze její pyšnou hlavu. Poslal je tam, kam slunce nesvítí. Nechápal, jak si o něm mohou myslet, že je jen nemyslící řezník, který pokaždé vykoná pouze to, co mu kdo poručí. V minulosti s ním manipulovali, posílali si ho mezi sebou jako balíček s antraxem, Vašek ale zmoudřel. Možná opravdu byl Nositelem meče, městům za to ale nic nedlužil; pokud si ho opravdu Meč našel, udělal to jen ze svých tajemných pohnutek.

Tehdy na Řípu bojoval po boku Mýta, aby osvobodil města. Nesl vinu na jejich uvěznění a zaplatil za to. Další události se ho ale netýkaly. Jeho nepřítelem byl démon a Praha, pokud mu nebude stát v cestě, ať si dělá, co chce. Mnohokrát Itivanovi i Reze opakoval, že to není jeho válka. Nerozuměli mu. Oba toužili po Její hlavě a měli na to právo. Vašek měl pro pomstu pochopení, jako by jim ale stále nedocházelo, že on se jejich nástrojem nestane. Sám nevěděl proč, možná kvůli Praze, protože si stále pamatoval její oči, ve kterých přes všechny strasti zůstalo i něco vznešeného a čistého. A možná kvůli tomu, že si všiml i nenávisti v očích městských bohů, a chvílemi se sám sebe ptal, jestli jsou opravdu o tolik lepší než ona.

K jeho vlastnímu údivu ho jako jeden muž podpořili členové Lvího spáru. Odmítli se v konfliktu měst přidat na jakoukoli stranu. Jediné, co je zajímalo, byl démon a Kopí osudu, které se rozhodli stůj co stůj získat a znovu ukrýt. A dokud byl artefakt v rukou démona, měli s Vaškem stejný cíl.

Nevěděli, kde začít, a tak jim nezbylo než zahájit pátrání hezky od začátku. Druhého dne ráno se proto rozešli každý jiným směrem, aby hledali jakoukoli stopu po démonovi. Večer se znovu setkali na hlavním nádraží, které zůstávalo jejich základnou, vyměnili si novinky a rozdělili si oblasti pro další den. Reza jim pomáhala.

Hned na začátku se dohodli, že kdyby se někomu podařilo vypátrat démonův úkryt, vrátí se okamžitě pro ostatní a nebude sám nic podnikat. Přesto si byl Vašek jistý, že kdyby se to poštěstilo jemu, necouvl by o krok. Vlastně po tom naopak toužil, protože by tak alespoň věděl, že nikdo další už nezemře. Přes svůj handicap se cítil silnější než kdy dřív. Věřil ve svou nenávist, v sílu, která se v něm probouzela, kdykoli na úhlavního nepřítele pomyslel. Už minule s ním málem skoncoval. Málem ho dostal! Minule jsi oslepl, řekl by Patrik, kdyby tu s ním teď popíjel.

„Minule jsem oslepl,“ zašeptal Vašek.

Věděl, jak moc byla Reza smutná, když s ní odmítl odejít za Brnem. Pověděla mu o rozkazech svého pána a on jí řekl, že se na ni nezlobí, ale že s ní nepůjde, i kdyby se ho pokusila zabít. Nepokusila se, a přece ho dokázala zaskočit. Vzdala se všeho, co jí bylo drahé, porušila rozkazy svého Vládce a zůstala s ním. Se ztroskotancem. Oslepeným a zohyzděným ubožákem, kterému zbyl jen meč, zlatý kříž v dlani a dvojice vlků. Vašek ji nechápal, a přesto k ní cítil hluboký vděk, který jí nedokázal ale nijak sdělit, a tak spolu setrvávali v podivném, nevyřčeném vztahu, kdy si jeden od druhého udržovali opatrný odstup, a přesto se ovzduší pokaždé změnilo, když se setkali ve stejné místnosti. Vašek věděl, co to znamená, ale zároveň si zakázal na to myslet, protože před soubojem s démonem nemělo smysl poutat se s čímkoli, co mu bylo milé. Spoléhal na nenávist, ta byla plachtou, která ho nesla vpřed, rozjasňovala mu oči a vedla ho k vytyčenému cíli. Rezonovala s jeho vlčí podstatou.

Možná až bude po všem. I tak však nebylo pravděpodobné, že by se toho dožil…

Byl unavený, ne – vyčerpaný. Poslední rok spal málo a jen zřídka klidně. Zestárnul. Pleť mu zešedla, pod nevidomýma očima visely kruhy a na obličeji vykvetly vrásky. Ve vlasech se objevovaly šediny. Měl ošuntělé šaty pokryté zaschlými skvrnami, z nichž některé byly od krve. Smrděl kouřem, potem a svými vlky… nepochyboval o tom, přestože sám sebe necítil.

Popíjel whisky, převaloval ji na jazyku a díval se skrz výlohu na ulici, na všechny ty tvary, věci, bytosti, vůně a zvuky, které byly esencí Prahy. Přemýšlel o bytosti, jež představovala duši města.

Náhle něco zaujalo jeho pozornost. Směrem od Národního muzea přicházela podivná skupina postav. Pohybovaly se zvláštním trhavým způsobem, těla mnohých měla bledou či nazelenalou barvu. Některé byly pokryté krví či měly oči podmalovány černými kruhy. V prvním okamžiku hmátl Vašek po jílci meče, přesto však ani jeho citlivý čich nezachytil pach hniloby a rozkladu. Průvod se přiblížil a Vašek nedokázal zadržet úsměv, který mu mimoděk vklouzl na tvář. Vzpomněl si, že něco podobného už viděl kdysi v televizi. Byl to zombie walk. Skupina študáků, recesistů a fandů kostýmů se převlékla za oblíbené nemrtvé z béčkových hororů a teď si to mašírovala městem. Byla v tom extravagance, legrace, rukavice hozená hrůzám války, o níž možná ani nevěděli.

Když skupina přecházela přes náměstí I. P. Pavlova, Vašek sklopil oči a uvažoval, že si objedná ještě poslední whisky a znovu vyrazí hledat démona. Náhle ale zaslechl z ulice křik. Když skupina „zombií“ procházela kolem kanálu, jeden z nich pravděpodobně spadl dolů. Všichni se shlukli u kruhového otvoru v kočičích hlavách. Víko leželo opodál, řemeslník kamsi zmizel a svou práci evidentně trestuhodně zfušoval.

Průvod se zaradoval, protože bylo vidět, že se jejich ztracený druh už drápe nahoru po železném žebříku. Zombie se vynořila na světlo a naklonila hlavu na stranu. Rozšklebené rty odhalovaly vyhnilé pahýly zubů, masem prorážely kosti. Hrudník se hemžil vypasenými bílými červy.

„To není Lenka,“ zaprotestoval tichý hlas.

„Hustý!“ nedokázal skrýt entuziasmus kudrnatý kluk s brýlemi, jemuž se přes čelo táhla modelínová jizva, zatímco tričko měl celé zakrvácené červenou temperou. Poplácal zombii vystoupivší z kanálu po zádech, přičemž se mu ruka probořila do ztrouchnivělého masa.

Vašek si uvědomil, co cítí, a vyskočil od stolu.

Zombie se otočila ke klukovi a s nevyzpytatelným výrazem napodobila jeho gesto. Při tom mu zaryla pařát pod lopatku a vzápětí ji odtrhla i s celou paží. Nastal okamžik absolutního ticha, následovaný výbuchem paniky, jekotu a křiku. Z podzemí šplhali na ulici další nemrtví a vrhali se na vše živé. Někteří ze studentů propadli hysterickému záchvatu, ti životaschopnější utíkali. Jedna dívka si lehla na zem, křičela a kopala kolem sebe nohama. Dva nemrtví ji znehybnili, zatímco třetí popadl její hlavu mezi dlaně a začal jí vysávat vzpomínky.

Vašek tasil meč a vyběhl z baru.

Bylo to jen dvě desítky metrů. Hravě je překonal, a dřív než se nejbližší zombie ohlédla, setnul jí hlavu. Ta odskočila a skutálela se mezi nohy dalších tří nemrtvých, kteří se vydrápali na povrch.

„Ty tam!“ zařval Vašek na mladého muže v džínech, s napudrovanou pletí a frankensteinovskou jizvou namalovanou na čele. „Je jich tam víc. Musíme zavřít ten kanál!“

Koutkem oka ještě zachytil, jak kluk zmateně kývl, už se ale musel bránit trojici nemrtvých. Jejich pohyby nebyly ani zdaleka tak pomalé a nemotorné jako v béčkových filmech. Naopak. Stěží stíhal unikat. Boj byl vyrovnaný jen díky Princovi a Krvi, kteří dotírali na nepřítele ze stran. Černé drápy mrtvých rozrážely vzduch, zatímco před nimi Vašek ustupoval.

Kluk se mezitím vrhl ke kanálu a pokusil se na něj nasadit kryt. Přirazil víko akorát ve chvíli, kdy z něj vylétla zažloutlá ruka kostlivce. Skočil na ně, aby rozdrtil přečnívající prstní kosti. Stala se ale hrozná věc. Další dvojice rukou víko zespodu nadzdvihla a naklonila. Vzápětí po něm mladíkovi sklouzla noha a zmizela v temném otvoru kanálu. Kluk zařval, jako by ho na nože brali. Cosi ho strhávalo dovnitř do temnot.

Vašek věděl, že nemá čas. Pozvedl ruku se zlatým křížem a vykřikl. Bezhlavě roztočil meč a vrhl se přímo proti zombiím, které ho od nešťastníka dělily. Přestože až do poslední chvíle nevěděl, co se stane, tajemná moc ho nenechala na holičkách. Z dlaně vytryskl proud bílého světla a rozrazil nemrtvé jako Boží beranidlo. Odmrštil je desítky metrů daleko, kde narazili do zdí domů.

Kluk už se držel jen za lokty. Kopal nohama, v bezbřehé hrůze se snažil vydrápat nahoru, něco ho ale pevně drželo. Vašek už byl skoro u něj. „Vydrž!“ křičel a bílá záře tryskala z jeho dlaně jako napalm. Kluk náhle vytřeštil oči a ztuhl. Vzápětí zmizel v temnotě tunelu.

Vašek bodl mečem do tmy, kde po úzkém žebříku šplhala další zombie. Cítil, jak hrot narazil na překážku, protrhl ji a zastavil se až o kost. Kluk ale zmizel. Vašek čepel vytrhl a dupl na hlavu nemrtvého podrážkou. Pustil meč a přivalil na kanál litinové víko. Rychle se rozhlédl, čím by ho zajistil… a v tu chvíli uviděl všechno, co se kolem děje.

Činžovní dům na křižovatce se Sokolskou hořel, z oken se valil dým, který vyhnal jednoho člověka dokonce na parapet… Odtamtud zběsile volal o pomoc. V jeho hlase vibrovala hrůza, která neměla nic společného s plameny, jež se rychle šířily domem. Vzápětí se u okna objevila umouněná postava. Na očích měla tmavé brýle, kůži mimořádně bledou a v křivých, zkažených zubech nůž.

Kanálník na staršího muže náhle z plných plic zařval! Ten se lekl a sklouzl z parapetu. Dvě patra pádu utnuly jeho křik dutým zvukem, jako když praskne meloun. Z domovních dveří vyběhly dvě ječící ženy. Jedné se zapíchl podpatek mezi dlažbu. Upadla a rozbila si koleno. Hrabala se po čtyřech pryč jako o život. Vzápětí se znovu rozrazily dveře a z nich vyběhl proud pokřivených, neuvěřitelně špinavých postav. Kanálníci vycházeli na povrch a šířili kolem sebe štiplavý pach podzemí. Někteří měli tmavé brýle. Další si oči převázali šátky a všichni dohromady vypadali jako odpudiví a vrásčití upíři.

Víko kanálu u Vaškových nohou odskočilo, jak se o ně z hlubin opřely nelidsky silné ruce mrtvých. Otočil se a viděl, že situace je podobná i směrem ke Karlovu náměstí a Národnímu muzeu.

Wihelin je mrtvý, blesklo Vaškovi hlavou. Král olší možná také. Gilda Hluchých ztratila vládce. Praskly všechny petlice, které zamykaly třináctou komnatu.

Na ulici se sbíhal dav lidí, které vyhnal z domovů požár, nebo se jenom přiběhli podívat, co se děje. Nyní se ukazovalo, jak špatné bylo jejich rozhodnutí. Z několika kanálů v dohledu už vyšplhaly desítky nemrtvých. Hnal je šílený, nelítostný hlad po vzpomínkách a touha zabíjet.

Směrem k Václavskému náměstí byla situace ještě horší. Další dva domy stály v plamenech. Z kanálů se řinuli kostlivci jako černý nezastavitelný proud odpudivých brouků. Kanálníci vybíhali ze sklepení domů, rozjíveně pokřikovali a začínali rabovat město.

Vyděšených lidí na ulici přibývalo. Podvědomě se přimykali k Václavovi, protože on jediný měl v ruce meč a u nohou mu stáli dva naježení vlci.

Tady neměli šanci se ubránit. Z rozběhu nakopl špičkou kanady do hlavy kostlivce, který vylézal z nejbližšího kanálu. Musí dostat co nejvíc lidí do bezpečí hlavního nádraží, letělo mu hlavou. Tam se snad s Itivanovými lidmi ubrání. V tu chvíli ho ani nenapadlo, že většina rebelů je teď možná někde v týlu armády Prahy. Přímá cesta k nádraží byla ale odříznutá, a tak se Vašek rozhodl, že zkusí běsnící útočníky obejít přes náměstí Míru.

„Za mnou,“ vykřikl a rozběhl se. Nestaral se o to, kdo ho poslechne, a kdo ne. Panikařící dav se zachoval jako vyplašeně stádo. Vašek byl jediný, kdo věděl, co má dělat, a ostatní ho beze slova následovali.

Běželi k náměstí Míru a cestou se k nim přidávaly další hloučky zmatených lidí. Od Tylova náměstí se k nim dokonce připojilo několik policistů, kteří měli kromě služebních pistolí i pendreky a okované hole. Situace se zhoršovala. Na náměstí Míru nahnali kanálníci do jedné z opuštěných tramvají skupinu lidí. Pak vůz převrhli a zapálili. Pokaždé, když už někdo nemohl vydržet horko a dým a vyrazil ven, naběhl přímo na čepele jejich rezavých nožů.

Nad Prahou se zvedaly sloupy dýmu. Vašek přivřel oči a vykřikl povel, přestože vlci slyšeli i jeho myšlenky. Nepřemýšlel nad přesilou. Nechal mluvit svůj vztek a vrhl se na kanálníky, jako by nebyl jedním mužem, ale armádou. Meč v jeho ruce zpíval neznámou dávnou píseň. Utínal údy a hlavy. Vlci trhali těla. Vašek byl stržen bojem a teprve po chvíli si uvědomil, že nebojuje sám. Někteří z davu se k němu přidali. Popadli, co bylo po ruce, a nyní se potýkali s vyzáblými a páchnoucími postavami. Po rychlém boji se jim podařilo osazenstvo tramvaje osvobodit.

Pach krve a síla myšlenek tolika lidí však přilákaly nemrtvé. Z okruhu stovek metrů se stahovali k náměstí Míru. Blížili se rychle, bez logické úvahy, hnáni jen hladem a tupou, nezdolnou vůlí. Blížili se a tlačili před sebou další Pražany, kteří před nimi prchali, protože v boji neměli nejmenší šanci. Situace byla stále zoufalejší.

* * *

Zarostlý Marek Týč, oblečený v khaki košili a pracovních kalhotách, ležel pod maskovací celtou na Nuselském mostě, na samém kraji silnice, kterou minulý týden rozervala exploze a surově tak přerušila oblouk klenoucí se nad celým údolím. K očím si tiskl dalekohled, obočí se mu chvělo nervovým tikem.

Sledoval vojáky Prahy, kteří pochodovali Nuslemi. Mnohé z těchto oddílů policie a domobrany vznikly teprve v posledních týdnech, kdy armáda verbovala z řad civilistů. Marek už viděl dost a věděl své. Tušil, že řeči o tom, že městu vládne mytická královna, jsou pravdivé. Stejně jako to, že Prahu oblehla přesila nepřátelských sil. On sám byl příliš chytrý, aby se do konfliktu zapojoval. Věděl, že ve svém panelákovém bunkru přečká všechno. Při myšlence na domov mu zakručelo v břiše.

Otočil se na bok a vytáhl z odřeného batohu konzervu s játrovou paštikou. Odtrhl víčko a začal obsah vybírat prstem a cpát si jej do úst, až mu drobky paštiky padaly do vousů a za košili. Nevšímal si toho, celou dobu neodtrhl oči od dalekohledu.

Byl zrovna na ranní obchůzce shánět další potraviny, jimiž by ještě doplnil přecpanou spižírnu, současně hledal i zajímavé předměty, které by se daly využít jako zbraně nebo by je mohl dobře směnit na černém trhu. Pak ho ale zaujal vzdálený křik, který přinášel vítr. Na magistrále za Pankrácem se něco dělo, řev bitvy Marka přitáhl jako magnet. Zachvěl se. Uvědomoval si, jak nesmírně důležité může být vidět a vědět a jaký náskok mu to může dát před ostatními obyvateli města.

Musel se dostat blíž! Popadl pokrývku, luk a sekeru Fiskars a vrátil se zpět na začátek mostu, aby seběhl po kaskádách a přesunul se na opačnou stranu údolí. Uvědomoval si, že se na dnešní výpravě pustil daleko, dál, než bylo bezpečné. Chtěl ale vědět víc než ostatní a udržet si výhodu, o níž psali v knihách o přežití.

Vyhlédl si vysoký dům, stojící nad magistrálou až u samé hradby jako orlí hnízdo. Vykopl dveře z tvrzeného skla a po schodech vyběhl až do posledního patra, kde rozbil okno na střechu. Posunul se až k jejímu okraji, aby viděl co nejdále k Pankráci. Z výšky se mu zatočila hlava. Klekl si, čočky dalekohledu se zaleskly jako vysunuté oční bulvy šneka.

Sledoval situaci už dobrou půlhodinu. Hluboko pod ním probíhaly jakési manévry. Vojenské oddíly proudily z Kongresového centra a pochodovaly na jihovýchod k místu střetu. Slyšel vzdálený řev, který se nesl nezvykle tichou Prahou. Na obzoru se vzneslo podivné tělo hrůzného ještěra, jež upoutalo jeho pozornost. Zachvěl se až do morku kostí. Vzápětí však jeho pohled přitáhla zakrvácená jízda, která se vracela z boje skrz hlavní bránu východního opevnění, mírnila koně z cvalu a otáčela je. Za jejich zády vybuchly plameny, kouř se vyvalil od silnice před velkou hradbou. Obloha nad Markovou hlavou náhle zaduněla, až mu zalehly ušní bubínky. Instinktivně se přikrčil, přitiskl se až ke střeše. Udeřily ho vibrace vzduchu, obrovské masy kovu naježené zbraněmi se přehnaly s ohlušujícím řevem nad ním a volným pádem se zřítily kamsi za hradbu. Země se otřásala explozemi. Marek se krčil v posvátné hrůze. Na okamžik pustil i dalekohled a ucpal si uši.

Tak je to pravda, napadlo ho. Praha bojuje o život. Uvědomil si, že pokud se útočníkům podaří zdolat hradbu, dostanou se rychle k jeho současné vyhlídce. Teď ale měli nejspíš jiné starosti. Narovnal se a znovu přiložil k očím dalekohled.

Na střechách okolních věžáků a kancelářských budov stáli lučištníci Prahy a zasypávali nepřítele deštěm střel. Jedna ze střech byla pokrytá ohněm. Vojáci něco křičeli a snažili se utéct do bezpečí domu. Marek nerozuměl slovům, i tak ale věděl, že je nejvyšší čas vrátit se do bezpečí bytu, kde dokáže přečkat přinejmenším rok, možná i dva.

Zvědavost se v něm svářila se strachem. Od nedalekého věžáku zazněl hrozivý řev, při kterém tuhla krev v žilách. Nemohl patřit ničemu lidskému! Marek už se chtěl otočit a utéct ze střechy dovnitř domu, když si všiml osamoceného jezdce cválajícího z centra k obráncům hradby. Zastavil se až u obrovitého rytíře v červeném varkoči se zlatým lvem, který stál spolu s bělostnou jezdkyní v čele obránců.

Týč nerozhodně přešlápl, zvědavost ho ale přemohla. Vrátil se k okraji střechy a zaostřil dalekohled. Přitáhl zvětšení na maximum.

Oba muži živě diskutovali, nově příchozí vzrušeně gestikuloval, nakonec sklonil hlavu v úkloně a čekal na generálovo rozhodnutí. Bylo vidět, jak rytíř vytřeštil oči, zbrunátněl. Okamžik se rozhlížel a potom cosi vykřikl. Zatímco víc než polovina oddílů se začínala šikovat a otáčet, on sám se vyhoupl do sedla obrovského válečného koně. V tu chvíli si Marek mezi jezdci opět všiml ženy v bílé zbroji, která i na dálku zářila jako andělská křídla potřísněná rudým deštěm. Zarazila rudého rytíře, cosi mu poručila a pak se sama rozjela v čele zdecimované jízdy k centru. Generál se za ní díval a i na tu dálku Marek viděl, že se v něm odehrává strašný vnitřní zápas. Nakonec mávl rukou a cosi zakřičel. Polovina pěších oddílů se dala do pohybu zpět do města ve stopách jízdy. Sám rudý generál zůstal se zbylými vojáky, aby hájili hradbu.

Proč opouštějí svá stanoviště? letělo Markovi hlavou.

Nějaké nezřetelné obří tělo se vznášelo v kouři u nedalekého domu, který dříve sloužil jako kanceláře telefonního operátora. Vypadalo to, že požár sytí i proud plamenů, který jako by vycházel ze chřtánu stvůry. Lučištníci Prahy se marně snažili uniknout, někteří se v samém děsu vrhali dolů z výše mnoho pater.

Týč se ohlédl a zkontroloval ústupovou cestu. Jen několik kroků ho dělilo od přivřených železných dveří. Stačila chvilka nepozornosti a drak mu kamsi zmizel. Marek po něm pátral, rozhlížel se a náhle uviděl, že z centra Prahy stoupá na desítkách míst k nebi dým. Zvedl se vítr a dotkl se těch sloupů kouře, ohýbal je a formoval do temného mraku. Pohled ho zaskočil – něco zlého se dělo hluboko uvnitř hradeb. Marek přiložil k očím dalekohled. Dřív než stihl zaostřit, vyrušilo ho kovové třesknutí průvanu, který přirazil dveře.

To mu stačilo. Viděl už dost… Sebral luk a odklusal k rozbitému oknu, aby se ukryl v bezpečí věžáku, když tu na něj padl stín. Něco obrovského mu přelétlo nad hlavou, poryv větru ho srazil na kolena. Marek vzhlédl a zmrzl uprostřed pohybu, protože zůstal zírat na obrovského, nepředstavitelného predátora, který neměl existovat. Visel nad ním jako temný omen, zakrýval bledé slunce, čpěl sírou a ohněm.

Týč odhodil luk a zaječel. Obouruč sevřel sekeru. Špatná reakce. Brno o něj při přeletu jen zavadil spárem, vzápětí muž přelétl přes hranu střechy. Chtěl křičet, ale vzduch mu vtrhl do plic a zdusil výkřik v zárodku. Mával rukama, padal a sledoval, jak se k němu z dvaceti metrů stále rychleji blíží asfalt Ukončovatelky životů.

Jeho život nebyl ani zdaleka mezi posledními, které toho dne vyhasly.

* * *

Itivan se plížil temnou chodbou kanálu. Ze stropu kapala studená voda, země byla pokrytá loužemi a střepy skla. Podsvětí mu stále nahánělo husí kůži, zjevovaly se mu tu hrůzné vzpomínky, duchové minulosti. Nebylo lehké zapomenout na vlastní smrt. Při každém zarachocení kamínku, při každém zaskřípění skla pod tlapou sebou trhl. Se zježeným kožichem vypadal dvakrát větší, nedokázal zatáhnout drápy, a tak se mu plížilo hůř a při každém kroku vyrýval do zeminy rovnoměrné rýhy. Itivanova tlama se pohybovala, jako by si kočičí lord neustále něco mumlal.

Konečně dosáhl místa, na něž ho upozornili zvědové. O kilometr dál na jih a o deset metrů výš ležely opevněné pozice Prahy a také jejich cíl – obří brána, která držela armády měst za velkou hradbou.

Úkolem Odboje bylo připlížit se podzemím a ve chvíli útoku zajistit, aby brána zůstala otevřená. Když se přitom podaří způsobit chaos v týlu obránců, zabít pár důstojníků, či dokonce zajmout Prahu, bude to příjemný bonus, ve který ale nedoufal ani domýšlivý kočičí špeh. Sama brána byla dost velké sousto, což se bohužel potvrdilo ještě dřív, než čekal.

Tunel před nimi blokovala velká skupina nemrtvých, kteří zatarasili chodbu a nyní v ní tupě postávali. Itivana to mátlo. Co pohledávají tak daleko od Nekropole? Podsvětím se šířily zkazky o rostoucí agresivitě poddaných Krále olší, sám jejich vládce byl ale nezvěstný. Nejspíš se zavřel ve svém mauzoleu a nikoho nepřijímal. Živí mrtví byli viděni na Olšanských hřbitovech, už to bylo dost zlé, a nyní stáli několik metrů od něho, nehybný tichý dav plný nenávisti, který jako by čekal na povel.

Nejtišeji, jak dokázal, se Itivan se vrátil ke svým lidem.

„Ti se ani nehnou, stojí tam jak banda retardovaných psů,“ zavrčel.

„Říkám, mohli bychom to zkusit obejít,“ navrhl major Bujabel Ziffernick, který se spolu s dalšími padesáti rebely účastnil útoku, třebaže spíš jako průvodce než bojová síla. Neodmyslitelnou harpunu třímal v ruce.

„To by mě zajímalo jak! Za půl hodiny máme být na pozicích,“ odsekl Itivan. Vztekle přecházel chodbou.

„Když se vrátíme o půl kilometru zpět, můžeme se napojit na kolektorový tunel. Ústí jen o padesát metru dál od brány než východ z kanálů, který jsme chtěli použít.“

„Kolektory,“ zamumlal Itivan. „Proč mě to nenapadlo dřív?! Skvěle, majůrku. Hněte sebou, lenoši!“

Oddíl se dal do pohybu.

Za chvíli už vstupovali do moderních betonových chodeb s přísně vykrojeným obdélníkovým profilem. Po obou stranách vyrůstaly vysoké zdi, ze kterých horizontálně trčely tisíce železných drátů. Ležely na nich všechny druhy sítí – pestrobarevné kabely telefonů, datových sítí, elektrické vedení, optická vlákna a další pogumované dráty vinuté jako nekonečné makaróny. Pod nimi se zelenala potrubí vedení plynu a horké a studené vody.

Spěchali chodbou za poskakujícím Ziffernickem, jemuž protéza nedovolovala rychlejší chůzi. Napravo i nalevo každou chvíli viděli, jak se z hlavního vedení oddělují ramena do jednotlivých domů. Pospíchali, zatímco město nad jejich hlavami se chystalo na boj.

„Nechceš to zkusit po čtyřech? Třeba by ti to šlo rychleji, starče! U mě to tedy funguje,“ hudroval Itivan, který cítil, že jim dochází čas.

„Říkám, že už tam budem!“ ohradil se zadýchaný Ziffernick.

Kdesi vpředu uslyšeli skučivý zvuk, něco mezi jekotem a brzděním vlaku. Jak se blížili, hluk stále rostl až do ohlušující intenzity. Připravili si zbraně. Opatrně kráčeli dál. Chodba zabočila za roh a oni hleděli na skupinu kanálníků, která cosi kutila u trubek. Jeden z nich se kousal do vyplazeného jazyka a přes rozbitou láhev od piva soustředěně sledoval řez, který dokončoval frézou. Jeho další dva druhové mezitím páčili záslepku, jež byla ve stropu připravená pro zavedení dalších sítí do jednoho z domů.

Itivan rozčileně zaprskal, což nikdo přes jekot frézy nezaslechl. Kanálníci si jich ale přesto všimli. Ti, co vypáčili plombu, po skupině rebelů mrštili její plastový kryt a dali se s řevem na útěk. Ten s rozbruskou ale stále pracoval, vyplazoval jazyk, olizoval si mastný plnovous a byl zcela zaujatý svým posláním.

„Zbavte se ho,“ zavřeštěl Itivan, protože si s ním nechtěl špinit drápy. Dva rebelové vyrazili, vtom ale trubka zasténala a částečně se ohnula. Řez ještě nebyl dokončený, ale zbývaly jen centimetry. Zběsilé syčení bezmála zanikalo v hluku nástroje. Kanálník se zachechtal s pocitem dobře odvedené práce, když náhle zahlédl, jak se k němu řítí Itivanovi muži. Zaječel a trhl sebou, přitom neopatrně zavadil frézou o kovovou objímku trubky, až zasršely jiskry.

Výbuch plynu smetl kanálníka i oba rebely a pohladil chodbu v obou směrech obrovskou plamennou vlnou. Z trubky tryskal plyn a sytil plameny, které šlehaly na všechny strany. Syčelo to. Inferno každou sekundu zvyšovalo teplotu a vzduchu ubývalo. Záchranný systém byl bez elektřiny mrtvý.

„Pryč!“ zařval Itivan a zaťal Bujabelovi dráp do ramene. „Dostaň nás okamžitě na povrch!“

Ještě když utíkali, ohlédl se krátce přes rameno. Požár se šířil kolektorem, velkou část plamenů ale nasával kruhový otvor vedoucí do domu nahoře, který se v tu chvíli proměnil v jeden obří komín.

Něco podobného se tou dobou dělo i na mnoha dalších místech. Nedaleko nad jejich hlavami se v tu samou chvíli rozhořela strašlivá bitva měst proti Praze.

* * *

Vašek se ocitl se skupinou asi dvou stovek lidí obklíčený v parku na náměstí Míru. Kanálníci rabovali kolem vinohradského divadla a drželi si bezpečný odstup od hordy nemrtvých, která postupovala v jakési neuspořádané rojnici z druhé strany. Zástupy šedých, kostlivých postav se kolem vyděšených lidí svíraly jako nůžky. Malá skupinka se pokusila proběhnout poslední skulinou zavírající se směrem k Francouzské ulici. Nemrtví ale zareagovali překvapivě rychle a zkusili je odříznout. Několik prchajících bylo surově strženo na zem, vzápětí se nad nimi shlukla rozběsněná houšť tápajících rukou a hladových očí. Za dvěma šťastlivci, kterým se podařilo proběhnout, vyrazili neúnavní pronásledovatelé.

„Do chrámu!“ zavelel Vašek, protože viděl, že na prostranství lidi neubrání ani okamžik.

Dav rozrazil vysoké železné dveře a jako živá řeka se vléval do chrámu svaté Ludmily. U vchodu vznikla tlačenice, přes všechen strach ale lidé pustili dovnitř nejdřív ženy a děti. Vašek kryl ústup, zůstal venku mezi posledními. Třicítka nejodvážnějších.

„Běžte dovnitř,“ zachrčel. Zlatý kříž v dlani ho pálil stále víc.

Ani se nehnuli. Svírali v rukou železné tyče, baseballové pálky, nože, které sebrali těm několika pobitým kanálníkům, a někteří měli jen dřevěné klacky…

„Sám to nedáš,“ zamumlal chlap se strništěm na bradě, přitom se třásl strachy. Jemu podobný, nejspíš syn, stál vedle něj a zuřivě tiskl čelisti, lícní kosti mu pod kůží jezdily jako rybí těla.

„Mám uvnitř ženu,“ vysvětlil další a s vytřeštěnýma očima zíral na oživlé mrtvé. Byli vyděšení, ale k odchodu se neměli.

Vašek zuřil. Cítil, že démon je nablízku. Přestával se ovládat, šelma uvnitř chtěla krev a bezvýchodná situace ještě zvětšovala jeho vztek. Mrtvoly v různém stadiu rozkladu postupovaly nezadržitelně jako valící se láva. Tvořily kolem hrstky odvážných stále těsnější půlkruh.

Jeden z mužů už to nevydržel a vší silou švihl po kostlivci železnou tyčí. Ten ji v posledním okamžiku zachytil pařátem a trhl. Nešťastník následoval tyč, kterou stále svíral, a upadl do davu nemrtvých. Jenom se k němu sklonili, a byl pryč, krátce vykřikl a navždy zmizel ve smrtící houšti jejich těl. Jeho krev se vylila přední řadě pod nohama.

„Zkurvysyni,“ zašeptal mladý kominík vedle Václava. Hlas mu hystericky přeskakoval. „Zkurvysyni!“

„Dovnitř! Budu bránit dveře!“ poručil jim Vašek. Teď už nikdo neprotestoval.

Ve chvíli, kdy začali ustupovat, vyrazili vpřed i nemrtví.

Vašek vykřikl a nastavil před sebe pravačku se zlatým křížem. Vyrazila z něj záře, kužel bělostného světla, který je zalil jako plamenomet. Někteří dopadali bez života na zem. Další se škvařili a hořeli. Jiní byli odmrštěni o desítky metrů.

Horda narážela na bělostné pole a rozbíjela se o ně. Vaškovi se z nosu spustila krev. Zapřel se nohama, v levačce svíral meč Králů. Křičel! Ohýbal se a kolísal pod náporem nemrtvých těl, valících se proti němu jako lavina. Měl vztek! Věděl, že je neudrží dlouho. Na kůži mu vyvstávaly kapky potu a stékaly proudem po tváři. Zatočila se mu hlava. Cítil, že každou chvíli padne.

Ucítil Princovy zuby, jak jím nekompromisně smýkají k chrámu. Krev si stoupl před něj a výhružně vrčel. Jako by se vlčí nenávist přelila i do Vaška a dodala mu špetku síly.

„Pusť!“ drtil mezi zuby. Nedokázal se ale Princi vytrhnout, protože kdyby jen na okamžik polevil v soustředění, záře by pohasla. Už tak ji udržoval déle než kdy dřív.

Nezbylo mu než se podvolit přání vlků. Z posledních sil vykřikl a vyrazil dlaní proti hordě, jako by ji dokázal smést z povrchu země. Na okamžik zakolísali, přední řady popadaly jako kostěné kuželky a on se protáhl za ostatními do chrámu. Jakmile se za ním zabouchly železné dveře, sesul se po jejich desce k zemi. Točila se mu hlava a žaludek se bouřil. Cítil se naprosto vyčerpaný, jako by se z něj odlil všechen život.

V první chvíli byla kolem tma, vlčí oči ale rychle doplňovaly podrobnosti. Lidé se nerozlili po celé ploše chrámu, místo toho se drželi v sevřených skupinkách. Do jednoho upírali vystrašené oči k Václavovi a ke vchodu, na nějž teď bušily pěsti, které necítily bolest.

Vrata už naštěstí někdo zamkl. Zatím držela. Rány na ně dopadaly stále sporadičtěji, až se nakonec nemrtví odmlčeli úplně. Vašek ale ani na okamžik nepochyboval, že tam pořád stojí a čekají. Čekají, protože vědí, že čas je na jejich straně.

Slabost pomalu odplývala. Jedna dívka akrobaticky vyšplhala k oknu a snažila se něco zahlédnout přes skleněnou mozaiku.

„Tumáš, dítě. Chytej!“ Jeden z mužů jí opatrně hodil dřevěnou hůl.

„Rozmlať to, ať víme, co se děje venku. No tak, nekoukej, dneska je to povolený!“

Vašek v muži poznal jednoho z odvážlivců, kteří s ním hájili vchod.

„Správně, máte pravdu,“ podpořil ho. „Ty v tom modrém, kluku, udělej to samé na druhé straně. Musíme zjistit, co chystají.“

Oslovený sebou trhl a pak se dal do pohybu.

Vašek slyšel fňukání žen a pláč dětí. Viděl zpocené bledé tváře mužů. To, co se dělo, bouralo jejich představy o reálném světě. Ohrožovalo je něco, co nemělo existovat!

Náhle si uvědomil, že k němu vzhlíží stále více lidí, a překvapeně zjistil, že na něj drze přenesli odpovědnost za svůj život, a udělají proto, cokoli jim řekne. Z té odpovědnosti se mu zvedl žaludek.

Věděl, že musí mluvit, musí je držet v pohybu, aby nezačali panikařit. Horečnatě přemýšlel.

„Dvacet nejsilnějších chlapů, pojďte sem. Musíme vyrvat ty modlitební lavice a zatarasit vchod a nízká okna. Berte všechno, co se hodí. Dalších dvacet, ano, vy s těmi holemi a tyčemi. Připravte se, budete dveře bránit, kdyby nějakým zázrakem pronikli dovnitř.“ Proti nemrtvým by stejně neměli šanci, napadlo ho. Bylo to ale dobré pro morálku. „Teď potřebuju deset dobrovolníků, můžou to být i ženy. Fajn. Prohledejte chrám, shromážděte, co by se mohlo hodit, a sepište všechno jídlo a pití. Od téhle chvíle musíme pečlivě hospodařit s vodou, můžeme tu zkysnout i pár hodin, než dorazí pomoc.“

„Proboha,“ chytila se za hrdlo starší žena. „Pár hodin?!“

Vašek pokrčil rameny. „Vy s těmi dětmi, seberte všechny ostatní i s rodiči a odveďte je do sakristie.“

„A vy jste kdo, že to tady řídíte?! Vidíte vůbec něco?“ obořil se na něj asi padesátiletý muž s brýlemi. Na sobě měl zaprášený potrhaný oblek.

Vašek se k němu otočil. Cítil ten okamžik napětí, všichni sledovali, co udělá. Došel až k muži, který ho oslovil. Stoupl si k němu tak blízko, že cítil na tváři jeho dech.

„Jsem Václav Vran. Máte snad lepší nápad? Ne? Tak sebou hoďte a běžte pomoci ostatním!“

Muž sklopil oči. Důležité bylo, že se lidé dali do pohybu. Hlavně nestát, nepřemýšlet. Hezky plnit úkoly, neustále v pohybu, tvářit se, že je vše pod kontrolou, dokud ho něco nenapadne. Hlavně se nezastavovat, strach je nejhorší nepřítel.

Dívka, která stála u okna, náhle zavýskla.

„Něco se tam děje! Mrtvoly obklíčily kostel, ale od jihu přijíždějí nějací lidé!“

„Na věž! Musíme se nějak dostat na věž!“ volal automechanik v červených ušmudlaných montérkách.

Vašek se uhodil do čela. „Jsem idiot,“ zašeptal. Vzápětí už supěl po schodech vzhůru. Na šedesátimetrovou věž jich vedlo hodně.

Seshora měl jižní polovinu náměstí jako na dlani, situace na ní se dramaticky měnila.

Od I. P. Pavlova přicválala rytířská jízda a vpadla nemrtvým do zad. Muži ve stříbrných brněních se bili jako lvi, přestože početní výhoda byla na straně nepřítele. Zatímco kanálníci se jim neodvážili postavit a zbaběle se stáhli do okolních uliček, nemrtví se rvali o každý metr dlažby.

Poznal Ji na první pohled, zářila mezi rytíři jako bílý plamen – jezdkyně v přilbě s chocholem, v ženské plátové zbroji a s dlouhým elfím mečem, který se míhal vzduchem a odtínal údy a hlavy jako gilotina. Za okamžik se boj rozlil po velké části náměstí. Rytíři neumdlévali, přestože na všech byla znát únava. Varkoče a postroje některých byly popálené a zčernalé zaschlou krví, určitě to nebyla první bitva, které se dnes zúčastnili.

Praha se probíjela ke chrámu a vlčím smyslem Vašek cítil, jak manipuluje mocí města. Jako by se k ní stahovaly všechny siločáry, energie proudila ze všech stran a připomínala zářivé paprsky oplétající domy, stromy, lavičky i lidi… Kočičí hlavy se vytrhávaly z dlažby, létaly vzduchem jako pěsti města a ubíjely nemrtvé. Označníky zastávek i kovové koše byly stržené neviditelným tornádem, míhaly se zvyšující se rychlostí a lámaly vazy a drtily klouby, když se hnaly skrz nemrtvou hordu. Lampy pouličního osvětlení ohýbaly štíhlé krky jako oceloví hadi a prudkými útoky z výšek zasazovaly chirurgicky přesné smrtící údery. Každé jejich zhoupnutí doprovázel smrtelný výkřik kanálníka nebo křupnutí rozdrceného kostlivce. Uvolňovala se energie samotného města a Vašek to duševním zrakem dokázal sledovat.

Něco se ale změnilo. Siločáry se trhaly, jako by je rozežírala neviditelná temnota. Obloha během několika sekund ztmavla, stíny se prodloužily. Jedna po druhé dopadaly neživé věci na zem, lampy se zastavovaly uprostřed pohybu a s řinčením se kácely k zemi. Na Prahu padal stín a nemrtvým rozžíhal světla v očích.

Zdálo se, že Královna zaváhala a její rytíři zakolísali. Semkli se ale kolem ní a bránili ji proti stále agresivnější hordě. Překvapivý útok jízdy však ztratil všechnu sílu. Tam dole se odehrávalo něco strašného… Vašek neviděl co, ale všiml si, jak přední řady ozbrojenců zakolísaly. Blížilo se to. Oživlá tma planoucí peklem. Kříž v dlani pálil jako nikdy předtím.

Vašek s hrůzou sledoval, jak si mezi nemrtvými razí cestu démon. Hodně se změnil od jejich posledního setkání – byl dvakrát tak velký, nohy jako sloupy zakončovaly hrozivé spáry. Čtveřice rukou přecházela v drápy dlouhé jako šavle. Další pár černých rukou byl drobný a nedomrlý, zakončený dlaněmi s lidskými prsty. Na zádech se mu rozevíraly kostry křídel, ověnčené lidskými lebkami jako peřím. Nejvíc se ale změnila jeho hlava, byla teď lidská, s kučeravými vlasy, které Václav zahlédl jen na okamžik. Démon kráčel proti Praze a v rukou svíral planoucí Kopí osudu.

Královna strnula. Její kůň se vzepjal děsem a ona měla co dělat, aby se nezřítila pod jeho kopyta. V poslední chvíli ji podepřel jeden z mladých rytířů. Zvedla hledí přilby a i na dálku bylo vidět hrůzu a překvapení v jejích očích. Něco zašeptala a Vašek ji nemusel slyšet, aby viděl, jak její ústa vykreslila šokované: Ty?!

Démon sevřel obouruč Kopí a pozvedl je nad hlavu. Udeřil do něj blesk, který na okamžik zmrazil celý svět a přebarvil všechny tváře a věci na zlomek sekundy na bílo. Moc Prahy se rozpadala, Vašek viděl, jak černá brutální síla trhá siločáry městské energie jako bezvýznamné nitky. Nemrtví jako by zaslechli neslyšitelný rozkaz, vrhli se s chrčením a řevem proti rytířům. Ocelová hradba mečů zakolísala. Někteří z bojovníků byli strženi z koní a rozcupováni zaživa. Čepele se míhaly vzduchem, kopí bodala a váleční koně bili hordu kopyty. Démon švihl Kopím a plamenné biče omotaly a zapálily tři z rytířů. Jejich hřebci se splašili, řičeli hrůzou.

Z očí Prahy zářil bezbřehý děs. Náhle obrátila koně a hnala ho k magistrále a dál, nejkratší cestou k Hradu. Hrstka rytířů ji následovala, zatímco zbytek se semkl k sobě, aby pro svou paní získal co nejvíc času. Rozpoutala se zoufalá bitva, krveprolití, při kterém démon uvolnil strašlivou sílu Kopí. Každý jeho švih, každé bodnutí zabíjelo několik mužů, sám ďábel se však zdál být nezranitelný jakoukoli zbraní.

Vašek zatínal zuby a plakal by vzteky, kdyby měl oči… Toužil vyjít ven, ale od nepřítele ho dělilo nemrtvé moře. Po krátké chvíli boj skončil. Naživu nezůstal ani jeden z rytířů.

Démon se otočil k chrámu, jako by cítil Vaškův pohled. Podíval se mu přímo do tváře. Ta jeho byla z poloviny lidská, s dokonalými rysy antické sochy. Druhá polovina byla temnotou zbrázděnou krátery a rozežranou kyselinou, změtí vyhřezlých svalů a vypouklé oční bulvy. Koutek úst se ironicky zdvihl.

Potom se démon beze slova otočil a vydal se po stopách Prahy. Část nemrtvé armády se trousila za ním, náhle trochu ztracená, nejistá, co má vlastně dělat. Další mrtví ale pokračovali v započatém úkolu. Tupě se vrátili k železným dveřím chrámu, do kterých začali bušit pěstmi.

„Hoří!“ uslyšel náhle Vašek zdola. „Zapalují chrám!“ Ozýval se jekot a pláč, ustrašené výkřiky.

Sprostě zaklel a rozběhl se po schodech dolů. Ze šedesátimetrové věže jich klesalo víc než dost.

„To ty svině z kanálů! Zatímco jsme sledovali zombie, přitáhli k severní a západní části chrámu spoustu haraburdí a polili to benzínem. Podpálili nás!“ ječel muž v montérkách.

„Panebože, co budeme dělat?“ brečela plavovlasá žena.

Co budeme dělat, letělo Vaškovi hlavou. Za novogotickými okny hučely plameny. V chrámu začínalo být horko. Jedno z oken se rozbilo, vzápětí jím prolétla zápalná láhev a vybuchla na dlažbě chrámu. Rozlitý benzín vyšlehl plamenem jako hladový džin. Ženy zaječely, děti plakaly. Vzadu u sakristie někdo hystericky ječel a nepřestával. Vašek se nedokázal soustředit, ten jekot se mu zařezával do mozku jako pila. Chrámem se valil dusivý černý dým a vlny horka. Přilétly další dvě zápalné lahve, jedna z nich se rozbila vedle skupiny lidí a benzín vystříkl i na nohy nějaké ženy. Naplno vypukla panika. Žena s hořícíma nohama křičela, zatímco ji jeden muž táhl do bezpečí a další se sakem snažil udusit plameny. Když ho ale za okamžik zvedl, oheň opět vyšlehl. Žena omdlela.

Co teď?! letělo Vaškovi hlavou. Ani si nevšiml, že ho obalil jedovatý dým, pronikl mu do nosu a úst a do plic. Nedokázal se rozhodnout. Zatřásl hlavou, ale nic neviděl. A náhle nic necítil. Stál v nekonečné temnotě a kolem bylo ticho.

* * *

Stál v samém středu vesmíru před stvořením světa, anebo po něm, protože všechny hvězdy zhasly, slepé a němé. Proti němu se vznášel meč Králů.

Rudá kůže rukojeti. Ornament orlice. Lesknoucí se čepel a runy žhnoucí jako oči ledových draků.

Odněkud zazněl Kouřimův skřehotavý hlas.

„Runy? To nejsou runy, hlupáku. Je to staroslověnština, hlaholice!“

Znaky na čepeli oslnivě zazářily a začaly se měnit, jako by teprve nyní chápal jejich smysl: GOSPODIN.

„Spojuje staré a nové!“

Část slova vybledla, zůstal jen ODIN, který se posléze znovu přeměnil ve SVAROG. Následovala další jména, která však už Vaškovi nic neříkala, protože je nikdy dřív neslyšel. Přesto nepochyboval o tom, že jsou to jména bohů.

Kouřimův hlas zněl tak hlasitě, až otřásal světem.

„Je to můj dar pro českého knížete, který se jmenoval stejně jako ty! Je to past, která sklapla!“

A Vašek vzápětí uslyšel hlas vycházející z meče a byl to jeho vlastní hlas: „Následuji tě staletími, s tebou neodlučně spojen. Jsi předurčen stát se mým nástrojem, stejně jako já jsem předurčen být nástrojem tvým. Nemáš jinou volbu než chránit český národ, přijdu-li za tebou jako znamení zkázy.“

„Je to znamení zkázy!“ hřměl Kouřim ze záhrobní říše.

„Přichází hrůza, jež nemá obdoby. Jestli ji nezastavíme, zaplaví celý svět…,“ zvonil meč.

„Je to klíč!“ vykřikl kovář měst.

Meč se odmlčel a Vaškovi se v hlavě objevila představa. Prolétal vysoko nad mraky, slunce ho oslňovalo. Klesal k zelené zemi, která byla pokryta poli, kostkami domů, pentlemi silnic, loukami a lesy. Vítr mu fičel ve vlasech, zatímco se blížil k hoře, kde se na skále držel prastarý suchý dub. Vrásčitá kůra musela pamatovat staletí, ne-li tisíce let. Jeho kmen byl vychrtlá kostra, větve vysušené pupeční šňůry všehomíra. Skála pod kořeny stromu náhle praskla a vytryskl z ní pramen. Voda omývala prastaré dřevo a větve se zazelenaly, voda stekla do dávno vyschlé studánky, která přetekla. Celá skála se chvěla, pulzovala jako srdce.

Václav pochopil, v čem tkví tajemství meče Králů.

* * *

Náhle stojí opět v chrámu a vše kolem hoří. Svírá meč v obou rukou, čelem se dotýká jeho čepele. Runy modravě jiskří. Sklo v oknech praská, mozaiky pukají a střepy se rozlétají po celé prostoře. Hoří zpovědnice. Hoří obrazy a sochy světců, hoří svatý Jan Nepomucký, svatý Ivan a svatý Václav, hoří svatá Anežka, Cyril i Metoděj… Hoří kůr s překrásnými varhany. Dohořívá několik lidských těl, která leží na zemi. Ludmila je v plamenech. Václav kráčí středem chrámu, teplota je tak vysoká, že oblečení na něm vzplálo. Je slepý, vlci v ohnivém pekle nejsou. Přesto kráčí s podivnou jistotou a necítí ani teplo, ani chlad, jako by se vzdálil ze svého těla. Těsně před ním se s ohlušující ránou zřítí jedno z křídel chrámových dveří a odkryje mu výhled na náměstí, kde se stále bojuje. Jenom účastníci bitvy se trochu změnili.

Vlci čekají přede dveřmi chrámu, tak blízko, jak jim dovolily plameny. Nadšeně ho vítají.

Boj se rozpadl do šarvátek na mnoha místech. Mezi nemrtvými se míhá Itivan jako zběsilá šelma. Jeho oko se leskne šílenstvím, tlama je otevřená v křečovitém kočičím úsměvu. Seká drápy, kouše a drásá, rozsévá smrt všude kolem. Rebelové bojují s nemrtvými. Mezi nimi se míhají i bytosti druhého světa, obrovský golem chytá kostlivce po dvou a drtí je v hliněných pěstech. Vašek zahlédne i několik mužů, kteří s ním bránili vchod. Nyní bojují o holý život, protože jim nezbylo nic jiného. Zdá se, že většina lidí z chrámu se zachránila.

Z oblohy se snese plamenný sloup a vybuchne v srdci armády nemrtvých. Zombie se škvaří, potácejí se jako živé pochodně. Vzápětí mezi ně dopadne šupinaté tělo vahou desítek tun. Drak bojuje tlamou, pařáty i ostnatým ocasem. Je jako družstvo bitevních tanků, rozsévá smrt. Vaškovým zorným polem se mihne oranžový stín a náhle vedle něj stojí liška. Proměněná Reza se k němu vrhne a obejme ho. Vrazí do něj tak, že málem upadnou.

„Žiješ!“ křičí a nevšímá si, že jí dohasínající plamínky na zbytcích jeho oblečení popálily kůži. „Žiješ!“ šeptá a rozmazává mu po tváři svoje slzy.

Vašek je téměř nahý, zuhelnatělé oblečení se rozpadá v popel a odhaluje bledou kůži plnou jizev, modřin a mokvajících ran. Odtáhne od sebe dívku a chytne ji za tvář. Dívá se jí do očí, ruce se mu třesou a pak ji políbí na ústa.

„Postarej se mi o vlky,“ zašeptá.

Reza vrtí nechápavě hlavou.

„Vrátím se,“ slíbí a rozběhne se do nejhorší vřavy. Princ i Krev ho následují. Meč Králů září a zpívá píseň smrti. Píseň, jejímž slovům Václav už rozumí. Zabíjí nemrtvé i kanálníky, kteří před ním v děsu ustupují. Nový hrdina, který vpadl do středu bitvy, je inspirací pro ostatní. Každé švihnutí čepele zabíjí. Tříčlenná vlčí smečka se tlačí vpřed, konečně se probije až k drakovi, kolem kterého se vytvořil úctyhodný prostor.

„Hleďme, koho to přinesla bitva?!“ vykřikne rozjařený Brno.

Vašek mu dá znamení a drak k němu skloní klínovitou hlavu. Cosi mu naléhavě volá do ucha, vzápětí sevře v dlani kostěný hřeben a vyhoupne se Brnovi za krk.

Drak zařve. Prudce zabuší křídly a tlaková vlna srazí nejbližší nepřátele jako kuželky. Král dravců stoupá, vzdaluje se a zmenšuje, až se stane tečkou na obloze. Letí k jihu.

Bitva trvala ještě asi pět minut, než začali kanálníci zahazovat zbraně a utíkat nazdařbůh do stínů pražských uliček či zpět do kanálů. Nemrtví bojovali do posledního. Když byl konečně odpor zlomen, Itivan vyšplhal na hromadu těl a zavřískal kočičím triumfem. Chřípí se mu chvělo, adrenalin stále tryskal žilami.

„Podělanej idiot! Co ho to zas popadlo?! Uprostřed boje se sebere a uteče…,“ vzteklá slova nebyla určena nikomu a všem.

„Věř mu,“ odpověděla Reza. Tiskla si šátek na krvavý šrám, který zanechaly drápy nemrtvého, když minuly jen o kousek oko a rozsekly čelo a obočí. Po tváři jí stékala krev.

Přicházel k nim Robin, který byl také celý od krve. Otřel si do nohavic dva dlouhé nože a zasunul je do pouzder, která mu visela na zádech. „Co teď, šéfe? Máme pronásledovat bestie z kanálů?“

„Na to nemáme čas ani síly. Podsvětí je teď smrtelná zóna pro vše z povrchu. A je to ještě horší. Vidíš ty sloupce kouře? Odrazili jsme jen zlomek jejich sil. Nemůžeme být všude… Máme na vybranou, buď se zapojíme do další bitvy…“

Robin očima počítal sloupce dýmu, sebevědomý výraz mu strnul na tváři jako posmrtná maska. „To nezvládneme, veliteli. Naši lidé jsou vyčerpaní, nejsou to žádní vojáci.“

„… nebo,“ pokračoval Itivan, „se stáhneme na hlavní nádraží a cestou přibereme, co nejvíc civilistů dokážeme. Bude to naše útočiště, pevnost, kterou budeme bránit do posledního dechu. Poskytneme azyl všem lidem a kočkám, kteří se teď toulají v ulicích.“

Robin kývl a začal organizovat přesun. Reza s Itivanem osaměli.

„Spolehneš se na armádu měst?“ zeptala se.

„Hrajeme o čas.“

„A co démon?“

„Démon…,“ zopakoval Itivan zamyšleně.

„Jsem si jistá, že pronásledoval Prahu.“

„Hej, Robine!“ zavřískl náhle Itivan. „Na pár hodin to máš na povel!“

„Kam chcete jít, veliteli?“

„Pro svou pomstu,“ blýskl očima kocour.

12. kapitola

Polis byl k smrti vyděšený, ale zároveň klidný. Když v posledních týdnech vykládal karty a křížil taroty s obrazy, které vytvořilo rozhozené peří pražských holubů, vycházely mu děsivé a nejednoznačné výklady, jež nepomohlo zostřit ani věštecké kyvadlo vyrobené z ložiska autobusu městské hromadné dopravy. Pochmurné vize neměly tvar ani obsah, nedokázal pojmenovat hrůzu, která se mu vplížila do mysli, přesto ani na okamžik nepochyboval o tom, že je reálná. Jeho úzkost stále rostla. Předevčírem se postavil na most nad Ukončovatelku životů, aby se pokusil pohlédnout do tváře nejistoty a poodhalit její závoj. Když se postavil na zábradlí, udeřil do něj proud zjitřené bolesti a utrpení tak silný, že ho smetl zpět na chodník, kde Polis několik hodin ležel neschopen se pohnout a myslel si, že už nikdy nevstane. Člověk nepotřeboval věštit, aby poznal, že se stahují mraky.

Všemi póry těla cítil, že přicházejí změny, pro něž bude městský druid jen nepatrnou třískou v proudu dějin. Nebál se o sebe, trápil ho ale strach o Ni, a trápil ho víc, než byl ochotný přiznat i sám sobě. Uprostřed noci se budil vlastním křikem, po každé noční můře pak dlouhé hodiny nedokázal usnout. Za nocí otevíral okno a shlížel na mlčící město. Snová pohroma měla pokaždé jinou tvář, poslední dobou nejčastěji podobu černého démona, který se zjevil v ledové pustině hor a rozrazil dveře srubu, z něhož nebylo kam utéct…

To ráno konečně všechny děsy zmizely. Od probuzení věděl, že zlý omen dopadne dnes, nebo bude dnes navždy poražen. Představení se blížilo k závěru a Polis znal dobře svůj part. Na Hrad se přesunul už přede dvěma dny, od té doby spal jen málo. Když dopoledne uviděl z hradeb sloupy černého dýmu, zvedající se k obloze na mnoha místech Prahy, když zaslechl zprávy o tom, jak armáda měst pod vedením Plzně prorazila velkou hradbu a proniká k centru, když viděl, jak rozvodněná Vltava během poledne zaplavuje Malou Stranu, Kampu, Staré Město a přilehlé oblasti… věděl, že jeho čas nadešel.

Vědomí toho, že čekání a obavy skončí, ho naplňovalo nepochopitelným klidem a úlevou. Nyní stál na nádvoří a čekal. Měl na sobě ošoupané džíny, oblíbené batikované tričko s duhou a kolem krku řetízek se zapletenými dřívky ze všech pražských parků. Kolem zápěstí si omotal řemen z brašny revizora a v levé ruce mnul růženec z hliníkových oček od plechovek těžké coly. V pravé svíral berlu s ptačí hlavou a na zádech mu vlál plášť s Jejím erbem.

Asi před půl hodinou na nádvoří Hradu přicválala Královna. Poznal ji bezpečně podle bílé zbroje potřísněné krví. V první chvíli se mu málem zastavilo srdce, nezdálo se ale, že je Praha zraněná. Aureola bohyně se kolem ní mihotala jako andělská křídla a Polis si uvědomil, že je ve své nově odhalené zranitelnosti krásnější než kdy dřív. Seskočila z koně a rozběhla se k Chrámu svatého Víta, snad aby rozjímala nad dalšími plány, anebo jen potřebovala být chvíli sama, mimo vřavu bitvy.

Samotného Polise zaskočila jeho odvaha, když na ni zavolal: „Neboj se, Paní, všichni pro tebe položíme životy.“

Zmateně se otočila. Našla ho očima a jako by okamžik vůbec nevěděla, kdo je. Kývla a vzápětí se za ní zavřely dveře.

Polis se usmál. Zaplavil ho pocit hřejivé pýchy.

Posádka Pražského hradu byla připravená. Okna u vchodů obsadili střelci z kuší. Na hradbách i nádvoří čekali skvěle vycvičení vojáci a dva inkantorové. Většina rytířů Stovky teď byla v bitvě, tři z nich ale zůstali zde jako Její osobní stráž.

O dvě desítky minut později na Hrad padla temnota. Jako by se po zdech rozlezly oživlé jazyky tmy, hladové šlahouny, které kradly světu barvy. Ozvaly se smrtelné výkřiky a chroptění, drnčení kuší, praskot lámaných kopí, ječení, zvonivé údery na železnou bránu a pak strašná rána, když se zřítila. Hradem se šířil žár. Démon přicházel…

Polis rozvinul růženec, na jehož konci byl otrávený trn. V druhé ruce zvedl druidskou berlu a udeřil s ní do země. Započal nejmocnější inkantaci svého života. Když obrovský démon vkročil na nádvoří Pražského hradu, sjel do postavičky před ním z nebe blesk, obkroužil ji a narazil mu přímo do prsou.

* * *

Itivan běžel po zámeckých schodech. Byl zadýchaný a zpocený, měl za sebou mnoho kilometrů v rychlém tempu a stará zranění se ozývala stále víc. Každá z jizev, na které byl tak pyšný, každá z nedávných zlomenin mu s tupou bolestí připomínala, že žije prodloužený čas. Přes všechnu únavu ho ale hnala nenávist. Kočky nejsou lidé. Kočky nezapomínají, opakoval si v duchu. Oko za oko, zub za zub. Život za život.

Frenetický neklid mu ježil chlupy a rozechvíval srdce, kočičí plíce se rozpínaly a dech chrastil. Doufal, že nepřijde pozdě, vyčítal by si to do konce života, stal by se zahořklým starcem, který nedostal svou pomstu. To jemu patřil život Prahy!

Konečně dosáhl vrcholu schodů, odkud se mu otevřel pohled na vyvrácenou hradní bránu, na rozmetanou budku hradní stráže, ze které zbyly jen dohořívající třísky. Všude kolem ležela těla, ožehlá potrhaná torza jako rozsypané loutkové divadlo, jež obrovské dítě rozlámalo a spálilo s nepochopitelnou krutostí.

Hrad byl zlověstně tichý. Z několika míst stoupal k nebi dým, ozývalo se sténání jako zrezlé nůžky stříhající ticho. Kočičí tlapy zanechávaly stopy na lepivé dlažbě, pokryté zasychající krví, cesta byla posypaná rozbitým sklem, okna zírala vytlučená jako vypíchnuté oči. Z některých viseli mrtví střelci, další obránci se bez života povalovali na zemi, jako by je někdo vytahal z oken.

Itivan zpomalil, přikrčil se. Jestliže mu doteď bušilo srdce námahou, nyní (radši by umřel, než aby to přiznal) se rozbušilo strachy. Pražský hrad se před ním otevíral jako panoptikum smrti, jejíž orgie dosud neskončily. Itivan slyšel, jak dosud žvýká lidské maso, jak chroupe kosti a s mlaskáním vysává morek.

Naježený se plížil ulicí dlážděnou kočičími hlavami. Svaly se mu vlnily, každou chvíli jimi vystřelil reflexní stah. Smysly měl napjaté k prasknutí. Prudce kmital hlavou ze strany na stranu, aby dokázal jediným okem obsáhnout co nejširší okolí. Nelidský pach, který cítil všude kolem, ho děsil.

Na třetím nádvoří narazil na Polise. Poznal ho hned podle trička a berly, protože tvář už člověka nepřipomínala. Tělo bylo seškvařené, svrasklé, jako by je někdo vystavil obrovskému žáru. Když přecházel kolem, projela jím hrůza a v Polisově spáleném obličeji spatřil náhle sám sebe. Vlastní strach ho rozvzteklil. Nebyl čas na slabost! Teď to přijde! Finální souboj mezi Dobrem a Zlem… směšné, dělit svět na Dobro a Zlo, mumlal si pod vousy, zatímco se plížil k chrámu. Vždy byla jen strana, na které stál on, a pak ta druhá. Kočky vždy zvolí správně.

Přitiskl se až ke stěně paláce, aniž by si to uvědomoval, plížil se těsně podél zdi, až po ní šoupal kožich. Aby přemohl strach, pokračoval v planém filozofování…

Existovalo někdy vůbec dobro? Poslední dobou si tuto otázku kladl často. A čím dál víc se bál odpovědi. Dobro a zlo se lišily jen úhlem pohledu, spravedlnost v objektivním slova smyslu neexistovala. Zbývala jen subjektivní spravedlnost na elementární úrovni. Pomsta.

Před Itivanem se k nebi tyčil Chrám svatého Víta. Vznešené věže trhaly mraky a ty vydávaly tiché vzlyky jako tělo řezané na tenké plátky. Itivan potřásl hlavou. Hrůzné vize odplynuly, přesto by přísahal, že naříkání, které zaslechl, bylo skutečné. Našpicoval uši a opatrně natáčel hlavu, až zvuk opět zachytil. Vzápětí byl oslněn sluncem, které na kratičký okamžik prorazilo temný příkrov mraků. Přestože se železná opona opět zavřela, stačil Itivan zahlédnout postavu bezvládně visící na hlavní chrámové věži.

Zděsil se. Vyrazil vpřed, šplhal vzhůru. Zasekával drápy do vápence, přitahoval se, přebíhal úzké rampy, šplhal po gotických oknech a přeskakoval zrádné propasti. Odpočinul si na chrliči zpodobňujícím mytologického gryfa a znovu pokračoval vzhůru, stále vzhůru k postavě, která visela nabodnutá na špici věže. Bílé tělo bylo zalité krví. Prohýbalo se v klenutém mostu, jeho středem procházela měděná špice, která znachověla, krev stékala po střeše a kapala dolů z výšky desítek metrů jako rudý déšť. Bylo jí mnohem víc, než by mohlo patřit člověku. Itivan se ohlédl do hlubiny pod sebou a dostal závrať. Přitiskl se co nejblíže ke střeše, šoupal po ní břicho, zatínal drápy a šplhal stále výš, až se nakonec ocitl pouhých několik desítek centimetrů od Její hlavy.

Otočila se k němu a její oči byly plné bolesti a bezbřehé agonie. Hrot věže Svatého Víta jí procházel tělem, protrhl páteř i vnitřnosti a vynořoval se z břicha jako obscénní rudý kůl vztyčený k nebi. Praha se dívala na Itivana a kocourova nenávist se rozplývala.

„Vidím, že jsem přišel pozdě,“ zachraptěl suše.

Poznal v jejích očích, že ho vnímá, přestože se již zakalovaly. Nadechla se, aby promluvila, ale z jejích úst se vyvalila jen světle červená krev.

Itivanovi vyhrkly slzy. „Proč?“ Plazil se k ní, už nevnímal hrůzu z výšky. „Proč ti nedokážu ublížit?“

I Praha plakala, slzy Jí stékaly z koutků po spáncích a jako padající hvězdy mizely v hlubině. Soumrak jejího šílenství se ve chvíli před smrtí rozptýlil. Pohled měla opět jasný a čistý, jako když se setkali poprvé a on byl jen vyděšeným kotětem…

Itivan viděl, že je pozdě. Přesto se pokusil Prahu zachytit, nadzvednout ji, aby se nenabodávala stále víc na hrot věže. Čím víc se ale snažil, tím víc mu ujížděly tlapy na kluzkém povrchu. Praha umírala a Itivan pochopil, že prohrál…

„Vždycky jsem tě miloval,“ zamňoukal.

Snažila se odpovědět, ale opět se rozkašlala. Z úst jí vytékala krev.

Dívala se mu do očí a on po kočičím způsobu vycítil, co chtěla říct.

Přiblížil se k ní, téměř se jí dotýkal čenichem.

Otočila k němu tvář a strnula, oči zůstaly doširoka otevřené, hleděly k západu, kde nad hradbou ocelových mraků možná zářilo slunce. Mrtvé tělo Prahy vzplanulo, škvařilo se a hořelo, zatímco se plameny odrážely v Itivanově široce rozevřeném oku. Roztrhlo se na několik kusů, které se rozptýlily při pádu z věže ve žhavý popel a myriádu zlatých jisker, byly rozfoukány a rozptýleny větrem jako žhnoucí roj světlušek. Ani jediná nedopadla na zem.

Praha zemřela a město v tu chvíli ztratilo duši.

Itivan se dlouho tiskl břichem k hrubému povrchu střechy. Nevnímal vítr, který mu čechral chlupy, ani drobný popel snášející se z oblohy. Cítil se prázdný a zbytečný jako nepopsaný papír, jako vylitá karafa, jako lístek na včerejší představení.

„Šklíbo,“ zašeptal tiše po nekonečně dlouhé době. „Brzy budu u tebe.“

Poté sešplhal z chrámu a vydal se k Petřínu. Šel tiše a pomalu, jako by už nebylo kam spěchat. Jeho neslyšná silueta se vnořila mezi stromy a splynula se stíny.

Možná odešel na Tajné místo, kde ho už nikdy nikdo nenajde, kde může naslouchat vzdálenému šumění Vltavy a zpěvu ptáků ve větvích ovocných stromů.

* * *

„Je mrtvá,“ řekl Mýto. Kolem postávající lidé překvapeně vzhlédli, zatímco města sklopila oči k zemi. Vlastně to ani říkat nemusel, protože ostatní to pocítili také, dokonce i obyčejné lidi zaskočila náhlá závrať, jako by se svět zhoupl nad propastí. Místo, které ještě před chvílí obýval velký duch, bylo náhle prázdné. Jejich nepřítel bez varování padl a nikdo netušil proč.

Mýto pohlédl k Pražskému hradu skrytému kdesi za horizontem červených střech a sloupů kouře. Armáda měst po krátkém dobývání prorazila velkou hradbu a její další postup zastavil stržený Nuselský most. Sestup do údolí byl riskantní kvůli možnému protiútoku, a tak města rozeslala zvědy. Nyní již byly oddíly zformovány k postupu, nebylo ale proti komu bojovat. Město před nimi zachvátil chaos vražd a požárů. V ulicích se zabíjelo, pobíhali v nich vyděšení lidé, po obráncích ale nebylo ani stopy.

„Že by Západní armáda prorazila tak rychle k Hradu?“ přemýšlel nahlas Mýto.

„To se mi nezdá,“ řekla Olomouc. „Podle posledních zpráv zvítězili nad silami Prahy u Barrandovského mostu a pokračovali podél Vltavy. Museli by být hodně rychlí, aby dorazili až k Hradu, nechce se mi ale věřit, že by se Praha vzdala bez boje.“

„Třeba ji někdo zradil. Anebo je to práce Nositele meče,“ uvažoval Mýto. „Město zachvátil chaos, zvědové zahlédli v ulicích živé mrtvé. Jestli Václav spojil síly s Odbojem, možná se dokázal dostat na Hrad a s Prahou skoncovat. Vždyť přesně to po něm všichni chtěli.“

„Tomu nevěřím.“

Mýto si hryzal ret. „Nebudeme čekat. Překonáme údolí a ještě dnes postoupíme až k hlavnímu nádraží. Tam se spojíme s Itivanem a rozešleme další zvědy. Musíme zjistit, co se stalo.“

„Až dosud jsi velel moudře, Mýto. Ani teď bych se na tvém místě neukvapoval. V příštích chvílích by sis měl všechna svá rozhodnutí dobře rozmyslet,“ řekl Ostrava. Zkrvavenou sbíječku si otíral do košile jednoho z mrtvých, na jejím hrotu ulpěly kousky něčeho, co připomínalo lidský mozek…

Mýto k němu zvedl oči.

„Vyhráli jsme,“ pokračoval s úsměvem Ostrava. „Gratuluji, Olomouci! Gratuluji, Mýto! Podařilo se vám nenechat se zničit dřív, než někdo šikovnější vykonal práci za nás. Jsem potěšen a upřímně vás chválím za dobrou práci. A teď, jak jsem říkal, je čas zhodnotit stav věcí a nové příležitosti, které se otevírají. Bude-li nám počasí přát, můžeme být za týden všichni doma a budovat nový, dokonalý svět. Amen.“

„Ostravo?“

„Ten amen? To byl jen řečnický obrat.“

„O co tu sakra jde?“

„Jak ti to podat, generále měst,“ rozvažoval Ostrava. „Přišel čas vyjít z dolů, vymanit se z řetězů Prahou ovládané Rady a nastolit nový řád. Takový, který by byl spravedlivý pro všechny. Tím myslím i pro chudáky, co odmalička nesrali na zlatém nočníku.“

„Co se děje v Praze?“

Ostrava se ušklíbl. „Proč se ptáš mě? Zjisti si to sám.“

K prvnímu ze Slezanů přistoupila zezadu Pardubice a Hradec. Pod ramenem mu provlékla paži budějovická Dáma a přitulila se k němu. Její hlas byl sladký a zároveň chladný jako led.

„Přestaň s tím divadlem, bratře.“

„Odstupte!“ otřásl se Ostrava.

Jako na povel se k němu prodrala početná skupina slezských měst a oddělila ho od ostatních. Nakrátko střižený Bruntál si založil obrovské paže s pěstmi připomínajícími kovářská kladiva na úctyhodné tělo a zachmuřil se.

„Praha padla,“ řekl Ostrava. „Město připadne tomu, kdo je dobyl. Nebyl jsem to ani já, ani vy, ale někdo jiný. Někdo dost odvážný, mocný a chytrý, že nalezl a ovládl Kopí osudu. S ním budeme neporazitelní.“

„Co to říkáš?!“

„Přišel čas, abychom sjednotili odrodilé provincie a znovu nastolili velkou říši, které jsme kdysi vládli. Nechápu, co na tom není jasné?! Máme na to sílu i vůli, každý z vás je vítán, aby se podílel na našem tažení a získal slávu a nepředstavitelné bohatství. Společně pozvedneme náš národ zpět do výše, které kdysi dosahoval!“

Ostravův hlas se chvěl, jeho cynická maska spadla a odhalila zanícení a vášeň pro něj tak nezvyklé. „Namlouvali jste si, že jste bohové! Mírní hodní Mikulášové, kteří vládnou nevědomým ovcím, protože vše vědí nejlíp.

V tomto měla Praha pravdu – uzavřeli jsme se v tajné existenci, vzdali se práv a nechali se dobrovolně vykastrovat… Ona ale chtěla moc a slávu jen pro sebe, zatímco já… chápete, co vám nabízím? Novou budoucnost. Vám všem! Připusťte na pouhý okamžik, že nejsme o nic lepší než oni!“ Ostrava ukazoval na překvapené okolostojící vojáky. „Nejsme o nic lepší než tihle zpocení, trpící, zrazující a milující lidé. Oni dokážou být stejně velkolepí jako my, a my, když na to přijde, umíme být stejné svině. Protože…“ Ostrava pozvedl ruce v širokém gestu, oči mu zářily. „Protože z nich jsme vzešli! Jejich krev je naše krev! Jejich vina naše vina! Jejich sny i slabosti jsou také naše! Jediný rozdíl je mezi námi… my držíme otěže.“

„A to na nás klade zodpovědnost, Ostravo,“ povzdychl si Mýto s očima upřenýma na rozohněného muže.

„Zase kecy! Myslel jsem, že ty bys to mohl pochopit, bratře. Sám jsi malý, bezvýznamný ve srovnání se mnou, a přece jsi tvrdý jako kámen. Když jsi udeřil na Prahu, zazvonila ocel. Ty ze všech nejvíc bys mi měl rozumět. K tobě stejně jako ke mně nikdy nikdo zodpovědný nebyl! Všechno, co máme, jsme si museli vybojovat sami, vydřít potem a krví naší a našich dětí! Něco jim dlužíme…

Klopíte teď oči, tváříte se nesouhlasně, protože já jediný mám odvahu říkat tyhle věci na plnou hubu. V našem státě platilo, že čím větší město, tím větší maloměšťák, teď ale přišel čas pozvednout se z bláta a uskutečnit sny! Přidejte se k nám, bratři a sestry. Potáhneme Evropou a vezmeme si zpět, co bylo jednou naše, pro slávu Čech. Moravy a Slezska, pro lepší život našich dětí. Přidejte se ke mně, nebo jděte z cesty!“

Ostravova plamenná slova jako by ještě chvíli visela ve vzduchu.

Ozval se potlesk jednoho páru rukou. Pardubice se usmívala, tvář však měla staženou záští. „Štěstí nečeká blízko, tak nelítej nízko, že, Ostravo? Tos nám to nandal! Nám zodpovědným, ustrašeným, do sebe zahleděným maloměšťákům… jaká hanba!“

„Pardubice…“

„Mlč! Ty ses vykecával dost, teď budu mluvit já…“ Dryáda srazila paži, kterou jí na předloktí položil Hradec. Doposud mlčela a teď se ani v nejmenším nehodlala mírnit. „Tyhle populistické řeči si nech pro slezské poskoky, co ti zobou z ruky. Tvé mocenské hry ohrožují stabilitu státu! Už teď je dost zle, dokážeš si vůbec představit, jaké peklo můžeš rozpoutat? Hlavní město je v rozvratu, podle tvých vlastních slov ho dobyl démon. Nevíme, co se stane v příští hodině, a ty už plánuješ další válku?!“

„Nevíš, o čem mluvíš.“

„Ještě jsem neskončila, umouněnče z východu!“ odsekla Pardubice. „Víme, že nejsme jediní… Někteří z nás udržují dlouhé roky kontakty se zahraničními městy, po celém světě pravděpodobně existují bytosti nám podobné, nikdy se ale ještě nestalo, že by to někdo prozradil přímo. Je to proti vší přirozenosti, proti řádu světa. Nezáleží teď na tom, jaké jsme měli důvody, opona se ale protrhla. Co když se to rozšíří dál? Co když jsme narušili předivo reality, která se bude párat, až se celá změní?!“

„A to je přesně to, co chci!“ udeřil Ostrava. „Byla to jen přetvářka a pokrytectví. O tom tu celou dobu mluvím!“

„Nevíš, co to přinese!“

„A ty se bojíš změny!“

„Přestaňte už!“ mírnil vášně Mýto. Bylo ale vidět, jak i on sám bojuje s emocemi.

„Je tu posel, generále,“ ohlásil jeden z vojáků. Posel se ani na okamžik nenechal zadržet oddílem, který kryl čelo armády. Gestem paže rozhrnul kopí, která se proti němu zvedla, jako by byla jen rákosím. Vklusal přímo do ležení a najisto zamířil k velitelské skupině. Byl zadýchaný, začal mluvit, ještě než seskočil z koně.

„Západní a Severní svaz bojuje!“

Příchozí byl městem. Mýto váhal jen okamžik, než ho zařadil. Děčín byl mezi ostatními znám jako samotář se slabostí pro koženou bundu a černé brýle, nyní se ale strážce severní brány české země proměnil v rozcuchaného válečníka. Mohutnou hruď halila zbroj z čedičových destiček, u pasu mu visel masivní zubatý meč. Otlaky na čele prozrazovaly, že ještě nedávno nesl na zpocených vlasech přilbu, někde ji ale ztratil a po obočí mu stékala krev z rány na hlavě. Děčín sám si toho nejspíš ani nevšiml.

„Velehrad!“ vyrazil bolestně.

Města se na něj sesypala jako vosy. „Zatraceně, o čem to mluvíš?!“

„Hrůzný pán Velkomoravské říše, ten, o kterém vyprávěl Brno… Poznali ho ti nejstarší,“ chrlil slova Děčín. „Zlo z minulosti se vrátilo!“

„Co to říkáš, bratře?!“

„Praha je mrtvá. To on ji zabil a vzal si její sílu… démon a Velehrad jsou jedna bytost!“

„Proč?! Proboha, proč by ničil…“

„Nechci už nic slyšet,“ Kopřivnice si překryla uši rukama a do očí se jí draly slzy. „Je to šílenství, zlý sen!“ Štramberk jí položil ruku na záda, která se otřásala vzlyky.

„Zlý sen?!“ ohlédl se na ni Děčín. „Je to daleko horší…“

Stále víc měst se tlačilo kolem. Hádka mezi Pardubicí a Ostravou byla v tu chvíli zapomenuta i jejími hlavními aktéry. Nad Prahou se stahoval černý příkrov mračen jako smuteční vlajka. Přicházeli další Slezané a zaujímali místa kolem Ostravy.

„Mluv, Děčíne. O co tu sakra jde?!“ vyzval jezdce Mýto. „Ani za mák tomu nerozumím. Pokud je ten strašný démon Velehrad, proč předtím Praze pomáhal? Celá ta komedie, kterou sehráli s Nositelem meče, z ní na čas udělala jedinou královnu země…“

Generál měst se odmlčel. Stále víc očí se obracelo k Děčínovi a objevovalo se v nich pochopení.

„Využil ji, protože ho nepoznala. Nějak přežil zničení Velehradu. Zůstal uvězněn v lidském těle, které v průběhu staletí proměnila jeho zkaženost. Pod Řípem se utkal s Bruncvíkem a Nositelem meče a odnesl si strašná zranění. Kdo ví, nebýt toho, možná by Prahu přemohl, už když jsme byli uvězněni na Radě, a dnes by vládl celému státu… Velehrad už není městem. Není ani démonem, ani astrální bytostí, ani člověkem. Stal se něčím mezi, zvráceným polobohem kráčejícím po zemi. Jeho síla roste s každou smrtí, která nastane v jeho jméně. Zmanipuloval a podmanil si bytosti pražského Podsvětí, které mu teď bezvýhradně slouží. Nemrtví baží po vzpomínkách, nejubožejší obyvatelé kanálů zase po rabování a kořisti. Gilda Hluchých je bez velitele v rozvratu, jednotlivé frakce soupeří o moc a velká část se připojila k nepříteli. Dohromady jsou jich tisíce… desítky tisíc.“

Zavládlo šokované ticho, Ostrava odvrátil hlavu, Děčín pokračoval.

„Nestůjte jako sloupy! Plzeňský svaz postoupil podél zatopeného okolí Vltavy až k Hradu. Tam na nás už čekali. Velehrad nabídl, že nám dovolí odtáhnout, pokud mu necháme Prahu s milionem jejích obyvatel. Všichni si ale pamatujeme Brnův příběh. Plzeň mu plivla do tváře! Teď zuří strašná bitva. Proto jsem přijel osobně, Mýto, musíte nás podpořit. Seber armádu a pospíchej k Hradu. Vpadneš-li nepříteli do boku, společně snad zvítězíme!“

„Nemůže být tak silný,“ vrtěl hlavou generál. „Je to jen jedno… město.“

„Může,“ vstoupil do rozhovoru Ostrava. „Nic už ho nezastaví, zapomněli jste, že vládne Kristovým kopím. Co se na mě tak koukáš! To váš slavný Nositel meče a jeho sebranka mu ho donesli až pod nos.“

„To je pravda. Nepřítel má Kopí osudu. Jestli zvítězí a převezme město, určitě to tím neskončí… nechci ani domýšlet, co by to znamenalo pro Pražany… pro nás všechny. Musíme tomu zabránit!“

Mýto se zachmuřeně rozhlédl po městech. „Škoda, že se ještě nevrátil Brno, nemám ale pochyb, že by souhlasil. Vytáhneme na tu špínu a smeteme ji z povrchu země!“

„Pryč s Velehradem!“ vykřiklo několik bojovně naladěných měst.

„Pryč? Pryč?!“ rozhodil rukama Ostrava. „Něco vám řeknu, vy bando horkých hlav. Nebýt jeho, nikdy byste Prahu neporazili. Teď byste umírali na barikádách, lámali si zuby na kamenných hradbách a vytahovali si šípy z prdele! On udělal práci za nás! Riskoval všechno a dokázal ji porazit. Ušetřil mnoho životů našich dětí, my všichni jsme mu dlužní! Praha mu patří právem dobyvatele. Tak pravím já, Ostrava, první ze Slezanů!“

Mezi městy propukla vřava. Několik z nich se vrhlo k Ostravovi, zastavil je ale sveřepý val jeho věrných. Bruntál naklonil hlavu na stranu a propnul býčí šíji, až mu zalupaly obratle. Potom srazil ve výmluvném gestu pěst a dlaň s takovou silou, až přítomným zalehly uši.

„Jen abyste se neposrali,“ mračil se Ostrava. „Hlupáci, dělejte si, co chcete, s mou pomocí ale nepočítejte. A vězte, že jestli vytáhnete do války s Velehradem, stavíte se proti budoucí Velkomoravské říši!“

Mýto překřičel hlasy ostatních měst. „A co uděláš, Ostravo? Postavíš se proti nám?“

Náhle se všichni ztišili… pán Slezanů mlčel a probodával Mýta temnýma očima.

„No tak, odpověz! Postavíš se nám otevřeně, či nám vpadneš do zad jako vrah?!“

Ostrava se snažil ovládnout emoce. Žíly mu tepaly na skráních, pěst měl sevřenou a tvář tmavě rudou.

„Ne,“ zasyčel nakonec. „Každý je strůjcem svého osudu. Na každého dopadne jeho úděl. Až budete umírat a vaše města budou žrát plameny, budu stát opodál a nehnu ani prstem.“

„A co vy, Slezané? Opustíte svou vlast ve chvíli nouze?“

Odpověděly mu jen rozzlobené pohledy.

„Kdo jde se mnou?!“ zahřměl Vysoké Mýto. „Kdo se půjde bít za lidi?!“

Většina měst i okolostojících vojáků sborově zahřměla. Velké množství moravských měst neváhalo a sahalo po zbraních, někteří Slezané ale zůstali stát s rukama založenýma. V horečnatém spěchu se armáda připravila k pochodu. Zformovala se jízda a jako první vyrazila vpřed. Šlo o čas! Lehkooděnci a lučištníci se přesunuli do čela, těžší voje je s odstupem následovaly. Začal rychlý přesun.

„Jedete na smrt, hlupáci!“ křikl Ostrava za jejich zády. Tišeji dodal. „Přeji vám, ať je rychlá.“

Sám Mýto se vyhoupl do sedla grošovaného hřebce a spolu s Děčínem se připojil k jízdě. Rychlým klusem sjížděli do nuselského údolí, ve strmých místech museli opatrně držet koně, protože jim sklouzávaly na kočičích hlavách nohy. Bubnování stovek kopyt znělo jako dunivé krupobití.

„Jestli nás Ostrava zradí, najdu ho a zabiju,“ zavrčel Mýto.

„Kdo vede zadní voj, když ty jedeš s jízdou?“ zeptal se zadýchaný Děčín.

„Předal jsem velení Olomouci.“

„To je dobrá volba. Neuraž se, ale už dřív jsem se chtěl zeptat, jak se vlastně přihodilo, že vedeš celou jihovýchodní armádu? Vždyť máš méně věrných než já.“

„Politika,“ odvětil Mýto a soustředil se dál na krok svého koně. Jeli rychlým klusem. Za zády se jim vzdalovala velká hradba a generál se znovu podivil tomu, v jak krátkém čase tato monstrózní stavba vznikla. Z většiny byla tvořena stěnami domů, mezi nimiž dělníci vybetonovali samotné zdi. Tam, kde nestály domy, běžela betonová hradba i stovky metrů, než se znovu připojila k jejich zdem. Takové domy měly z vnější strany zazděná okna a v patrech z nich vylomili skla, aby dobře posloužila střelcům při obraně města. Hradba prorostla městem jako cizopasník svým hostitelem, byla s ním neoddělitelně spjatá a strhnout jedno znamenalo zničit i druhé.

Pokračovali tak rychle, jak jim dovolili terén a koně. Brzy poznali, že Praha počítala s tím, že města hradbu překonají. V ulicích se museli vyhýbat barikádám z dlažebních kostek a nábytku, nejčastěji však přetínaly cestu zátarasy zbudované z aut s probodanými pneumatikami, která k sobě byla přivařená nebo jen svázaná řetězy. Tyto plechové vozové hradby postup kohorty značně zpomalovaly, protože ne vždy bylo možné se jim vyhnout a nejednou museli cestu dál uvolnit vlastními silami. Pro obránce bylo naopak lehké zátarasy zbudovat, protože nepojízdných aut bylo všude dost, a tak je stačilo odtlačit na správné místo a probodat kola.

Čím hlouběji se Mýtův oddíl nořil do města, tím častěji se jim stávalo, že míjeli požáry a mrtvá těla s rukama rozhozenýma, jako by plavala v asfaltovém moři. Objevily se malé skupinky kanálníků, které se oddělily od svých druhů a na vlastní pěst rabovaly město. Ty se jim pokaždé klidily z cesty a prchaly do temnoty kanálů či stínů uliček ještě dřív, než se vojsko přiblížilo. Zahlédli i několik nemrtvých, kteří nehybně postávali na těch nejpodivnějších místech, jako by náhle zapomněli, kde jsou.

V zádech jízdy supěli drakoniáni, kteří odmítli zůstat s hlavním vojem, a celou dobu se tvrdošíjně drželi na dohled jízdy. Přestože se náskok jezdců chvílemi zvyšoval, při překonávání překážek je dračí legionáři dobíhali a jejich nadlidská síla pomáhala překonávat pražská opevnění.

„Děčíne,“ ozval se po dlouhé odmlce Mýto. „Jak může být Velehrad naživu?! Říkali přece, že svatý Václav a Praha ho zničili před tisícem let…“

„Nesvěřil se mi. Nejspíš sbíral po staletí sílu, aby se jednou vrátil.“

Generála odpověď neuspokojila, lepší ale neměl. Obrátil se k dalšímu městu, které v kohortě klusalo po jeho boku. Byl to Opava v zašlé rezivé zbroji s obrovským obouručním mečem na zádech.

„Bratře, odděl se od nás a pokračuj k nádraží do pevnosti rebelů. Pokud tam zastihneš Itivana, zprav ho o naší situaci a požádej ho o pomoc. Něco mi říká, že budeme potřebovat každý meč, každý luk a každé kopí. Ať se k nám připojí všichni, kdo unesou zbraň!“

Opava kývl a pozdravil Mýta pohybem ruky. „Sejdeme se v bitvě.“ Sklopil hledí přilby a popohnal koně v cval. Za chvíli jim zmizel z dohledu mezi činžáky s červenými střechami a opuštěnými auty.

Šedá mračna nad Prahou mezitím zčernala.

* * *

Let na dračím hřbetě byl opojný. Ve Vaškovi soupeřilo okouzlení a hrůza, protože oslepl, a tak si musel jen představovat, jak Brno letí pod úrovní oblaků a krajina ubíhá hluboko dole jako zrychlený film. Lesklé pentle potoku a řek. Zlaté skvrny obilných polí se střídají se zelenými loukami. Šedé, rovné prsty silnic a krabičky lidských domů. Husté lesy z výšky vypadají jako mech, lán slunečnic jako živé zlato.

Nemluvili spolu, protože jim vítr unášel slova od úst. Jen s největším úsilím ho Vašek dokázal překřičet.

Byl Brnovi vděčný, protože mu nepokládal otázky, na které by nedokázal odpovědět. Poprvé v životě se řídil jenom srdcem, které mu našeptávalo věci, pro něž neměl vysvětlení. Burácení vzduchu kolem uší unášelo pryč všechny myšlenky, zůstávaly jen jejich útržky, které těžkopádně skládal, zároveň si ale uvědomoval, že nejsou důležité. Prožíval něco, co si nikdy dřív nedokázal představit. Jako finanční analytik byl zahlcen komfortem, který ho obklopoval jako dusivý obal z vaty, nedovolila ničemu dotknout se ho nebo mu ublížit. Budoucnost byla rovinatou šedivou krajinou s obzorem vzdáleným přinejmenším padesát let. Nyní ho šlehal do slepých očí vítr, bodal ho do tváří, až hořely. Byl krůček od smrti, a přesto v těsnějším kontaktu se životem než kdy dřív. Konal činy, které by v jiném světě vypadaly jako malicherná gesta, a byl připravený za ně platit, protože oběť byla platbou za přežití jiných.

Brno zpomalil a začal klesat. Žebra se mu rozpínala, Vašek pod nohama cítil, jak drakovi tepe v žilách, kterými se řítí rozbouřená krev. Hora porostlá stromy se k nim blížila rostoucí rychlostí. Klesali. Minuli vrchol Velkého Blaníku, ležely na něm kupy kamenů, které znenadání znovu nabyly tvar dávného opevnění, takzvané Rytířské skály. Keltští válečníci z propasti věků k nim zvedli hlavy. Mávali nad hlavami zbraněmi a volali zapomenutým jazykem.

Brno máchl křídly a zamířil k Veřejové skále, která byla podle legendy bránou do Blaníku, odkud vyjedou blaničtí rytíři vedení svatým Václavem, až bude zemi nejhůře.

Přistání bylo tvrdé, protože kolem nebylo mnoho prostoru. Brno zabušil křídly, aby zmírnil rychlost, několikrát poskočil a Vašek se jen stěží udržel jeho krku. Když drak konečně dosedl, svezl se po jeho šupinatém boku na zem. Klopýtl a upadl. Opatrně se narovnal, lapal kolem sebe rukama.

Byl slepý. A přece krajinu kolem sebe viděl jako ve snu. Neměla nic společného s materiálním světem, ožívaly v ní legendy a dávná historie, vřesovištěm se plazila neskutečná stvoření a nebem přelétali andělé. Šílím, uvědomil si, když znovu zakopl a odřel si dlaně. Spalovala ho horečka.

„Šílím,“ řekl nahlas.

Horký dračí dech ho obklopoval stejně jako zemitý pach Brnova potu. „Veřejová skála je přímo před tebou. Jen několik kroků, Václave. Mám ti nějak pomoct?“

„Zvládnu to. Už to potrvá jen chvíli. Požádám je o pomoc.“

„Počkám na tebe.“

Vašek neměl nejmenší představu o tom, co bude dělat dál. Potácel se temnotou vpřed, obrazy před očima mu jančily, jako by si mnul oči. Skála se mu zdála daleko, škrábal se po svahu vzhůru, opět klopýtl a náhle do ní bolestivě narazil. Byla přímo před ním, na dlani cítil její drsný povrch. Zlatý kříž kovově drhnul po hrubém kameni.

Ta slova si zapamatoval v chrámu. Jako by mu je zašeptala do ucha hořící socha svaté ženy, kterou už někdy viděl.

Poklekl. V levé ruce držel meč Králů, pravou se opřel o skálu.

Svatý Václave, vévodo České země, kníže náš,
pomoci tvé žádáme, smiluj se nad námi,
utěš smutné, odžeň vše zlé, svatý Václave.
Kyrie eleison.

Hora mlčela, a přesto jako by s ním vedla nevyřčený dialog. Myslel na démona a zalykal se nenávistí. Skála se ani nezachvěla. Myslel na mrtvé přátele a z oslepených očí mu stékaly slzy. I tehdy zůstal kámen nehybný a chladný. Začínal si zoufat a pak si vzpomněl na ty, kteří byli ještě naživu. Uvědomil si, že je opravdu připravený se obětovat. A vzpomněl si na tu, o které nevěděl, že ji miluje. Nenávist, bolest, láska i smrt se prolnuly. Spirituální svět se zhroutil do výlevky, která zkroutila čas i prostor.

Suchý dub na hoře byl po staletích opět obrostlý listy. Ze skály stékal pramen do přetékající studánky. Objevila se záře, která připomněla rodící se hvězdu.

Brno byl trpělivý. Čekal. Čekal desítky minut. Po hodinách si začal zoufat…

Z hodin se staly dny.

* * *

Pražský Mánesův most vzdoroval špinavé hnědé vodě, která se valila rozvodněnou Vltavou. Řeka přinášela stržené stromy, odpadky, auta, psí i lidská těla, která narážela do překážek a vytvářela zátaras mezi prvním a druhým mostním pilířem.

Strakova akademie stála v plamenech. Okna pukala, ohnivé jazyky lačně olizovaly střechu a pak se v jednu chvíli s obrovským lomozem zřítila část Úřadu vlády.

Nábřeží Vltavy na Klárově bylo plné bojujících. Převrácená tramvaj se stala citadelou pro několik kušostřelců, mezi nimi Sokolov zasazoval jednu šipku za druhou, tětiva jeho kuše mechanicky drnčela, střílel bez ustání až do chvíle, kdy mu došly střely. Vpravo od kušovníků stěží odolávaly náporu oddíly Děčína a Ústí. Jen malý kousek od nich se do nepřátelského moře probojovala v čele sekerníků Teplice, vzápětí je ale zasypala vlna sápajících se pařátů a zubů. Ještě několikrát se mezi temnými šiky zableskly nad hlavami krvavé sekery a hrdinní vojáci zmizeli pod jejich náporem… nepřátel neubývalo.

Kamenná zeď Valdštejnské zahrady se rozprskla, jako by byla postavena z dětských kostek. Tyčil se na ní hrozivý kolos, jehož tělo se podobalo nádherné antické soše. Přestože bylo bílé jak alabastr, nemělo nic společného s její křehkostí. Bylo tvrdší než diamant, kamenná kůže ho zatím nestačila pokrýt celé, pravá část žeber zůstala odhalená, bylo možné vidět černé hnijící hady masa obalující žebra, na krku se splétaly provazce šlach, stejně tak i část líce odhalovala dravčí černé zuby a deformované čelistní svaly připomínající morové boláky v kontrastu dokonalosti a odpornosti. Na zádech titána se rozpínala černá křídla připomínající vytržené páteře prehistorických tvorů. Jejich rozpětí dvojnásobně převyšovalo Velehradovu výšku, visely na nich stovky lebek, které byly zároveň řvoucími dušemi nabodnutými na kůl jeho vůle. V ruce temného poloboha planulo Kopí osudu. Vzduch kolem artefaktu jiskřil energií, pekelný vír nasával všechnu smrt z okolí a stahoval ji k sobě jako hromosvod blesky.

Velehrad kráčel a zabíjel, rozdupával lidi, zapaloval je pohledem, trhal je zaživa. Nemrtví se kolem něj vlnili jako živé moře.

„Prohráváme!“ Plzeň švihala mohutnými křídly, vznášela se jen kousek od Mýta a snažila se překřičet válečnou vřavu. „Kde jsou tvé armády?!“

Generál Východních a Jižních armád pokrčil rameny. „Spěchají sem, jak nejrychleji dovedou.“

„Když se nestane zázrak, přijdou pozdě!“ vykřikla Plzeň. Vypadala královsky. Ve zlatém pancíři, který jí kryl celou horní část těla. S bílou suknicí, nyní postříkanou krví a andělskými křídly, která jí dodávala na majestátnosti. V plátové rukavici svírala obouruční meč, připomínala archanděla Gabriela přicházejícího zvěstovat Poslední soud.

Mýto se rozhlédl po bojišti. Vpád jeho jezdců před půl hodinou zatlačil nepřítele až do ulic k Malostranskému náměstí a do kopce k Hradu. Dál ale neprorazili. Boj se rozhořel na úzkých prostranstvích i v domech. Přidávali se k němu i překvapení civilisté, kterým nezbylo nic jiného než bránit holé životy. Stejně tak ale posiloval i nepřítel. Za každého mrtvého vstali dva noví. Velehrad rozprostřel svou temnou moc nad armádami a jeho pakt se smrtí změnil pravidla bitvy. Situace byla stále zoufalejší a městům začínalo být jasné, že tuto bitvu nelze vyhrát. Oni ale nesměli prohrát!

S hrozivým řinčením se naklonila měděná kopule barokního chrámu svatého Mikuláše na Malostranském náměstí. Propadla se o několik metrů, okamžik visela nad propastí věže navzdory všem přírodním zákonům, zatímco zdivo pod ní stravoval požár. Potom ale síla zázraku zeslábla a ona se propadla ve výbuchu jisker, popele a ohně. Tramvajové koleje se vytrhávaly z dlažby a vlnily se jako smrtící hadi. Město vzdorovalo a bouřilo se, podrobované vůli satana. Ze stanice metra pomalu vycházeli další nemrtví. Mnoho z nich mohlo být utopenými kanálníky, crčela z nich voda, měli za sebou dlouhou cestu zatopeným podzemím. Překvapeně se rozkoukávali na denním světle, vzápětí se jich zmocňovala démonova vůle a oni se přidávali k ostatním a vrhali se proti armádám měst.

Sám Velehrad se zdál být nezranitelný. Jeho kůže odrážela šípy i oštěpy, všechny projektily bubnující na alabastrový povrch byly jen výsměchem. Města se několikrát pokusila ignorovat nemrtvé a zaútočit přímo na velitele nepřátel. Jako poslední se o to pokusil sebevražedný oddíl Libercových šermířů, kteří vytvořili legionářský klín a za podpory pravého křídla armády měst se pokusili proniknout až k Velehradovi. Českolipští lukostřelci je kryli nejtěsnější střelbou tak, že šípy dopadaly těsně před jejich řady, elfí čepeloví tanečníci jim kryli boky a vltavský vodník nad nimi vytvořil oponu vodního štítu, který odrážel démonovy plamenné biče. Nakonec se šermířům v čele s Libercem podařilo probít až k Velehradovi. Vrhli se na něj jako vosy, rubali a bodali, zatímco ocelové zbraně praskaly a kouzelné způsobovaly jen povrchní šrámy. Špičatá přilba ve tvaru Ještědu byla sražena, prostovlasý Liberec se přesto bil dál jako lev. Proti kolosu ale neměli šanci. Byl to masakr.

Tři perníkoví mágové Pardubice se vyhoupli na vyvýšenou mostní konstrukci. S očima zastřenýma drogou začali sesílat strašná kouzla. Nad Velehradovou hlavou zasršela síť blesků, ze kterých se vytvořilo kolo a začalo se kolem démona svírat. Současně v jeho okolí vytvořilo okruh spečeného masa, v němž nepřežil žádný z nemrtvých. Velehrad však jejich magii lehce rozehnal Kopím, jako by byla jen obláčkem cigaretového dýmu. Vzápětí z Kopí vytryskl paprsek a mágům vzplály ruce. Šílení bolestí se vrhli do kalných vod rozvodněné Vltavy.

Mýto si začínal být jistý – Václav je jejich poslední naděje. Ohlédl se, aby jej spatřil na horizontu na Brnových zádech, jak přilétá na křídlech spásy. Nebe ale bylo ocelově šedé a po drakovi ani památky.

A zatímco generál doufal v zázrak, města umírala. Velehrad je nedokázal zabít navždy, dokázal ale zničit jejich smrtelná těla a bude trvat mnoho měsíců, možná let, než znovu povstanou v původní síle… během týdnů ale mohly být jejich domovy srovnány se zemí.

V řadách armád měst bojovaly i zbytky vojenských sil Prahy, které dokázaly vyhodnotit situaci a přidaly se k původním obléhatelům. Jakkoli byl výcvik profesionálních vojáků tvrdý, teď procházel tvrdou zkouškou. Sevřené řady postav v maskáčích se vrhaly do útoku spolu se svým velitelem. Něco křičely. Znělo to jako: „Břízááá!“ Šedovlasý plukovník běžel v samém čele, prameny vlasů se mu lepily na zpocené čelo, hlavu kryla vojenská přilba. Obouruč svíral jednoduchý meč s oboustranným ostřím, jeden z těch, které narychlo ukovaly kovárny Prahy, aby vyzbrojily armádu. Oddíly Semil na křídle byly rozprášeny a záplava nemrtvých se vylila do jejich křídla. Naposledy se zaleskly plukovnické výložky a sám Bříza byl ubit hordou tápajících pařátů. Jeho oběť ale nebyla marná. Podařilo se mu získat čas pro střelce.

Kentaur Karlsbád spolu s dalšími lukostřelci projížděl kolem linie nepřátelského vojska, které se už mocně zakusovalo do obrany měst. Do krátkého luku nasazoval jeden šíp za druhým a kosil útočící nemrtvé. Na úrovni bývalé stanice metra se zastavil. Vytáhl svůj nejlepší šíp a pečlivě zacílil. Velehrad se právě potýkal s Plzní, která se ho snažila rozseknout obouručním mečem. Kentaur mířil, kamerová čočka v jeho oku se s tichým bzučením natáčela, zaostřovala a přibližovala cíl, jeho chřípí nasálo vzduch, aby určil směr a sílu větru. Velehradovi se podařilo předloktím vyrazit Plzni meč z ruky. Vzápětí velitelku Západní a Severní armády sevřel v ruce a zatřásl s ní, až jí odlétla přilba. Kroutila se, snažila se odrazit jeho ruku, zatímco ji drtil mramorový stisk. Karlsbád vypustil šíp. Nebyl slyšet zvuk, žádné svištění neprozrazovalo smrtící černý projektil, který se náhle zabodl do Velehradova oka. Démon zařval. Plzeň nepustil, ale udeřil s ní o zem. Natočil hlavu a se šípem stále trčícím v pravém oku našel Karlsbáda. Jako výtrysk nenávisti a bolesti vyrazila z Kopí rudá záře, která živé město obklopila a oslnila všechny poblíž. Jakmile pohasla, Karlsbád zmizel. Na místě zůstala jen hromádka rozházených zčernalých kostí.

Velehrad odhodil Plzeň hluboko do řad obránců. Proletěla vzduchem a dopadla na památník českého národa ve tvaru vlajky z bronzu, který jí protrhl pravou plíci. Krvácející anděl se pokusil postavit. Přiskočili k ní vojáci a odnesli ji k improvizované polní ošetřovně, která vznikala u Mánesova mostu. Mýto viděl, jak se Plzni obracejí oči v sloup, zatímco ztrácela obrovské množství krve.

Po levém křídle na jejich pozice zaútočila skupina Hluchých, jeden z mála elitních oddílů, jež se přímo účastnily bitvy. Holohlaví muži v černých kožených kalhotách a bundách se oháněli dlouhými japonskými meči nebo dvojicí krátkých wakizashi. Na zádech jim řvaly vyšité hořící lebky: Born2Die! Na rozdíl od občanské armády byli skvěle vycvičení a do boje se vrhali s chladnou rozvahou. Dlouhé čepele svištěly a odsekávaly údy i hlavy. Hrot Hluchých se rozbil až o smíšený oddíl drakoniánů a posledních rytířů Stovky, kteří po smrti Stověžaté bojovali pod praporem měst. Zbytky legie postupovaly tělo k tělu a snažily se dračím dechem vyčistit nejbližší prostor.

Budovy se hroutily. Plameny a smrt obklopující Velehrada stravovaly armády měst. Mýto věděl, že posily dorazí pozdě. Že by prohráli, i kdyby tu už byly. Útok měst se rozpadl a nyní se rozpadala i obrana.

Nepřátelé je zatlačovali k rozvodněné řece. Most za jejich zády zasténal, jak do něj narazila loď – velký hausbót, který voda strhla výše po proudu. Vzpříčil se o nahromaděné harampádí a obrátil se na bok. Narážela do něj divoká voda a přelévala se přes most.

Bitvě už nikdo nevelel. Vojáci, bytosti druhého světa i města bojovali o holý život. Skupina vojáků na pravém křídle dlouho vzdorovala nepřátelskému tlaku a nyní ustupovala soustředěně, krok za krokem, zatímco za nimi zůstávaly desítky zabitých nepřátel. Mýto se na ně zadíval pozorněji.

V jejich čele stála vysoká žena, i když na první pohled jako žena nevypadala. Byla oblečená v podivné neprůstřelné vestě a ocelové přilbě. Titanové chrániče na stehnech, loktech i kolenou musely být lehké, protože se pohybovala velmi rychle. V ruce svírala obrovský palcát, který pulsoval krví. Bylo neuvěřitelné, jak lehce s ním válečnice kosila nepřátele. Nebyla ale sama. Když ji zkusil někdo napadnout z boku, objevoval se za ním podivný zakrvácený stařík v baretu. Zjevil se vždy jen na okamžik, aby zabil, a vzápětí opět zmizel ve víru stínů a bitvy. Jako odstřelovač si pokaždé vybíral jedinou oběť, jeho bojový nůž řezal svaly, šlachy i kosti, jako by to bylo ovoce. Když je obklopila větší skupina nepřátel, vpadl před ně obrovský bledý hromotluk s krkem sešněrovaným řemeny. Jeho tělo bylo probodáno zbraněmi i šípy tak, že připomínalo jehelníček, přesto se nezdálo, že by to obrovi nějak vadilo. V pažích svíral poctivý kus železa, který dříve sloužil jako označník tramvajové zastávky. Rudý byl už předtím, nyní byl pokrytý odštěpky lebek, kusy shnilého masa a podivnými zelenými tekutinami, jejichž původ bylo lepší nehledat. Oháněl se jím jako kosou a jako smrtící žnec porcoval lány nemrtvých. Vzadu za bojující trojicí pobíhala Reza s krátkým lukem. Tančila smrtící tanec mezi čepelemi a drápy nepřátel. Zastavovala se vždy jen na okamžik, aby vypustila šíp a prostřelila hlavu či oko. Někteří z oslepených nemrtvých stále tápali vpřed, stávali se ale snadnou kořistí palcátu válečnice. Zatímco s neuvěřitelným zápalem a obětavostí kryli ústup ostatních, skupina sama se náhle ocitla uprostřed nepřátel. Bylo jasné, že každým okamžikem padnou a vlna nemrtvých se přes ně převalí.

„Vpřed!“ zakřičel Mýto. „Vpřed, moji věrní!“ Pobídl koně a vyrazil hrdinům na pomoc. Poslední dvě desítky jezdců popohnaly zvířata a začaly se probíjet démonovými šiky. Řev. Kopyta šílených hřebců bila krvavou kaši pod jejich nohama. Drali se vpřed a zabíjeli. Generálův kůň náhle zachroptěl a padl, Mýto jen stěží stačil vytáhnout nohy z třmenů. Jeho pád zbrzdila těla nepřátel. Ohlédl se na okamžik k obzoru. Spěchej, Václave, zašeptal, než se znovu vrhl do předem prohraného boje.

Václav ale nepřišel a města byla v Praze nesmrtelnou armádou rozprášena.

13. kapitola

Kukačky na stěně ukazovaly těsně po jedenácté, na řetízcích visela dvě kyvadla ve tvaru smrkových šišek. Podlaha byla z mořených dřevěných prken, u zdi stál krb, ve kterém dosud doutnaly žhavé uhlíky. Na stěně visela kůže z divočáka a vypreparovaná hlava jelena se skleněnýma očima a rozvětvenými parohy. Pod stropem se na trámu tísnily snopky česneku, hned vedle nich levandule a další byliny, ze kterých se linula vůně tolik připomínající dětství.

Vašek se podíval na své ruce. Vypadaly jako zmenšené kopie a ještě podivnější bylo, že je viděl. Nešlo o mystický zrak, který získal díky vlkům, ale o obyčejné barevné a ostré vidění. Najednou měl pocit, že se něco změnilo, rozhlédl se znovu po místnosti.

Stále seděl na sedačce tak prožrané moly, že to květinový přehoz stěží zakrýval. Něco ve vzduchu vonělo kromě levandule. Vašek čichal. Známá a dávno zapomenutá vůně. Jeho oči sklouzly ke vstupu do kuchyně, který zakrýval umakartový závěs, a poznání ho omráčilo. Opravdu byl doma, v hájence svých rodičů v hluboké minulosti. Slyšel rádio, které hrálo vedle na kuchyňském stole, každou chvíli vejde do pokoje máma s talířem zelných placek.

Měl být na Blaníku. Místo toho se z něj znovu stal kluk.

Vašek se zachvěl. Co když celý jeho život, strašná budoucnost, ve které zuří válka, v níž umírají lidé, jež miluje, co když budoucnost plná zrady byla jen sen? Omráčilo ho to.

Ticho protrhl hlasitý zvuk. Vašek se lekl, až na pohovce nadskočil, to ale jenom kukačky začaly odbíjet jedenáctou. Jejich ručičky běžely pozpátku. Tedy přesněji, chvíli pozpátku, chvíli dopředu a chvílemi popíraly všechny zákonitosti mechaniky a běžely každá jiným směrem.

Na stole před ním někdo natáhl zelený ubrus. Ze zelných placek zbývaly jenom drobky, mléko bylo dopité. Vašek cítil mezi prsty mastnotu. Nepamatoval si, že by cokoli snědl. Za oknem zaštěkal Haryk. Nebo se mu to zdálo?

Vzhlédl k oknu se zavřenou okenicí a poté k prastarém lustru, jehož lampy připomínaly květy konvalinek. Když byl malý, byla to pro něj nejkrásnější věc v okolí.

U stolu proti němu seděl muž a soustředěně se na něj díval. Vašek potřásl hlavou. Připadal si, jako by se propadal po zádech do nekonečně hluboké studny. Svět se řítil kolem a s realitou neměl nic společného…

Muž chvíli vypadal jako jeho otec, chvíli jako někdo úplně cizí. Náhle to byla žena s modrýma očima a plavými vlasy, kterou nikdy neviděl. Stařenka nad hrobem. Maličké kudrnaté dítě, jehož vlasy se vzápětí rozběhly po tváři a staly se plnovousem.

„Tohle přece není Blaník,“ vykoktal Vašek.

„Opravdu je to tak důležité?“ odpověděla bytost naproti němu a její hlas se měnil stejně rychle jako její zjev. Kolísal mezi vysokým a hlubokým, z mužského přecházel v dětský či ženský, z hebkého tónu v chrapot.

„Musím…“ Vašek se zarazil. Nevěděl, jak probudit bájné vojsko, které tu podle svatováclavské legendy mělo spát. Věděl jen, že mečem Králů musí horu odemknout. „Kde teď jsme?“ zašeptal Vašek.

„V Blaníku nebo jinde. Je to jen místo v srdci. Nejdražší vzpomínka. Jsme v místě, které je tvým kořenem, původním zrnkem písku, kolem něhož se utváří perla každého člověka.“

„Kdo jsi?“

„Jsem ten, kdo čekal, až přijdeš.“

„Jsi on?! Jsi svatý Václav?“

Bytost se proměnila. Nyní vypadala jako muž s modrýma očima rámovanýma v koutcích vějířky vrásek. Měl bradku a kroužkovou košili se zlatým výpletem, plavé vlasy spadající na ramena a na čele knížecí korunu.

„Nejsem.“

„Jsi město?“

„Existují i věci větší než města…,“ usmála se laškovně dívka se zelenýma očima. Pohodila černou hřívou a ztlumila hlas. „Už jsme se viděli…“

Před Václavem se náhle objevila tvář, kterou nedokázal zařadit. Byl to zvláštní světlovlasý muž. „Nepamatuješ?“

Když promluvil, jeho hlas něčím připomínal Vánoce, a v tu chvíli ho Vašek poznal! Byl to ten muž. Stejný muž, který ho navštívil těsně předtím, než dostal černou známku.

Vyskočil od stolu, neznámý se ale ani nepohnul. Měl zrovna podobu malého chlapce, kterému se při úsměvu dělaly dolíčky ve tvářích.

„To tys mi dal známku. Ptal ses, koho se nebudu bát, a pak jsi přišel jako ta policistka!“

„Jeho síla dosáhla kritické hranice. Bylo třeba zasáhnout.“

„Kdo sakra jsi?“ vyštěkl Vašek.

„Nepřemýšlej nad tím, kdo jsem, to není důležité. Města o mé existenci nevědí, stejně jako Velehrad. Mysli si třeba, že jsem strážce Blaníku.“

„A jsi?“

Odpověděl mu stříbřitý smích stařičké paní s kulatými brýlemi. „Ano i ne. Ty ale potřebuješ něco jiného, že?“

„Ano, potřebuji pomoc! Zkáza hrozí celému národu.“

„Opravdu? No tak to je vážné,“ zamumlal prošedivělý cikán, jiskřičky v očích ale prozrazovaly, že to tak vážně nemyslí. „Když je to tedy v národním zájmu, měli bychom s tím něco udělat… než se ale moc rozpovídáme, měl bys vědět, že čas tu běží trochu jinak. Jsme přece v Blaníku, ne? Alespoň natolik, nakolik můžeme být na místě ve tvém srdci.

Došel jsi až sem, stejně jako za tebou staletími putoval meč Králů. Jen si to představ, čekal takovou dobu a já o něj málem přišel před koncem dvacátého století, když byl objeven v mostovce při rekonstrukci Karlova mostu. Přišlo jim zajímavé, že není rezavý… stálo mě spoustu práce, aby byl připravený, než se temný vrátí.“

V prostoru mezi nimi náhle visel meč Králů. Zlatými lístky tepaná rukojeť, krátká přímá záštita a kříž vyražený v nejlepší damascénské oceli. Vašek po něm vztáhl ruku, meč ale visel v prostoru jako přibitý.

„Tys věděl, že přijde?“

Pihovatá blondýna kývla. Zatvářila se otráveně. „Vlastně jsem čekala, že to bude dřív. Máš smůlu, vyšlo to zrovna na tebe.“

„Na mě?“ Vašek byl čím dál zmatenější. Vůbec se mu nelíbilo, že se sen stále víc zamotává.

„Říkejme tomu rodinné pouto. Takový nekonečný seriál,“ děda s fajfkou se už zase zubil. „Moc se to neví, ale Václav z Přemyslovců měl potomka. Nemyslím, že bys chtěl poslouchat celou tu historii od nemanželského Zbraslava přes všechna století až dodnes. Nerad ti to připomínám, ale každá minuta v Blaníku…“

„To ty mě zdržuješ!“ vykřikl Vašek. „Co mám sakra udělat?“

„Požádej mě,“ odpověděl jeho otec.

* * *

Mami, tati… Rita se na okamžik zastavila a zvedla ruku. Modrá stopa inkoustu se rozmazávala slzami. Nesmí se tím nechat unášet! Když ale viděla ta dvě slova, sevřelo se jí srdce a najednou jí chyběl dech. Chvilku bojovala s pláčem, nakonec se ale ovládla. Nechce mít přece v dopise rodičům rozpité kaňky.

V Praze jsme to pěkně projeli. Zemřely tisíce vojáků měst a desítky tisíc Pražanů. Nedokázali jsme se udržet, a tak jsme z prohrané bitvy utekli jako zbabělci. Dodnes si nejsem jistá, jestli je to dobře. Aspoň bych to už měla za sebou. Rita se zarazila a přečmárala poslední větu. Takové věci se rodičům nepíší.

Proklínám Rufuse za to, že do Čech přinesl Kopí, a proklínám den, kdy nás unesl do podzemí. Mohla jsem být jednou z milionů vyděšených lidí a necítila bych odpovědnost za hrůzy, které se dějí. Teď už na tom nezáleží, ale přesto pořád přemýšlím, co jsme mohli udělat jinak, jestli bylo vůbec něco, co se dalo udělat, abychom tomu zabránili. Selhali jsme. Lví spár selhal!

Z bitvy nás vyvázla jen hrstka – pár stovek lidí, kterým se podařilo ustoupit přes Mánesův most, ještě než se zřítil. Nikdy nezapomenu na oči těch, kteří to nestihli a zůstali na druhé straně. Pozdravili nás a pak se otočili a vrhli se proti těm mravencům. Říkám jim mravenci, protože v tom černém pohyblivém moři nebylo nic lidského. Spíš to připomínalo páchnoucí zeď drápů, zubů, smrtících pařátů… Zdá se mi o nich každou noc, mami. Zabíjím je až do rána, kdy se probouzím zpocená a vyčerpaná. Naštěstí to už brzo skončí…

Po bitvě nikdo nevěděl, co má dělat. Spousta měst padla, proklatí Slezané se ke všem otočili zády a odtáhli zpět do svých domovů. Václav i Brno zmizeli, nikdo o nich nic nevěděl a pak se rozšířila zpráva, že oba padli na Hradě při obraně Prahy. Nezbyla žádná síla, která by dokázala Velehradu vzdorovat, a tak se města rozutekla. Spěchala domů, aby se opevnila, a doufala, že se jim zlo nějak vyhne nebo na ně zapomene. Jak mohli být tak hloupí? Čekat shovívavost od někoho, kdo nezapomněl tisíc let…

„Paní Rito,“ vyrušil ji Kořínek a položil jí ruku na rameno.

„Ještě chvíli,“ zamumlala.

Neměli jsme kam jít, vojáci z rozehnaných oddílů a my, Lví spár… zůstali jsme s Mýtem, který se znal s Rezou. Už tehdy jsem věděla, že právě Mýto bude první v pořadí, Velehrad mu vzkázal, že jeho město srovná se zemí do posledního domu a pozabíjí všechny jeho děti. Vzpomněla jsem si na Lidice, tati. Kdybys tehdy žil a věděl, co se stane, co bys dělal?

Armády Velehrada pochodují. Země se už třese pod jejich nohama. Budou tu každou chvíli a my stále jen hrajeme o čas a doufáme v zázrak.

„Rito!“ zaburácel kovovým hlasem Sedmtři. „Dělej, krucinál! Ty zmrdi sou už tady.“

„Už končím…“ Zatraceně, už končím, pomyslela si Rita.

Mami, tati, zázraky se nedějí. Teď tento dopis předám člověku, který snad proklouzne obklíčením a doručí vám ho. Jsem ráda, že jsem ho napsala, i kdyby ho nedoručil.

Miluju vás a omlouvám se, že jsem nebyla lepší, než jsem byla, Rita.

Na konci dopisu zabodla pero a udělala tečku, jako by jej tak definitivně chtěla zakončit.

Vyskočila od stolu a pevně si zavázala vysoké kanady. Vyhrnula a upevnila si chrániče předloktí, rychle dopnula řemínky zbroje. Popadla Expres kurýr na smrt a odkryla plachtu stanu. Na tvář jí dopadla rudá záře požárů.

Město hoří. Plameny přeskakují ze střechy na střechu, věnčí je jako oranžové věže. Šlehají do výše desítek metrů, rudé jako krví nalitý hřeben běsnícího kohouta. Pálí bez rozdílu vše živé i neživé, jančí v paletách žluté, svatební bílé a kouřově černé barvy smrti.

„Musíme se udržet!“ hřímá Mýto, stojící na vrcholu barikády. V ruce třímá meč, na jeho hlavě září přilba s korunou. Lidé jsou unavení, celou noc budovali barikády. Teď kolem postávají bledí a vyděšení.

Rita se mračí, jako první začne bušit palcátem do svého štítu, vzápětí se k ní přidávají další, dav hučí a za chvíli se již vzdorné dunění jako hřmění bouřky rozléhá po celém náměstí.

Mýto prochází mezi věrnými. „Neustoupíme! Budeme bojovat do posledního dechu!“ V duchu si hořce pomyslí, že ani nemají jinou možnost. Potom se ale ohlédne a spatří, jak na barikádě znovu vlaje prapor se svatým Jiřím na bělouši, znak Mýta.

„Na místa, obránci!“ zavelí město.

Jeho občanů jsou tisíce, krčí se za barikádami a připravují se čelit nepříteli z říše nočních můr. Mýto ale myslí na to, že v Praze jich bylo mnohem víc, a stejně neměli šanci… je zachmuřený, zoufalý.

Středem útočníků přichází temná postava – Velehrad. Udeří do země Kopím osudu. Nebe potemní, je černé jako saze. Něco se mihlo vzduchem a jeden z mužů se proměnil v živoucí pochodeň. Křičí. Žhavé šplíchance dopadají z oblohy a rozstřikují kolem zkázu a utrpení. Nad čtvercovým náměstím visí černý mrak, ze kterého prší ohnivý déšť. Řev zaživa upalovaných zní jako pekelný sbor. Komety hořícího oleje s ohony mastného dýmu působí paniku. Na pozice obránců se navíc snesla další salva šípů. Apokalypsa.

„Opustil nás…,“ zašeptá Mýto.

„Přijde…,“ odvětí skálopevně Reza. Dívá se mu přímo do očí.

„Není už čas… přijde pozdě.“

„Vsadím na to život,“ odsekne hraničářka.

„Teď,“ zašeptá Mýto, když po několika hrůzných minutách plamenný déšť ustane. „Teď je ta chvíle, kdy se rozhodne o všem.“

Spolu s ostatními běží bránit barikády proti útočníkům, kteří se pokoušejí dobýt opevněný střed města.

Nepřátelé se valí ze všech stran a rozbíjí se o hroty kopí jako vlny o vlnolamy. Na náměstí se teď nacházejí všichni přeživší obyvatelé Vysokého Mýta, mnoho vojáku měst, kteří v pražské bitvě ztratili pány, poslední dvacítka drakoniánů spolu s Rezou a Krahujcem, jenž se jako kámen snáší z oblohy a jeho ostré spáry přetínají tepny a zoban vyklovává oči. Ze severovýchodu přichází nejhorší horda. V jejím středu kráčí Velehrad obklopený aurou smrti.

Rita se rozhlédne po dvojici přátel, náhle se jí nedostává dechu. „Je čas. Jdeme!“ zavelí Lvímu spáru.

Sedmtři si zaštěrchá v uchu. „Bylo nás pět, ale zbyli jsme jen tři. Jako že nemusíš tak řvát.“

Kořínek smutně pokrčí rameny. Vzápětí se všichni tři rozběhnou bránit barikádu, kde se obránci snaží zadržet postup nepřítele. Tětivy kuší drnčí, luky se napínají a šípy sviští vzduchem. Třesk mečů. Žár a řev. Krev stříkající na dlažbu a vsakující do jejích spár. Velehrad došel k barikádě a udeřil Kopím do země. Řetězy se trhají, v zemi se otevřela průrva, do které popadalo mnoho nemrtvých i obránců, sesunula se do ní i část rozbité hradby. Už není kam ustoupit. Obránci se zuřivě vrhají do protiútoku. Lví spár je mezi nimi.

Expres kurýr na smrt ječí plechovým hlasem. Je v extázi. Smrt kolem vykvétá černými květy, bojiště je letní loukou. Kovové pláty srážejících se zbrojí sténají. Praskání kostí není slyšet, co ale slyšet je, je řev jejich majitelů. Jako zázrakem se Mýtští krok za krokem posunují proti nepříteli. Ještě několik metrů a dál už to nejde. Podařilo se jim nepřátelský příval zastavit. Na chvíli…

Velehrad sám se již zapojil do boje. V jedné ruce svírá Kopí, druhou rozdává strašlivé rány železným stožárem z pouliční lampy. Klestí si cestu obranou a nemrtví se kolem něj ženou vpřed. Rita se mezi nimi míhá jako postava z bájí. Drží linii i po tom, co se mnoho vojáků obrátí na útěk. Rychle se ohlédne přes rameno, v ostatních částech náměstí obránci barikády dosud nepadli… ani ona neustoupí.

„Za Mýto!“ křičí z plných plic voják vedle ní a bezhlavě se vrhne proti nepřátelům. Seká kolem sebe jako šílený.

Rita nekřičí. Drtí mezi zuby ty nejsprostší nadávky. Nadává na osud a zabíjí, až jí náhle něco probodne nohu. Překvapeně se na ni podívá. Trčí z ní dlouhý hrot oštěpu. Překvapí ji, že přes nával adrenalinu necítí bolest. Vzápětí jí zajede rezavá čepel kanálnického bodáku mezi hrudní pláty a probodne jí srdce. Rita umře a nezmůže proti tomu nic ani Kořínek, který se jí snažil pomoci. Sám už se nedokáže skrýt ve slepých úhlech. Nepřátel je příliš mnoho a Kopí je blízko. Vybaví se mu pocit, který měl, když ho kdysi držel v ruce, v tu chvíli uklouzne na dlažbě zalévané krví. Vzápětí na něj skočí zombie a zalehne ho. Kůže jí pokrývá stěží polovinu hlavy, maso na té druhé již odhnilo. Udeří Kořínka čelem, až se mu zajiskří před očima. Z nosu mu vytéká krev, snaží se chránit si hlavu. Před očima se mihne obří označník zastávky a smete zombie, kterou odpálí jako baseballový míček, s tím rozdílem, že ji rána roztrhne vpůli. Sedmtři pomohl, ale už se opět musí obrátit k dalšímu útočníkovi. Kořínek se postaví na nohy, trochu vrávorá. Vzápětí je tu další nemrtvý, ohyzdná žena s uhnilýma očima a podivně rudými rty. Kořínek zaváhá jen na okamžik (je to žena). Dost dlouho na to, aby sevřela jeho vrásčitý krk. Páteř lupne jako uschlá větev a stařec se složí k zemi.

Sedmtři zuří, popadl ho amok. Rozsévá kolem strašlivé rány označníkem, který v tuto chvíli připomíná legendární Thorovo kladivo. Rozdává, ale stejně tak i dostává. Jeho tělo je rozsekané na kusy, nesmrtelný obr ale dosud stojí. Zabíjí jako stroj. Kombajn na smrt v jedné chvíli úplně zmizí pod nepřátelským mořem. Velehrad ho překročí a kráčí náměstím, na které se nezadržitelně valí nepřátelé.

Tečky na obloze si nevšimne nikdo. Rychle se blíží a náhle se snese z nebe přímo do středu nepřátel jako meteor. Vybuchne v oblaku ohně.

Václav sklouzne z dračího hřbetu a Krev a Princ, kteří se až dosud zdržovali po boku Rezy, se k němu vrhnou šílení nadšením. V pravé ruce drží meč, který září bílým světlem, pozvedne ho nad hlavu.

Brno se nad ním vztyčil jako skála, neztrácí čas. Vyplivne mocný proud plamenů, který je obkrouží jako ohnivá zeď. Vytvoří kolem nich úctyhodný prostor seškvařené a spálené země, ve kterém nic nepřežije.

Nemrtví před bílou září meče ustupují. Václav se žene proti Velehradovi.

„Vrátil ses,“ řekne démon a jeho hlas zní jako hřmění.

Vašek nemluví, všimne si Rezy, na krátký okamžik se jejich oči setkají, nedokáže je odtrhnout.

„Tentokrát to udělám pořádně,“ odpoví Václav, ale není to v té chvíli jen on, protože pravý Václav se stále dívá na Rezu. Mluví muž, který stojí za ním a prolíná se s ním. Jeho kontury se mihotají, je to přízrak, stín minulosti. Nevysoký muž ve vyplétané kroužkové zbroji. S vysokou normanskou přilbou a bílým štítem se znakem černé orlice. Má jasně modré oči a krátkou bradku.

Velehrad znejistí.

Václav se nezdržuje výzvou a po boku s vlky zaútočí! Když se ti dva poprvé srazí, zableskne se a obloha se rozjasní podivnou polární září. Dva artefakty nesmírné síly. Kopí osudu a meč Králů. Při každém jejich kontaktu srší blesky, odletují žhavé jiskry a kameny dlažby se taví. Prostor kolem nich se uzamkne v proudech energie, v celém Mýtě se objevují na živých věcech modravé Eliášovy ohně. Vzduch praská statickou elektřinou, zatímco se píší dějiny.

Démon vyslal všechny své lebky, trhají se mu z nestvůrných křídel a jako dravci se vrhají na Václava. Ten ale odpoví roztaženou dlaní a svatováclavským křížem, ze kterého vyrazí záře. Lebky hoří, rozpadají se v prach ještě dříve, než ho zasáhnou. Sluneční vítr mu buší do tváří.

Velehrad se na něj rozzuřeně vrhne, vyraší mu další čtyři páry končetin. Pokusí se Václava rozdrtit ocelovým stožárem, muž ho ale rozsekne vedví mečem Králů.

Václav bojuje. Vlci mu pomáhají v útoku i v obraně. Víří v ďábelském tanci, ve kterém může jediný zásah znamenat smrt. Krev i Princ trhají Velehradovi maso z nohou, protože výš nevyskočí, jeho nezranitelnost je však pryč. Václav je rychlý, jeho pohyby se rozmazávají, je tělem stále člověkem, ale v hlavě se stal vlkem. Je slepý, ale přesto vidí svět zvláštním způsobem. Velehrad se před ním tyčí jako obrovský černý sloup, jako negativní skvrna. Zasypává ho strašnými ranami, snaží se ho sevřít v jedné z rukou. Vašek v posledním okamžiku uniká.

Boj zuří i na jiné úrovni. Vran slyší cizí hlas, který mu zní v hlavě. Ví, že ho slyší i Velehrad.

„Po staletích se znovu potkáváme,“ říká svatý Václav. „Špatně jsem tehdy dokonal své dílo.“

Velehrad řve v odpověď: „Jsi mrtvý. Vrať se, kam patříš!“

V reálném světě mu Václav právě uštědřil strašný úder, který odťal jednu z obřích rukou. Krev je zakousnutý do Achillovy šlachy, rve z ní shnilé černé svaly. Brno i Mýto nestojí a vrhli se Vaškovi na pomoc. Dotírají z opačné strany, jejich útoky ale nemají na Velehrada žádný účinek.

„Jen jedno chci vědět. Jak jsi unikl? Přežils v duši některého ze svých poddaných, že? Nezabili jsme je všechny. Nedokázal jsem zabít děti…“

Velehrad neodpoví. Nečekaně se přetočí a probodne Václava Kopím osudu. Čepel prošla pravou plící a přibila ho k zemi.

Vašek překvapeně vyjekne. Svíjí se jako přišpendlený motýl. Z Kopí šlehají blesky. Pije z něj krev, vysává všechnu sílu. Velehrad vyrazí vítězný řev a vztáhne k němu ruku. V tu chvíli se ale z nebe snese černá šipka, která mu zaútočí na oko. Krahujec na něj dotírá spáry, snaží se ho klovnout do bulvy, až se mu zlomí zoban. Nemá to žádný účinek, Velehrad mávne rukou a sevře ho jako obtížný hmyz. Stiskne ho v dlani a ani necítí, jak lehounké tělo rozdrtí v krvavou kaši. Když ale jeho pohled padne znovu na zem, Václav už pod ním neleží. Je to nějaký cizí muž ve zbroji z desátého století. Vzápětí ucítí bolest a podlomí se mu levá noha. Za okamžik Vašek přetne i pravou podkolenní šlachu. Velehrad se zhroutí na kolena. Nechápavě zírá. Nestojí před ním jen Václav, je to armáda jednoho muže. Armáda duchů, která sídlí v jeho těle. Vašek je náhle všude, útočí ze stovky stran. Dotírá a ubíjí démona kousek po kousku. Velehrad se snaží bránit Kopím, ale tisícovka Václavů ho zaživa porcuje na kusy.

Blaník se otevřel. Je místem v srdci, které otevírá láska, a Vašek to konečně pochopil. Vypustí ven všechnu sílu a nemilosrdnost svatého vojska. Velehrad prohrává. Řve vzteky. Vší silou se rozežene Kopím, rozvíří ho kolem sebe jako zeď čepelí. V tu chvíli se všechny Václavovy obrazy spojí v jeden. Ve skoku obouruč tne proti démonovi. Čepel a ratiště se střetnou a Václav přesekne Kopí osudu.

Tichá imploze se prožene městem a síla, která zabíjela, náhle vybuchne svým opakem. Nemrtví padají zasaženi jím k zemi. Mezi nimi i žalostně rozsekaný Sedmtři, který se s tichým povzdechem zřítí mrtvý k zemi.

Boj skončil. Velehrad zmizel. Na zemi před Vaškem leží malý kluk se světlými vlasy. Má velké vystrašené oči a u nosu mu visí nudle. Chvěje se, kryje si rukama hlavu. Blaničtí rytíři i svatý Václav jsou pryč. Možná tu nikdy nebyli. Možná byli jen snem, který se Vaškovi zdál ve víru boje.

Váhá. Má probodnutou plíci, nedokáže zastavit třas, který cloumá celým jeho tělem. Stojí rozkročený nad ležícím dítětem. Slyší vlky ve své hlavě. Není svatý, je stále šelma a chce krev. Švihne mečem a rozpůlí chlapci hlavu. Je to lehké. Lehké jako zabít dítě…

Zavládne strašné ticho. Ruší ho jen hučení plamenů a sténání zraněných. Možná je to nejdelší ticho od stvoření světa.

Vzápětí lidé vybuchnou nadšením. Nedokážou tomu uvěřit. Jsou zachráněni! Křičí úlevou, až jim přeskakuje hlas, a ten křik jako by silou a hlasitostí probudil celé město, hasil ohně a rozháněl mračna temného kouře. Václav stojí se sklopenou hlavou. Opírá se o zakrvácený meč. Je opět slepý, vlci jsou pryč. Navždy se stali jeho součástí a zmizeli… Je unavený, tak strašně unavený, že si sedne na zem a schoulí se do klubíčka.

Přeživší mají v očích slzy, radost i strašná bolest jsou tu zároveň. Měšťané procházejí mezi troskami spáleného města, překračují mrtvá těla sousedů a hledají blízké. Rodiče volají své děti a ubrečené děti hledají rodiče. Zraněný Martin Zbron podpírá Bujabela Ziffernicka, stále třímajícího zkrvavenou harpunu. Společně se belhají bojištěm, narazí na Kořínkovo rozsekané tělo. Ziffernick strne jako socha a zasalutuje, dvojice nad padlým astrálním majorem hodnou chvíli postojí.

Lidé kolem Václava jásají. Vrhnou se k němu, aby ho vyzvedli na ramena a nesli jako hrdinu. V tu chvíli by mu dali všechno na světě. Mýto s Brnem jim to ale nedovolí. Stojí kolem něj jako strážci, dál pustí jen Rezu. I v jejich tvářích je bolest a únava. Stalo se příliš mnoho zlého, příliš mnoho ran bylo zasazeno a příliš mnoho životů zmařeno.

Vašek ucítí, jak se k němu jeho milovaná zezadu přitiskne. Nemluví na něj. Nic neříká, jenom ho objímá a leží vedle v kaluži špíny, bláta a krve, ve kterou se proměnilo celé náměstí. Její tělo ho hřeje.

Epilog

Už týdny a měsíce zněla pražským podzemím podivná hudba, kradmo se rozlévala síněmi, tunely a šachtami, stoupala komíny a po schodištích, klesala do hlubokých jam a propastí, nořila se pod hladinu stok, laskala se s plísněmi a slizem pokrývajícím zdi, rozechvívala miliardy bakterií, jejichž srdce by bila v jejím rytmu, kdyby nějaké srdce měly. Byla to zneklidňující, nesmírně tichá píseň, mnozí z obyvatel Podsvětí ji jen tušili, dostala se jim pod kůži a stala se jejich součástí a neoddělitelným rytmem jejich životů, přestože si ji nedokázali uvědomit. Až na mloky.

Žalostné zbytky kdysi mocného kmene, pouhých několik přeživších rodin, se skrývaly v nejhlubší části Podvodí. Byli zoufalí a ztracení, živořili v neustálém strachu v království ticha. Většina jejich lidu zemřela ve službě Otci ve válce na Dalekém místě, či při pozdější Velké povodni a Strašném masakru, při kterém byl zabit i milovaný Wihelin. Při první odvetné křížové výpravě do pražského podzemí na ně byly pořádány lovy, mstitelé je štvali jako zvířata, jako škodnou, kterou je třeba vyhubit… lidé zničili jejich líhně, pozabíjeli pulce a bezmála vyhladili jejich rasu. Vyděsili mloky silou své nenávisti. Jen několika rodinám se podařilo utéct dostatečně daleko a hluboko, kde teď v neustálém strachu vyčkávaly zánik svého lidu.

Žili v nejpřísnějším utajení na pokraji smrti hlady, protože se báli vydávat na lov, líčili jen pasti na potkany a pojídali plísně a houby. Tesknili, protože po odchodu milovaného Otce zůstali opuštění.

Když byla jejich beznaděj nejhlubší a oni se stali jen ubohými stvořeními čekajícími na smrt, zaslechli píseň a porozuměli jejímu hlasu, přestože nedokázali rozlišit jednotlivá slova.

Mloci tušili, že se provinili něčím, za co se na ně snesl trest, i když nechápali, jak je to možné, protože konali podle přání boha. A náhle tu byla píseň o lítosti, o lásce, o vykoupení hříchů a odpuštění. Mloci jí naslouchali, naučili se vnímat její proměny, přijímali ji, jako odsouzenci na smrt vyslovují poslední přání. Získali naději, že nejsou sami, a protože jim píseň i za dne zněla v srdcích, vybrali mezi sebou toho nejodvážnějšího, aby se vydal na Pouť a nalezl Pěvce.

Dlouho se mlok plížil tmou. Byl k smrti vyděšený, jeho skvrny planuly oranžovou a jen málo pomohlo, že si je zamazal výkaly a blátem. Kradl se labyrintem podzemí, pozorně naslouchal a stále směřoval za zdrojem hlasu, který se jako dech linul chodbami, proháněl kanály, rezonoval v trubkách a odrážel se od zablácených cihel, až v srdci tmy, za oponami zápachu, splaškově vody a hrůzy, nalezl zmrzačené tělo toho, jehož písně už znal.

Uprostřed temné jeskyně se sbíhaly obrovské varhany z kanalizačních trubek všech velikostí, ústily jich do nich desítky. Nepochopitelně a nesmyslně se tiskly jedna k druhé jako dílo šíleného instalatéra, od nejužších hostalenových přes trubky z šedého PVC, ocelové a železné až po litinové, jež dosahovaly velkých průměrů, a sklolaminátové obry. K zázračným varhanám bylo ukřižováno tělo toho, který se pro lásku vzdal všeho a dobrovolně srostl s podzemím, aby jí mohl naslouchat.

Měl uřezané ruce i nohy, místo nich do žil a tepen vcházely kanyly a trubice. K tělu byly připojené roztodivné filtry a nádoby, ve kterých překapávaly barevné tekutiny, točící se větrák rozháněl vodní páru, do úst vcházela složitá trubice připomínající filtr plynové masky.

Mlok dlouho tajil dech ve stínu a potom pochopil, že o něm Pěvec věděl dávno předtím, než vstoupil do místnosti, stejně jako ví téměř o všem ostatním, co se v Podsvětí děje. Kanalizace se stala jeho plícemi, stoky jeho tepnami a splašková voda jeho krví.

Teď když stál mlok téměř u něj, šepot byl zřetelnější a on zaslechl podivný, stěží postřehnutelný hlas, který Pěvci odpovídal. V tu chvíli porozuměl tomu, že druhý hlas je rozptýlen po celém podzemí, že je duchem dívky, která byla polapena mezi světy. Že když každou noc svět nahoře utichne, průtok stokami se sníží a zpěněné proudy tříštící se vody se promění v klidné potůčky, ti dva si povídají. On je nádobou, ona obsahem. Vždy spolu a vždy osamělí… ďábel kdysi splnil slib a za zázračné kopí Pěvce navždy spojil s jeho milovanou.

Mlok naslouchal jejich písni plné smutku i lásky až do rána, protože mu učarovala a věděl, že jim to nevadí. Byli spolu, radovali se jeden z druhého a nevnímali okolní svět.

Mlok se vrátil mezi ostatní a vyprávěl jim o tom, co zažil. Další den se celý kmen rozhodl přesunout k nově objevenému otci, aby u něj našel ochranu a aby mu sloužil až do konce času.

Ten, jenž si před přeměnou říkal Krysoplášť, s nimi nemluvil, alespoň ne hlasem, který slyší lidé. Oni ale věděli, že je má rád, a také věděli, že ho těší, když mu začali říkat tím nejhezčím jménem, které znali. Dokázali vytušit, že z něj snímají hřích, jehož se dopustil v minulém životě. Teď byl ale jejich. Otec. Bůh. Wihelin.

KONEC

Doslov

Je to vážně konec?

… ptám se teď sám sebe. A možná se na to samé ptáte i vy. Je pro mě těžké si představit, že se svět, ve kterém jsem strávil posledních pět let, přestane plnit novými příběhy jeho obyvatel. I teď jich mám plnou hlavu, ale kdo ví, možná některé dovyprávím v příštích letech prostřednictvím povídek.

Název Věku nenávisti je symbolický. Když mě poprvé napadl, věděl jsem, že je to ono. Závěrečná fáze městských válek je možná plná krutosti i zoufalství, není ale věkem nenávisti už naše technokratická současnost plná odcizení a obav? Záleží jen na úhlu pohledu, a tahle dualita mě přitahuje.

Nenávist je emoce a jako každá emoce může být prostředkem k rozbití pout, ať už jsou reálná, nebo nevyslovená. Může být cestou ke změně, a proto je možná Věk nenávisti temnou cestou k věku naděje.

Na úplný závěr bych opět rád poděkoval čtenářům, kteří se na mých webových stránkách zapojili do projektu Rada měst a představili vlastní pohled na živá města, jakož i všem ostatním, kteří přispěli názorem či radou.

Jsou to zejména:

Brno (odol)

České Budějovice (Erhy)

Děčín (Davaj)

Karlovy Vary (DejF)

Kolín (Kuba)

Kopřivnice (Vervika)

Liberec (Arakis)

Opava (borec2)

Ostrava (scorpi)

Pardubice (Natiel)

Plzeň (Otomar)

Štramberk (Agrenej)

Vysoké Mýto (Zdeněk)

Znojmo (Svanhilda)

a především patří můj dík redaktorovi Jirkovi Popiolkovi.

Pavel Renčín
Věk nenávisti

Městské války 3

Ilustrace na obálce Hendrafhx a Antikwar / Shutterstock.com

Korektura Martina Němcová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 9. 1. 2026

ISBN 978-80-274-4836-4 (epub)

ISBN 978-80-274-4837-1 (pdf)

ISBN 978-80-274-4838-8 (prc)