Údolí osamělých běžců

Lubomír Macháček

Znění tohoto textu vychází z díla Údolí osamělých běžců tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Kruh v Hradci Králové v roce 1987.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

§

Text díla (Lubomír Macháček: Údolí osamělých běžců), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 12. 12. 2025.

Přišly v životě chvíle, kdy jsem přemýšlel nad úslovím, že člověk není nikdy sám. Jenomže život si pískne a přihodí se, že samota nás vyhledá, byť třeba jen dočasně: na pár dnů, týdnů, ale někdy i na celé roky. A o takových samotách, samůtkách i samotkách jsem napsal několik příběhů. Přinesli si je lidé, které jsem znal, a protože – řečeno s klasikem – člověk je tvor společenský, věřím, že všichni ti osudem zasažení se pokusili najít své místo mezi ostatními, tak jako se o to pokouší a musí pokoušet každý z nás.

LM

Sněhulák

Pšeničku odvolali z výstavy domácího zvířectva. Potuloval se tam v okamžiku, kdy léto hasilo žízeň v pohárcích s limonádou a pivem a on, pln odhodlání učinit totéž, se zařadil do fronty u jednoho ze stánků, zmítajících se mezi lidmi jako Noemova archa. Nepatřil k těm zavilým nadšencům, kteří si říkají chovatelé, zahrádkáři, chalupáři a kdoví jak ještě, na výstavu králíků ho přivábily ručně malované poutače a dýchavičná kapela parnem zmožených fotříků, jejichž hudba se snášela a hned zase stoupala nad výstavištěm jako nepřátelský dvouplošník. Potom se mu v kapse rozpípala vysílačka. Věděl, že na středisku ho už čekají.

Odpolední odysea začala pro Babetu u pískoviště, ve kterém si zbudovala pozorovatelnu. Vyhlížela z ní den co den své rodiče a dávala se do řeči s lidmi. Také dnes tomu bylo nejinak, mladík v kostkované košili si s ní povídal.

– No a co, co bylo dál? – vyzvídal Pšenička. – Hele, tamhle je lavička.

Posadili se pod kaštany a mlčeli. Babeta cítila, že se asi někde stala chyba. Maminka naříkala, táta láteřil, nechápala, co se vlastně tak strašlivého událo.

– Jak ti mám říkat, esenbáku, nebo Kadle?

– Jmenuju se Karel.

– Ale on ti říkal Kadle, ten v kanceláři.

– Špásoval, – pravil nakvašeně.

V parku na lavičkách dřepěli důchodci, kdesi v křoví duněla arytmicky kytara. Pšenička mrkl na hodinky, za chvíli padne tma a všechno bude najednou jiné. I Babeta.

– Tak co ti tedy řekl, když jste se setkali? Abys šla s ním?

Zvedli se, nevydržela stejně sedět na místě.

– Že mně ukáže sněhuláka.

– Máš to dobrý, – opáčil, utíraje si předloktím čelo. Ve vzduchu zpívala bouřka, z chodníku sálalo stále ještě teplo. Babeta se na každém kousíčku cesty zastavovala: tady se jí líbil list, tam kamínek, jinde obrázek namalovaný na zemi křídou. Vzal ji za ruku a táhl dál. – Musíme spěchat, než se setmí, potom bychom neviděli na cestu.

Přešli přes Labský most. Babetu napadlo, že capkají po hřbetech labutí, které tu v zimě opticky spojovaly jeden břeh s druhým, tolik jich bylo.

– Sněhuláka, krucinál! – přišla mu na mysl ta nehoráznost, zlostí se málem zadusil. Poté ještě s mlhou před očima poznamenal: – Děti si vypravují s Večerníčkem, za chvíli půjdou spát, zatímco my musíme najít toho tvýho strejdu…

– Ale který, – uchichtla se. Unavený a ustaraný obličejíček se zachmuřil. Konečně ve tváři zavládl mír. – Naši mě mají rádi, ale pořád někde courají.

Jak asi ten chlap vypadal, možná nekráčel cestou mezi paneláky poprvé, Pšenička příliš na náhody nevěřil, mohl se vracet z práce, šel od autobusu, také hospoda je za rohem. Tisíce možností… určitě mají nějakou souvislost, jen ji teď objevit. Co všechno jí musel naslibovat, aby s ním vůbec šla? Pšenička znal děti, které se táhly za každým, kdo jim věnoval jen trochu pozornosti, byly to obvykle děti bez domova. Kdepak bez domova, dneska má domov každé dítě, jenomže ne každé se v něm cítí jako doma. Patřila k nim i Babeta? Může si ovšem také vymýšlet.

Kradmo pohlédl na dítě, Babeta byla zabraná do sebe, razila cestu mezi lidmi, mezi domy, auty, trolejbusy a celými městskými čtvrtěmi, plavala v sauně chodníků a občas bezelstně a toužebně na Pšeničku zamrkala.

– Tady jsme byli taky, – zastavila se u bistra. Vešli dovnitř. Ani ji nemusel pobízet, zjevně pookřála, počínala si tu jako doma, spokojená s lidským hemžením, které ji obklopilo, cinkotem sklenic, veselými laminovanými židličkami, kdepak židličky, škebličky to byly, i umakartovými stolky plnými strakatých barev. Jejich tvarované desky se podobaly chlebíčkům. Babeta utekla na okamžik do světa pamlsků, v duchu si je vypočítávala: humrový, tvarohový, šunkový, na který mám dneska chuť? Docela se jí tu líbilo, lekla se jen pobudy, jenž obsadil stolek v rohu kavárny. V kštici mu kvetl pramínek bílých vlasů.

– To je Pepa Kvér, – zpozoroval její údiv Pšenička. – Mrkni, jaký má fialový nos. Když se napije, je jako beránek. – Pepa Kvér pochopil, že je o něm řeč, a zdvořile se Pšeničkovi uklonil. Sedli si raději s Babetou na druhou stranu místnosti a pili džus. Babeta spokojeně cucala nápoj, na rtech jí uvízl srpek oranže.

– Potom jsme byli v zookoutku, na houpačkách a taky jsem střílela. Vystřelil mně růži. Fialovou, mám ji doma… oni na mě volají děti Babi.

– Hm, na mě zase Kadle. – Pokusil se usmát. – A jak se vlastně ten tvůj kámoš jmenoval?

– Říkala jsem mu Patriku. Koupil mně džus jako ty. A pralinky. Já byla opilá. A nosil mě na ramenou. Vezmi mě taky.

– Ted ne, až pak, musíme pracovat. Přinesl jsem ti ukázat pár fotografií. – Pšenička vyložil na stůl svůj zásobník podobenek.

– Já je nechci vidět, – zavřela oči.

– Proč?

– Když oni na mě koukají.

– Ty si koleduješ… ani jednu tvář nepoznáváš?

– Mohli bysme bejt tři, ty, já a on.

– Říkalas, že je mladý?

– A co mu uděláš?

– Co, – pustil bezmocně ruce na stůl.

– Maminka povídala, že s ním zatočíte. – Hlásek zavibroval úzkostí, na Babetu sáhla smrt, dítě se otřáslo a schoulilo do klubíčka.

– Věříš mně? – Spodní tón pohrdání, který mu zazněl v hlase, nezakryl. Vzpomněl si na několik smutných případů z posledních let. Profesionální rutina, kterou se zaštiťoval proti podvodníkům, zlodějům, rváčům, feťákům a všelijakým disociálům, vždy znovu a znovu za podobných okolností selhávala. Bylo tu cosi víc než zákon, bylo tu lidské srdce.

– Já tě radši povedu, Kadle, – řekla Babeta a rychle vyzunkla zbytek džusu.

Dorazili do zookoutku, tam už naštěstí měli zavřeno, stavili se na houpačkách a ve střelnici se pokusil Pšenička trefit růži. Podařilo se mu to až napotřetí. Aby si spravil reputaci, koupil Babetě foukačku.

Za okamžik se před nimi znovu objevil Labský most.

– Odtamtud jsme přece přišli, Babetko, – pravil polekaně. Prstence lamp, ty vosí roje městských čtvrtí, se jim rozsvěcely nad hlavami.

– Ale my jsme tudy šli, – trvala na svém Babeta. – My jsme si hráli pořád na schovku a já utíkala za ním… zpátky přes most.

Představa labutí kamsi zmizela, ostrůvek čehosi bílého zahlédl plavat na řece. Utopený měsíc. Ohlédl se. Tma dupala ulicemi města.

Trmáceli se dál a dál. Pšeničku tlačily střevíce, na patě se mu klubal puchýř. Pomyšlení na večerní ranhojičský rituál přerušila Babeta, konečně se zastavila před věžákem ověnčeným ratolestmi plínek, kočárků, nezpůsobně vychovaných andulek a televizních antén.

– Tady to je, – ukázala na puklinu ve dveřích.

Nejmíň čtyři desítky bytovek, pomyslel si skepticky, čtyři na každé etáži, ale ještě než se stačil na cokoli zeptat, dodala:

– My jeli výtahem do osmýho.

– Babetko, – přitiskl ji k sobě.

– Ale nebudeš na něj zlý?!

Vstoupili spolu do výtahu téměř ve snách, knoflík zmáčkla ona. Díval se, jakou má radost, že může jet vzhůru. Cosi se v ní zlomilo, jako by se na setkání s Patrikem těšila a hned se ho zase obávala. Pšeničku tlačilo pod paží pouzdro s pistolí, jako kluk vlastnil pistolku na kapsle.

Chlapec ve dveřích vypadal na šestnáct, ale bylo mu o dva roky víc. Měl ruce v kapsách, a jak tam stál mezi dveřmi, připomínal balvan, který padl náhle do cesty. Musel nás už vidět oknem, uvažoval Pšenička, když se jejich oči setkaly.

– Patriku, – vyhrkla Babeta, sotva ho spatřila. Co se to s Patrikem jenom stalo?

– Prosím, přejete si?

– Heleď, nemáš bráchu? – zeptala se překvapeně. Mladíkovy namodralé rty připomínaly borůvku. – Nemáš bráchu bez brejlí? – vyprskla Babeta, zatímco Tomáš Elt, to jméno totiž zářilo na vizitce, vrtěl odmítavě hlavou.

– Pojďte dál, – ustoupil balvan ze dveří, – vy jste od nich?

Garsonka byla malá, Tomáš Elt v ní měl vzorně uklizeno, ve vzduchu plavala vůně jasmínu, zatímco do dřezu ukapávala voda. V tichu čtyř stěn se ozvěna násobila.

– Posaďte se, – ukázal ke stolu. – Stalo se něco?

Za Pšeničku mluvila Babeta, docela by se mu to takhle líbilo.

– My jsme si s Patrikem hráli na slepou bábu a já měla zavřený oči, ale osmý patro jsem viděla… asi.

– Popleta. Můžu vám něco nabídnout? Kouříte?

– Snad pivo, v tomhle morbidním horku, – řekl Pšenička. Když dosedl na židli, znovu cítil své nohy. Z téhle seance už asi nic nebude, rozjímal. Babeta zatím sklouzla ze židle a svalila se na válendu. Na rozdíl od lidí jsou válendy téměř všude stejné. Ledabylým pohybem si zula střevíce, a pak už nic nebránilo tomu, aby začala dělat kotrmelce.

– Mrkni, Kadle, jakou umím svíčku. – Nohy putovaly ke stropu. – Drž mě, Tomáši, drž! – Mladík znechuceně poslechl, nesdílel s Babetou snahu udělat si z válendy trampolínu.

– Pivo nemám, leda čaj.

– Ani limču? – křičela s hlavou dolů Babeta. – Měl jsi žlutou.

– Neznáte nějakého Patrika? Dvacet, pětadvacet let, střední postava, sportovní typ, chodí v kostkované košili a má rád děti.

– Já mám taky rád děti, – řekl nedůtklivě mladík. Babeta už seděla na gauči a kousala se do prstu.

– Abyste rozuměl, přihodila se taková věc. Babetka se odpoledne zatoulala s jistým mužem, který s ní prováděl jisté věci, a teď mě dovedla až sem.

– Víte, kolik žije v tomhle domě chlapů?

– Ani červenou?

– Co červenou, – ztrácel trpělivost Tomáš.

– Limču, – píplo děvče, seskočilo z válendy a drobnými krůčky ťapkalo k ledničce.

– Ty ale umíš poslouchat. – Tomáš dostihl Babetu a odnesl ji zpátky na válendu.

Pšenička se mračil, dnes měl od rána smůlu: nejdřív mu ujel autobus, takže na poradu dorazil se zpožděním, v poledne nestihl oběd a teď ještě aby si hrál na mateřskou školu. Kdyby to aspoň k něčemu bylo. Chování Babety se mu pranic nezamlouvalo. Jestli já mám takhle vychované děti… uchopil Babetu u pasu a posadil si ji na klín.

– Babi, poslouchej mě chvilku. Tomáše jsi nikdy neviděla? – Děvče se zakabonilo a zavrtělo odmítavě hlavou. – Ani náhodou?

– Odpoledne jsem byl v kině, – poznamenal Elt, – pak jsem si četl tuhle Hemingwaye. Mám z kina lístky, můžu vypravovat.

– Pohádky?

– A co tenhle byt, ten jsi neviděla taky? – Pokrčila nevšímavě rameny, to stálé vyptávání ji unavovalo. Samé otázky, jenomže takovéhle kukaně jsou v paneláku všude.

Pšenička byl na rozpacích, Babeta se mu vrtěla na klíně, dětský obličejíček se chmuřil, roztával, pořád dokola. Měl Tomáše Elta poslat pryč, ale copak ho může bez povolení vyhodit z vlastního bytu?

– Půjdem, dnes jsme se nacourali dost, – řekl odevzdaně.

– … spletla si dům, patro, byt, dyť já… přišel jsem z kina a četl si toho Hemingwaye.

– Na oknech visely rolety, – vzpomněla si Babeta.

– Jenomže ani rolety tady nejsou. Když jsem se přistěhoval, taky jsem několikrát zabloudil. Co chcete, paneláky!

– Třeba se ještě ozveme. Mohla se splést, je to dítě, až vy budete otcem…

– Kadle, radši půjdeme, – zakňourala Babeta a zatahala ho za ruku. Najednou se celá chvěla, brada jí drkotala, nevěděla, jestli má křičet nebo prosit, ti dva se tak zvláštně tvářili. Tomáš je opravdu jiný, než byl Patrik, ten se na ni jenom usmíval.

Pšenička Babetin neklid už dávno zaznamenal, hrál vabank, ledasco pochopil a neměl teď jinou možnost. Vyndal z kapsy dvě koruny a podal je Eltovi.

– Na cestu, taky se napiju.

– Ale já…

– Vím, že ji tam schováváte.

– Limonádu opravdu nemám!

Pšenička si teď s Eltem pohrává, cílová rovinka se blíží. I Babeta už tuší konec. Nemohla se splést, vyloučeno. Upocená ruka plná bázně mu všechno prozradila: Můj ty světe, chtěla Tomáše zachránit, aby nebyla sama, a on jí odmítl dát limonádu.

Utekla.

Venku se spustil lijavec. Chodníky sykají úlevou, copánky kapek bubnují do skel.

– Patriku! – Déšť přehlušuje dětský výkřik, který sem doléhá z chodby. Pšenička ví, že žádný Patrik není.

– Promiňte, – řekne a bez otálení přistoupí k ledničce. V otevřených boxech hledá láhve s limonádou. Zmýlená neplatí.

Tomáš Elt nelhal, červenou ani žlutou limonádu nevidí. Zato v prostoru nahoře, za průsvitným plexisklem, stojí bodrý, ze tří sněhových koulí uhnětený sněhulák.

Malá lež pro Pepana

Možná tu bylo pět tisíc lidí, možná ještě víc, ale jezdilo se až na plný plyn, žádné taktizování na zítřejší závod. Každý z jezdců chtěl zkusit vymáčknout ze stroje vše, co se dalo.

Seděl s Pepanem na tribuně, lampión říjnového lesíka jim svítil za zády a slunce připalovalo špičky bot k borovým fošnám. Jeden ze skalních fandů si kousek od nich rozbalil na lavičce uzené a mezi tím, co závodníci odjížděli z dráhy do depa a z depa ke startu, vkládal si kousky růžového masa do úst a zapíjel je pivem z kelímku. Pepan ho žádostivě sledoval, ale otec mu mohl nabídnout jen rohlík namazaný máslem. Nakonec si ho vzal.

Mašiny na startu nestoudně řvaly, Pepanovi se vzrušením chvěla brada.

– Táto, támhleten je Brána, už přijel.

Červené číslo v bílém čtverečku. Pepan znal všechny, co tu dnes trénovali, i ty, co zítra ještě přiletí.

– Mauger, Verner, Brána, Dryml, Sova, – zahuhňal s plnou pusou. Sprška škváry zalepila divákům v zatáčce oči. Netopýři na motorkách, napadlo ho, když prolétli kolem.

Fanda s uzeným vyplivl flaksu a poznamenal:

– Todle je prd. Tady lechtaj plyn, jako když si kobyla vocasem odhání mouchy. To ať ti táta vypravuje, jaký to bylo na závodišti Velký pardubický. Hejno kobylek, nálet bombardérů, kamikadze, to bylo bojiště, kaskadérský zápolení, to byl jeden jedinej útok! Když jsem si nevzal štafle a nešel tři hodiny předem, viděl jsem jenom plešatý hlavy a upocený krky.

– Brána žádnej plyn nelechtá, ten jede na plnou díru, – řekl Pepan.

– Co to blábolí? – Chlapík nevycházel z údivu.

– Tátu zasáh jednou do hlavy drn, že jo, tati! Jen jednou.

– Jo, dostal jsem přímo mezi oči, – řekl otec rozpačitě a pohlédl na souseda. Fanda měl na nose zrcadlové brýle, přesně ty, co nesnášel. Právě zavíral kapesní nožík a balil maso do papíru.

– Ty seš nějak moc chytrej, mladej, – opáčil Pepanovi, vycucl zbytek piva a kelímek hodil pod lavici.

– To tedy jsem.

– A jestlipak víš, proč s tím přestali?

– Protože zrasovali dráhu pro koně.

– Kdepak, mladej, proto ne. – Muž se shýbl k Pepanovi a udělal ve své řeči významnou pauzu. – Proto ne, – opakoval. – Bylo moc mrzáků a mrtvejch, tak je to. – Pepan se nadýchl, zřejmě chtěl na Fandu vyklopit nějakou sprosťárnu, ale otec ho chytil za ruku. Tenhle tátův stisk znal až moc dobře.

– Tak nashle, – řekl raději, aby se souseda zbavil.

– Tipněte si, – otravoval kluk. – Kdo zejtra vyhraje?

– Angličani, – řekl soused. – Jestli přiletí Lee. Má dlouhý nohy a ještě delší ruce. On si pro tu přilbu dosáhne.

– Já říkám, že Brána, – nedal se Pepan.

– Ten? – chlapík zakvičel jako vepřík, kterému srovnávají ocásek.

– Já mu totiž fandím, – volal za ním Pepan. Pak vzdychl, oklepal se zimou a strčil ruce do kapes. Otec sáhl synovi na čelo. Kluk hicoval. Seděli na sluníčku a Pepanovi byla zima. Obličej mu přitom zřetelně otékal.

– Měl sis vzít tu teplou bundu, abys nenastydnul. Nezapomeň, že už je podzim.

– Táto, Olsen, – ukázal rukou před sebe. – A Barry Briggs. To už je předposlední jízda, táto, – poposedl netrpělivě. Muž strčil Pepanovi rohlík do ruky, chlapec občas kousl, ale otec měl pocit, že ani nevnímá, co jí.

Škála barevných kombinéz se rozpíjela před očima jako duha, nad stadiónem přeletěla helikoptéra, její hluk splýval s hučením plochodrážních es. Přitiskl chlapce k sobě, aby ho zahřál. Připadlo mu, že slyší, jak klukovi tluče srdce.

– Já mu strašně fandím, – řekl šťastně Pepan a dodal: – Zítra půjdem ve dvanáct, abysme pořádně viděli, jo. A teď bych si šel radši lehnout, táto.

Jana, Pepanova matka, v sobotu doma nebyla. Uvařila jim večeři a podle vzájemné dohody o tom, že si každý z rodičů ve vymezeném čase bude žít svým vlastním způsobem, prostě odešla.

Pepan ale vepřové s houskovým knedlíkem a zelím nechtěl, i když tohle jídlo normálně zbožňoval a Jana ho udělala vlastně kvůli němu. Ochutnal jen zelí a pak talíř od sebe odstrčil. Otcovi naskákaly vrásky na čele. Už včera byl špatný, už včera na kluka řval, když psal domácí úkol a loktem rozpatlal nezaschlý inkoust po řádku. Byl prvňák, a přece měl dojem, že s tím C, co nacvičují, proklatě zápasí.

– Něco musíš jíst, člověče, – naléhal na syna. Pepan se podíval zkroušeně jako člověk, který se necítí dobře a přitom neví, co mu je. Občas si přejel prsty po krku u uší, ale oči mu už nehrály, spíš se zavíjely do očních víček jako květy před mrazem. – To už se ti chce spát, je teprve půl šesté?

– Kdybys mně, táto, udělal vajíčko. To bych si dal, – prohodil bez zájmu.

– No vidíš. – Otec vstal od stolu. V ledničce měli vždy vyrovnány dvě řady vajíček. Pepan si je bral obvykle sám a strašně rád je naťukával o hranu hrníčku. Teď se ani nehnul, jenom se díval, jak je táta klade na stůl. – Kolik?

– Jedno.

– To nemyslíš vážně.

Vhodil vajíčko do kastrůlku a mrkl na hodinky. Marně přemýšlel, kam odložili teploměr. Málokdy někdo doma stonal. Nakonec ho našel na správném místě – v lékárničce. Podal teploměr Pepanovi, ten okamžik prohlížel jeho stupnici, a pak si ho zastrčil pod paži. Možná by měl Janě zavolat, ale kam? Bochánky pod Pepanovýma ušima se mu zatraceně nelíbily. Vypadal jako syslík. I obličej se klukovi rozšířil. Měl příušnice, neměl?

– Měls příušnice?

– Jestli nevyhraje Brána, tak bude mít zlatou Olsen. Víš, kolikrát měl Olsen zlatou? Pětkrát. Co s tím doma dělá, táto?

– Měls příušnice? – Nevěděl. – Může taky vyhrát Štancl, – řekl otec, aby ho uklidnil.

– Přinejhorším bych se mohl dívat na televizi, – poznamenal a zavřel oči.

Muž vyndal vajíčko z kastrůlku a okamžik ho podržel na lžíci pod proudem studené vody. Potom ho vyklopil do skleničky a posolil. Vajíčko jedl Pepan vždycky, i když mu bylo nejhůř. Jenomže právě teď si zdříml.

Musel ho vzbudit kvůli teploměru. Přilba visela na vlásku.

– Nevím, hochu, nevím…

– Ale budeš mně vypravovat, jaký to bylo dřív na dostihovým závodišti, – řekl a znovu zavřel oči.

Odnesl syna do postele a vajíčko snědl sám.

V deset večer volal pohotovost. Uzliny pod krkem se Pepanovi roztáhly jak nabobtnalá fazole. Chvílemi kňoural, chvílemi si vypravoval o Zlaté.

Přijeli hned, doktor se trochu hrbil, jako by tíhu večera a následné noci nesl na svých bedrech, ale jinak byl jeho výraz chápající a přívětivý.

– Budeš zase chlapík, ale teď tě musím poslat do nemocnice, – vynesl ortel po zběžné prohlídce.

– Hned? – zeptal se otec překvapeně.

– Bude lepší, když pojedete hned. Mám zavolat sanitu?

– Já ho zavezu, – řekl rychle. Chtěl být s klukem chvíli sám. Lékař nechal na stole lístek, a když odcházel, povzbudivě na muže pohlédl.

– Jde o jistý druh angíny, pár dnů si poleží, nemusíte mít obavy. Ale hlaste se na infekčním.

No tohle, na infekčním? Ale než se stačili vzpamatovat, bílý plášť za dveřmi ulétl.

– Tak vstávej, Pepane, pojedem do nemocnice, – řekl a zamířil ke skříni, aby vyndal pyžamo. Kluk chvíli mlčel, jako by se pokoušel trucovat. Konečně špitl.

– Ale já jsem v nemocnici ještě nikdy nebyl.

– I byl.

– Já se nepamatuju, táto, – natahoval moldánky.

– Moc dobře si vzpomínám na tu chvíli, kdy ses narodil. – Přisedl k němu, přitiskl ho k sobě a opřel si hlavu o jeho bradu. Vlasy mu voněly a lechtaly ho na kůži. – Přijdu si pro tebe jako tenkrát.

Vrátná u vjezdu do nemocnice jenom přikývla a zvedla závoru. Pepan cestou kňoural, nebylo zřejmé, zdali kvůli nemoci nebo kvůli tomu, že zítra nepůjde na závody.

Zaparkoval před objektem dětského infekčního oddělení. V patrech už byla tma, dole svítilo pár okýnek. Zazvonili u vchodu. Pepan se zeptal, jak tady bude dlouho.

– Den, dva, potom se uvidí. Člověče, stačíš mně vůbec něco namalovat?

Přišla sestra, okamžik na ně mžourala přes tlustá skla brýlí, poté se zabrala do lékařovy zprávy.

– Paní doktorka tu bude hned, – řekla nakonec a zavedla je do přijímací kanceláře.

Lékařka se skutečně objevila vzápětí. Slepené kaštanové vlasy se jí vznášely na hlavě jako medúza. Vzala si z věšáku plášť a přes ústa navlékla roušku.

Zatím Pepana svlékl a vysadil ho na lehátko. Koukal, jako když neumí do pěti počítat. Zastřené áááá z něho vylezlo až na druhý pokus.

– Necháme si ho tady, tatínku. Zítra půjde na testy a odpoledne vám můžeme říct, co mu skutečně je. Vypadá to na infekční mononukleózu. Nebojte se, – dodala rychle vstříc otcovu vyděšenému výrazu, – takových dětí jsme tu už měli.

Mluvila a přitom si sundávala roušku, plášť, myla ruce. Když si sedla ke stroji a začala s ním sepisovat jakýsi protokol, Pepan se už oblékal.

– Tak se rozlučte, – řekla pak rychle, zatímco Pepan se tátovi díval vyčítavě do očí.

– Jak dlouho tady asi bude?

– Týden, deset dnů, – pokrčila rameny, – pokud to bude bez komplikací. – Dal klukovi pusu.

– Budu ti všechno vypravovat.

– Určitě? – znejistěl. – Drž Bránovi palce. – To už však sestra brala dítě za ruku a táhla ho s sebou. Zmizeli ve tmě. Obraz Pepanovy rozjívené tváře mu dohoříval před očima.

Vrátil se nazpátek. Auto zaparkoval před okna činžáku, ale domů se mu nechtělo. Neměl zajít za ženou a všechno jí říct? Vrátí se až zítra kvečeru, tak se dohodli. Určitě by se zlobila, že něco nepodnikl, Stanislav měl jistě fůru možností, vždy mu je připomínala a vždy byla na jeho konexe nadmíru pyšná.

Na „Stráni“ končilo kino. V ulicích dusaly tmu svou oranžovou botou lampy, chomáčky chodců zavál vítr před výkladní skříně. Pak hlouček lidí rozvila nevěsta v bílých šatech. Natřásala se jak včelí královna.

Telefonní budka i se seznamem byla na kraji v parku. Adresu MUDr. Stanislava Slacha našel hned, jenomže telefon nikdo nebral. Nechal ho vyzvánět dobré dvě minuty. Nikdo. Kam teď, vrátit se jen tak domů? Nakonec šel za mámou.

Ani druhý den dopoledne se nedovolal. Neměl doma stání. Chvíli myl nádobí, luxoval, vytřel dokonce chodbu. Jindy se těmto pracím vyhýbal, ale dnes mu přišly vhod. Potom vyrazil na Zlatou, ostatně Pepan si to přál. Až za ním půjde navečer do nemocnice, všechno mu bude vypravovat.

Na tribunu se samozřejmě nedostal. Zůstal stát zkraje u hlavního vchodu, aby byl co nejrychleji venku a nezmeškal návštěvu u Pepana. To by ho už vůbec neuviděl.

Favorité se dostavili všichni. Angličan Lee, alespoň to hlásil místní rozhlas, přiletěl pár hodin před závodem. Jezdci stáli pod vlajkami v řadě poněkud rozpačití a nedočkaví, mávali nenasytnému davu v ochozech.

Za deset minut to už byli kovbojové. Sedlali stroje s bravurou profesionálních závodníků, zatínali ostruhy okovaných bot do slabin motorů. Šestice soupeřů vykrajovaly v rozrýpané zemi svůj příští osud. Vypadl Barry Briggs, Ivan Mauger Zlatou přilbu proklel, Ole Olsen jen taktak posbíral body, aby postoupil do finále. Štancl, Brána, Lee. A někde v záloze čekal Olsen. To byli favorité.

Potom praporek v rukou startéra pustil na dráhu historii. Finále.

Hned po startu se chumel závodníků vřítil do zatáčky a Brána zavadil rámem o obrubník právě v okamžiku, kdy pouštěl naplno plyn. Stroj v jeho rukou bolestivě zavyl a vzepjal se jako bájný pták. Několik kotrmelců po dráze, ochotné ruce prvních zachránců.

Konec. Otcovy oči zabloudily na pozlacenou přilbu, vystavenou na oválu před hlavní tribunou, a pak se vrátily k Bránovi. Žil, protože pohnul rukou. Viděl to. Viděl i tulení břicho sanity, která se vznášela rozbouřeným mořem diváků.

V nemocnici byl ve tři čtvrti na pět, lidé se už vraceli z návštěv domů, ale on se řítil k Pepanovi v bláhové naději, že mu bude všechno vypravovat. A když stiskl zvonek u dveří infekčního oddělení, podstatně znejistěl. Sestřička, větší a zavalitější než ta, se kterou hovořil posledně, se objevila hned.

– Prosím vás, doktor Slach, jestli bych s ním mohl mluvit. Včera jsme sem totiž dali kluka, měli jsme se přijít zeptat, co mu vlastně je? – řekl. Mluvil v množném čísle, mělo znamenat on a Jana, najednou mu zde chyběla, to dítě bylo jejich a patřili sem oba. I doktor Slach v jeho očích povyrostl, už to nebyl pouze partner pro dlouhé chvíle manželky, ale člověk, který má co do činění s životem a smrtí.

– Doktor Slach má na starosti oddělení dospělých, navíc dnes nedrží službu, – řekla sestra upjatě. – Ale jestli chcete, mohu vám zavolat doktorku Removou. Jakže se jmenujete?

Zůstal sám. Lidé, kteří tu postávali za plotem, civěli do prázdných oken. Sestra se vrátila udýchaná. Doktorka Remová se omlouvala. Pepanovi se daří dobře, má na pokoji pět kamarádů, je druhý nejstarší. Teploty, které kulminovaly včera večer, poklesly. Diagnóza infekční mononukleózy byla potvrzena… Vyřizovala ho jak spěšninu.

– A vidět syna nemůžu? – Zakývala záporně hlavou. – Ani oknem?

– Ani oknem, – opáčila a smířlivě na něho pohlédla. Zřejmě byl dnes už tisící pátý, který ji o to žádal. Roztržitě sáhl do kapsy pro papír a tužku. Na lístek napsal tiskacími písmeny: Pepane, byl jsem na Zlaté. Vyhrál Štancl, jel báječně, druhý Lee, třetí Olsen. Brána měl pád. Až budeš doma, všechno ti podrobně povím. Táta.

– Mohla byste mu to dát? On už trochu čte.

– Samozřejmě, – řekla a natáhla ruku. V tom okamžiku zahlédl v okně děcko. Nebyl to Pepan, snad některá z holčiček, které tu stonaly. Dívala se dolů smutně na lidi. Lístek zmačkal, strčil do kapsy a omluvně na sestru zamrkal:

– Radši mu jenom vyřiďte, že jsem tady byl. On fandí Bránovi, víte, a ten nevyhrál. – Nebyl si jist, zdali pochopila, že klukovi nemůže lhát, ale přikývla. A pak šli každý po svém.

– Že ses obtěžoval až sem? – řekla Jana překvapeně. Právě přijeli z chaty. Doktor Slach, kterému byl poprvé oficiálně představen, mu připadal poněkud rozpačitý. Až když vysvětlil, co se stalo, přestal vybalovat dovezené věci a zpozorněl.

– A to už je tam od včerejška? – zeptala se.

– Volal jsem v noci i ráno.

– Jezdíme na chatu, – řekla. – Tady Stanislav by se jistě postaral…

– Prý je všechno v pořádku, prve jsem u kluka byl, jenomže mně ho neukázali.

Doktor Slach si s nimi sedl ke stolu.

– Samozřejmě, na infekci nesmějí ani lékaři z jiných oddělení, natož návštěvy. Ani já vás tam nedostanu.

– Vždyť o to nežádám. Slíbil jsem jenom klukovi, že mu přijdu říct, kdo vyhrál Zlatou. Těšil se na ten závod celý rok, chápete?

– Pepan je celý blázen do motorek, Stanislave. Já se jen bojím, aby ho to, až bude starší, nepopadlo doopravdy.

– Mohl byste mu snad vzkázat, jestli chcete…

– Tady Stanislav tam přece může zajít, – skočila do řeči Jana. Nevěděl proč, ale vyndala z kabelky brýle a nasadila si je na oči. Snad aby lépe viděla.

– To mě nenapadlo.

– Pokusím se s ním promluvit, – řekl povzbudivě Stanislav a podal mu ruku. Jana vstala od stolu také, ale pak se vrátila s tím, že na něco zapomněla. – Budete doma? – zeptal se ještě Slach. Přikývl.

Telefon zvonil dlouho, za tu dobu stačil vylézt z vany a utřít se. Jana ještě domů nedorazila.

– To jsem já, táto, – řekl dětský hlásek.

– Pepane, – zařval překvapením. – Jak to, že neležíš? Jak je ti?

– Už mám jenom osumatřicet, táto. Ale motají se mně nohy. Já věděl, táto, že Brána vyhraje.

– Brána? To přece teď není pro nás podstatný, – pravil rychle. – To ti říkal doktor, nebo maminka?

– Máma.

– Ona tam je s tebou?

– Ne, není…

– A jak se cítíš? Člověče, já ti psal!

– Cos mně, táto, psal? – Pepanův roztřesený hlas k němu dolétl jako bzukot chrousta. Jenom trnul, aby nechtěl vědět podrobnosti.

– Víš, že jsem skoro vůbec neviděl? Ty štafle jsem si měl vzít…

– Táto, já vím, že nevyhrál. Dole měli puštěnou televizi. Bránu odvezli do nemocnice jako mě.

– Pusť, – uskřípla žena Pepanův vylekaný hlásek a vzala si sluchátko. – Zkazíš mu každou radost. To by ti bejval zavolal, kdybych tohle věděla…

– Promiň, netušil jsem, že seš tam také.

– Tak teď to víš. Měl jsi držet pusu, – útočila na něj, že se nezmohl na jediné slůvko odporu. Přece se s ní nebude hádat. Slyšela sama, dole měli puštěnou televizi.

– Vyřiď mu jenom, že Brána zase bude závodit. A až se Pepan vrátí, sveze ho potom na mašině.

– A tohle není lež? – ozvala se břitce.

– Určitě mu to vyjednám, – řekl a slyšel, jak se na druhém konci drátu někdo zasmál. Nerozeznal, zdali to byl projev radosti, či škodolibosti, sluchátko pak úplně zmlklo a ani na opětovné vyzvání mu už neodpovědělo.

Navlékl si pyžamo a chvíli rozjímal nerozhodně v křesle. Pak vyndal obálku a napsal: Pepan Mrkvička, dětské infekční oddělení, nemocnice. V kapse kalhot přehozených přes židli nahmatal kuličku zmačkaného papíru. Opatrně ji rozmuchlal a znovu, aby se přesvědčil, si přečetl tu zprávu: Pepane, byl jsem na Zlaté. Vyhrál Štancl, jel báječně, druhý Lee, třetí Olsen. Brána měl pád. Až budeš doma, všechno ti podrobně povím. Táta.

Obálku s lístkem zalepil, v peněžence našel zatoulanou známku. Kabát si jen tak přehodil přes ramena, schránka na dopisy trčela na protějším domě. Když dopis vsunul do jejích útrob, napadlo ho: dá mu práci, než to přečte.

Čisté tóny

Číhal opřený o kmen břízy, za zády mu hořel v mrazivém slunci šípek, a díval se mlčky do údolí, na mozaiku střech, komínů, antén, zahrad a zahrádek a také rybníka, té kalužinky uprostřed návsi, na jejíž hladině plavaly listy javoru, pětiprsté jako rozevřená ruka.

Musel se sem vrátit, aby případ dokončil, uzamkl v hlavě, i když dobře věděl, že takové předsevzetí se dá uskutečnit snad jenom na papíře. A tak se díval dolů, ohmatával očima každý strom, každou píď země a čekal, až se chlapec s míčem vydovádí.

Tiskl tlačítko zvonku dobře minutu, dům se otřásal v základech.

– Co je? – Okno zavadilo o parapet a zaskřípalo, objevil se v něm kluk. Měl spánkem zalité oči a vytrvale zíval.

– Co by bylo, zvoním, jestli je někdo doma.

– Není, – odsekl, znovu dlouze zívl a křídla oken přibouchl.

Zkusil strčit do branky. Rohožku měli zanesenou blátem, dveře posléze ustoupily z cesty samy.

Ač nevítaný, seděl u stolu a čekal na kluka. Na rodinu Braunových přišly stížnosti. První se týkala otce Ladislava Brauna, ta druhá vlastně také, svým dílem ji však naplňoval i jeho syn. Když Bertíka mlčky pozoroval, jak sedí naproti němu a pokouší se způsobně rozžvýkat sobotní rohlík, napadlo mu, že takového kluka by chtěl mít. Albert chodil do šesté třídy, ale vypadal mnohem, mnohem starší. Touhle dobou už měl dávno zařezávat ve škole.

– Šerif? – zeptal se, aby bylo jasno. Ani přitom nemrkl, tyhle čítankové partie měl zvládnuté perfektně.

– Jmenuji se Šrámek, Jiří Šrámek.

Bertík kráčel neomylně pubertou. Šrámek sáhl do kapsy a vyndal průkaz. Stačilo jediné mrknutí, aby chlapec věděl, na čem je. Snad ho to i trochu uspokojilo. Teprve teď si přitáhl čaj a napil se. Oči schoval do hrníčku, nádobka, ač prázdná, mu visela dlouho na nose.

– Popovídáme si u nás, co říkáš?

– Mlčím…

– To neděláš dobře.

– Normálně jsem zaspal…

– Taky někdy zaspím. Dojez a pojedem.

– Dneska máme stejně dvě hodiny tělák, – pokoušel se smlouvat, jako by na tom záleželo. Jiřího Šrámka však nezajímala jeho šestá třída a dvě pětky, které obdržel na konci školního roku, nezajímaly ho ani šarvátky s učiteli, jednalo se o mnohem důležitější věci a on to vytušil. Albert Braun byl totiž svědek. Vyrůstal v rodině, kde se schylovalo k pohromě. Bertíkův tatík přes protesty své ženy přijímal v domě dámské návštěvy a čas od času pořádal i dýchánky, na nichž Albert vystupoval v roli gardedámy. Soused Krebs, který udání podal, ho zahlédl několikrát oknem, jak tatínkovi pomáhá s obsluhou. Na to byl paragraf.

– Do školy dostaneš omluvenku, – řekl Šrámek a prozíravě se postavil ke dveřím. Nad zárubní zářil nápis: Host do domu, bůh do domu. Nacházely se tu i jiné rekvizity: kredenc s čerstvě puklým sklem, prasklina se v ní klikatila jako blesk, který udeřil a ještě nezasáhl, stůl s umakartovou deskou, plnou drobtů, a třemi židlemi, na jedné z nich seděl Bertík, a mlčenlivé pendlovky, už dávno rezignující na služby rodiny… – Jestli budeš mluvit pravdu, dáme spolu všechno do pořádku. A teď se oblékni. – Odkašlal si, profesionální žvásty. Věří jim vůbec někdo? Bertík se naštěstí netvářil nijak ublíženě, dopil čaj a hrníček položil do dřezu. Potom se skutečně začal oblékat, důkladně, okázale.

V autě ho Jiří posadil na zadní sedadlo tak, aby na něho viděl. Albert se už opět tvářil bezstarostně, Šrámek měl dokonce pocit, že ona rozmrzelost, kterou v něm vyvolala neočekávaná návštěva, ho přešla a on se, spokojený, že nemusí do školy, vnitřně usmívá.

Sumíroval si v hlavě, na co všechno se ho zeptá. Bertík si začal hvízdat, proč ne, i na pohřbech se někdy hrají veselé písničky. A tak nakonec, rozdovádění sebou samými, spustili duo: V pimprlovej komédii staló se, že usedla vosa králi na nóse…

– Policajti musej bejt chytrý, že jo, – ujišťoval se kluk, když dopískali.

Jiří mlčel. Jak to vlastně myslí?

– Ovšem, – přitakal posléze důležitě a věnoval se řízení.

Albert byl ponechán sám samotinký v pracovně. Ať se uvaří, ať prohlédne. Když se Šrámek vrátil, měl chlapec před sebou na stole noviny a luštil výsledky ligového kola kopané. Pedagogický dohled Matyášek, kterého přivedl s sebou, všeznajícně zamrkal, otevřel před Bertíkem pikslu bonbonů a vedle ní postavil láhev s limonádou. Kluk odolával jenom chviličku, záhy se zeptal, zdali se může napít.

– Ty znáš pana Krebse, viď?

– Krebse?

– Souseda, bydlí naproti vám, křičíte na sebe přes ulici.

– Jó, Krebse.

– Občas ho taky navštěvuješ.

– Nó… navštěvuju.

– A o čem jste spolu mluvili posledně?

– To už si nevzpomenu… asi o škole? – Bertíkův škodolibý úsměv kvasil ve tváři. – On mě Krebs taky někdy zkouší. Když auto ujede za hodinu 88 kilometrů, za kolik ujede 22 kilometrů?

– Slyšel jsem, že jste spolu pěstovali včely. A taky chodili na houby do lesa.

– Tak za kolik?

– Za čtvrt hodiny.

– Vy to znáte, že jo. No řekněte, není to blbý, když mě zkouší?

– … a nic víc v tom není? – Zavrtěl hlavou, kohoutí hřebínek se mu zatřepal, drze a vyzývavě civěl před sebe. – Opravdu ne? – Jiří sáhl do šuplíku a vyndal knížku, Krebs ji měl řádně zapůjčenou z knihovny. Byla už bez obalu, jenom v nedbalkách. Na deskách jí kdosi nakreslil několik kosočtverců s pověstnou čárkou. Ten největší kosočtverec měl uprostřed provrtanou díru. – A tohle také neznáš! – položil knihu před něho. Albert dostal příležitost znovu si dolít limonádu, teprve potom vzal do ruky knihu, obrázky velkoryse přehlédl a rozevřel ji.

– Jak zdravě žít, – slabikoval nadpis.

– Nešaškuj! Dobře víš, o co se mi jedná. Proč jsi to namaloval?

– Já? – divil se. – To asi namaloval on.

– Kdo on?

– Krebs. Špízuje u okna. Táta říká, že tyhle sedmý divy světa mu zkrátka nedávají spát.

– Jaký divy? – ozval se Matyášek. Bertík se nepatrně zakymácel, najednou si uvědomil, že řekl víc, než chtěl.

– … já… já nevím.

– Ty nevíš, cos namaloval?

– A on, co vidí v tom okně?

– … asi mámu.

– Alberte, my víme, žes to maloval, – vybuchl Šrámek. Dokonce chtěl dodat, že i on měl v daném věku s podobnými kresbami vlastní zkušenost, naštěstí přibrzdil, soukromé věci sem přece nebude tahat a potom, díra v knize se zalepí. Mířil do choulostivějšího místa dětské dušičky, mířil soustředěně, cílevědomě: – A co táta? Jak s ním vycházíš?

– De to, – pravil bez váhání.

– Víš, že leží v nemocnici?

– Někdo ho otrávil, – posteskl si kluk a dopil zbytek limonády.

Matyášek se tvářil zapškle: – Co tomu říkáš?

– Vyzná se. Měl už někdy nějaký malér?

– Jestli považuješ dvojku z chování za malér.

– Zajdu se přeptat do školy.

– Tam už jsem byl.

– Vážně? Ptal ses špatně, fůru věcí si nechal určitě pro sebe.

Samozřejmě, že je kluk vodil za nos, měl o spravedlnosti své představy a oni také své. Patrně sledoval otce ve vedlejším pokoji klíčovou dírkou, klíč v kuchyňských dveřích opravdu chyběl. Postel naproti nim, ze které odvezli Ladislava Brauna takřka v bezvědomí, byla ještě teplá. Na tohle se Šrámek Bertíka raději nezeptal, neměl zdaleka všechny trumfy pohromadě. Některé z nich držela v rukou i Bertíkova matka. Rozhodl se ji vyhledat.

Anežku Braunovou zastihl v družstevním sadu, sklízela s dalšími ženami jablka. Chvíli je pozoroval při práci, jak plní košíky spartany a poté je přesýpají do beden. Některé ženy mezi sebou klevetily, jiné zpívaly, ba dokonce se i hašteřily.

Vylezl ze skrýše omámen vůní plodů. Braunová ho zahlédla, možná už na něj čekala. Zvažoval, kam ji pozvat, aby byli sami. Navrhla vlečňák, jenž tu dlouhá léta dřepěl v oranici a sloužil jako úkryt před deštěm, a on souhlasil. Uvnitř si sedli každý na jiný konec lavice. Smutné oči Bertíkovy mámy na něj hleděly s obavami i nadějí.

– Bude žít? – špitla.

– Myslím, že ano, už je z nejhoršího venku. Měla jste s mužem asi velké trápení.

– Trápení…? Nenáviděla jsem ho… chápejte. Kvůli Albertovi jsem ho nenáviděla.

Prostrčil ruku rozbitým oknem vlečňáku a utrhl si jablko, sladká šťáva mu ukápla na svetr.

– Už se někdy manžel pokusil o sebevraždu?

– Mluvil o tom často.

– A Bertík?

– Ten?

– Myslím, jak si s tátou rozuměl?

– Vycházel s ním dobře… v poslední době.

– Proč jste se vlastně nerozvedla, paní Braunová?

– A kam bych šla bydlet, kam?

– Udělala jste to? – Žena neodpověděla, jen nepřítomně civěla před sebe. Pochopil, že za těchto okolností se už víc nedozví.

– Určitě si vás ještě zavoláme, – neskrýval rozladěnost v hlase.

– Samozřejmě, – přikývla a rozplakala se.

Opatrně sestoupil po schodech vlečňáku a zamířil na druhou stranu sadu. Po chvíli se ohlédl, jestli ho někdo nesleduje, a utrhl si ještě jedno jablko. Vůni plodů rozvěšených po stromech už necítil.

Hned druhý den vyrazil za Krebsem, bylo třeba pospíchat, než se strany domluví. Soused právě vyměňoval sifón od vodovodní výlevky a letlampou nahříval plastikovou trubku vedoucí do odpadní roury. Vetřel se téměř inkognito, teprve u kuchyňských dveří zaklepal.

– Můžu?

– Vy? Slyšel jsem někoho přicházet, – utrousil Krebs a napřímil se. – Nejdřív jsem chtěl trubku zalepit, ale moc jsem si nepomoh. Jdete kvůli Albertovi?

Jiří se posadil ke stolu.

– Kafe? Ne? – Krebs vypnul letlampu.

– Přinesl jsem si jablko.

– A, paní Anežka! – pravil všeznajícně. – To je pěkná ženská. –  Krebs pookřál, začal se pohupovat v kolenou.

– Co vy o tom víte?

– No, kdybych byl mladší… už jsem všechno řekl!

– Všechno ne, pane Krebs.

– … nevím, co byste ještě chtěli slyšet.

– Třeba to, že jste byli s Albertem velcí kamarádi, a najednou kde nic tu nic.

– Myslíte, že jsem měl na starýho pifku, protože zakazoval Albertovi ke mně chodit? No a co? Kluk si stejně začal dělat, co chtěl… To kafe si uvařím teda sám, když jste mně dal košem. – Propanbutanový vařič zasyčel, jazýčky plamene se roztančily na konývce. Kávu pil soused vřelou, hořkou a srkal. – Vám ještě bude dlouho trvat, než půjdete do důchodu. Já jsem učitel. Víte, co znamenal na vesnici učitel? Měl jsem kolem sebe vždycky plno dětí, najednou jsem zůstal sám. Kde se vzal, tu se vzal Bertík… no dyť jsem vám to přeci povídal… – Dlouze vzdychl, lógr z hrníčku mu uvízl v koutcích úst. Sáhl do kapsy a otřel si rty kapesníkem. – Přestal ke mně chodit, pravda, ale Bertík neměl tátu stejně rád. Že takhle starý skončí, se dalo předpokládat, mně ho líto není, Albert na to ale stejně doplatil, už na jaře v něm hrklo, vyhazoval kopejtka, začal se chovat jako táta. Teď už jsem nad věcí, teď už ano.

– Vy víte, jak Braun dopadl?

– Říkali, že se otrávil.

– A kdyby se neotrávil…?

– Chcete tím říct… ne, to mě ani nenapadlo. Anežka se nedovedla bránit, ale tohle by neudělala ani v zoufalství.

– A kluk? Už se jednou o něco takového pokoušel.

– Albert? Vážně? Že by si problémy rodičů tolik bral?

– Koho měl Bertík radši, tátu, nebo mámu?

– Mámu, určitě mámu, – řekl bez váhání Krebs.

Muži ještě chvíli klábosili o dětech a učitel nakonec ukázal Jiřímu i místo, ze kterého bylo vidět k Braunům do pokoje.

Když se rozloučili, ručičky hodin utíkaly k jedenácté. Myšlenku na to, že by se mohl Krebs pokusit Brauna otrávit, Šrámek vyloučil, důchodce sice kluka miloval, jenomže kdyby se rozhodl k takovému kousku, neudělal by to jedem na myši.

– Řekněte mi něco o Bertíkovi. – Šrámek měl před sebou rozevřený zápisník v dobrém úmyslu dělat si poznámky, moc toho ale nezapsal, učitelka mluvila málo a úzkostlivě se vyhýbala jednoznačným tvrzením. Netypická učitelka.

– Chcete slyšet dobré, nebo špatné zprávy?

– Pravdu.

– Kéž by to bylo tak jednoduché. Spíš budu konstatovat: U ničeho moc dlouho nevydrží. Podívejte na prospěch, začínal s dvojkama, dva roky zůstal na trojkách, pak šel se známkami dolů. Dalo mu moc práce, aby postoupil do šestky. Víte, na naší škole se musí pravidelně připravovat i ti nejlepší a on…

– A co dvojka z chování?

– No to mně povídejte, – spráskla ruce. – Víte, jak se věci mají, tihle kluci v pubertě! Hrajou si na mužský, a ještě jim teče mlíko po bradě. Když zapomenou úkol nebo nepozdraví, spraví to poznámka, ale Bertík si začínal s děvčaty.

– To patří k věku, – snažil se ji vyprovokovat.

– Vážně? – pronikavý mateřský pohled ho uváděl do rozpaků. – Vy žertujete! Zamkl se s děvčetem ve třídě a stáhl si kalhoty. Ta dívenka z toho měla málem šok. Co tomu řeknou ostatní děti, rodiče…

– Zřejmě znáte dobře rodinu…

– Ovšem.

– Dokázal by Albert ublížit?

– Chcete snad na mně, abych vám označila pachatele? Každý tu ženskou litoval.

– A on, měl ji rád?

– Kdo, starý Braun? Prosím vás.

– Myslel jsem Bertíka.

– Ptáte se, jako byste už předem tušil, co vám odpovím. – Ženina ruka zalovila v šuplíku, list papíru však její oči neprovází, nechť druhý rozhodne. – Tohle psal před rokem, od té doby se ale moře věcí změnilo.

– Proč máme rádi své rodiče, – slabikoval pomalu.

– Měl je rád oba, – řekla zamyšleně.

– Dávala jste to někomu číst?

– Jen tady, kolegyním… a matce.

– A ona? – Zvonek na chodbě se pronikavě rozdrnčel. Nechala ho vyzvonit, jako by váhala, co odpovědět. Pak pravila jednoznačně.

– Právě že nic.

Přemýšlel celou noc, Krebs, Braunová, Albert, sebevražda. Každý z nich měl důvod, Anežka Braunová zřejmě ten největší, přesto zamířil za Albertem, dítě se málokdy dokáže přetvařovat.

Narazil na kluka před domem, pohrával si s míčem, kolínko, patička, třicet hlaviček za sebou. Jestlipak se připravoval na zítra do školy? A na tátu, vzpomněl si? A na maminku? Ladislav Braun to přežije a vrátí se do domku, který mu patří. Jak bude přivítán?

– Tak vidíš, a jsem tady zase.

– Jé, šerif, to jste vy? Kolik uděláte hlaviček, já dvaapadesát! – Chytil míč, který mu kluk hodil do ruky, a sedl si na něj.

– Jestlipak víš, proč jsem přišel? – Po hřebenech Braunovic chalupy capkali holubi, tleskot křídel doléhal až sem.

– Kvůli tátovi, – řekl kluk. Sehnul se pro kámen a hodil ho co nejdál před sebe. Poskakoval po louce, jako by byl gumový. – A už jste přišel na to, kdo tátu otrávil?

– Právě se tě jdu zeptat. – Hlas mu zakolísal, Šrámek raději zaujal útočné postavení, Albertův zvídavý tón se mu nelíbil. – Kdepak je maminka, hledal jsem ji doma, v družstvu, neodjela někam?

Albert hned neodpověděl. Špičkou boty se pokoušel vydloubnout ze země další kámen. Na mezi přeběhla z jedné nory do druhé myš, hodil kámen po ní, zvíře zakvičelo a zmizelo v díře.

– Máma to nebyla.

– A můžeš to nějak dokázat? – Přitáhl kluka k sobě. – Já vím, jak se to u vás seběhlo.

Chlapec se plaše usmál, těšily ho rozpaky dospělého.

– Vůbec nic nevíte!

Šrámek zaslechl za zády kroky. Braunová je už asi delší dobu poslouchala. Stála teď před nimi jako zjevení.

– Já jsem to udělala, – řekla. – Měla jsem k tomu důvod!

Vyšetřovatel mrkl okem po Bertíkovi, ten jeho pohled opětoval, a najednou tu byli dva chlapi, kterým stačilo mlčet, a přesto věděli vše.

– Opravdu, věřte mi, – naléhala žena.

– Ne, to není pravda! – skočil Albert matce do řeči. – Nasypal jsem mu ten jed do polívky, když byl opilý, vůbec nic nepoznal. – Nekřičel, jenom se rukama drbal ve vlasech, jako by právě teď neměl nic jiného na práci, poté se pokusil nahodit mičudu na patičku, a teprve když s ním Jiří zacloumal, se rozbrečel.

Vraceli se mlčky k autu. Chlapec si nesl merunu a šoural se pár kroků za mužem. Motiv byl celkem jasný, miloval příliš svou matku, a proto se pokusil zabít. Tohle soud musí pochopit, uvažoval Šrámek.

– Ani se s maminkou nerozloučíš? – Kluk zaváhal, pootočil se, ale pohyb nedokončil. Braunová se opírala o sloupek plotu a vzlykala, Bertíka bral mámin pláč u srdce.

– Tak abyste věděli, abyste všichni věděli, nebylo to vůbec kvůli ní!

Nevraživě se k němu obrátil.

– Kvůli čemu to tedy bylo?

Dítě si svou pravdu vybíralo po kapkách.

– Slíbil mně peníze na autodráhu, když budu před mámou mlčet, ale svůj slib nesplnil!

Muž vede chlapce za ruku, kývá hlavou a pokouší se slyšet čisté tóny. Nářek matky Braunové mu to znesnadňuje. Ještě jednou se ti dva otočí, a pak rychle vlezou do auta. Motor také zpívá a cesta před nimi je dlouhá.

Kolumbus

Domů dorazil Stanislav Slavík, Jindrův otec, až za smrákání, utrmácený ze služební cesty, ale nadmíru spokojený vystoupil z linkového autobusu a spěchal k rodině. Už aby byl konec týdne, v sobotu a v neděli si odpočine, a hlavně bude mít čas promluvit s Jindrou. Dana mu totiž v pondělí ukázala klukovu žákovskou. Ránu mezi oči by snesl srdnatěji.

– Proč jsi mi to neřekla dřív? Tohle… tohle mají být známky našeho Jindry?

– Neučí se.

– Neučí!

– Lajdá, courá po městě, vymete všechny obchody, do hračkářství, na zmrzlinu, očumuje na poště a taky jezdí trolejbusem.

– Objevuje Ameriku…, – pokusil se o vtip.

– Jede tam, zpátky, tam, zpátky, přes celý město, na konečnou a zase zpátky. Nemyslím, že by z něho vyrůstal budoucí cestovatel. Jednou ho přivedou esenbáci.

Polkl nasucho, tohle mu řekla Dana před spaním, právě si převlékal modrošedé proužkové pyžamo a přemýšlel, má-li uvařit čaj s citrónem, ale šel si nalít něco ostřejšího. Seděli se ženou v křeslech, servírovací stolek jim ležel u nohou jako vzorně cvičený pes, a popíjeli džin. Kdypak se takhle sešli naposledy, před rokem?

– Mělas mi o tom říct dřív, – uvažoval.

– O čem! Děláš, jako bys nic nechtěl slyšet.

– Prosím tě.

– Stále někam telefonuje. Viděl jsi účet za minulý měsíc? Dvě stě čtyřicet korun.

– Platili jsme i víc. Třeba povídá s kamarády…

– Žádný nemá, chodí se starými lidmi, otravuje je. A víš proč, přemýšlej, proč asi?

– Mohl by nám to vysvětlit.

– Co chceš na dítěti, aby vysvětlovalo? Jenomže jak já pak vypadám na internátě? To jsem vychovatelka? Řeknu ti, komu telefonuje. Jen tak, prostě vytočí číslo a poslouchá lidi. Našel si taky kamaráda, Lojzu…

Listoval žákovskou knížkou a měl sto chutí ji roztrhat: Otáčí se, píše po stěně, vyrušuje, vyrušuje podruhé, nesplnil úkol, zapomněl pětikorunu na výchovný koncert, střílí plastelínou.

– Zkoušel volat i na VB.

– Štěstí, že ne hasiče.

– S tebou není řeč, – rozplakala se, a on se ji, blázen, pokoušel uklidnit!

Potom zamířili do ložnice zkontrolovat syna, spal rozvalený na dece, holá záda, vlasy přeležené, spokojeně oddychoval. Dana ho přikryla, rty se dotkla jeho tváře. Bylo to tiché spiknutí, až mu zatrnulo u srdce. Co já vím o svém dítěti, co já…

– Jé, ty seš už doma? – řekl kluk a otevřel oči. Stanislav najednou pochopil, že Jindra na něj čekal. Kdo ví, jestli neposlouchal. Raději pravil smířlivě:

– Byl jsem ve škole kvůli té plastelíně. Musel jsem si od školníka vypůjčit žebřík.

– Je tam flek?

– Řekl bych, že je.

– Budeme platit?

– Nevím. Učitelku jsem již nezastihl, napíšu jí do notýsku, – pravil a vyndal plastelínovou kuličku z kapsy. – Tohle ti schovám na památku, až se budeš ženit, abys věděl, jaký jsme s tebou měli trápení. A teď už spi. My půjdem s mámou taky, – dodal, zacouval ke dveřím, ale potom si ještě vzpomněl: – Něco jsem ti přivezl. – Na noční stolek postavil porcelánovou figurku muže v námořnickém stejnokroji, Jindra však už doopravdy spal.

„Vážený pane Slavík,“ Jindra si potichu slabikoval v sešitku, „už několikrát jsem Vás zvala do školy kvůli chování Vašeho syna Jindřicha, a Vy posíláte stále jenom manželku. Chci hovořit s Vámi. Jindřich ve škole neposlouchá, chytá lelky, Marušku rýpl pod žebro pravítkem, až ho zlomil (pravítko). Stále si s něčím hraje a někoho pošťuchuje. I prospěchově se zhoršil. Za třicet let pedagogické praxe jsem neměla takové problémy s dítětem, jako mám nyní. Jsem k dispozici v pondělí a ve čtvrtek, kdy pobývám ve škole do šestnácti hodin. Je to ve Vašem zájmu.

Böhmová“

„Vážená soudružko učitelko, rád do školy přijdu, ale nemohu přijít kdykoli, neboť pracovní povinnosti mě nutí, abych pobýval většinu týdne mimo město, ba dokonce mimo kraj. Příkladně minulý čtvrtek jsem přišel v patnáct hodin a už jste ve škole nebyla. Pokud se týká manželky, spolehlivě všechno vyřídí. Přijdu znovu ve čtvrtek.

Slavík“

„Vážený pane Slavík, kde jsem byla a co jsem dělala, musím vědět nejlíp sama. Dnes opět Váš chlapec zlobil – cvrnkal plastelínou po třídě a pak pil vodu z vodovodu. Volala jsem k Vám domů, aby se na tu spoušť přišla žena podívat, odmítla. Plastelína zůstala na stropě. Žádám Vás, abyste ji přišel sundat, a to co nejdříve. Chlapci navrhuji snížený stupeň z chování.

Böhmová“

„Vážená soudružko učitelko, plastelínu jsem včera odstranil a skvrnu zamazal křídou. Schválně, zkuste ji vypátrat. A zase mi napište.

Slavík

P.S. Vodu z vodovodu jsem pil též.“

Jindra poslední řádek už jen přelétl očima, chtěl se vyhnout vyptávání, a tak položil třídní učitelce notýsek na sešity až těsně před odchodem ze školy. Cestou domů neopomněl nahlédnout do družiny, co asi budou dneska děti dělat, zaťukal dokonce na okno a přitiskl dychtivý nos na sklo, a protože žádné z dětí k oknu nepřišlo, vydal se do města. Tentokrát nezašel ani s taškou domů, zařadil se do klubíčka chodců a poslouchal, co si povídají. Bylo mu mezi nimi dobře. Párkrát si vytipoval neznámé kluky a holky, ba dokonce i starší lidi, a zkoušel je stopovat, kam ho dovedou. Někdo se vracel domů, někdo pospíchal na nákupy. Měl také známé řidiče, ti ho vozili městskými ulicemi, jak dlouho chtěl. Dnes by rád vyrazil do světa, jenomže kde teď najde Lojzíka, jestli má vůbec službu. Opatrně probíral jedno vozidlo po druhém, vítr od Labe mu házel vlasy do čela a na stanici přivál zvětšující se chomáč lidí. Po marném čekání Jindra dospěl k názoru, že tentokrát vyjde naprázdno. Ale mýlil se.

– Tak co, uličníku, žádná poznámka ve škole? – Muž za volantem měl žluté a křivé zuby, ale jenom trochu, Jindrovi to vůbec nevadilo, zato šedomodrý kabát a placatou čepici nosil přímo výstavní. Místo námořníka mu měl táta přivézt porcelánového Lojzu. Alespoň by ho měl stále na očích.

– Žádná, – zavrtěl hlavou a nastoupil předními dveřmi. Sedadlo naproti řidiči bylo kupodivu prázdné. Sundal tašku a položil ji vedle sebe.

– Kam poletíme, poplujeme, pocestujeme dnes? Do Madridu?

– Do Paříže nebo Sofie. V Sofii jsme ještě nebyli.

– Dnes do Sofie, zítra do Paříže. Počkej, zítra ne, pozítří. A teď si zazpíváme šanson.

Trolejbus zabzučel, napnul tykadla, berušky světýlek na dveřích zablikaly. Jindra se vznášel nad zemí. A těch lidiček co přebíhalo přes cestu, holky, kluci, mámy s kočárky. Táta si jezdí skoro každý den a hodně daleko, ten se má…

S Lojzou se bavil o všem možném, co mu ulice přinesla na jazyk, a hlavně, kam spolu pojedou na prázdniny. Na chodnících pomalu ubývalo lidí, Jindra si vzpomněl na úkoly a hodinky raději zakryl svetrem, ručičky neručičky, už je stejně nedohoním.

– Měl bys jít, nebo tě budou vaši hledat.

– Nebudou, táta přijede až večer a máma se vrátí po sedmé. Já přestoupím.

– Nikam nepudeš, – řekl Lojza a unaveně pokýval hlavou. – Na příští stanici končím, dovedu tě.

Za Domem služeb se řidiči vystřídali, Jindra zamával trolejbusu a potom se vlekl za mužem s ohnutými rameny. Lojza se protáhl, zapnul si sako a naučeným pohybem přehodil brašnu přes rameno.

– Teď zatelefonujeme domů, jestli mluvíš pravdu.

Jindra sebou polekaně pohnul, kdo lže, ten krade, říkala soudružka, ale to už byli v telefonní budce a řidič vytáčel číslo, které mu nadiktoval. Na druhém konci linky se nikdo neozýval.

– Tak si koupíme večeři a půjdeme k nám, co říkáš? Dneska hospodu vynechám, kvůli tobě.

– Seš taky sám?

Řidič přikývl, vzápětí ale dodal:

– Sám? Jsme dva. Jíš sulc?

Jindra souhlasil, už měl docela hlad.

– Tak vy jste dělali chlebíčky? – rozmazávala starou školní epizodu maminka, v pravé ruce držela nůž a v levé veku, kterou krájela. Takhle čarovat by snad nedokázal ani kouzelník. Jindra přinesl z lednice už připravené rybičky, lososový krém, sýrovou pomazánku a okurky.

– Dyť víš, – nechtělo se mu mluvit. Raději se do jedné z okurek zakousl. – Devatenáct a deset. Kolik my jich budeme mít?

– Kolik…, – maminka zaváhala. – Kolik jich spořádáte. Každý tři čtyři…

– Ta učitelka ale je… Santa Maria.

– Kdyby tě slyšel táta! Myslím, že už přišel, někdo je na chodbě. Zatím namaž veku máslem, ať tě můžu pochválit. – Jindra se skutečně pustil do díla, zatínal přitom zuby a krčil nos, trochu nadělal kolem sebe vzruchu a nepořádku, ale když otec dorazil z koupelny s rukama ještě napůl zvlhlýma, měl už chlebíčky namazané.

– Zdravím vás, mládeži, – řekl tatínek a cvrnkl chlapce do ucha. – Ty pracuješ? Mám hlad jako vlk.

– Pomáhá mně, – řekla maminka.

– Však on ví, proč ti pomáhá, – usmál se a zkoumavě mrkl na Jindru. – A jak bylo dnes ve škole, mladej? – Tatínek si přisedl ke stolu. – Děláte mně chutě. Slyšíš, Jindřichu, dobrý? Pozdravovals paní učitelku?

– Dneska jsem pospíchal domů, víš proč. – Důvěrně na sebe pohlédli, tichou dohodu maminka nepřehlédla.

– Tak a je to. – Mísa, rozkvetlá letní louka, byla najednou plná, zářily na ní všechny barvy. – Dort jsem nekoupila, vlastní výroba se cení víc.

– Zato my ti něco koupili.

Tatínek odběhl do chodby, aby vzápětí přichvátal s balíčkem a kyticí karafiátů. Jindra chtěl gratulovat první:

– A buď hodně a dlouho zdravá.

– Kolik mně to vlastně je? – zaleskly se jí oči.

– Ještě dva tři potomky a bude ti víc, – špásoval tatínek, políbil maminku, černá plyšová krabička putovala z ruky do ruky, až se konečně na světle objevily zlaté náušnice s rubíny. Mlaskla ještě jedna pusa, druhá, třetí. – Ty jsem přivezl až z Olomouce, jsou pod rukou.

U stolu vládlo veselí, tatínek vypravoval, co všechno za týden musel obstarat, jak pořídil, a přiznal se také, že zapomněl v autobuse deštník.

– Takže k Vánocům máme už dárek vybraný, – pravila maminka. – Jindřišku, proč nejíš chlebíčky?

– Mně ty chleby nechutnaj.

– Vážně, že ty sis je namazal moc tlustě, že tys měl ke každýmu alespoň jednu okurku? – zeptal se tatínek.

– Vokurku ne, ponorku.

– Děláte si legraci… jen se na něj podívej. On skutečně přišel včera najedený. A tuhle taky. To přece není možný, abys nevečeřel, vždyť rosteš.

– Náhodou jím.

– Jíš… koupíš si zmrzlinu, bonbóny, vytlučeš cukrářství, ale pořádný jídlo ti chybí.

– Měl jsem sulc… u Lojzy.

Maminka zkoprněla.

– Tak na zdraví, – řekl tatínek, všichni tři si přiťukli, Jindra malinovkou. – A chutnal ti aspoň?

– S octem a cibulí. A tuhle jsem jedl paštiku, králičí.

– No jo, maminko, když on má takové delikatesy, tak se nediv, že mu doma moc nešmakuje.

– U Lojzy, – posteskla si maminka, nejraději by to jméno ani neslyšela.

– A kdo to vlastně ten Lojza je?

– Můj kamarád.

– Z trolejbusu? – Mamince zaskočilo. Sulc je lepší než její dort s krémem. Ještě aby se k nim nastěhoval, ten Lojza. Ráda by věděla, co klukovi všechno napovídal, že za ním chodí jak ocásek. – Kolik je mu vlastně roků? – Jindra přestal žvýkat veku a bezradně na rodiče pohlédl, teprve teď mu došlo, že měl raději mlčet. – Kolik je tobě, osm. A jemu nejmíň padesát. Měl bys mít kamarády stejně staré, jako jsi sám, ne nějakého řidiče. Tahá tě s sebou do bytu, dává ti jíst, kdo ví, co všechno s tebou vyvádí. Mám o tebe strach, tomu ty ještě nerozumíš. No kolik je mu roků, kolik?

Jindra zarytě mlčel.

– A proč se neožení? Copak my tě s tatínkem nemáme rádi, my tě… Abys věděl, tak mluvíš ze spaní, všechno o něm vím. – Ostrůvky zloby tonuly paní Slavíkové v rozladěné tváři.

– Lidičky, lidičky, snad nebude tak zle. Umí hrát alespoň fotbal ten tvůj kamarád?

Jindra zavrtěl odmítavě hlavou.

– Ani pravdu nám neřekneš celou.

– Tak co tě vlastně naučil? To, že nezdravíš, nepřezouváš se, že s námi nemluvíš, ba někdy dokonce i lžeš? Počkej, až nás jednou někdo vykrade.

– Nic, – řekl zarputile Jindra a začal znovu žmoulat chlebíčky, teď mu už ale vůbec nechutnaly, ba dokonce je jedl s odporem. Kdepak maminčiny narozeniny, všední, průšvihový den, jako když přinese poznámku nebo pětku. Tolik se na dnešek těšil.

Ten večer už chlapec nepromluvil, vlastně řekl pouhá dvě slova: Dobrou noc.

Druhý den Jindra Lojzu doma nestihl.

Co teď, malá ručička cestovala k jedné, ospalé odpoledne mu příliš naděje nedávalo. Vyrazil ze sídliště zpátky do ulic, v cukrárně si koupil žvýkačku a antiperle a s bonbóny v kapse se vydal na strastiplnou pouť po restauracích. Prolezl tři hospody, ve čtvrté, U Rybiček, zajásal. Tady už spolu jednou byli. Lojza si máčel bradu v pivu a oči, prázdné samotou, na Jindřicha přímo čekaly. Svůj omyl zjistil chlapec až u stolu, rozpaky se zakoktal.

– Myslel jsem, že jste pan Merunka.

Muž se účastnicky zašklebil. Ty zuby, ta podoba!

– Lojza tady není, já sem Venca.

– Vy ho znáte?

– Sedni, jak by ne, už jsme spolu něco vypili.

– Lojza nepije, – řekl uraženě Jindra.

– Ale pije, každý bumbá, když na to přijde. – Muž vedl svou, objednal Jindrovi limonádu. – Stalo se něco?

– Co je vám po tom.

– Tváříš se, jako když kousneš do citrónu.

– Že tady sedíte tak sám?

– Já… Neměl bys pětku na pivo… nebo radši padesátku? – Vencovy šedé oči jsou blechy na útěku, teď ale vyčkávají, nejdřív je třeba oběť oťukat.

– Padesátku? – opakuje opatrně Jindra a ruka mu bezděčně sjíždí do náprsní kapsy v bundě. Silou vůle ji vrací zpět. – Kdybyste chtěl, půjčil bych vám.

– Vážně, a kolik?

– Třeba stovku… nebo i víc.

Venca si zamnul ruce, až mu zašustily, tou šustivou dlaní Jindru pohladil.

– Seš fajn kluk, myslím, že kilo by mě zahojilo. – Jindra zalovil v kalhotách pro peněženku, vzápětí ruku vytáhl a sáhl znovu do bundy. Po dlani mu sjížděly dvě zlaté kapky s rubínovými kameny.

– Náušnice, – vydechl muž a očima bombardoval šperk. – Kdes je vzal?

– Máminy, to je baroko.

– Tys je vzal do úschovy?

– Máma měla včera narozeniny… stejně jsou ty věci moje. Chcete je? – Tohle bylo i na Vencu příliš, leknutím se málem zakuckal.

– To kilo máš? – znejistěl. Najednou nevěděl, má-li přitakat, nebo ne. Co když je ten kluk nastrčený, slyšel už povídat o podobných případech, vezme si náušnice a za rohem ho seberou. Za stovku mu ale hlavu nikdo neutrhne. Jindra položil zkrabatělou bankovku na stůl, Venca otevřel peněženku a majestátně peníz uložil. Potom se dotkl lehce náušnic. – Tvoje, tvoje… teď jsou máminy, musíš je vrátit. – Slovům se z úst nechtělo, i u srdce ho začínalo pálit. Poraženecky od sebe odsunul pivo a zeptal se: – Proč jsi to udělal?

– Protože… – Jindra nedokáže vysvětlit, co by chtěl, raději se vyhne odpovědi. – To byste viděl, my máme doma věcí! – Vypadá teď jako bankéř, tváří se důležitě a vybraně, i v přitakání, které následuje, se zahnízdí cosi z důstojnosti majetných.

– To musej bejt fajnový věci.

– Epes rades, – vzdychne Jindra, šťastný, že se může něčím pochlubit. – Lojza je všechny viděl, jestli chcete…

Venca se tentokrát dlouho nerozmýšlel, nechal na stole pětikačku a sám se zvedl první, takovou šanci už v životě mít nebude. Vždyť se mu sama nabízí.

K Slavíkům dorazili za okamžik. Cestou se Venca vyptával, kde pracuje tatínek, kde maminka a jak se Jindra ve škole učí. To přece není samo sebou, aby mu nabízel tolik cenností. Na oplátku vypravoval Jindrovi, jak pěstoval cvičeného kohouta a jezdil s ním na kohoutí zápasy. – Jmenoval se Lamour, to je francouzsky láska, protože láska a přátelství jsou nejcennější věci na světě.

– Vážně? – žasl Jindřich a ani mu nenapadlo, že si Venca vymýšlí. – A tobě říkají jak? – zeptal se v okamžiku, kdy lovil klíče kdesi na dně brašny. Muž na okamžik zaváhal.

– No Venca, Venca Malík, zapamatuj si to.

Doma opravdu nikdo nebyl, Jindra se v předsíni zul, Venca se zouvat nemusí.

– Sedni si na gauč, uvařím kafe, jo? Nechceš chlebíčky nebo dort? – Malík našlapuje po špičkách, kdepak sednout si, je jako na jehlách, podívá se, porozhlédne a hned zase půjde. Zejména obrazy na stěnách ho upoutaly. Ale spíš než jména malířů ty krásné nablýskané rámy, z nichž na něj dýchal čas staletí. A také porcelán rozmístěný podél celé stěny ho zaujal. Hrníčky, vázičky, sošky a sochy smějících se skřetů a sličných dam, zakrývajících svůj půvab slunečníky, ho přímo unesly.

– Sloupkové hodiny…

– To je empír. A tahle soška, ta se ti nelíbí? Dostal jsem ji od táty. Jestli chceš…, – řekl Jindra a postavil před sebe námořníka s dalekohledem. Venca vzal opatrně porcelánovou figurku do ruky a slabikoval:

– Ko-lum-bus. Kolik taková figurka může stát?

Jindra neslyší.

– Tak ty jezdíš do Francie s kohoutem? My taky pojedem s Lojzou do Paříže. – Vencovi se rozklepaly prsty, ten kluk snad nemá o ceně potuchy.

– Chlapče, chlapče, – mrkl ostražitě na námořníka, – takovýhle kšeft já udělat nemůžu, v týhle branži nejedu, – pravil, a když se nedočkal odpovědi, vrátil figurku zklamaně na stůl.

– Čtyři tisíce, říkal táta. – Venca se znovu nadechl.

– Už jsi mi půjčil stovku, možná kdybys měl ještě jednu, dvě… to bys mně opravdu udělal radost.

– A jak to, Venco, s tím kohoutem nakonec dopadlo, tys byl jeho trenér, že jo?

– Von uměl i počítat, do deseti. Já mu nosil ráno žížaly. A když jsem mu jich dal jedenáct, jednu nechal, hahaha. – Venca si troufal čím dál víc, ten kluk bude zobat z ruky jako jeho kohoutek. – A taky jsem ho chtěl naučit dělat kotrmelec, jenomže k tomu nedošlo, nakonec se ztratil.

– Ulítl, že jo.

– Sežrali mi ho asi…

Zámek v předsíni cvakl, šuchrání z chodby se neslo až sem. Kroky na dlážkách nevěstí nic dobrého, dveře se otvírají rychle, není čas zaujmout obranu.

Na prahu stojí otec, nejprve si všimne Jindřicha, teprve pak zpozoruje muže. Neví, jak se zachovat, zaslechl cosi o kohoutkovi, zpomalí, zastaví se, nejlépe bude pozdravit. Že by zas nějaký malér? Nevidí rád cizí lidi v bytě.

– Tak jsem tady, chytil jsem linku ve čtrnáct deset. A něco jsem ti přivezl.

– To je Venca, – zabreptá Jindra.

– Mluvil jsi přece o Lojzovi.

– Lojza už u nás byl, – řekne neprozřetelně Jindra… – A starožitnostem taky rozumí.

– Myslel jsem, že přišel kvůli tobě, – vzdychne tatínek, a zatímco Venca loupežník tone v rozpacích a rozhoduje se, má-li přitakat, či zatroubit urychleně na ústup, vyndává z tašky ebenovou flétnu. – Dá se na ni doopravdy pískat. – Teprve teď si všimne sloupkových hodin, stojících na servírovacím stolku. Po dlouhé době slyší jejich tikot, Jindra je musel natáhnout.

Venca ze sebe konečně vymáčkne:

– Doprovodil jsem ho přes ulici, hledali jsme Lojzu.

Tatínek tuší, odkud vítr vane, přesto se snaží chovat jako džentlmen.

– Dáte si s námi čaj, máme tu pravý cejlonský. A ke kouření by se taky něco našlo.

– Chápejte, nechtěl jsem ho nechat samotnýho, po městě se potuluje takovejch… – Venca má ruku v kapse, žmoulá v ní druhou stokorunu, co dostal před chviličkou od Jindry. Couvá, uklání se, a když už je na odchodu, zabrebtá: – Vopravdu nádherná sbírka, v životě jsem nic podobnýho neviděl… tedy v privátě. A chytrej kluk, moc chytrej. No tak jsem si to tady prohlíd, čaj si nedám, děkuju, a můžu jít… ale já přijdu, jestli mě tedy pozvete, určitě se přijdu podívat. Na takový věci se nezapomíná.

Dveře v chodbě bouchnou do zárubně, až se pokoj otřese, na schodech duní kroky. Jen na pár sekund se otec zaposlouchá, jestli se Venca nevrací, pak jeho kroky pospíchají k šatníku. Hru na kočku a na myš Jindra dobře zná a už předem cítí, že je zle. Zalezl pod gauč, jenomže odtud není úniku. Tatínek si sedne naproti němu, řemen se mu nebezpečně houpe v rukou a dusí v sobě vztek.

– Ten že rozumí starožitnostem? Vagabund. Cos mu nasliboval? Počkej, až vylezeš, jak ti zmažu zadek.

Jindra rozčilením zadrhává, slibuje, omlouvá, ba dokonce se i rozbrečí, až je tatínek kajícným doznáním udolán.

– Tak cos mu dal? – zeptá se znovu, když Jindra konečně vyleze ven.

– Stovku.

– Troubo, – odhodí řemen na křeslo. – A byla aspoň tvá? Přátelství se nedá kupovat, – vzdychne zmarněně. Kluk neví, kam s očima, kouká pod stůl, do zdi, na tátu. Měl tolik věcí na jazyku a teď… Co kdyby mu řekl třeba o výletech s Lojzou po městech, o škole a o vodě ze zanešeného vodovodu. I plastelína by přišla na řadu. Neřekne!

Jindra zašilhá po tátovi, pak po sošce námořníka. Nakonec ji vezme pevně do ruky, nejraději by s ní praštil o zem.

– Zadrž, on za to nemůže.

– Lojzu jsem dneska nemoh najít.

– To je Kolumbus, možná jste se o něm už učili. Taky cestovatel. Objevil Ameriku.

– Já vím… ale ta je daleko, táto, – špitne kluk a má sto chutí vypravovat, jak je Amerika daleko. Umí si to vůbec táta představit?

Otcovi se trochu chvěje brada, to z rozčilení. Cítí, že přišla jeho chvíle, jejich chvíle.

– Přijel jsem dneska dřív, kvůli tobě. Mluvil jsem o tom i s maminkou. Na ty cesty budeme jezdit spolu.

– Do světa?

– Kam jinam.

Jindřichovo srdce bije o poznání silněji.

– Trolejbusem?

– Třeba pěšky.

– A koupíš mně kohouta?

Proč zase kohouta, napadne otce, ale pak přitaká:

– Koupím.

Muž, který hledal souvislosti

– Jmenujete se René Kohoutek? – zeptal se měkce muž sedící v čele pořádkové komise.

Uprostřed místnosti, obložené od podlahy až po strop matně glazurovanými deskami z týkového dřeva, běžela řada stolů se židlemi. Stoly byly zakryté ubrusy a na tom předním, předsednickém, tančil blyštivý popelník z olovnatého skla.

– Tak jmenujete se René Kohoutek?!

Oči příchozího polekaně uhnuly.

– Jo, Kohoutek.

– Prosil bych občanský průkaz, – řekl opět předseda a zkoumavě se na muže podíval.

– Tady… tady někde, – brblal, pátraje prsty v kapse saka. Konečně vytáhl chumáč papírů, v nichž objevil i občanský průkaz. Když ho podával předsedovi, lehce se mu zachvěla ruka.

– Jestlipak víte, proč jsme vás zavolali?

Kohoutek si vzpomněl na syna Jiřího a potom ještě na syna Pepíka, chtělo se mu zacpat si uši a nevnímat. Oči skutečně na pár sekund zavřel, ale těch pět lidí, jimž měl odpovídat, se mu začalo v hlavě procházet a klást otázky, na které byl tak citlivý.

– Ne, to opravdu nevím! – řekl. Připadlo mu, že se písařka nepatrně usmívá. Jemu se směje, jemu… Vycenil na ni zuby.

– Vy jste zase pil, člověče, – špitla holčička za psacím stolem a protáhla prsty klávesami stroje.

– Tady máte průkaz. – Předseda si mnul zádumčivě bradu. – Jedná se o syna Pepíka.

– Myslel jsem, že o Jirku.

– Kdypak jste se s ním viděl naposledy?

– S Pepíkem…? Včera. Ale nepovídal, že by něco proved.

– Kdy včera, kolik bylo přesně hodin?

– … já už ležel v posteli a zaslechl jsem, jak někdo buší na dveře. To dělá jenom on, nezmáčkne kliku a hned kope do dveří… zapomněl klíče… – Kohoutek na okamžik ztratil rovnováhu. Ne z opilosti, po těch dvou dvanáctkách, co si dal v Plzeňce, přece nemůže být namazaný, ale přišlo mu slabo, a kdyby se nechytil židle, asi by sebou praštil.

– Takže jste vstal a šel mu otevřít?

– Bylo otevřeno. Myslel jsem, že s ním promluvím, jenomže on, holomek, jak přišel, tak si lehnul, a začal chrápat.

– Sedněte si. Chcete říct, že v sobě nějaký ten alkohol měl.

– Nemůžu sloužit, ona už byla tma.

– Kolik je klukovi let?

– Jirkovi?

– Josefovi.

– Já jsem tu kvůli Jirkovi… Pepíkovi bude sedmnáct.

– V listopadu. Je tedy nezletilý a povinností rodičů je starat se o své děti. Vy to, pane Kohoutek, neděláte. Pepík chodí po hospodách a v opilosti se několikrát popral.

– Já si s dovolením přece jenom hačnu, – řekl Kohoutek, odsunul židli a teprve když se opřel lokty o stůl, zamnul si čelo a prozíravě se rozhlédl. Znal ty své soudce téměř všechny. Soudružka ze sociálního, od soudu, z předmanželské poradny, i příslušníka vébé, jenž seděl v civilu. Jenom předsedu viděl poprvé. A Břeťa z učiliště k nim taky patřil?

– Váš chlapec se pokoušel obchodovat s omamnými látkami, na to se už nepamatujete? – René se zatvářil co možná nejhloupěji. – Pane Kohoutek!

– Jo, vy myslíte trávu.

– My myslíme semínka.

– Mariu… mirihu… anu? O tý já nic nevěděl.

– Ne? Vždyť jste byl kvůli tomu už několikrát napomínán, pozván před občanský výbor, na městský národní výbor, do školské komise a teď jste se ocitl až u nás. Příště to bude soud, pane Kohoutek.

Kohoutek si obrnil oči silnými brýlemi, kostnatý nos mu podpíral rozevlátý knír, a teď i ty brýle i ten knír a celou svou velkou hlavu rozkýval, jako by chtěl vrhnout atentátnickou pumu za předsednický stůl.

– Dobře, no dobře… semínka vás zajímají, že můj kluk kope v noci do dveří, ale kdo tenkrát rozbil hlavu Jirkovi… kdo to udělal, ten mord?

– Pane Kohoutek, byl jste předvolán ve věci Josefa Kohoutka, učně třetího ročníku zednického učiliště v Halovicích.

– Jenže Jirku někdo zabil.

– Nejsme kompetentní vám odpovídat na taková tvrzení, – řekl rázně předseda. – Případ není předmětem našeho jednání.

– Není předmětem… tamhle Břeťa ho taky znal, Jirku. Chodil do stejnýho učňáku jako Pepík, – vyhrkl Kohoutek a upřel oči na vychovatele. Zástupce učiliště zbledl. Všichni se na něho dívali a on nebyl schopen vypravit ze sebe ani hlásku. Snad jen nepatrně pohnul hlavou, možná pokrčil rameny, ale to už si vzal slovo opět předseda a snažil se Kohoutkovi vysvětlit, že případ stran jeho syna Jiřího byl skutečně právně uzavřen, a právě proto, aby se neopakoval, je třeba učinit zásadní opatření.

– A kdo ho zabil, kdo?

V té chvíli se René Kohoutek odpovědi nedočkal, a tak když odcházel z místnosti, ani nepozdravil.

Dýchavičný eskalátor před Zelenou branou stahoval chodce do svých útrob, aby je podvlékl pod smyčkami městských vozovek a znovu vyvrhl na druhé straně na chodník. Tato obětavá práce, již vykonával stroj, by nebyla nic zvláštního, kdysi tudy tekla Chrudimka a podobnou práci zřejmě tenkrát dělal převozník, kdyby tam ovšem nestál René Kohoutek a nesledoval ono ďábelské zařízení vyvážející lidi z podzemí a hrnoucí čas proti proudu. René civěl do podchodu a přemýšlel, jak vrátit všechno nazpět, i ty časy, kdy se s Jirkou tak neotcovsky potýkal.

Konečně spatřil Břeťu.

– Snad nečekáte na mě?

– Můžeš mně prozradit, co o nás povídali?

– Vaše dluhy mě už nezajímají.

Kohoutek vyskočil na pohyblivé schody první. Vystoupili před hotelem a zamířili do kavárny, aby se ztratili v lese bužírkových sedátek a laminovaných stolků. Obsluhující číšník je vypátral bez problémů.

– Jaks to myslel s těmi dluhy?

René hýčkal ve svých nemotorných rukách sklenici s pivem a kradmo si prohlížel hosty, kteří seděli u vedlejších stolů. Břetislav Vrána si objednal džus.

– Pane Kohoutek, já vám taky netykám.

– Nonono, aby tě neubylo. Ani tě nevzali na vojnu, cucáku.

Břeťa sáhl do kapsy a položil nakvašeně vedle skleničky s džusem pětikačku, zaleskla se jako velká rybí šupina. Vzápětí nato se mohutná Kohoutkova ruka zvedla a přitlačila ho zpět na židli.

– Sedni a poslouchej. Nemysli si, že mně je jedno, že mně je nějak dobře, když si mě dvanáct rozhněvanejch ženskejch podává. Já kvůli nim někdy nezamhouřím oko. Už se mně o nich i zdá. Probudím se, vstanu a du se podívat, jestli ten můj holomek dorazil domů. Sáhnu do postele, a co myslíš, že nahmatám? Proto chci, aby byl radši na internátě, tam ho máte pěkně pod palcem.

– Všichni kluci jezdí na sobotu domů. Jirka se vracel nerad, moc nerad. – Kohoutek s nelibostí odfrkl, krušné vzpomínky mu nedávaly klid:

– Nerad… sušil na půdě to svinstvo, radši jsem nahoru ani nechodil.

Když padlo jméno Jirka, René zaslzel. Už dva roky slzel, vzpomínal-li na syna.

– Tvrdil, že se na vás nedoklepal.

– … bodeť, když jsem tam měl ženskou. Co bys asi dělal ty, prosil se ho?

– A pak přišel Pepík… Pohádali se?

– Věčně se hádali… dělal jsem, že nic neslyším, nechtěl jsem, aby Magdi myslela, rozumíš, ono mi na ní dost záleželo… potom jsem Jirku zahlíd oknem, jak odchází. Táh nějakou tašku a měl namířeno k vlaku. Měl jsem v tý chvíli dojem, že nadobro. Vlastně to bylo naposledy…

– Musím domů, – vzdychl Břeťa a Reného dávku rumu obrátil sveřepě do sebe. Kohoutek trpěl samomluvou.

– Kdepak sebevražda… ani náhoda… vlak v tý zatáčce jede krokem, plazí se trávou, můžeš klidně nastoupit, a kdybys z těch dveří opravdu jen vypadl, uděláš nanejvýš kotrmelec. Jenomže on ležel pod náspem a měl proraženou lebku.

– Máte živýho syna, o toho se teď jedná!

Hlas Renému zaburácel:

– Pojedeš tam se mnou a já vystoupím za jízdy, abys to viděl na vlastní oči.

– Dnes ale ne, až budem mít čistý hlavy, – odsekl vemlouvavě Břeťa a rychle zmizel od stolu.

Vrána vyběhl z kavárny a doufal, že se ztratí v davu. Také se mu to na pár sekund podařilo. Kluci s holkama postávali před kinem v houfech a čiřikali jako vrabci, z nebe padala nasládlá vůně večera a chytala se do mucholapek dívčích sukní. Pak ve věžních hodinách zarachotilo. Osm, už bude osm! Co se to s Břeťou jenom děje, že nenajde sílu odejít? Opatrně se pootočil. Omámený Kohoutek s kloboukem napařeným do čela klopýtal za ním a křičel:

– Vystoupím, projdu se a ještě to stihnu zpátky!

Otáčel se za ním a zakopl, kočárek mu zkřížil dráhu. Ježíš, promiňte, volala překvapeně maminka, levou rukou se chytil kandelábru a pravou přistál do koše. Do rozjitřených hlasů zabzučel trolejbus. Vzápětí dorazil udýchaný René.

– Potřebuju tě, – žadonil, – protože… – Vypnul prsa a celý se nějak srovnal do pozoru, jako by chtěl začít nový život. Břeťovi ho bylo najednou líto.

– Tak půjdeme?

René mlčky přikývl.

V nádražním bufetu si vybojovali místa u stěny obložené zrcadly. Ty životem pokřivené huby Břeťa nenáviděl. Cucali pivo s rumem a zírali na sebe nevěřícně do zrcadla. Potom došel Vrána pro jídlo.

– Někdy mám dojem, že Pepíka navádíš.

– K čemu?

– Aby neznal tátu.

– Nesmysl.

– Puberťák. My jiný nebyli, nebo jo?

– Jste najednou nějak moc chytrej.

– V tom vlaku někdo kluka vyčíh, protože si zahrával. – Kohoutkův prst zakotvil Břeťovi mezi očima, byla to rána z kulovnice. Odsunul talíř od sebe a dopil pivo.

– Že já s váma vůbec chodil…

– A eště mě teď napomenuli… Rozumíš tomu? No řekni, co bys udělal ty, kdybys přišel o syna a oni si tě zavolali před komisi? Ale já jim seženu důkazy.

– Jsou věci, které je lepší nevědět, – poznamenal prorocky Břeťa, jemuž věčné Kohoutkovo sýčkování už lezlo na nervy.

Tabák, perník, knihkupectví. Uklízečky metou před sebou mokré piliny. Schránka na dopisy podněcuje Břeťu k úvahám, že pošle Kohoutkovi dopis, jak se to všechno před lety seběhlo, protože odvahu mu to říct asi v sobě nenajde. René míří k záchodkům, našlapuje zvysoka a potácivě, jako by se brodil závějí. Oranžová dopisní schránka na oba zamrká.

Nádraží je plné umělého světla, perón vzdychá, otřásá se, reflektory na stožárech buší do tmy, a když kolem přehrčí nákladní vlak, pulsuje dlažba jako vyděšené srdce. Konečně osobák.

– Dál nejdu. – Kohoutek visí na duralové tyči, hovoří čím dál míň. Okamžik naslouchá lidem, trousícím se z vagónu do vagónu, ale potom se zamyslí v předtuše, že tahle cesta za pravdou je jeho poslední.

– Marihuanu… co je to za nesmysl, že nám roste pod okny! To bych si musel všimnout. Co říkáš, Břeťo. Pocem, ty můj kluku plešatej. Já vím, že Pepík je v dobrejch rukách, musíš mně ale na něj dát pozor.

Břeťa mlčel a snažil se na nic nemyslet, jenomže se mu to nedařilo. René mu před lety svěřil do převýchovy své dvě děti a teď čekal… Civěl do tmy, jako by ji chtěl na kusy rozcupovat, procedit skrz síto svých prstů a vyhrabat z ní Jirku. Vlak se přibližoval k Plůtkovicům.

– Vy jste si z toho neštěstí udělal životní program… chcete alibi, sám pro sebe chcete alibi.

– Co ty víš o světě.

– Je mně už jednadvacet.

– Ale tenkrát, kolik ti bylo tenkrát?

– Kde bere Pepík peníze, začal pít, v prváku měl jednu dvojku a teď je na propadnutí.

– Asi je krade?! Ale kde, to nevím, – zachechtal se Kohoutek. – Dobrý večer, modrá čepice, – uklonil se průvodčímu, který se mihl kolem.

– Chtěl jsem vám říct, že v tom vlaku nebyl sám.

– Opravdu?

Jak dlouho se Břeťa za Kohoutkem vypravoval a teď, když přišla jeho chvíle, ztratil odvahu. Představoval si, že Renému bude vypravovat o děsivých sobotních výletech domů a nočních návratech zpět na internát, o hospodě, holkách, Jirkových kamarádech. Ale najednou bylo málo času a on to nedokázal.

– Tak s kým tam byl?

René Břeťu odstrčil, zmáčkl kliku u dveří, a když se nedočkal odpovědi, vykročil z jedoucího vlaku na násep.

Kohoutek bezvládně ležel, tvář pomačkanou od kamení. Ústa nevydala ani hlásku. Břeťa mu položil ruku na obličej a ucítil krev.

– René, krucinál, stalo se vám něco?

– Mně?

– Vypadl jste z vlaku.

René, probíraje se, začal v bláznivém chechtotu popadat dech, okamžik pátral v paměti, potom si dokonce sáhl pro kapesník a přiložil ho na obličej.

– Vypadl? Vystoupil! – zablábolil, když spatřil nad sebou známou tvář. Dokonce se znovu pohnul, lokty si podepřel tělo a pokusil se posadit. Poté se obrátil, klekl na kolena, lezl ke trati.

– Pojďte, vrátíme se domů, hledáte něco, co už není.

– S kým tam byl?

No přece s Pepíkem, přiznal se mi, nechtěl, aby se jeho brácha do něčeho namočil, a tak se poprali, opakuje si pro sebe Břeťa, ale když vidí Kohoutka, jak šlape vytrvale ke trati, nemá odvahu mu říci nahlas tuhle krutou novinu, alespoň teď ne, a tak špitne:

– Se mnou, se mnou tam byl.

René mávne rukou, tohle nemůže být konec jeho pátrání. Vykročí znovu kupředu, ale po několika metrech potácivé chůze po pražcích se přece jen zastaví s očima nevěřícně upřenýma na ocelové nože kolejí, které ho ujišťují o opaku a sbíhají se, tam opravdu nedohlédne, kdesi v nekonečnu.

Ospalý Prométheus

Přišel od Chrudimky a zamířil do objektu staveništěm, prodral se mezi cihlami, úlomky panelů a nakyslou vůní betonu, zaslechl i hlas, který na něj křičel, ty vole, chceš, aby ti něco spadlo na palici, a teprve když se dostal na uhlazené pěšinky nemocnice, usoudil při pohledu na své polobotky, že měl spěchat pomalu. Na jednotce intenzívní péče se samozřejmě zul, byl ohlášený, a tak se k pacientovi dostal bez problémů.

Marek ležel nehybně na nemocničním lůžku a zíral do stropu.

– Dostal injekci, moc ho netrapte, stejně pořád spí, – upozornila sestra a zmizela z pokoje. Přistrčil si židli co nejblíže.

– Nebudu tě dlouho unavovat, jmenuji se Hladík a vyšetřuji tu nešťastnou nehodu, co se stala včera. Jestli ti dělá potíže mluvit, stačí, když budeš kývat. Můžu také přijít zítra. – Výrostek se zavrtěl, zpod deky mu vyklouzla pravá poraněná ruka. – Snad si na něco vzpomeneš.

– Vzpomenu? Všechno se mně plete. Vracel jsem se domů z hospody, kolik mohlo bejt, půl dvanáctý, trochu jsme se zdrželi, Pivoňka s Koubkem hráli šachy. Jdu kolem Růžičků a už se valil z domu kouř.

– Odkud?

– Odkud… myslím, že z přízemku, dům byl v jednom ohni. Slyšel jsem praskot, utíkal jsem zpátky do hospody, abych přivedl pomoc. Chlapi už tam nebyli, tak jsem se vrátil.

– Nikoho jsi u baráku nezpozoroval?

– Kdepak… štěkal pes. Asi uvnitř, oni maj psa. Potom jsme vyrazili s chlapama domovní dveře, jenomže nikdo nechtěl dovnitř, tam už bylo peklo. Psovi hořely chlupy, strašně smrděl, po schodech nahoru se vůbec nedalo. Hledali jsme žebřík, ale oni Růžičkovi snad nemají ani žebřík. Hlaváč mě podržel a já vylezl po hromosvodu do prvního patra. Stáli u okna a čekali na zachránce, – ušklíbl se chlapácky Marek. – Tak jsem je pěkně vystrkal. Barbora skočila už předtím první, pak přišla na řadu máma, Růžička, potom konečně dovlekli žebřík. Nejvíc práce jsem měl s bábou. Tu jsem nemohl vytlačit ani do okna. Několikrát minula šprusli, vůbec ten žebřík neviděla, jenom se modlila, pořád se jenom modlila a naříkala. Byla asi v šoku nebo co. A Hlínu, my dědkovi říkali Hlína, tomu už je pětaosmdesát, jsem musel vzít na ramena. Zůstal poslední. Kvůli němu jsem se tak popálil, už se to na něm taky škvařilo. Jestli mně nezaplatí metr piv, keťas jeden…

– Zaplatím ti ho já, až budeš fit.

– Proč vy?

– Hlína je po smrti.

– Ale! – Marek ztratil řeč, poraněná ruka znovu zalezla pod deku. Chvíli mu trvalo, než se vzpamatoval. – Pak přijeli hasiči, pustili na barák dvě děla a bylo po ohni.

– A ty?

– Co já, dyť se podívejte. Ruce, obličej… ale tělo mám prej čistý.

– Seš pašák, – ujistil ho Hladík a měl se k odchodu. – Potřebuješ spát, aby sis odpočinul. Ať se ti něco pěkného zdá.

– To sotva, – opáčil Marek a otočil se na bok.

Hladík se s ním mlčky rozloučil, posléze vyhledal sestru a zašel i za lékařem, aby se poptal na chlapcův zdravotní stav. Nic vážného, jestli nenastanou komplikace. Bohužel, ten obličej…

– Zůstanou stopy?

– Stopy? Odhaduji to na tři čtyři operace. Zatím… čelo i pravá tvář… naštěstí oči vydržely, je to mladý chlapec. Obětoval se pro druhé, tady nešlo jenom o gesto… on se tam vrátil, chápejte, ten stařeček ležel v posteli už dávno mrtvý, byl udušený. Klobouk dolů před takovým činem.

Dojel na předměstí za svítání, čtvrť plavala v pachu spáleniště, takže se mohl orientovat téměř po čichu, ale nebylo třeba, obrovské soví oko slunce už přilétalo od východu. Na prostranství před ním trčel tenký proužek dýmu. Požár stále ještě dýchal.

U stavení dřepěl v trabantu chlap, byl zachumlaný do kostkované deky a pochrupával. Hladík zabušil na sklo auta, muž polekaně procitl a vypochodoval vzápětí ven.

– Co je?

– Vy to tu hlídáte?

– Je po ohýnku… obcházím každou chvíli. Přišel jste mě kontrolovat? – Chlapík byl neumytý, zarostlý a tvářil se očividně nepřátelsky. Zato oči měl rozjívené jako malé dítě. – Už tady přece od vás byli.

– Pojďte se se mnou ještě jednou projít.

Zastavili až těsně před domem. Sametové plátky sazí, tak jak je vykusoval na zdech domu plamen, se rozvily v květy černé růže. Z děr po oknech a dveřích čouhaly zbytky opálených rámů a veřejí. Střecha díra do nebe. Hladík si zacpal nos a pokusil se dýchat ústy, bylo to ještě horší. Poté vystoupil na druhý schod.

– Nahoru bych nedoporučoval, mohlo by to spadnout.

– A dolů?

– Za Luciferem?

– Zajímalo by mě, odkud se šířil oheň.

– Odkud, asi ze sklepa. Měli tam kotel, kterým vytápěli dům. To byla věc starýho, několikrát jsem u nich byl. On dělal dřív Hlína topiče na mašině a ke konci snad i jezdil sám, jako mašinfíra, rozumíte. Já jsem totiž vocaď, Petrkal, bydlím za rohem. No, řeknu vám, tenhle vohýnek stál za to. On topil dědek vším možným, asfaltem, gumou. Rozřezal pneumatiky a šup s nima do kotle. Víte, co tady asi bylo ve čtvrti za pozdvižení. A všelijaký jiný věci, měl na topivo svý recepty. Taky na to doplatil. A mohli bejt dva, ten mladej Horák měl namále. Kdybyste ho viděl, já bych tam bez kyslíku nevlezl…

Hladík si držel kapesník před nosem a občas pokuckával, nejdřív si chtěl dělat poznámky, ale Petrkal sázel překotně jedno slovo za druhým, fakta prokládal vlastními úvahami, semlel všechno, co mohl. Hladík koukal do kotle a ohmatával šamotové stěny.

– A kde bydlej teď?

– Přestěhovali je zatím do školy. Ta jejich Barborka je celá bez sebe. Myslíte, že se z toho mladej Horák dostane? A jestli… jak bude vypadat? On tam lezl stejně kvůli ní.

– Počkejte, počkejte, zopakujte mi to ještě jednou, a hezky pomalu. – Hladík dotlačil muže nazpět k autu, dokonce si k němu vlezl na chvíli do trabantu, bylo tu přece jen o poznání tepleji. Petrkal vyčaroval odkudsi teplou kávu a rozlil ji do kalíšků.

– Oni spolu dřív chodili… jenomže jí je devatenáct a on je nejmíň o rok mladší. Růžičkovi byli zásadně proti, velká aféra, milej pane. Ona se pak začala natruc courat se starejma chlapama, užila si, holka. Najednou se neznali, chudák kluk. No vzpomeňte si, co jste dělal v osmnácti pro holku. Blbosti. V dubnu jsme měli případ, to byl jeden a ten lezl o Velikonocích, samozřejmě namazanej, větrací šachtou ve věžáku do osmýho patra, protože dveřma to nešlo. V sedmým se mu smekla noha. A co si z něj vezmete. Bojím se, aby to s Markem nedopadlo taky tak.

– Srovnáváte hazard a odvahu.

– Ale kdež, tohle byl taky hazard. Jenomže ten kluk ji asi doopravdy miluje… Chcete přilejt kafe? Nebo něco ostřejšího?

Hladík poděkoval Petrkalovi za informace, utřel si ruku zamazanou od sazí do kapesníku, a odkráčel ke škodovce, kterou měl postavenou na rohu. Hodiny ukazovaly sedm. Ranní poradu na oddělení spíš nestihne, ten holomek Zdeněk už tady měl být také, zkusí mu zavolat odněkud z pošty. Ale kam?

Zdeněk Pávek nebyl ani doma, ani na poradě, zakotvil hned poránu v družstvu Předěl, už se tu objevil letos podeváté, a hned vyhledal požárního technika. Hladík ho tam vypátral, až když protelefonoval nemalý podíl ze státního rozpočtu. Zato mu Pávek znovu připomněl ony dva požáry stohů slámy, jež vypukly v téže oblasti v průběhu měsíce září a října.

– Co tím chceš říct?

– Nic, jenom tě na ně upozorňuji. Samovznícení vyloučeno, vadná kabeláž nebo neopatrnost řidiče traktoru či náklaďáku také. Od jiskry to nechytlo. Zbývala třetí možnost, žhářství. Pachatel neznámý.

– Jenomže tenhle ohýnek vznikl ve sklepě, odkud vytápěli dům.

– Máš v ruce znalecký posudek?

– Nemám, ale všechno k tomu směřuje. A před chvílí jsem mluvil s odborníkem. Je trochu opojený kofeinem, ale zdá se, že už ledasco uhasil.

Hladík neměl na špásování náladu, chtělo se mu spát. Potřeboval mít Pávka u sebe, ne někde na druhém konci města. Souvislost mezi třemi požáry se zdála na první pohled nadsazená.

– Pachová stopa tenkrát končila na kraji Dubiny, pamatuješ?

– Nepamatuju, tos dělal přece ty. Já mám na starosti mravy.

– Měl bys spíš říkat nemravy. A další údaje? Dům ve vlastnictví rodičů, pojištěni byli. Barák sice vypadal, ale v padesátých letech ho přestavovali, rok původní výstavby jedenadvacet. Jinak Marek skutečně kibicoval v hospodě u šachů, asi na hodinku si odskočil k sousedům na televizi a pak se vrátil.

– Vida, – řekl Hladík a pokusil se neutralizovat svým úsměvem slečnu, která ho pronásledovala zuřivým pohledem, neboť obsadil jedinou telefonní kabinu, kam měla namířeno. – A vznik požáru?

– Od jednadvaceti do třiadvaceti hodin, možná i dřív, když se to tak rozhořelo.

Hladík poděkoval, zavěsil sluchátko do vidlice, rozmáchlým pohybem otevřel dvířka hovorny a vyzval nedočkavou slečnu:

– Prosím.

Vešla do kabinky jak do parní lázně. Pootevřenými dvířky zaslechl, že volá nemocniční ústřednu. Jmenovala se Barbora Růžičková.

– Na náhody nevěřím.

– Ani já ne, – řekla krátce poté, co zklamaně položila telefon. Nevěnovala Hladíkovi pozornost, žila svými vlastními problémy a on byl pro ni cizincem.

– Mohu na vás počkat?

– Chtěla jsem volat do nemocnice, jak mu je, – řekla nepřítomně, spíš pro sebe.

Teprve teď se představil.

– Ostatně stejně by vás k němu nepustili, aspoň ne dnes. Marek potřebuje klid, a ne se bavit o něčem takovém, co by mu připomínalo včerejší večer. – Když bylo třeba, Hladík si dovedl i vymýšlet, soukat své myšlenky z rukávu jako pavouk vlákno, jen aby mohl lapit mouchu do sítě. Tentokrát však přibrzdil, a nejen proto, že ho Barbora Růžičková zaujala svým nespoutaným zmatkem.

Váhavě poslechla a s ještě utrápenějším výrazem vysvětlovala, že nejdřív dědeček, a teď jestli i Marek…

Vyšli před poštu a zamířili ke škole. Většina domků, tu menších, tu větších připomínala svou kubaturou přezrálé tuříny vegetující na periférii města.

– Mluvil jsem s ním, – řekl po dlouhém mlčení. Barborka se ještě hlasitěji rozvzlykala a svou útlou paži vsunula pod jeho. Za jiných okolností by se ji pokusil pozvat na večeři, možná to i vytušila.

– Musím do práce, – odpověděla předvídavě.

Záměrně přehlédl její adresnou poznámku, až teď si ji měl možnost doopravdy prohlédnout. Oblékala se pestře, nápadně, dle posledních výstřelků módy. A přece z toho byla uniforma. Slzy se jí k tomuhle stejnokroji rozhodně nehodily.

– Prý jste s Markem kdysi chodili?

– Chodili… jak se to vezme, – pokusila se o přezíravý tón. – Možná zpočátku, jenomže když se to naši dozvěděli… Marek je ještě ucho.

– To je všechno, co jim vadilo?

– Všechno. A taky měl špínu za nehty. On vám o tom nepovídal? Škoda, už asi zapomněl. Je mladý, to se stává. Ale já jsem taky mladá, život mám před sebou. A proč se mě na to vůbec ptáte, chcete mi něco nabídnout?

– Lidé říkají, že to byla láska na první pohled.

– Když to říkají, – přešla do útoku. Potom se Hladíkovi vyvlékla a uraženě nadhodila: – Budete si přát ještě něco?

– V září a říjnu shořely dva stohy slámy…

– No ovšem, ty jsem zapálila já.

– Asi jste přehlédla, že zahynul člověk.

– Vy místo abyste se zajímal, jak je Markovi a co dělá, tak se mě vyptáváte na dva pitomý stohy slámy, po kterých mně vůbec nic není, rozumíte, vůbec nic!

Pospíchal chvilku za ní, vlastně před ním utíkala. Jestliže Marka stále miluje, její láska dokáže hory přenášet, což já nedokážu, napadlo mu. Trochu jim záviděl. Jenomže co na to říká Marek, ví o tom? Zhodnotil celou situaci a raději se opatrně zeptal:

– Neměl bych vás zavést domů?

– Domů! Děkuju, trefím sama.

Muži se setkali v bistru na svačině, Hladík žvýkal svou oblíbenou palačinku s tvarohem, Pávek uždiboval krokodýlí toust, dvě zubaté topinky obtěžkané slaninou.

– Tak ještě jednou, – řekl neumdlévajícím hlasem Pávek: Marek se nacházel v okruhu lidí, kteří byli vytipováni v souvislosti s požáry stohů. Poprvé tam pes chytil stopu, ale on dokázal, že šel na ryby tři hodiny před vzplanutím požáru. Podruhé byl u ohně první, také ho ohlásil, nic jsme mu samozřejmě nedokázali. Jako pyroman není veden, ve škole se učil průměrně, spíš hůř, šel na tesaře. Problémy v učilišti žádné. Růžičkovi o něm hovořili zdrženlivě, udělal jim pár naschválů, jednou jim hodil do studny chcíplou kočku, podruhé zatloukl dveře u kadibudky, kam Růžička chodil s oblibou vysedávat, byť měl v baráku záchod kachlíčkovaný. Nikdy ho při tom nechytili, ale problémy začaly, když Marka vyhodili kvůli Barborce. Jo, on o ni přišel požádat hlavu rodiny. Starej na něj vzal vidle.

– Hlína?

– Ne, táta. Pak byla velká aféra, Barborka snědla nějaký prášky, ale u doktora s tím nebyli, a potom začala holčina vyhledávat známosti se staršími pány. Otec rezignoval, neboť ji k něčemu takovému nepřímo donutil.

– Kladl jsem si otázku, – Hladík se zakousl do palačinky, – proč Marek riskoval život.

– To by udělal každý.

– Myslíš? Oba shodně tvrdí, že spolu už půl roku nic neměli. Barborka chodí oblíkaná jako kurtizána a den po rodinné tragédii se mi věší na krk. Dobrý, co?

– A jestli hrají divadýlko?

– Možná. Jenom bych rád věděl, kdo ho režíruje.

– To bys byl moc chytrej, – zasmál se Pávek a z pusy vyplivl na talířek kůžičku slaniny. Hladík ho bezděčně sledoval a připadlo mu, že ten hádek na talíři se ještě chvíli kroutil. Pak přijela babka s vozíkem a smetla zbytky do koše.

Marek měl posunutý obvaz na obličeji. Zrcátka levé, neporaněné tváře se občas dotkl rukou, jako by se chtěl neustále přesvědčovat, že tenhle kousíček těla patří opravdu jemu. Kdosi mu podložil záda polštářem, takže mohl napůl sedět, napůl ležet, vedle na stolku měl ve váze strčený pugét karafiátů, nevypadal zbědovaně tak jako poránu, a vlastně i to, že ho přesunuli z jednotky intenzívní péče sem na společný pokoj, mluvilo za všechno. Až na tu ruku a obličej byl v pořádku, alespoň na první pohled.

Když Hladík vešel do pokoje doprovázený kachním zobákem sestry padesátnice, která mu málem dala podepsat smlouvu a status quo, žádné velké vyptávání a provokativní otázky, to bych si vyprosila, náš mladý hrdina si toho užil dost, seděl Marek na pelesti a rozmlouval se sousedem. Přítomnost návštěvy nesl očividně nelibě, zalezl opět pod deku a obrnil se únavou.

– Sestřička mě tu moc ráda nevidí, a ty asi taky ne.

– Když myslíte.

– Můžeš už chodit?

– Zkusím to.

Přesunuli se do lékařského apartmá. Plyšové, tmavohnědé potahy sedací soupravy působily teple, domácky.

– Pozdravuje tě Barbora. Ta kytka je také od ní.

– Mluvili jste spolu?

– Jak by ne, celé dlouhé minuty. Courali jsme po ulici a já se vyptával. Jestlipak víš proč?

– Tak vy už to víte… chodili jsme spolu. No a co?

– Nehraj si na hrdinu, – řekl najednou Hladík tvrdě. Věděl, kam míří, ale koho má strefit, snad jenom tušil.

Marek se nadzvedl v křesle a zatnul pěst, s ovázanou hlavou vypadal jako bělásek, jenž se probouzí k životu.

– Domníval jsem se, že je mezi vámi konec. Alespoň ráno jsi se nezmínil o Barboře ani slovem.

– Taky že jo, jenomže teď není ráno. Proč ji sem nechcete pustit, proč…? Vrátila se.

– Ano, od koho?

– To jsou řeči, těch pár známostí, co měla. V tomhle věku flirtuje každá holka. Chlapi říkali… – Marek se snažil mluvit jako kamarádi u piva, začal předkládat Hladíkovi rozumy jiných, které zněly příliš neskutečně, než aby jim uvěřil.

– Žádní chlapi, žádné známosti, všechno bylo jenom jako. Kdo přišel na ten nápad, ty, Barbora? Chtělo to nějaké hrdinství, aby se staří chytli za nos.

– Vy žertujete! Kéž by to byla pravda.

– Přiznáváš se?

– K čemu?

– Kdo podpálil ten dům?!

– Mám ji rád, – řekl a zavřel oči.

V kanceláři Barboru Růžičkovou ten den omluvili, vedoucí už dávno všechno věděl, takže v okamžiku, kdy se objevila ve dveřích, jí s nepředstíranou účastí na rodinné tragédii kondoloval, dokonce netrval ani na tom, aby si vzala náhradní volno, ten půlden bez tebe už nějak vydržíme, a tak Barbora poděkovala a vrátila se domů, vlastně do školy, kde ze sebe shodila uniformu, omyla šminku a sundala nalepené řasy, a potom si v županu lehla bezostyšně v přidělené třídě na stůl umístěný přímo na stupínku, a jak tak ležela, představila si učitele sedícího za stolem, který soustředěně listuje v klasifikačním notesu, vyvolává žáky k tabuli a vyptává se jich na to či ono. Záda přestávala bolet, oči se klížily, nakonec i ona byla vyvolána, a do hranice mezi snem a skutečností záhadně vstoupil Hladík, vzápětí seděl namísto učitele a kladl otázky sám. Vyptával se jí na lásku a nenávist, na popel, nic nevěděla, byla úplně dutá, a tu se přihlásil Marek, netrpělivě a dychtivě držel ruku nad hlavou, až konečně dostal slovo… Objala ji hrůza.

Spánek přerušilo zvonění, Barbora polekaně vyskočila, za dveřmi nešly ovečky, ale stádo školáčků, až teprve teď si uvědomila, že leží na stole. Živá vzpomínka na sen ji vyburcovala k činu. Vzala si ty nejnenápadnější šaty, které vyhrabala z narychlo shromážděných zásob, příliš vybírat si ovšem nemohla, a rychle se oblékla rozhodnutá vydat se za Markem. Jako by na tenhle okamžik čekala, objevila se ve třídě matka.

– Měla bys to pořádně zvážit.

– A co, maminko?

– No jdeš přece za ním, ne? Rodina musí držet pohromadě.

– Nemůžu ho v tom nechat, – ztlumila Barbora hlas. – Ty dobře víš, že…

– Že ho už nemáš ráda.

– Hodně věcí se změnilo… dědeček umřel…

– Právě proto, – pravila matka a příkře na Barboru pohlédla, jako by ten smutek v ní rozdmýchal ještě větší stesk. Potom došla ke svému dítěti a prorocky varovným hlasem dodala: – Je po požáru.

– Děkuju za radu, maminko, – řekla Barbora a vyběhla ze třídy.

Po požáru, a tedy po lásce! Barbora si překládala znovu a znovu matčina slova do své řeči, když mířila k nemocnici. Nejdřív si s Markem promluví, s tímhle se smířit by bylo k uzoufání. Teď ale jde o důležitější věci. Bude ho muset nějak usměrnit, aby se nevzdal a nepřestával věřit. Jenomže v co?

Cestou sbírala odvahu, tentokrát zůstanu svá i před ostatními, žádné divadýlko, ujišťovala se v duchu, ba dokonce si přála, aby mohla někomu říct, že Marka miluje.

Podobně jako ráno Hladík prošla staveništěm, nikdo na ni nehulákal, dokonce ani střevíce neztratily svůj původní lesk, zato u interny jí vstoupil do cesty Pávek. Prý pěkně vítám, jaká náhoda a takové ty čítankové řečičky, které ji nenechaly na pochybách, že na ni měl určitě políčeno. Nebo ji snad dokonce sledoval?

Pávek se ani nesnažil předstírat, že tu je čistě náhodou, naopak, vyzval Barboru Růžičkovou, aby si k němu přisedla do auta, chtěla ho napomenout, vy filuto, co se mnou vlastně zamýšlíte, ale tvářil se tak vážně a zarputile, že se nezmohla na odpor a poslechla. Raději přivřel dveře, aby mu neutekla. Měl úkol nepustit ji do budovy. Seděli vedle sebe jako cizí lidé a většinu času mlčeli.

Konečně se ve skleněných lítačkách objevil Hladík.

– Ach, to jste vy, – řekl překvapeně, sotva k nim dorazil.

– Čekali jste mě, ne?

– Vlastně ano, něco podobného jsme předpokládali.

– Takže už všechno víte.

– Skoro všechno.

– Dobré zprávy?

– Jak pro koho, – řekl a vnutil se k ní na sedadlo. – Jsou tu jisté okolnosti, ale mohu vás ujistit, že Marek teď už bude spát podstatně klidněji.

– Jaké okolnosti?

Hladík s odpovědí počkal, až auto najde tu správnou cestu v labyrintu slepých uliček a dostane se na hlavní. Barborka se tvářila očividně trpitelsky, nakonec vyndala z kožené kabelky zrcátko, hřeben a začala se upravovat.

– Dům zapálit nemohl, ty stohy možná ano, nevylučuji ani, že jste byli domluveni, na včerejší večer však má alibi, stoprocentní. Ostatně znalci potvrdili, že požár vznikl uvnitř.

– Tak vidíte, od kamen, – unyle se tetelila Barborka. – Od čeho jiného než od kamen.

– Chtěl jsem říct… vyšlo najevo, že ložiska požáru byla vlastně dvě, vážená slečno. Jeden ohýnek měl zamaskovat druhý, ten zvenčí byl ovšem jaksi nad plán, vznikl dodatečně.

– Vážně? A proč to ten ohýnek dělal?

– Protože z lásky přerostl v nenávist… nenáviděl Josefy, Karly, Stanislavy a pak už i Marky nebo chcete-li otce, dědy, milence. Nechali vás v tom.

– Zapomněl jste na sebe. – Odvrátila tvář k bočnímu oknu auta. Pozorovala domy, míhající se kolem nich, sytou reznoucí žluť listí i obnažená žebroví stromů, zatímco nejistota ji pomalu vysvlékala z kůže jako čas krajinu.

– Když už dole hořelo, najednou vám došlo, že byste v tom mohla zůstat sama, a nadlouho, a ten nápad, že vás Marek zachrání, nestačil, a tak jste vyskočila v přízemí a pokusila se zapálit ještě tu kupu polen na zahradě u sklepa. Jenomže kuláky nechtěly chytnout a vy jste se zdržela.

– Pěkně se posloucháte. A jak jsem se dostala domů, když všude hořelo? Dveře byly zamčené zevnitř, klíč v zámku, žebřík nikde… ještě mně řekněte jako on, po hromosvodu?

– Nijak, vy jste totiž uvnitř nebyla. Teprve když se Marek objevil, simulovala jste skok z okna. Jako první.

– Jistě, padákem.

– Není vám toho chlapce líto? Víte, jak dopadl Prométheus…

Právě teď měla pocit, že je připoutána ke skále, ze které není úniku. Kdo mohl tušit, že láska skončí v plamenech?

V návalu špatně předstírané bujarosti vykřikla:

– Ale požár vznikl od kamen, sám jste to potvrdil.

– Mohl, ale nevznikl, i když byl založen ve sklepě. V kamnech se totiž ten den netopilo.

Cítila, že ho těžko přesvědčí o opaku. Auto uhánělo po hlavní.

Výlet na Kunětickou horu

Matěj ležel rozvalený na duchně trávy vyšisované sluncem a zíral na Labe, na blyštivý nerv jeho nepokojného těla. Kolikrát se v něm vykoupal, jenomže ne tady, tady ještě přednedávnem rostly stromy a ležely dlaně polí, na kterých jezdily traktory, pak přišly stroje a lidské ruce se ponořily do země, aby jí pustily žilou, a než se vrátil z vězení, řeka pádila jinudy. Také to zkoušel jako řeka, ale pokaždé narazil. Měl sto chutí se svléknout a skočit lomenici do vody, potom se zase natáhnout a vyhřívat na sluníčku, koukat na Kunětickou horu, naslouchat ragtimu veslic, skifů a kajaků, dívat se na dychtivá těla holek a kluků, kypící životem, jenomže do vody by vlezl jedinkrát a naposledy, to by byl jeho konec. Kdepak prát se s řekou, teď na jaře. Místo toho sáhl popaměti pro pivo a převalil se na břicho. Dosrkl zbytek té žbrundy a chytil do rukou pušku. Jedním okem mrkl k zatáčce, za níž kilometr po proudu hučela loděnice, ale hladina byla bez lidí, holá pláň. Několikrát si vystřelil na plechovky a haraburdí, které nesl proud. Byl dobrý střelec, i když měl upito. Vojenskou vzduchovku si přinesl na vrabce a kosy, rozhrabávali mu záhony se zasetou mrkví, vytahovali cibuli a uždibovali květy angreštů. Bohužel v zahrádkářské kolonii nebyl sám. Kdo mohl vědět, že právě dnes přijdou i ostatní.

Netrpělivě sebral pušku a odešel několik kilometrů proti proudu, aby si zchladil vztek v řece. Měl vlastně celý den volno, po poledni se natáhl do trávy a usnul, až teď, kdy oranžový pupek slunce dohasínal na hladině, se probral. Několikrát si ještě vystřelil a pak se znovu převalil na záda. V téhle díře ho nikdo nenajde, tady by se mohl přímo zahnízdit.

Nad hlavou mu přeletělo letadlo. Zívl, zvedl se, palcem a ukazovákem usměrnil rozbíhavé puky na štruksových kalhotách a vyrazil domů. Bláža ho určitě očekává, měl vybrat popel z kamen, nasekat dříví a vynést nahoru uhlí, zatímco došel jen na nákup. To zase bude řečí.

– Kolik jsi mně utratil, kolik, ty jeden prevíte! Olej a máslo chybí, a kde je nazpátek?

Žena seděla bezmocně na židli a rukama si mnula obličej, jako by ze sebe chtěla vyždímat všechny vrásky, které jí způsobil. Den co den ho vítala tímhle skřehotavým zpěvem, Matěje už ani trochu nebavilo ji poslouchat, copak on může za své plíce, za revmatické klouby a žaludeční vředy, které se ozývají zvlášť na jaře, copak on může za svůj invalidní důchod, za to, že má hluboko do kapsy?

Matěj skutečně do kalhot sáhl a vyndal zbytek drobných.

– Byl jsem skoro pod Kuňkou, svítilo slunce, krásný den.

– To je všechno na stovku?

– Víc nemám.

– A kolik sis koupil piv, no řekni, kolik? Dovolila jsem ti jedno ráno a jedno večer. A ty… seš pořád ožralej.

– Maminko, – vybafl téměř opovržlivě a svalil se na pohovku. Věděl, čím ji má usadit. Byla v tom dávná výčitka ženě s nemanželským dítětem, kterou ctnostná vesnice vyštípala kamsi do lůna velkoměsta, tam si buď, tam patříš. Už měla roky, když si ji bral, a nenechal se dlouho přemlouvat. Věděl, že ho nepodvede.

– Kolik dětí máš ty, pět, šest? A kolik jsi jich vychoval?

Žena vstala od stolu a začala poklízet, musela něco dělat, držet smeták, utěrku, omývat talíře. Jinak by ho snad utloukla, nešlo teď vůbec o pět piv, o to, že už jí několikrát vybral skrýš s penězi a všechny prochlastal, takže si musela do výplaty půjčit, nešlo vůbec o tohle… Jednalo se o něco mnohem horšího, alespoň pro ni horšího. Očima zavadila o střenku kuchyňského nože, raději ho schovala do šuplíku.

– Šest, do šesti počítat ještě umím, – smál se nevázaně. – Honza, Pepík, Vladěna…

– Jenom se bav, dokud máš čas, – rozkřikla se opovržlivě. Když zjistila, co se stalo s holkou, musela se napít, tentokrát měla v sobě alkoholu víc než on, dlouho se té myšlence bránila, důkazy, chybí ti důkazy, nestačí podezření. Několikrát se ráno vrátila, pokaždé bylo zamčeno a uvnitř zastrčený klíč. – Zase jsi střílel ptáky, viď, nic jinýho neumíš, než jenom ničit a ničit. – Čekala, že Matěj začne zapírat, možná se pokusí i bránit, zatímco řekl zcela prozaicky:

– Mám hlad.

Pomalu se k němu obrátila, chtěla být nad věcí, ale nějak se jí to nedařilo, oko za oko, zub za zub. Doktoři vyřkli diagnózu: má na kahánku, měla byste být na něj hodná. Hodná… kolikrát tohle zkoušela, kolikrát si opakovala, hodná, hodná… jsem taky jenom člověk. Jenom?

Opřela se o parapet okna, vlastně se na něj posadila. V kuchyni se ještě více zešeřilo.

– Takhle nemůžeme dál žít, bude lepší, když se rozejdeme, a to co nejdřív. Jsou věci, které se nedají odpustit.

– Jaký věci? – Zpozorněl, polekaný výraz mu kmitl obličejem. – O čem to zase mluvíš, přece jsi mně už dávno odpustila.

– Kolikrát jsi byl v kriminále, pětkrát?

– Protože jsem nemocný, nemůžu dělat jako jiní.

– Jenomže dvakrát to bylo pro krádež, a jednou za rvačku. Mohl bys dělat, mohl, ale ty nechceš. Radši střílíš ptáky, chlastáš, mlátíš mě a děláš věci, co normální slušný lidi nedělají.

– Jaký, řekni mně jaký?

– Seš prase, – pravila opovržlivě žena. Kousl se do rtu, chtěl cosi namítnout, ale mlčel. Takový řeči nebude poslouchat. Práskl dveřmi. Sklep, útočiště před Blaženinou zlobou, byl nadosah. Dole v regálu měl schovanou flašku rumu. Pro nejhorší chvíle, pro ty chvíle, kdy by radši nežil. Nahnul si pěkně zhluboka a vrátil se. Teď už nic neuslyší, protože Bláža doma stejně nebude, musí jít přece pro ten olej, co nekoupil, a pro máslo a…

Bláža skutečně vyrazila na nákup, přepočítala peníze v peněžence, přidala stokorunu, také obrátila nákupní tašku do záchodové mísy, aby z ní vysypala smetí, a šla. Před domem se málem srazila s Vendulou, děvče jí vběhlo do rány. Bláža si chtěla s dcerou popovídat o samotě.

– Pojď, pomůžeš mi s nákupem. Kdes byla, v knihovně? – Vendula přikývla. Mlčela. – Co čteš?

– Nerudu.

– Povídky?

– No, některý.

Ulice, přeplněná auty, kočárky, koly, duněla, kdosi táhl před nimi na dvoukoláku jachtu a kličkoval mezi bílými pavučinami čar na vozovce jako zajíc. To bylo troubení, pokřiků, i zvonky na řídítkách kol se rozezvučely. Tunel, ze kterého není úniku.

V samoobsluze na ten randál zapomněla, rychle nakoupily všechno, co Matěj opomněl, a ještě něco navíc, medové koláčky a čerstvě dovezené pečivo si nemohla odpustit. Poté zamířily do parku. Kde začít, kde chytit tu správnou nit, aby se z rodičovských úvah nestala přednáška. Bláža se celá zapotila při pomyšlení, že se jí dcera začne vyptávat. Strčila Vendule tašku do ruky a ukázala k nábřeží.

– Tady budem samy.

Kluk na koloběžce brousil chodník před lavičkou. Vendula byla možná ještě mladší, když si ji k sobě vzala.

– Nesmíš mu všechno věřit, co ti napovídá… třeba o mně, o tý vesnici, ze který jsem musela utýct, protože jsem povila nemanželský dítě…

– Hm, – vzdychla Vendula. Kolem nosu jí vyskákaly vějířky pih, objevily se pokaždé na jaře s prvním sluníčkem, znovu a znovu, od jisté doby, přesněji od jedenácti let, si je začala sama počítat, bláhová, snad se za ně i styděla, i když, Bláža to věděla s určitostí, právě pihy ji dělaly krásnější.

– Měla jsem nápadníků, jejej, jenomže dítě nám příroda nedopřála… – Kluk znovu přejel kolem nich a pozdravil. Neslyšely ho. – A tak jsem si vzala tebe, v ústavu jsem si tě vybrala. Proto jsem z tý vesnice odešla. Mlč, mlč, – chytla Vendulu za ruku, – já vím, měla jsem ti to prozradit už dřív…

Kluk s koloběžkou ještě hlasitěji pozdravil. Měl na hlavě červenou čepici s kšiltem a ta čepička se za nimi otočila.

– My tě vidíme, – řekla Vendula. – Ahoj.

– A pak jsme se přestěhovaly do města a zůstaly jenom spolu, ty a já.

– Maminko, – usmála se shovívavě Vendula, – nemusíš mně nic vysvětlovat.

– Chtěla jsem ti povědět, že ať se stane cokoli, můžeš se na mě spolehnout, ty máš mě a já tebe. – Vendula přikývla a přitulila se k Bláže. – Jenomže pak přišel Matěj, vrátil se tenkrát z kriminálu. Měla jsem dojem, že je to ten pravý…

– Já už budu hodná, – stiskla Blážiny ruce.

– Píše ti do školy omluvenky, zatímco ty… No řekni mi to, je ti teprve třináct.

Vendule vyhrkly slzy, nepromluvím, nesmí se nic dozvědět. Výlet na Kunětickou horu. Pouštěli s Matějem u Labe draky a jednou, v sobotu, došli až k podhradí. Druhý den byla pouť… nebude brečet, nebude.

Nakonec se stejně rozvzlykala.

– Bojíš se mi to prozradit?

– Neptej se.

– Nic mu není svatý, ani ty, mý dítě.

– Buď zticha, prosím tě!

Matka strhla dceru do náruče.

– Necítíš, že patříme k sobě? – řekla dojatě. – Budu s ním muset promluvit.

Vendula přikývla.

Když Bláža dorazila do bytu, zadýchaná a schvácená tak, že cítila krupičky potu stékající po tváři, spatřila Matěje, jak spokojeně chrupe na divanu. Kam zmizela Vendula, už asi odešla? Bláža se šla omýt do koupelny, drhla si ruce kartáčem, ale klouby se jí zdály stále šedivé, jako by její tělo zachvátila zlá a nevyléčitelná nemoc. Poslala Vendulu napřed s nákupem, sama se pak stavila ve sklepě pro uhlí. Kdepak spoléhat na Matěje! Příživníka doma živit nebude. Při pohledu na něj se jí zvedal žaludek, na ty jeho od nikotinu zažloutlé vousy, na kostnatou bradu.

Vešla hlučně do kuchyně, vlastně vrazila do dveří. Matěj zavrčel a převalil se na bok ke zdi. Divan se rozkolíbal v bocích. Pořád by se jenom válel, do čeho si ten chlap zase sedl? Pustila rádio na plný pecky. Já ti dám, ty holomku. Znovu zavrčel:

– Nemůžeš trochu potichu?

– Nemůžu, – odsekla. Začala mýt nádobí, talíře, pokličky, lžíce, všechno naházela na jednu kupu do dřezu, jen aby byl co největší rámus.

Znal Blážiny vpády do svého soukromí, časem se proti nim obrnil, a tak raději vstal a ztlumil dráťák sám. Sedl si zpátky na divan, mnul si oči.

– Co je s tebou?

– Se mnou? Nechci tě tady, sbal si věci a vypadni.

– Byt je městský, nás obou, – pokusil se bránit. Takových vyhazovů zažil nespočet, nakonec ji vždycky přesvědčil.

– Tentokrát to myslím doopravdy, mě neukecáš.

– Všemu uvěříš. Jestli myslíš na Vendulu, seš vedle. – Zívl, protáhl se. – Je to hysterka, holky v jejich letech jsou všechny hysterický. Něco se jí zdálo, někde viděla nějaký film, četla knížku a už se kvůli ní mám stěhovat? Tak se odstěhujte vy.

– My? Cos to povídal, my?

– Jestli ti nakvokala, že s ní… – Nechtěla, aby dopověděl, nepřála si to.

– Byla u doktora, je v tom. A teď povídej.

– Ona byla…, – musel se rychle opřít. – Jak to víš?

– Zavolali si mě, sepisovali protokol. Je přece moje, ne?

– Cos jim o mně napovídala, – osopil se na ni. Bláža se celá chvěla, cítila, že ji jazyk neposlouchá, ale mluvila, tohle byla její příležitost, čekala na ni dlouho.

– Hádej, můžeš pětkrát. – To víš, že se ti budu svěřovat, tuhle! Honem se pěkně rozpomeň. Samozřejmě jsem jim řekla, jak mně kradeš peníze, jak mě mlátíš, jak jsi mě seřezal šňůrou od žehličky a vyrazil tenhle zub, jak jsem měla modřiny na zádech a na stehnech, jak jsem byla poškrábaná na krku, vypravovala jsem jim, jak jsem tě zpočátku hledávala po hospodách a tahala na zádech domů, jak jsem se snažila, abys šel na léčení, vypravovala jsem jim o ženských, že ti je jedno, s kým chrápeš, kdo a za co ti dává peníze, že seš už dávno zralej pro kriminál, že by si tě měli naložit do lihu, a taky jsem jim vypravovala, jakej seš vyžírka, že střílíš bažanty, koroptve a vrabce… tohle všechno jsem těm doktorům povídala a oni mi řekli, že to musím hlásit.

– A ohlásilas to? – četl ženiny myšlenky. – To ona, ona to chtěla… Ohlásilas to? – pravil téměř plačky.

Kývla hlavou, ani na okamžik nezaváhala. Jaképak slitování.

– Věděl jsem, že mě nemáš ráda. – Zatnul prsty do kanape. Tentokrát Bláža nepřehání, možná by měl na nějaký čas zmizet. – Bude mít dítě?

– Po tom ti nic není, – pravila upjatě. Chvíli poklízela u dřezu a potom vybuchla: – Je sedum, říkali do devíti, přijedou pro tebe. Máš si sbalit věci, abys u soudu nevypadal jako vagabund. Kartáček, mýdlo, pastu, nějaký spodní prádlo, nezapomeň dopisní papír, i když nevím, komu bys chtěl psát. Vždycky jsem si říkala, že takhle jednou skončíš.

– To snad…

– Můžeš si zavolat, jestli nevěříš.

– Na všechno je tak málo času, stejně umřeme, – blábolil. – Jsem nemocný.

– Ledaže bys byl na hlavu, a to ty nejseš, – řekla spokojeně. Zalekla se sama sebe, s jakým klidem a chutí mu servíruje všechny informace. Vzala spravedlnost do svých rukou, musela. Počítala, že bude běsnit, nadávat, možná ji dokonce zmlátí, ale on seděl a díval se tiše před sebe.

Má, co chtěl.

Matěj dřepěl téměř dvě hodiny za stolem, oči zavřené, bradu ponořenou v dlaních. Občas zamžoural, dívaje se na Blážu a na Vendulu, příliš je ale nevnímal, snad jen tu večeři, kterou mu přistrčily pod nos, aby se neřeklo, roštěnku s rýží. V omáčce zahlédl plavat i houby, teplá večeře už nebyla hodně dlouho. Bláža uměla vařit jako málokterá ženská, všechna čest, o takovým jídle se mu bude jenom zdát.

Raději si zapálil, já vím, nesmím kouřit, doktor mně tyhle neřesti zakázal, ale stejně zase začnu, zvláště tam. Jako posledně, předposledně, jako…

Odsunul talíř a mlčky se na Blážu podíval.

– Nejez, když nechceš, seš zvyklej na lepší, viď.

Vendula neřekla ani slovo, kdyby nemusela, asi by do kuchyně vůbec nevkročila. Vendula… má život před sebou, zatímco já.

– Nemůžu. – Ani jedna z nich mu neodpověděla, nebavily se s ním. Kde ksakru ti chlapi z kriminálky jsou?

Den za oknem ubýval jako cigareta, za chvíli se ztratí úplně. Bude tma. Nejhorší jsou večery ve vazbě, to zasnoubení se světlem, aby na vás bylo dobře ze všech stran vidět, je vysilující právě tak jako čekání na rozsudek. Samota, samotka. Vždyť já ty dvě ženské vlastně nenávidím.

Na ulici zakvílelo auto, Matěj sebou škubl, už jsou tady, dokonce vstal, vyhlédl na ulici, ale před domem pusto, prázdno.

Měl by se osprchovat, nerad se myl, teď však zatoužil po proudu teplé vody, tam teplá tekla málokdy, po voňavém mýdle, šampónu, po čistém froťáku.

Shodil na podlahu oděv, ty dvě ho sledovaly úkosem, a vběhl do koupelny. Cachtal se dlouho, jako by ze sebe chtěl smýt všechnu nečistotu, prach mu kvetl ve vlasech, ale i tu špínu z těla, duše, špínu, kterou v sobě živil léta a léta.

Vypochodoval zpod sprchy růžový a celý rozpařený, překročil kupičku svršků a zamířil do pokoje. Začal se hrabat v prádelníku. Být čistý, čistý…

– Blázníš? – řekla Bláža, která mu stála za zády.

– Hledám košili.

– Bílou? – pravila potměšile.

Přikývl. Položila před něho sváteční šaty, rychle se nasoukal do kalhot, byly mu trochu velké, v poslední době zhubl, ale sako zakrylo vyzáblé tělo, a když si uvázal kravatu, hned byl jiný člověk.

Vrátil se nazpět do kuchyně, tentokrát pustil dráťák sám, cítil, že hrají jemu. Musel se znovu napít.

– Teď už to nedohoníš, – Bláža, muchomůrka červená, se usadila pod světlem a pletla svetr.

Kolik mu můžou napařit, pět, šest, byla to přece jen taková hra. Hlavně aby dostal klidnou cimru, spánek je zatraceně důležitá věc a práce taky, jenomže on je mrzák, nemůže pracovat. Možná ho dají někam do knihovny oprašovat regály, nebo ho prsknou mezi přestárlé. Tam by se ale bál – smrti.

– Medituješ?

– Kde je Vendula?

– Poslala jsem ji spát. – Zívla. – Mně se taky klíží oči, ty budeš čekat?

– Myslel jsem, že bych se s ní rozloučil.

– Radši ne, nedokáže všechno pochopit.

– Právě proto, že nedokáže.

– Nestačilo ti, žes jí zkazil život? A mně taky! Je konec, rozumíš, konec.

Zavřel oči, vede vůbec nějaká cestička z tohohle bludiště? Lada, spartak, trabant, škodovka, lada. Kolik ještě aut projede kolem okna, než dole zazvoní? Svědomí je oprátka, přitáhneš, povolíš, přitáhneš, povolíš. Znal mistry v téhle hře na život a smrt, chvíli jim bylo dobře, blaze, ale pak, když se probrali… radši se neprobírat vůbec.

Dvaadvacet hodin. Dýl čekat nemůžu. Zvedl se, zavřel kufřík a u dveří se ohlédl.

– Du jim naproti, – řekl.

Přikývla.

– Budeš mně psát?

Nedokázala odpovědět, podívat se mu do očí, dokonce i pletení položila na stůl, aby se mohla odvrátit.

Zavřel za sebou dveře.

Vendula už ležela v posteli pod čistě povlečenými voňavými povlaky, Bláža jí ustlala vedle sebe, ne na válendě v rohu místnosti, kde dosud spávala, ale namísto Matěje, jako by se sama v té manželské posteli bála, jako by najisto věděla, že se v ní Matěj dlouho, dlouho neohřeje.

Když se Bláža svlékala, Vendula se nepohnula, v jedenáct hodin má každý školák spokojeně oddychovat, jenomže ona ne a ne usnout. Nemohla se najednou v tom propletenci výčitek a kajícných doznání, kolik takových od Matěje slyšela, vyznat. Začala něco tušit před časem, ba dokonce se ho jednou zeptala a on, namísto odpovědi, pro ni chytil berušku.

Ani dnes Matěj příliš nemluvil, nekřičel, Blážu nemlátil, neprotestoval. Odešel jen tak, úplně sám. Slyšela jeho kroky na schodech i dveře, které dole řachly o veřeje. Pozorovala ho chvíli za oknem. Postával před domem a kouřil jednu cigaretu za druhou. Poté zamířil na most přes Chrudimku, jdu vstříc svému osudu, říkal pokaždé, a šel asi i teď. Vendula si představovala osud jako něco, co je napsáno ve hvězdách, alespoň tak jí to Bláža jednou vysvětlila. Když znovu zařinčely dveře, doběhla k oknu, jestli se Matěj nevrací.

Na chodníku však už nic nezahlédla, pouze zimniční světlo pouliční lampy a zatoulaného psa, který ji značkoval na své pouti světem. Potom zabušily do noci hodiny na Zelené bráně, jen jednou, jedinkrát, a ten zvuk letěl městem jako padající kometa. Co si přát?

Vendula přes sebe přehodila župan, alespoň se dolů podívá. Potichu vyběhla na chodbu, napodruhé trefila vypínač a pak už capkala po schodech. Klapi, klap, klapi, klap. Jedna z pantoflí se jí vyzula, kámen pod chodidlem zamrazil. Člověk by měl denně udělat alespoň jeden dobrý skutek, říkala máma, a ona ho udělá hned teď, poví Matějovi, aby čekal nahoře.

– Matěji, – zavolala v přízemku, – Matěji!

Ticho. Byl to vůbec on?

Dům byl prázdný a němý jako vykotlaný strom. Zhaslo světlo, znovu cvakla vypínačem. Dolů scházela pomalu a s obavami, rukama objímala přítmí, šla za světlem. V noci se prý promenují ve sklepě potkani, svědčily o tom bleděmodré kupičky otrávené návnady, které zpozorovala v rozích, ale Matěje ne a ne objevit. Jednou za ním došla do sklepa, ležel na pytlích od brambor, pil a zpíval. Zas ho tady najde, určitě. Myšlenka na příhodu ji poněkud uklidnila, prošla ke kóji s uhlím, bramborami, ale i když se tu svítilo a dveře byly otevřené, Matěj nikde.

Na konci chodby je ještě prádelna.

– Matěji!

Pak ho zahlédla. V šeru žárovky poďobané mušinci září spirála Matějova těla, visí na prádelní šňůře přivázané ke trubce a nehýbe se…

– Matěji…

Dítě nevěří, sbírá odvahu, aby se dotklo vzorně vyžehlených kalhot. Sáhne si na smrt a vzápětí utíká, bere dva schody najednou. To přece nemůže být pravda.

– Mami, mami, Matěj se oběsil.

Žena, opilá nocí, se zmateně vyhrabe z postele. Bez opory nedokáže stát.

– Opravdu? – vzdychne zaskočeně. Smutně se podívá na dceru, neví, co odpovědět, začne se oblékat, ponoří obličej do studené vody a skrz tu vodu se dívá na dno porcelánového umyvadla. – Budeme muset zavolat Bezpečnost.

– A řekneš jim to? Tamto, že budu mít dítě.

– Ty přece… sama jsi ještě dítě. – Matka přitiskne dceru k sobě jako včera na lavičce.

– Ale já ho chci!

– Tys poslouchala za dveřmi, – řekne vyčítavě.

– Na žádné prohlídce jsem nebyla! – vzlyká a drží se za břicho. Najednou lituje, že ho má prázdné, bez života.

– Promiň, – posteskne si Bláža a Vendulu pohladí. – Jestli chceš, půjdem spolu v neděli na výlet, co říkáš, třeba na Kunětickou horu, tam chodíš ráda.

Dítě se odtrhne od matky a doběhne k oknu. Všude je tma, nic nevidí, jen výkřiky ptáků v korunách stromů ohlašují nový den. To do ulic pomalu přichází život.

Je ráno.

Až na dno

Míchačka předla s tichou zavilostí a nezastavila svůj otáčivý pohyb ani v okamžicích, kdy muž, který ji obsluhoval, uchopil těžké poleno a několikrát do ní třískl se zřejmým úmyslem vyřadit ji z činnosti.

– Vlčák řádí, – špitl Kroupa, vyškrabávaje zednickou lžící zbytek malty z kolečka. – Včera dostal tři dny bez výjezdu, nástup v pondělí, – pousmál se. To budou zajíci chytat průvan do pytlíku.

– Do pondělí je ještě daleko. – Učitel Hláska nabral maltu fankou a vyklopil ji mezi spáry oranžových cihel. – Se zdí budou stejně patálie.

– Kroupo, kam čumíš, mám tady pro tebe nášup! – hulákal Vlčák od míchačky.

– Za co dostal flastr? – zeptal se učitel.

– Fetoval a pak poblil prkýnko od záchodu, – opáčil Kroupa, líně se zmocnil kolečka, a co noha nohu mine, vypochodoval k míchačce.

Učitel se protáhl a oklepal zednickou lžíci o kámen. Cítil, jak mu v zádech zaloupalo, to tak, ještě tahat kolečko, sotva cihly zvládne, ale byl rád, že může stavět zeď, i když dobře věděl, že až ji dostaví, za pár dnů bude tenhle úsek hotov, zmizí i svět za dráty, skrz které se díval na území osamělých běžců. Loučil se s krajinou mlčky a po svém. Prošel jarem, postál v létě na cestách, jejichž prach vybuchoval pod koly nákladních aut, ucítil i vůni obilí a teď, na podzim, se uklonil trávě, kterou trhal vítr po strništích. V obraze mu kupodivu chyběli lidé. Nezapomene na svět za čtyřmetrovou zdí?

Zvedl hlavu.

Kroupa zatím došel k míchačce, za každým krokem jedno povzdechnutí, honem, honem, láteří Vlčák, malta už tuhla jako hrouda másla a Kroupa, sotva popadaje dech, vrací se s nákladem.

Vlčák sáhl na spínač, zvedl paži, strážný na věži signál opětoval, přikývl a míchačka se zastavila.

Je přesně deset hodin, přestávka. Chlapi obklopují míchačku jako mravenci svou královnu, slézají se do houfu, hledají si místo na trámech a na cihlách, někteří si dokonce vyzouvají bagány, jednou rukou rozmotávají onuce a druhou nastavují prázdný plecháček pro dávku čaje, který přinesla v buteli služba. Svačinu vyfasovali už při snídani, teď hryžou mlčky chleba se sýrem a čekají, až Vlčák promluví. Ten však má dost času, ostatně není ani žádoucí, aby mluvil před službou, vyzunkne čaj, pomalu sežvýká chléb, zapálí si a znovu omrkne deset chlapů, kteří se shromáždili kolem. Každý dnes ví, o co půjde, a i když občas zašilhají po věži, nespouštějí oči z Vlčákových úst. Konečně na ně přišla řada.

– Budem losovat? – zeptá se učitel. Je nejstarší a nejchytřejší, má právo vznášet dotazy.

– Jako vždy, – řekne Vlčák. Sám si bagány nevyzul a nyní toho lituje, dobře ví, jak zbytek přestávky rychle uteče. Pokouší se rozhýbat prsty naučenými pohyby, boty mu obvykle čistí muklové, a myslí na pedikúru a vlažnou lázeň chodidel. Pak vyndá z kapsy krabičku zápalek, schová ji do klína a z pěti sirek, které připravil k losování, odlomí konečky. – Podle hodinových ručiček, – zabručí a vystrčí z ruky pět dřevíček. Učitel si vytáhne sirku nejdelší. Kroupa ho pozoruje, neudrží výbuch radosti a plácne se do stehen, ostatní chlapi jen závistivě klopí oči.

– Pudem první, – zašeptá, když je losování ukončeno. Další dvojice volí pořadí, Vlčák se teď dívá k věži čím dál častěji, až konečně jeden z mužů, škorpión mu visí u pasu v pouzdru jak vosí hnízdo, zahvízdá.

– Domluveno, začnem v šest, – řekne Vlčák a chlapi se v pokoji rozejdou.

Pracantům roste dnes zdivo pod rukama kupodivu lépe než včera a předevčírem, všechno jde nějak rychleji a ani šňůra, kterou si čas od času natáhnou, aby zeď neplavala, cihlám nepřekáží.

– Člověku stačí ke štěstí málo, – zaculí se Kroupa, sotva se s učitelem pustí znovu do práce.

– Nemáš se za co stydět, krásu ocení jenom člověk, všechno ostatní je instinkt… nepřipadáš si někdy jako zvíře? – odpoví učitel a fankou kydne na zídku kopec malty.

– A láska? – oponuje Kroupa.

– Ovšem, éros… To myslíš vážně? – rozchechtá se stařeckým smíchem, jako by až dosud zkoušel svého žáka u tabule. – Nečeká tě snad doma Soňa?

– Člověk v lágru žije ze dne na den, urvi, co se dá.

– Nepřeháněj. Dostaneme najíst, vyspíme se dorůžova, práci taky zmáknem, jenom ta krása někdy chybí.

– Dědku, kdybyste nekecal. Vy ste si už zvykl, tak je to.

– Zločin, trest a svědomí, to jsou spojité nádoby, – pravil učitel a holou rukou hrnul maltu z jednoho konce zídky na druhý. Občas si takhle pohrával, ulevilo se mu.

– Na pohádky vám kašlu. Mně by stačila pěkná dvacítka, ale musela by mít dlouhý nohy, – vzdychl rozšafně Kroupa a házel cihly do malty. Šňůrka se pod náporem zdiva rozkmitala.

– Myslel jsem, že jednu takovou jsi už objevil.

– Nejsou ty vaše řečičky jenom z nouze ctnost?

– A je to vůbec ctnost? – zeptal se sám sebe učitel, vzal do ruky kladívko a pustil se do usazování cihel. Pálená hlína zpívala a mazlivě mlaskala.

Leželi na podlaze dílenského skladu, loni ji chlapi natřeli olejem, po jehož pachu se zvedal slabším typům žaludek, nosy zabořené do otvoru ve zdi, oči bolavé vzrušením, a čekali, až se ženské objeví ve sprchách. Vlčák sem pustil Kroupu s učitelem před chvílí, právě on měl na starosti sklad i dílnu a tohle divadýlko si bez váhání přivlastnil. Obchod je obchod i v kriminále. Stačilo mu jen hlídat, prodávat vstupenky a starat se o pořádek. Pravda, podobnou snahu projevila už řada zájemců před ním, teprve Vlčák však vnesl do podnikání systém vztahů, který chlapi museli dodržovat. A dělali to rádi, vždyť kdo by neměl zájem o pohled na těla tuzexových slečen, která dva, tři, ale i deset roků vídávali jenom z obrázků, snad jen pár teploušů ochotníků, ale ti se zase báli zradit, a tak když dostal na povel dílnu a sklad, bylo mu jasné, že zvítězil.

– Po půlhodině střídáme, pánové, – připomněl ještě, co ti dva dobře věděli, sedl si za okno dílny a koukal přes celý dvůr, je-li vzduch čistý.

– Jasný, – kývl hlavou Kroupa. Nemohl se dnešního dne dočkat, myslel na Lolu. Napsal jí a ona mu odepsala. Pracovala v dílně, kde se vyrábějí keramické kachle, a občas mu o přestávce zamávala. Už tři měsíce po ní toužil, ale stála mezi nimi zeď.

– Tak co, už dorazily? – zašeptal učitel.

– Pětioká je v čele. Věk 67, váha 120, výška 160, pas 98, hrudník 130. – Když voda začala pleskat o kachlíky, Kroupa se dychtivě zavrtěl: – Janíčková, Šilhavá, Smetanová a René, je tam taky René, dědku, pojďte se mrknout.

– Nejdřív si musíš pěkně pohrát s představami. Řekni mně, co vidíš?

– Neznáte ženský zadky?

– A co ještě vidíš?

– Bertlíčková má modřinu na bicepsu a René rostou chlupy na zádech.

– A to je všechno? – pravil zklamaně učitel. – Nezdá se ti, hochu, že vidíš málo?

– Počkejte, až přijde Lola, jak se rozsvítí, – zasmál se Kroupa a za okamžik rozmrzele dodal: – Tak proč sem chodíte, když se nedíváte? Já přece nemůžu za to, jestli vám už neslouží. – Kroupa odlípl oko od díry a pohlédl spiklenecky na učitele.

– Už jsem je viděl tolikrát.

– Jen mně je divný, že tohle nikdo neprásknul, že na to bafíci neskočili, nic se přece v lágru neutají… Furt stejný obrázek, co?

– Myslíš? A víš, že s tebou nesouhlasím? Když se po těch ženských díváš, každá je jiná. Jen vypravuj, vypravuj!

– Dědku, sám ste přece jednou říkal, – Kroupa se převalil na záda a zavřel na vteřinku oči, – že je to pořád stejný: přijdou, namočí se, namydlí, pustí na sebe sprchu, některá při tom zpívá, a jak se blbě smějou? Kde se jenom ta Lola sakra zdržela?

– To jsem nebyl asi v kondici. Neumíš se dívat, tak je to, – řekl učitel a dolezl po kolenou ke své díře ve zdi. – Stačí, když pozoruješ, jak berou mýdlo do ruky, jak ho přikládají na tělo… jedna začne s mytím od krku, druhá od nohou, třetí od břicha, čtvrtá se drbe kartáčem, pátá žínkou. Anebo když se češou? Všiml sis ženské, když se po koupeli češe?

– Jiránková, dědku, že vy myslíte na Jiránkovou? No… možná, když jí bylo dvacet, ale teď, co na ní vidíte?

Učitel zlostně na Kroupu pohlédl.

– Uvnitř je krása, mladý muži, uvnitř!

– Tak je to přece Jiránková. A já, koho sem chodíte vyhlížet! Hele, heleďte, už je ve sprše. No že by měla nějaký zvláštní rituál, to říct nemůžu. Jenom se vošplouchla. A jak pohazuje nohama…

– Nečum na ni, jestli se ti nelíbí. Stejně tomu nerozumíš.

– A čemu, dědo?

Učitel vzdychl, zamnul si oči a vyndal z kapsy brýle. Když je nasadil, srážela se mu na sklech pára, která sem pronikala z koupelny. V opačném případě nic neviděl.

– Jsou všechny krásné, i ta Jiránková. Pravda, jedny jsou krásnější a druhé méně… pokaždé si představuji, kterou z nich bych si vybral. Tu, co umí dobře vařit, nebo tu, co vášnivě miluje?

– Tak to bych vám řek docela přesně. Vidíte tamhle vpravo tu kobru s dlouhejma nohama? Přišla asi před tejdnem. Ta by dovedla rozhejbat podlaží. Kruci, kde ta Lola zase vězí?

– Není ani o chlup hezčí než Jiránková, – řekl sveřepě učitel a vyzývavě na Kroupu pohlédl. Ten jenom mrzutě zaťukal nehtem na ciferník u hodinek, které si na dnešní večer půjčil, zavrtěl hlavou a kyselý úsměv, který mu sklouzl po rtech, spolkl. – Krása sama netvoří, člověk musí tvořit krásu, – pravil učitel, usmívaje se na rozložité tělo Jiránkové, té Věstonické venuše, jež stála před zrcadlem olípaným párou a hřebenem si rozčesávala vlasy. Učitel si letmo představil dnešní večer s ní: šli by do kina na nějakou starou veselohru s Vlastou Burianem, anebo by seděli u stolu a tiše si povídali o tom, co v životě stihli udělat a co ještě ne.

– Zbejvá pět minut a pudeme se klouzat. Za vypůjčení hodinek sem dal krabičku cigaret, sám suším hubu a sem jako po žloutence.

– Přijde příště.

– A to sem jí vzkázal, že nastupujem první… podívejte, tamhleta nás šmíruje, vždyť ona si ty ruce vykloubí. Dneska se mně o Lole zdálo, nemůžu, dědku, odejít…, – Kroupův hlas náhle ztvrdl, – za tři dny má výstup a já ji eště neviděl. Vím o ní všechno, i to, že spí na pravým boku, a co mně je to platný, – dodal malomyslně Kroupa, došel v ponožkách k východu a zamkl přístupové dveře. Učitel se polekaně otočil.

– Neblbni, tys jim sebral klíč?

– Nesebral, vypiloval… Až se odsud dostanu, kdo ví, co z tý její krásy zbude.

– Vlčák ti tohle nikdy neodpustí, budeš mít na krku celý lágr.

– A taky sem s ní nikdy nemluvil, dědku, nebyla příležitost. A přesto ji miluju.

– Víš to tak jistě? – řekl opatrně učitel. – Třeba se ti jenom líbí… dej sem ten klíč! – Učitelova ruka se mihla vzduchem, ale prsty skrývající klíč nepovolily. Učitel zklamaně povzdechl. – Připouštím, je to pěkná ženská.

– Nejkrásnější ze všech.

– Ale jsou tu jisté dohody a úmluvy, závazné pro obě strany.

– Kašlu na ně. Když mně chlapi sežrali jídlo, sebrali ponožky a roztrhali košili, taky se mě nikdo na nic neptal. Tenkrát sem mlčel, jenomže teď nemůžu! – Kroupa rázoval energickým krokem mezi regály a gestikuloval. Na učitele se ani nepodíval, mluvil sám k sobě, udílel si rozkazy, jako by ne on byl pánem svého těla, ale cosi jiného, před čím stojí bezmocný a bezradný jako malé dítě. Jenomže se za svou slabost nestyděl, naopak, dokázal by pro ni zemřít.

Na druhé straně dveří vzal kdosi rázně za kliku, dveře zasténaly ve veřejích.

– Zbláznili ste se! – Vlčákův plíživý hlas podběhl pod prahem. – Okamžitě otevřete, Balík s Lákalem jsou na řadě.

– Můžeš jim vrátit vstupný, – opáčil posměšně Kroupa.

– Hochu, hochu, – protestoval učitel, – souhlasím s tebou, že krása může naše smysly uvést do stavu akutního rozpoložení, pud sebezáchovy by však měl být silnější.

– Držte hubu, dědku, moc sem o tom přemejšlel. Já už ji nikdy neuvidím, nikdy! Navalíme na dveře regál, tu chvíli vydržíme, Lola určitě dorazí, – pravil zadýchaně a trhanými, křečovitými pohyby se opřel do dřevěných sloupků. V regálu se rozhýbaly šuplíky plné šroubů, matic a podložek a celý ten kolos se začal sunout ke dveřím. Už už se zdálo, že Kroupa zvládne stěhování sám, těsně před dveřmi se však regál zasekl o hřebík v podlaze.

– Dám vám minutu a potom dojdu pro posilu, bude to zlý, – řekl výhružně Vlčák. Učitel sledoval bezradně Kroupu a nechápal.

– Myslím, že bys měl odemknout.

– Už přišla, ne?

Stařec se pomalu shýbl a nahlédl dírkou do vedlejší místnosti, poté se zklamaně otočil a pokrčil rameny.

– Nerozumím ti.

– Za třináct měsíců mě Lola nepozná a dřív se stejně nedostanu ven. Budeme tady, dědku, třeba hodinu, – řekl sveřepě.

Učitel si sedl na spodní foch regálu a z trucu začal kývat hlavou, komíhat nohama, brada mu klesala, stoupala, brýle sjížděly po nose a vlasy, sčesané pečlivě dozadu, padaly přes čelo na tvář.

– Jen řekněte, vy byste se svý Jiránkový vzdal? Vy byste nedokázal umřít pro něco velkýho, krásnýho, bez čeho je život jako okousaná kost? Tak k čemu byly ty vaše přednášky, k čemu?!

– Já ne a ty taky ne, – posteskl si stařec a zkoumavě na Kroupu pohlédl.

– Chlapi, de sem kontrola, – zaječel znenadání Vlčák. – Otevřte, nebo bude malér!

– To známe, kontrola, – opáčil Kroupa a znovu do stojanů zatlačil. Tentokrát s učitelovou pomocí. Dřevěné monstrum se rozjelo přímo ke dveřím.

Seděli opřeni o stojky regálu, nohy natažené před sebou, chodidla jen tak, v ponožkách, a občas namířili oči na boty rozhozené po místnosti. Den za oknem už měl vousy, i sprchy osiřely, jen jejich nedotažené kohouty tiše hvízdaly. Dokonce i Vlčák se odmlčel.

Kroupou chvíli lomcoval vztek, chvíli bezmocnost, ticho do něho vnášelo zoufalství, umrtvovalo údy, zastavovalo srdce. Nesmysl, Kroupa rychle zakašlal, není zbabělec, ano, takhle to bylo, když ho odvezli z věznice do tábora, modrou teplákovou soupravu vystřídal erární mundúr, učil se znova chodit, jíst, zdravit, učil se v trapu čůrat, milovat i nenávidět.

– Za co vy vlastně sedíte? – zeptal se učitele.

Hláska polkl, škoda slov, a přece mu ta těsná chvíle v místnosti, kde olej páchl s neutuchající intenzitou a v přítmí plály Kroupovy oči, rozvázala jazyk.

– Jednou jsem šel ve škole o přestávce do schodů, řítil se proti mně kluk a já ho odstrčil. Spadl tak nešťastně, že ho už nevzkřísili. Náhoda. Až na to, že měl ode mě v žákovské knížce víc poznámek než od ostatních učitelů. Dostal jsem pět let.

– Tolik?

– Za smrt člověka to není málo.

– Ne, to není.

– A tady jsem poznal Vlčáka…

– Bojíte se ho?

– Já to vím, hochu, proč jsem zůstal, ale víš to ty?

– Co by…, – špitl vyhýbavě Kroupa. Proč mu klade takové uhozené otázky, proč mu je klade teď…

– Nic ve zlém, – usmál se trpce učitel. – Ano, vzpomínám si, mám jakýsi dluh, – brebentil. Hláska zmlkl. Hlavou mu utíkaly vzpomínky na chvíle, které už přebolely, alespoň si to myslel, ale mýlil se, protože poznal, že se budou vracet znovu a znovu, celý život. Tenkrát šlo také o Vlčáka, já byl divák, muž davu… umřít pro krásu, tak nějak to Kroupa myslel… nevěřící a překvapený souhrou těch událostí, kterým se říká život. Byl to osud anebo jsme to byli my… – Ládík tu chodil po place. Našlapoval jako komár, krček měl tenký a dlouhý, když se klaněl velitelům, měl co dělat, aby hlavu udržel. Nevím už, za co seděl, ale trest neměl dlouhý, rok, maximálně dva, takové případy se pouští na půlku, věděl to a dělal všechno, aby se odsud dostal. Jsou typy lidí, kterým je tady dobře, jiní zase, Ládíček k nim patřil, se trápí a odcházejí před očima. Jako by je příroda nedostatečně vybavila ochrannými reflexy, šlápnou do kaluže a málem se utopí, zatloukají hřebík a udeří se kladívkem do hlavy. Ládíček spal se mnou na cimře, vybojoval jsem mu místo v koutu světnice, aby měl chráněná záda, ale moc to nepomohlo. A přece přicházely chvíle, kdy se jeho tvář rozzářila, a v těch ustaraných očích se objevilo štěstí.

– Slyšel jsem o tom, – dorážel Kroupa, – myslíte toho malíře… Ládíčka?

Učitel jen mlčky přikývl. Tak byl zabrán do svých úvah, že Kroupu příliš nevnímal. S Ládíčkem sháněli papíry, čtvrtky, překližky, i jutové pytle od brambor prali. Něčemu však dlouho nerozuměl, Ládíček kreslil lidi, krásné lidi. Jeden portrét za druhým. Nejdřív maloval jen tak, v časopisech si vybíral hlavy lidí a obkresloval je. Co jenom udělal nástěnek! Chlapi mu říkali dvorní malíř, a on byl na svůj titul hrdý, konečně mohl také dokázat, že něco umí. A potom si ho všimli velitelé. Kdo zná, má se líp než ostatní a Ládíček uměl malovat, on se tím dokonce, jak z něho vylezlo, v civilu živil. Netvořil rychle, ale pravidelně večer co večer sedal ke stojanům, tuhle výjimku měl úředně povolenou, máčel štětec do barev a maloval. Hodně lidí mu závidělo. Nejdřív chlapi z cimry a potom i ti ostatní. A přitom se dřel mnohem, mnohem víc než oni. A pak přišly na řadu drobné ústrky, ty kanadské žertíky, co se praktikují v každém lágru. Někdo mu vylil jogurt na postel, druhý zlomil lžíci anebo nasypal do cukru trochu soli. Snad byl Ládíček nad podobné žerty povznesený, neoplácel, neměl na tyhle věci ani čas, chlapi si z něj udělali onuci. Jenomže ouha, Ládíček stále portrétoval a začal si vybírat i mezi kamarády. Kdo by nezatoužil být zvěčněn na obraze? Na obraze vypadáš jinak než v zrcadle, protože v zrcadle se vidíš sám, ale tady, tady tě vidí druzí, zkoumají tě svýma očima a někteří se dokonce ptají, co jsi zač. A tak vznikl pořadník, čekatelé Ládíčkovi nadbíhali, leckterý za něho dokonce zametl i světnici a donesl mu večeři, aby se nemusel zdržovat čekáním ve frontě, a v tom pořadníku se někde na konci objevil i Vlčák. Toho portrétovat nebudu, řekl Ládíček, když to zjistil, nejprve se vymlouval na nefotogenickou Vlčákovu tvář, pak zase na barvy, došlo to tak daleko, že Vlčák sám intervenoval u Ládíčka, nabízel spolupráci, vyhrožoval. Udělej kýč, radili Ládíčkovi přátelé, a budeš mít pokoj, ale Ládíček měl svou hlavu a odmítal.

– Nechtěl vás taky namalovat? – přerušil učitelovo rozjímání Kroupa. – Každýho prej tady maloval.

– Řekl mi, že by to neuměl. – Věřil jsem mu, sliboval, že to jednou udělá, snad později, protože za čtyřmetrovými zdmi je jiný život, který člověk venku stěží pochopí.

Já bych mohl vypravovat, ale radši ne, Ládíček nemiloval příliš slova, spíš obrázky. Pokoušel se mi také vysvětlit, proč nechce namalovat Vlčáka, byla to jeho vzpoura nejenom umělecká, ale i osobní, chápal jsem ho. Proti Vlčákovi neměl nikdo šanci. Že jsme ho neudali? Byl na pracovišti nejlepší, plnil na tři sta procent. Chyběly důkazy, snad i odvaha. Jednou jsem přišel odpoledne na pokoj a zhrozil se: Ládíček naskicoval Vlčákovu tvář, jen tak zpaměti a potajmu, aby ho nikdo neviděl. Byla to obludná tvář, kterou jsem spatřil na papíru, všechno zlo jako by vystoupilo z Vlčákovy tváře na povrch a zahltilo každou její vrásku. Kupodivu obrázek přede mnou neschoval, jenom se zeptal: už víte, proč ho nemůžu namalovat? Co by tomu asi řekl, tomuhle portrétu? Přikývl jsem, a přece se mi skica jevila daleko nejlepší ze všech těch malůvek, které rozdával po pokojích, ano, Ládíček byl umělec, ať už tu seděl pro cokoli, v té odpudivé a zlé tváři jiskřila totiž krása i poznání, kterou dokáže objevit jen opravdový kumštýř. Následující týden prožil Ládíček v horečkách, Vlčák mu dal ultimátum, jinak prý má s malováním konec. A pak se to stalo, jednou, ráno, sotva jsem se probudil, vidím, že Ládíčkova postel je prázdná. Běžím na kulturku, už na chodbě jsem zjistil, že se na ní svítí, tušil jsem něco nepěkného, ale to, co jsem spatřil, bylo nad všechna očekávání. Vlčák seděl rozvalený na židli a Ládíček ho portrétoval, vlastně už byl se svým dílem téměř u konce. Překvapením jsem zatajil dech, nenamaloval krásný kýč, který bych od něho očekával, nenamaloval ani tvář, jež mě zhypnotizovávala před několika dny z oné podobizny na překližce. Ne, tohle nemohl být Vlčák, z tváře vyzařovala ušlechtilost, radost ze života, přátelství, altruismus. Ty rozjásané oči a ústa ožívající v úsměvu! No vidíš, řekl spokojeně Vlčák, stál za Ládíčkem a pozoroval se zájmem svůj portrét, přece se ti to podařilo, já věděl, že se dohodnem. Ládíček sbalil své malířské štafle, postavil je do kouta a beze slov odešel. Ještě týž den se oběsil.

– Já vím, nebudete o tom mluvit, – řekl dotčeně Kroupa.

– Umřel pro krásu… a víš, v čem ta krása byla? V poznání, – pravil stařec snad až příliš školometsky, než aby mu mladý muž porozuměl.

Za dveřmi se ozvaly kroky, chlapi vyskočili na nohy a opřeli se do trámů.

– Už se těším na shledání, – hlaholil Vlčák nadmíru spokojeným hlasem. – Nesu vám pěkný dáreček, – zachechtal se. Potom v zámku zachrastilo, kdosi se do něho pokoušel strčit klíč, klubíčko hlasů se rozmotávalo, nejdříve vypadla ze dveří klika, poté cinklo o podlahu kování. V otvoru po klice se objevilo oko. – Oni se snad dali na modlení.

– Budeme to muset odvrtat, – řekl druhý hlas, – zevnitř je zastrčený klíč a dveře sou zavaleny regálem.

– Kroupo, co tě to napadlo, stavět se na zadní? Uvažoval jsem, jak tě odměním. Že nevíš, co jsem vymyslel?

– Jen si poslužte, – řekl učitel tak, aby ho bylo dobře slyšet.

– Už se budeš jenom dívat, na ženský se budeš jenom dívat. Nechám tě koukat zadarmo!

– Ty hajzle, – vykřikl zoufale Kroupa.

– A kdybys to náhodou chtěl prásknout, víš, jak nakládáme s udavači?

– Jak? – skočil jim učitel do řeči, aby přetrhl delší pauzu. Kroupa mlel z posledního, a kdyby se neopíral o regál, sotva by dokázal stát na nohou. Učitel ho chytil za ruku, měl ji studenou, bez života. Ne, teď to nesmí vzdát, vydrží spolu do konce, odejdou dobrovolně jako vítězi, žádná ultimáta, události se dvakrát neopakují, tentokrát si nikdo nesáhne na život, učitel dobře věděl, že se najdou chlapi, kteří se za ně postaví, za něho, za Kroupu i za Ládíčka. Vždyť mu to, Ládíčkovi, tenkrát slíbil, jenomže pomsta se nekonala, nenašel k ní odvahu, až dneska, ale co je to za hrdinství bojovat o přízeň dámských sprch? Měl takové vylekané oči, když ho se strážmistrem Mertou sundával, a byl neobvykle těžký, dokonce i mříž v okně, na kterou se pověsil, se začala viklat. Nevíte o tom něco? vyzvídal Merta, a potom se ho ptali ještě ostatní, bezradně však kroutil hlavou, div si krk o límec košile neodřel, a pak řekl tu hloupou a přece samozřejmou větu: možná měl tvůrčí krizi. Člověk se nezabíjí sám, doženou ho k tomu okolnosti, pravil Merta a on zase přitakal, a strašně si přál, aby ho už propustili. Ano, tenkrát mu bylo nepochopitelné, proč nezašel Ládíček za režimákem, vychovatelem, náčelníkem, stačilo podat si žádanku a během krátké audience všechno vyklopit. S přibývajícími dny a měsíci učitel pochopil: Ládíčkův objev byl natolik překvapivý, že se s ním nedokázal vypořádat, strach z Vlčáka nehrál v jeho činu rozhodující úlohu, ale strach ze sebe…

– Oni doopravdy přinesli vrtačku, – oznámil rozklepaným hlasem Kroupa. – Já už ten klíč v zámku neudržím… poslyšte, dědku, řekněte něco veselýho.

– Dokázal sáhnout až na dno krásy, které se zpronevěřil, a pak se potrestal.

– Co to žvaníte, sakra, sme v hajzlu a vy porád stojíte za katedrou.

– … někdy stačí chvíle a dojde ti, cos celý život nechápal.

– Kašlu vám na tyhle řečičky, já tady nejsem kvůli vám, ale kvůli Lole, – ječel Kroupa, opíral se vší silou o regál a z očí mu kapaly slzy. Vrtačka na druhé straně zabzučela, do poslední chvíle věřil, že to neudělají, za chvíli bude rozkaz, všichni chlapi musí nastoupit na dvůr, i Vlčák musí… musí! Tady se už nebojovalo o dámské sprchy, ale o něco víc, mnohem víc. Kroupa nevydržel mlčet: – Dědku, vy mně porád nerozumíte. Ona dala mýmu životu smysl v týhle zatracený díře… a to je moc, strašně moc… kdo moh tušit, že to vezme tenhle svinsky blbej konec, – naříkal a vzpamatoval se teprve v okamžiku, kdy v přítmí tápající stařec opustil prostor u dveří a sunul se ke zdi na opačném konci. Ve sprchách totiž znovu zabubnovala voda. Kroupa zmučeně zíral na učitele, jak si nejprve kleká, nasazuje brýle, lehá na břicho… – Ježíši, vám to ale trvá! Vidíte něco?

Učitelovo oko zaostřilo. Stařec okamžik marnotratně zíral do páry, zapasoval hlavu do zdi, i bradu si opřel o cihlu, zase ty brýle, propána, kde je kapesník, jeden pohyb tam, druhý zpět, chuchvalec páry se zvětšuje, Kroupa prosí, škemrá.

Má mu lhát… má mu lhát?

A pak se pára začne znenadání rozpouštět.

– Lola, honem, přišla ti Lola! – Do obrazu nejprve vstoupí hlava, krupičky vody na ní pableskují, čelenka září drahokamy, potom krk, prsa. – Točí se jako tanečnice, a ty její boky! – křičí učitel a znovu si čistí brýle, neboť se mu zdá, že vidí jen část z té nádhery, ženské tělo se rozšiřuje a hned zase zužuje, z jednoho trupu jsou dva a pak zase jeden, dvě hlavy, čtyři ruce, čtyři nohy, ó, ten tanec je šálivý…

– Co ještě, co ještě… že je krásná?!

– Krásná, – přitakal učitel a v hlase nepřemůže zklamání.

– Říkal jsem vám…! – křičí roztoužený Kroupa. – Ať počká… já vím, doprdele, je to v háji, – dojdou mu okolnosti. Vzápětí řekne: – Stalo se něco, proč mlčíte?

– Nic, nic se nestalo, – opáčí překotně učitel. Dvě ženská těla teď vidí už zcela zřetelně. Lola myje své přítelkyni záda, pomalu, opatrně je hladí, aby jim neublížila. Je mladá, dychtivá, co skryté lásky je v jejích pohybech. Z ruky jí vypadne mýdlo, ženy se pro něj shýbnou, obejmou se, okamžik zůstanou přitisknuty k sobě a znovu se dají do smíchu.

Učitel se rychle postaví, dojde energicky ke dveřím, zaklíní se vedle Kroupy, podepře ho svým tělem a už úplně klidně řekne:

– Bláznivý ženský…

– Musíte mně o ní vypravovat, – prohodí posmutněle Kroupa.

– Ale vyhráli jsme.

Teprve potom proletí dílnou ječivý hlas služby, svolávající k nástupu.

Vendeta

Na žilkami provrtané kůži seděl čepec holicí pěny. Zakrýval tvář rozbrázděnou vráskami, netrpělivou a toužebně čekající, až tenhle ceremoniál, jehož aktérem byl holičský mistr Vaněk, skončí.

– Dávej pozor, tahá to.

– Chtěl jsem tě více promydlit, tys spěchal! Ale kam, Gustave, do rakve? – zavýskl holič přiškrcenou fistulí.

Gustav měl osmdesátku na krku, seděl v houpacím křesle s hlavou zvrácenou dozadu a mračil se. V poslední době hodně dnů proležel, z řídkých bodlinek vousů se zatím stalo neprostupné křovisko, s nímž si i Gustavova roztřesená ruka nedokázala poradit. Stařec však potřeboval být oholen, v opačném případě se necítil ve své kůži, dokonce nabýval dojmu, že se z něho stává jiný člověk. Jinak slyšel svůj panovačný hlas, jinak myslel a vůbec všechno bylo najednou jiné. Jako tenkrát!

– Řezníku, řezníku, – zaúpěl, objal rukama své rosolovité břicho a povytáhl si zlostně tepláky. – Kdybych mohl pořádně do schodů…

– Já vím, zašel bys k holiči.

– Už ti ruka zahejbá. Stelo, co je s tím kafem? – zavolal netrpělivě na snachu. – Pořád dáváš jednu kostku? Nebo dvě? – obrátil se k Vaňkovi.

– Dvě, – řekl holič a naučeným pohybem seškrábl z břitvy sníh. – Sem jenom o pět let mladší nežli ty, tak co povídáš!

– Jenom, – opáčil pohrdavě stařec. Letmá vzpomínka na uplynulý čas ho přimrazila do křesla.

Náhle se v místnosti objevila snacha, na stříbrném tácu předváděly svůj podvečerní menuet dva kouřící šálky s kávou. Žena se usmívala, položila podnos na stůl a přisunula cukřenku.

– Máte to ale bručouna, – posteskl si Vaněk.

– Dědeček by se nejraději dnes popral, – řekla dobromyslně, aniž by tušila, odkud vítr vane. – Nesmíte ho brát vážně, pane Vaněk.

– Kdyby tady byl Bedřich, oholil by mě na to šup, – řekl Gustav a zahleděl se dvanácti tabulkami okna na prejzové střechy domů, přístavků, kůlen a kůlniček, po nichž sjíždělo do okapů slunce. – Tak co, hotovo, ať nám to kafe nevystydne. – Shodil ze sebe ručník, který mu visel pod bradou. Odulé ruce zabraly, tvář zbrunátněla, přesto se z křesla vyloupl bez cizí pomoci hned na první pokus, a udělal krok ke stolu. Ještě než si znovu sedl, sáhl do sekretáře pro peněženku a vyndal z ní desetikorunu. – Tady máš a děkuju, – položil bankovku vedle Vaňkova šálku s kávou.

Vaněk neříkal nic, skrblík, pomyslel si v duchu a brýle z očí mu putovaly do pouzdra. Kávu pil rychle, jako by chtěl odsud co nejrychleji vypadnout. Konečně byl hrníček prázdný.

– Krásný podzim, – pravil lazebník, aby vůbec něco řekl, a rozloučil se.

– Skoro léto, – opáčila hospodyně. Vyprovodila ho ze schodů a dole za ním pečlivě zamkla. Když se celá zadýchaná vrátila, hověl si stařec už opět v křesle.

– Proč mi tohle děláte, dědečku? Přestane sem chodit a kde já budu koho shánět, aby vás oholil. – Kaštanově odbarvené vlasy padaly ženě do čela, odsunula je energicky loktem, poté se pustila do poklizení věcí na stole. Nakonec shrnula záclonu a ještě více otevřela okno.

– Bedřich mě holil třeba dvakrát týdně a nenadělal kolem toho tolik řečí jako vy.

– Koupila jsem vám elektrický strojek, leží v šuplíku, proč to s ním nezkusíte?

– Strojkem? – zazpíval stařec pohrdavě. – Bedřich se holil vždycky žiletkou. Nemám rád tyhle novoty, spadne mně ten křáp na zem, rozbije se a šest stovek je v háji.

– Bedřich, Bedřich! Už deset let nežije!

– Ale mohl žít!

– Co naděláte. Starám se o vás, jak dovedu.

– Byl to tvůj manžel a můj syn!

Žena se zastavila mlčky u okna. Takhle si vyskakuje pokaždé, když ji chce dostat do úzkých, nesmí se nechat vyprovokovat tak jako tenkrát on, život je krásný a krátký, to, co nám zůstalo, je třeba ctít. Stela se pomalu obrátila a přisunula k starci židli.

– Stalo se něco?

Dědova ruka přilepená k novinovým řádkům pohnula okem čtecí lupy.

– Je amnestie, podívej.

– Ano, hlásili to v rozhlase. Vy myslíte…

– Jestli ho propustí.

– Na tyhle se amnestie nevztahuje.

– Jestli propustí vraha mýho syna. Je ti to jedno, Stelo?!

– Změnili jsme se. Zestárli.

– Chtěl bych vědět, jestli ho propustí.

– Dědečku, – lekla se, až se jí srdce zastavilo, – ne, to mně nemůžete udělat.

– Na tuhle chvíli čekám deset let, jenom proto jsem ještě neumřel. Myslel jsem, že by ses tam měla jít zeptat.

– Kam, dědečku, kam?

– Víš, cos mi tenkrát slíbila, – řekl tvrdě. – Kdybych měl sílu, udělal bych to sám.

– Nikam nepůjdu. – Rychle zvedla podnos, jako by se jím chtěla obrnit, a nechala starce v místnosti opuštěného.

Žena odešla do kuchyně, bylo tu přece jenom o poznání víc světla. Za oknem se míhaly siluety lidí, doléhal sem i křik dětí z náměstí. V protějším domě na rynku měl kdysi dědeček konzum, chodila sem jako dítě nakupovat křížaly i ona a vlastně se tady seznámila s Bedřichem.

Pokoušela se dělat všechno jako v jiné dny: k večeři uvařit slepičí polévku, umýt nádobí, přinést ze sklepa uhlí a trochu na noc přitopit, aby se studené zdi ohřály. Práce jí však nešla od ruky, dokonce ani dříví v kamnech napoprvé nechytlo.

S vidinou černé můry vlezla do postele, převalovala se z boku na bok, ale spánek nepřicházel, nakonec stejně vstala, protože sem z vedlejší místnosti dopadalo skleněnými dveřmi světlo. V dědečkově pokoji odemkla skříň a rozhrnula opatrně šaty. Na jejím dně ležel balíček zažloutlých novin. Stařec se tentokrát v křesle nehoupal, seděl zaklíněný pevně v posteli, trčel tu jako námořník v hlídkovém koši na stožáru, román položený na kolenou, hlavu zvrácenou dozadu a chrápal. Přenesla si noviny do svého pokoje a začala se probírat jednotlivými čísly. Články o neštěstí nebyly nijak zvlášť zatrženy, a tak s jejich hledáním měla práci. Vedle povinných několika větiček našla zprávy s palcovými titulky: Zápas ve třetím patře… Tragická událost na staveništi v Louži… Záměr, nebo náhoda?

Stela se pokoušela zpočátku ty články číst. Deset let chodila kolem novin v dědečkově skříni, prostě tam ležely jako něco, co už se nedá vrátit, a najednou… Konečně narazila na fotografii. Odsouzený Alfréd Trčka, stálo pod obrázkem a ona si ho prohlížela na rozdíl od zpráv důkladně a pomalu. Mladíček na podobence měl překvapený, vyděšený výraz dítěte, které převrátilo talíř s dukátovými buchtičkami na maminčin sváteční koberec.

Dvacetiletý vrah.

Stela si obrázek vystřihla a vsunula do kabelky, poté noviny svázala opět do balíčku a odnesla k dědečkovi. Když zavírala skříň, stařec sebou nedočkavě zavrtěl.

– Á, to seš ty? Nemůžu spát, přemýšlím… Už víš, proč tě posílám?

– Není mně dobře, dědečku.

– Je to tvoje povinnost… – Nedokončil větu, jako by najednou nevěděl, je-li snacha tím správným adresátem jeho myšlenek. Znechuceně se otočil. – Podívej, Kleinovi mají ve vikýři kočku.

– Trčka byl přece řádně odsouzen.

– Směšný trest, – řekl a sáhl pod matraci. – Myslel jsem, že budu mít vnuky, a vidíš, zůstali jsme sami.

Najednou ležela na peřině před ní pistole. Polekaně se odtáhla.

– Chcete si hrát na spravedlnost?

– Nemusíš ho zabíjet, stačí na něj zamířit, aby věděl, jaký to je, když se tě dotýká… smrt. Ničeho se neboj, ty máš čistý svědomí.

– Možná bylo všechno jinak.

– Nevěřím na náhody, na osud! Už nemůžu čekat.

– Myslím, že to nedokážu, – couvala ke dveřím.

– Ale dokážeš, – namítl… – Kdyby ty kočky aspoň nekňučely. Lezou po střeše a mě to znervózňuje. Věčně sem některá kouká. Stelo, Stelo, – volal ji zpátky.

Vrátila se.

– Zapomněla sis pistoli.

– Hm, – vzala ji neochotně do ruky.

– Ten holič ví, co mě trápí, proto se tváří vždycky tak poťouchle, – pravil poněkud nesouvisle stařec, natáhl se ke stolu pro lupu a rozevřel si na klíně Stendhalův román Červený a černý, který četl už druhý měsíc.

Chleba připravený k snídani zabalila do ubrousku a strčila do kapsy, čaje v hrníčku si jenom lízla, byl ještě žhavý, poté prošla předsíňkou a nahlédla k dědečkovi do pokoje. Spokojeně oddychoval.

V autobusu jedoucím směrem k ústavu vybojovala místo u okna a pustila se do snídaně. Od včerejšího dne marně přemýšlela, kde získat o Trčkovi informace, aniž by vzbudila kolem sebe příliš pozornosti. Nějak musí dědečka uklidnit a vlastně se jedná i o ni. Samozřejmě ji nic kloudného nenapadlo, všechny úvahy o soudu, prokurátorovi, obhájci a kurátorovi, které jí proběhly hlavou, byly příliš zdlouhavé, zaváněly byrokracií a vzhledem ke krátkému času je záhy zavrhla. Nakonec zvolila nejjednodušší a nejriskantnější způsob: zazvonila u vrat nápravného ústavu. Chodívala sem čas od času za mužem, snad si na ni ještě někdo vzpomene.

Vklouzla do strážnice a rozpačitě pozdravila. Snědou tvář praporčíka Hlaváčka poznala okamžitě, zato on se na ni díval jako na vetřelce.

– Já jsem Chválová, – zakoktala. – Stela Chválová, nepamatujete se?

V okénku se objevila další hlava, strnule na ni civěla jako zavěšená na struně. Neosobní loutkové entrée ženu ještě více vylekalo.

– Stela? – ozvalo se nevěřícně. Hlaváček už byl doma, usmíval se zcela bezelstně.

– Ano, Chválová, – opakovala, aby nedošlo k omylu. – A vy jste pan Hlaváček, vás si dokonce pamatuju.

– Opravdu, – tetelil se praporčík a z okénka se mu vyklubala už i ramena. – Čím dál krásnější, porád sama? – Mlčky kývla. – Přišla jste se podívat?

– Taky, ale spíš mám za úkol něco zjistit, – ztišila hlas. – Vlastně mě poslal dědeček. Chtěl by vědět, jestli ta amnestie, … jestli se vztahuje i na Trčku?

– Na Trčku? – zalovil muž v mysli. Upamatoval se. – Á, to určitě ne. Odkroutil si šest a půl roku. – Hlaváček se zamračil. – A pak žádal o zkrácení. Chápu, užila jste si.

– Dědeček umírá.

– Jestli to chcete vědět přesně, brnknu na spisovnu.

– Ne, to ne, nikam nevolejte.

– Poprvé mu žádost zamítli, odseděl si další dva járy, sekal dobrotu, a tak ho pustili domů. Rodinu neměl, ale máma mu nějak postonávala… odešel asi před půldruhým rokem. Pamatuju si to docela přesně, on se totiž byl rozloučit, každýmu podal ruku. Potřebujete od něj něco?

– Vůbec nic, – vychrlila ze sebe. Ještě jednou se nadýchla: – Každýmu podal ruku, říkáte.

– Jo, byl i za starým.

– A on ho neodmítnul?

– Přišel podruhý.

– Co je to vůbec za člověka?

– Alfréd? Jak bych vám řekl… asi se v něm hnulo svědomí.

Zpytavě na Hlaváčka pohlédla a podala mu bledou ruku, svítila v jeho dlani jak pramínek, a pak se rozloučila.

Stela si nemohla dlouho v hlavě srovnat myšlenky, očekávala úplně něco jiného, snad Bedřichovy vyčítavé oči, křik, nadávky, možná i řinčení kovu, ba i výstřely jí rezonovaly v uších, v té spleti životních kliček jsem asi zabloudila, poslechnu dědečka a víc s tím nechci nic mít, uvažovala ještě ráno v autobusu, ale najednou tu stála sama a měla se rychle rozhodnout.

Pěšina kolem Haldy ji dovedla až ke zdymadlu, od Labe vanul čerstvý vzduch. Nevylezla nahoru na lávku, mrkla na jednu stranu, na druhou, a pokračovala dál proti proudu řeky. Konečně našla opuštěné místo. Z kabelky vyndala pistoli, a aniž by zaváhala, hodila ji do řeky. Potom si sedla na břeh, zavřela oči a vracela se v mysli deset roků zpět. Trčka se s každým přišel rozloučit, jenom ne se mnou, napadlo ji trpce. Trochu teatrální gesto. Doufala, že odjel hodně daleko. Jenomže teď je řada na ní, něco musí udělat, ještě není tak stará. Už vlastně začala, zahodila pistoli.

Zlatá rybko, zlatá rybko…

Vzbudilo ji troubení parníku dole pod jezem. Zvedla se a pospíchala domů. Je dospělá. Proč by se měla starci zpovídat?

Když chodívala za dědečkem a sedávala na rozvrzané biedermeierovské židli v jeho doslechu, vzdálenost těl se s přibývajícími roky zkracovala, protože špatně slyšel, rozjímal stařec o světě, o morálce, o mládeži, o sousedech zprava, zleva, a Stela přitom uvažovala, že už snad toho povídání bylo dost.

Určitě se mě zeptá, jestli jsem s ním mluvila.

Otálela, nebylo radno otvírat srdce dokořán. Pověsila kabát na ramínko, zanesla kozačky do botníku, trochu se přičísla a umyla.

– Vdám se, začnu znova, možná bych mohla mít i děti…

Proč se mě neptá, jestli jsem s ním mluvila, vždyť vím, jak mu na tom záleží. Ta pomsta ho držela při životě, ta pomsta.

– Hledala jsem ho zbytečně, už půl roku nežije.

Dědeček trucuje. Bývaly časy, kdy na ni nepromluvil skoro celý den. Anebo mně nevěří.

– Odešel dobrovolně sám, – řekla s co možná největším důrazem na slovo sám.

Ale stařec se ani teď na nic neptal, jako by konečně zmoudřel a byl vyslyšen. Mýlila se. Seděl sice tak jako obvykle v křesle a na klíně měl rozevřený román, napříč jeho stránky však napsal kostrbatými písmeny jedno slovo: Vendeta.

Stela si ten nápis po sobě několikrát opakovala. Teprve nyní pochopila, že už nedýchá.

Stará škola

Kouř visel nad stolem jako široké mléčné stínítko. U stolu seděli čtyři muži, vousatí a neholení, kaktusy roztroušené v poušti, a ještě před chvílí se dohadovali o kartách. Každému z nich bylo hodně přes šedesát, hráli kanastu, v nažloutlých zubech ždímali havana, kadeřavě a rozkošnicky se smáli. A hlavně povídali.

– On prý dělá detektiva. To jistě, chodí mezi regály a šmíruje, – špičkoval Hlaváček, nejstarší z čtveřice.

– A co děláš ty? Píšeš inventární čísla?

Kulový blesk se zahnízdil nad stolem, chlapi zatínali pěsti, víčka nervózně cukala, ústa plná nakvašených slov. Zvláště Pavlásek měl nabroušíno, dobírali si ho poslední dobou příliš často, zejména když jim vyprávěl, koho a za jakých okolností nachytal při činu, takže si nakonec, bylo-li na zváženou, zdali skutečně jen nešmíruje, začal příběhy ze života vymýšlet sám.

– A průmyslová televize? – vyzvídal Motyčka. – Má šedý zákal, viď.

– Kamery všechno nepochytají, když něco, tak mi z centra pípnou. Za leden jsme jich načapali pět, za únor sedm, ale nejvíc problémů bývá vždycky v prosinci.

– Před svátkama si chce každej máknout.

– I Marlow.

– A máš aspoň bouchačku?

Pavlásek zklamaně zavrtěl hlavou, ani pistoli, ani želízka mu zatím nesvěřili, jen vysílačku. Starý zlatý časy… unaveně se rozhlédl, radši nevzpomínat. Táhlo na jedenáctou, za chvíli budou stejně zavírat. Několik stolů v lokále už osiřelo.

– Řekni nám večerníčka.

Pavláskovi se rozhoupal žaludek. Zítra ho čeká celodenní šichta, nohy dostanou zabrat, křečové žíly taky. Nevejde se zase do bot…

– O ženský, co vynášela kradený náušnice přilepený pod ňadrem leukoplastí. To je jako ten vtip, že se chtěla střelit do srdce, a střelila se pod koleno.

– Vtip je vtip a skutečnost je skutečnost, – hájil svou stavovskou čest a podrážděně se zvedl. – Každá profese chce svý.

– Že si vybrali právě tebe, starou školu.

– Byl od fochu.

– Tak se přiznej, kdys někoho čapnul naposled, ale konkrétně!

– Nevěříte mi?

– Věříme nevěříme, nás zajímají fakta.

– Fakta, – zachvěl se hlas. Kdy to vlastně bylo? Paměť najednou selhávala, ne a ne čas polapit. Opravdu, už si nevzpomíná, tolik věcí se každý den semlelo. Edoušku, zajděte tamhle, vyřiďte tohle, a ty špejle v regálech nespusťte z očí. To nebylo, jako když zamlada honil Lojzu Fabiána a dostal ho na kolena až v řece, nebo když zajistil vraha dvou malých dětí v dobytčáku. Jak to má chlapům vysvětlit? – Zítra si o tom promluvíme, – řekl samozřejmě, vysypal drobné na stůl a přisunul židli. Kdyby chtěl, každý den může mít případ, jeden, dva, tři… on bez práce přece nezůstane. Nikdy! Zvedl ruku na pozdrav. – Zítra v osm, – pravil a odhodlaně odkráčel.

Ráno míval Pavlásek dobrou náladu, ale tentokrát mu spadlo sluníčko přímo do krku, až se zakuckal. Probudilo ho jeho vlastní chrápání. Rozespale a poněkud zaskočeně zamířil do koupelny. Břitva Pavláska stále ještě poslouchala, ono zpívání vousů pod ostřím ocele ho dovádělo k blaženosti, kdepak, elektrický strojek je proti břitvě vzteklý pes.

Na snídani chodil do bufetu obchodního domu, byl tu stálým zákazníkem téměř pětadvacet let. A potom utíkal nahoru do první etáže, vlastně tam vyjel po pohyblivých schodech, pozdravil personál ve všech jednotlivých odděleních, a pak jako misionář neznámého lidu, ty pozdravy musely být na zapřenou, mu do nového dne požehnal.

Někdy začínal procházet mezi regály systematicky a jindy zase poletoval uprostřed zboží jako motýl. Měl i své zákazníky, ano, své zákazníky. Škatulkoval si je do přihrádek. Odhadoval už předem, koho co bude zajímat, sáhne-li po pilníku, či po kose, po denimu, nebo po pitralonu, půjde-li nakupovat ve velkém, či bude-li troškařit. Odhadoval šance zboží a šance člověka, ten ano, ten ne, v duchu si vedl statistiku a s přibývající zkušeností, ostatně červené vykřičníky v zápisníku o tom jednoznačně svědčily, vítězil. Měl zkrátka svůj pevně zavedený systém. Pro tohle všechno mu přezdívali Škola.

Škola vyrazil dnes do terénu obzvlášť bojovně naladěn, pochybnosti vyslovené tak nedůstojně u hospodského stolu mu nepřidaly: když před lety začínal, kladl si podobné otázky: k čemu tady vlastně jsem, nic nevyrábím, nebuduji, jenom hlídám zboží. Červík pochybností o smysluplnosti práce však v Pavláskově hlavě doutnal a čas od času ho bylo třeba uhasit. Proč si to nepřiznat, dnešní den byl právě takový. Eduard zapomněl na své ploché nohy a uzlíky žilek na lýtkách. Statisticky je přece prokázáno, že každých čtyřiadvacet hodin… ujišťoval se. A tak bloudil mezi konvemi, kupkami elpíček, rtěnek a umělých hnojiv, ale o žádný svůj případ nezavadil. O desáté si dal v mléčném bufetu koktejl, o poledni měl nahoře v restauraci objednané smažené filé s bramborem. Hned po obědě zašel i na dispečink, kde se sbíhaly všechny tepny televizních kamer, měl podezření, že centrální mozek obchodního domu dnes odpočívá. Chlapi s odloženými saky na židlích a zanícenýma očima od televizních obrazovek si ho dobírali:

– Že vy jste se, Edáčku, vsadil? A o hodně. Chcete tip? Ale nebude to zadarmo.

Zapíral, vykrucoval se, marně.

Vtrhl znovu do davu, hlídal čas. Ve dvě ho přivolali k telefonu. Každý den touhle dobou se hlásila Jiřka, manželka.

– Představ si, že jsem nesehnala sazečku. Co my na záhonu vzadu budeme pěstovat? – zavalovala ho svými starostmi.

– Jak to, že není, u nás v drogerii…

– Poslyš, Eduarde, nedáme tam rajčata?

– Dej tam rajčata.

– Anebo bychom mohli zelí. Pomoh bys mi ho na podzim nakrouhat, domácí zelí je domácí zelí, sám jsi posledně říkal…

Stál u plexisklové mušle telefonu, hlavu si mohl vykroutit. Poslouchat ženin litanický hlas, anebo pozorovat zákazníky? Malichernosti: rajčata, sazečka!

– Nezlob se, mám tady právě dnes dost práce. Všechno ti vysvětlím doma, večer.

– Večer? – řekla zklamaně. Znala společné večery a Eduard je znal také, ten tichý neskrývaný monolog s věčností, který vedl každý sám za sebe. – Tak dobře. A přijď, budu čekat.

Budu čekat, to nikdy neříkala.

– Manželka, – poděkoval Růžence, která ho zavolala k telefonu, – prý nemůže sehnat sazečku. No řekněte, teď a shánět sazečku, – meditoval, omlouvaje její nerozum. U kožichů zalezl do kabinky.

– Nic? – zavolal centrum.

– Ale jo, jedny botky do robotky, Valentová je stopla u pokladny. Je to vyřízený, Edouši. Jak to, že o tom nevíš, kde se touláš?

Vypnul znechuceně aparát. Zůstane přes čas, třeba do šesti. Mohl mít po starostech. Boty, určitě je měl ten chlap na nohou a starý vrazil do regálu, kam jinam. Zbavil se důkazů.

Proběhl sportovní oddělení a pokračoval úzkou uličkou dál k sektoru s nábytkem. Dnes – jako každý čtvrtek – tu byla od patnácti hodin přehlídka. Cvrkot módních přehlídek pozoroval zpovzdálí, hlavně ovšem sledoval kapsáře. Tentokrát však davem jen prolétl, aby se vrátil k hračkářství.

A ještě jedno kolo, druhé, třetí, maratón. Den za okny už zívá. Jak dlouho to tady vydržím, alespoň na chvíli si odpočinout.

– Pane Eduard, telefon! – křičí Růženka od stříbrné mušle. Druhý telefon za odpoledne, vlastně podvečer, to se Pavláskovi stává málokdy. Trvá jen pár sekund, než zvedne mluvítko.

– Prosím, – přitiskne sluchátko na ucho. – No prosím, – zvýší hlas. Na druhé straně linky se směje ticho, směje se tak, že mu v uchu duní. – Tady Pavlásek, – křičí, ale nikdo se neozývá. Vztekle stiskne vidlici a uleví si: – Blbouni. – Má samozřejmě na mysli své parťáky od karet, jen se posmívejte, dnes do hospody stejně nepůjdu, budete marně čekat.

Padne na židli u převlékacích boxů, podlamují se mu nohy. Přesčasy jsou stejně na bačkoru, jindy by byl touhle dobou už na cestě domů… Sedí, oči přivřené, a vidí svého člověka.

Ten člověk krade…

– Pane Eduard, pane Eduard! – Růženčin hlas padá z vesmíru, víčka ne a ne se rozlepit. Konečně světlo. – Není vám něco, Edoušku, měl jste už být doma. Sháněla se po vás paní.

Zaspal. Taková ostuda. Hlemýždími pohyby se souká ze židle.

– Co by mi bylo, jen jsem trochu unaven. Kolik je vlastně hodin?

– Končíme.

– Všechno v pořádku? – zeptá se tónem, který nesnáší odmluvy.

– Představte si…

– Já to věděl!

– V oddělení máme navíc kočárek. Už jsem to hlásila na dispečink.

– No a? – Pavlásek se mračí, ale jenom navenek, aby se neřeklo. Život je přece nádherný. Má případ. Práci! – Co říkal velitel směny?

– Hledal vás. A pak povídá, jen ho nechte spát.

– Trouba, je to moje strategie. Jako by neznal starou školu. Myslím, co říkal kočárku.

Žena ze sebe nevypraví ani slovo, posléze uzarděně zabreptá:

– Jestli nechci povozit.

Pavlásek kroutí hlavou, takové hloupé otázky za tolik peněz, to jsou ti mladí frajeři.

– Honem mi ho ukažte.

Mezi barevnými krabicemi Edison a Lego, špuntovkami na péro a jasanovými luky se silonovými tětivami, uprostřed reje mrkaček a kočárků je jeden, znalec by řekl bílá vrána nebo černá ovce, opatřen blyštivými pery a chromovanými blatníky, který v harmonii továrních vůní koženek, kůží a umělých plstí neladí. Pavlásek se ho zmocní prvním mrknutím, dotýká se koleček, nosníků, korby, zkouší s kočárkem i popojet, prohmatává vnitřnosti.

– Je úplně nový, netknutý.

– Co vy víte…, – opáčí ledově.

Opatrně se dotkne ručky, nejraději by sejmul otisky prstů. V tomhle monstru se mohl vozit i císař pán.

– Tak co, zas nějaký zádrhel? – Nadřízený Galaš se dostavil osobně, hladce oholená tvář mu svítí. O dobrých pětadvacet let mladší Galaš je pro Edouška stále ještě zelenáč, i když i on už ledasco v obchodním domě zažil.

– Žádný zádrhel, žádný? A co ten kočárek?

– Vy běžte domů, Růženko, a my to tady spolu dořešíme, – hartusí, pokoušeje se dát věci do pořádku, příliš se mu to ale nedaří. – Podívejte, Pavlásek, kdyby něco chybělo…

– A nechybí? – Eduard zlostně zahrká prázdným kočárkem. Dva kohouti v aréně. Růženka se po špičkách vzdaluje, trochu šilhá stranou, ale úplně otočit se neodváží, zná dialogy po pracovní době s Pavláskem. Tenhle duel nebude mít vítěze.

– Kočárky se kradou na ulici, abyste s ním mohl zaparkovat někde za bukem, ale ne v obchoďáku. Leda jestli ho nepostrádají v muzeu. Dědo, to vaše tvrzení nemá logiku. – Edoušek se ošívá, Galaš ho urazil hned dvakrát, jemu bude něco vykládat o logice. Jemu.

– A jakýpak já jsem pro tebe dědek, – zavrčí.

– Ztráta dítěte nebyla dosud hlášena.

– Samozřejmě, může jít o odložené dítě. Máma ho nechce, uklidí ho sem a zmizí. Proč by jinak byl s peřinkou?

– A že někdo přivezl prázdný kočárek, zatímco jste spal, aby si mohl nakrást, vás nenapadlo? – Galaš přehání záměrně, šťavnatá hyperbola nebyla nejšťastnější, jenom starou školu ještě víc rozvzteklila. Galaš si to uvědomil, sotva domluvil. Raději uchopí Pavláska přátelsky za rameno a táhne ho ven. Před obchodním domem však foukne znovu do ohně: – Vsaďte se, pane Eduard, že je to jinak.

– Ledaže by na mě někdo ušil boudu, – zamumlá Pavlásek nevraživě a ani se na Galaše nepodívá.

Středeční večer se Pavláskovi vůbec do hospody nechtělo, naštěstí přišly nejprve na řadu karty.

– Fuj, to je ale šprajc.

– Kdo se bojí, sere v síni, – hřímá Pavlásek celý rozkurážený. Vločky karet sedají na stůl, poslední žolík přiložen, náhrdelník z tvrzených papírků se zužuje na umakartové desce jako oprátka.

Je čas na řeči.

– Tak jaký byl dnes úlovek? – zeptají se konečně chlapi. – O co jsme se to vlastně včera vsadili?

– Čtyři poctivce, – objednává rychle Pavlásek rum, nemusí nic vysvětlovat, soupeř je nemilosrdný, přesto si Eduard připravil velkou řeč o dnešním podvečeru a o temně zeleném kočárku, který mu připomíná sukno na biliárovém stole. Chlapi ani nedutají, pikolík v černém mourovatém hopsafraku jako by je neviděl. – Ten případ není totiž dořešen. Nevěděl si s ním rady ani sám Galaš.

– Tys ovšem v tu dobu chyběl.

– Samozřejmě, čekal jsem na váš telefon. – Eduard se směje trochu nakřivo, z donucení, tohle je zase jeho dáreček, o čtyři rumy tu vůbec nejde, klidně je zaplatí. – Nedali jste mně šanci.

– Jakou šanci? – diví se jeden po druhém kolem stolu. – Chceš říct, že tihle čtyři kluci nejdou z tvýho rozpočtu?

Eduard mávne rukou, čelo mu vrásní dlouhé stíny, o tomhle přece není řeč.

– Volali jste mě odpoledne, přiznejte se, kdo to byl? A zatímco já, hlupák, tvrdnul u telefonu… tak kdo to byl?

Obličeje kolem stolu se protahují, nechápou.

– A pak jste tam zavezli pradědečka.

– Tobě se něco ztratilo?

– Přibylo, kočárek firmy HIKO. Historický unikát. Chlapi, neblázněte, – řekne téměř prosebně a upije ze skleničky rum. – Tady jde o starou školu.

– Právě. Člověče, měl bys už toho nechat, – doráží na Pavláska Bruna. – Já to vidím na sobě, když si lehnu k mamině. A mozek, pane, to je mnohem složitější orgán.

Eduard je doběla, jiskry z něho srší, a přesto se pokouší vypravovat znovu svůj nesouvislý příběh. Bojuje tu vlastně o život.

– Nikdo ti z nás nevolal, – řekne definitivně Brůna, znovu rozmíchává karty a zdá se, že je polemikou unaven.

Návrat domů je bezútěšný. Ani si nepověsil šaty na ramínko, z chodby zamířil rovnou do ložnice, u dveří málem zaťukal. Okamžik poslouchá Jiřčin pravidelný dech, a přitom se krade co nejtišeji k loži. Parkety pod nohama vrní, vyzouvá se, jen proboha ženu nevzbudit. S peřinou a polštářem v náručí je zastaven v půli cesty ke dveřím. Připadá si, jako by čůral do bot a byl přistižen.

– To seš ty?

– Já, Jiřinko, – pípne, – nesu si věci do kuchyně, musím pracovat.

– Pracovat, – opáčí přezíravě, alespoň Eduard ten spodní tón v jejím hlase zaslechl.

– Dostal jsem důležitý úkol.

– Zapomněl sis polobotky, – zašeptá hrozivě, ale Pavlásek neslyší, nechce slyšet, má dojem, že takovéhle loučení si nezaslouží. Chvíli se v kuchyni užírá a slibuje, že jí ráno všechno vysvětlí. Teprve potom se pustí do práce.

Čtvrteční den nezačíná pro Pavláska růžově, noc přivála bodláky představ, hlava se může ráno rozskočit. Ani na snídani nemá chuť, na obchodní dům se snaží nemyslet. Dedukoval, kombinoval, nápady zaléval čajem a shromážděny v hlavě hýčkal ledovými obklady, ale nic objevného nevymyslel. Co Galašovi řekne, jestli ho předvolá? Že usnul únavou, anebo že šlo o strategickou past, která nesklapla, když potřeboval?

Topil se v pochybnostech do té doby, než nastoupil novou směnu. A znova:

– Pěkně vás zdravím, Maruško, Vendulko, Miluško, Janičko, Elenko a Martičko, po kolikáté dnes vlastně už, v duchu jsem s váma byl, s každou z vás jsem hovořil? Nic nového, opravdu nic nového?

– Pěkně vás zdravíme, pane Eduard, – směje se Růženka. Chce se podělit s Edouškem o radost, ale tomu do zpěvu není. Stará škola vnikne do kóje s hračkami, rozhlédne se po mrkačkách, spočítá kočáry a kočárky. Proč si ho dnes tak všichni prohlížejí, už ho tady nečekali? – Kristepane, co to máte na nohou? – zakoktá Růženka, která pronásledovala Pavláska až sem. – Přišel jste v pantoflích.

– Bože, já nechal doma boty!

Řád věcí se Pavláskovi rozpadá pod rukama. Nejdřív kočárek a teď už i boty. Docela dobře si vzpomíná, nechal je u Jiřky v ložnici, natruc jí je tam nechal. Vidí je zcela zřetelně, prázdné, opuštěné, jak tam trčí uprostřed místnosti bez života. A ráno na ně v tom spěchu zapomněl. Stojí teď bezradně před houfem kočárků, počítal je v noci jak stádo oveček, než se mu podařilo usnout, a nejraději by si nafackoval.

– Kde je náš pradědeček? – řekne, aby celou tu trapnou scénu zaretušoval.

– Hádejte, – laškuje s ním prodavačka. – Nechcete zavolat ženě?

– Ženě? – Edouškovi se ježí knír, každý den budu mít kočárek na talíři, bude se mu o něm zdát a on, unavený a opotřebovaný v koutku někde zaspí, jako se mu to povedlo včera. Už si všiml poťouchlých pohledů, jedni ho litují, druzí mají nabroušíno. Kdepak, tady by nevydržel, radši odejít se vzpřímenou hlavou. Dneska kočárek, a zítra se objeví třeba něco jiného, co s rozumem nemá nic společného.

– Růženko, – vzdychne, ale nedopoví. Pádí na dispečink.

Nahoře v kukani sedí pouze obsluha, tři chlapi s rybíma, uslzenýma očima, které se topí v rozbouřeném Atlantiku obrazovek. Potřebuje s ním mluvit, hned teď, nebo zas bude všechno jinak. Naštěstí Galaš je vzadu ve své kanceláři.

– Myslím, že jsem se neunáhlil, – vychrlí ze sebe Edoušek.

– Vážně? Tak stará škola funguje?

– Právě že ne, balím to, dávám výpověď!

– Dítě se ale našlo…

– Samozřejmě, to se dalo čekat. A kočárek je do počtu…

– Dědku, vy mě chcete dostat na lopatky, co jsem vám udělal?

– Nic, – skuhrá Pavlásek a je mu divně po těle. – Vy asi nevíte, co je stará škola: Přesnost, dochvilnost, pořádek a smysl pro povinnost. Všechno v ní má význam, jedno souvisí s druhým. Výtržníci, opilci, aberanti, zloději… a najednou se mně objeví kočárek. A za jakých okolností. S takovým případem nechci nic mít.

– Vám se to nevejde do škatulky, není-liž pravda? – zašklebil se Galaš a pustil se znovu do jídla. – Poslyšte, co jsem vymyslel. Kočárek mohl někdo zapomenout právě proto, že se soustředil na něco jiného. Dospělý těžko, spíš dítě. Neztratila se náhodou ještě panenka nebo autíčko? To víte, že ano… – Galaš tuší, že jde do tuhého. Zlomená Edouškova tvář ho nutí improvizovat na místě. – Jistá paní Hanousková hlásila ztrátu kočáru i s dítětem. Kluk se nakonec našel, musel projezdit pěknou štreku, jenomže ke všemu se přiznal až ráno. Neudělal to poprvé, nejraději se vozil v podchodu… a ten je teď zavřený. Sedí, ne?

– Sedí… jako slepice na betonu.

– Máme důkazy, máme, má to logiku, ovšem.

– Kdyby mně řekl někdo před lety, že takhle skončím, vyzval bych ho na souboj.

– Dráždíte mě, dědku, zas mě dráždíte.

– Vaše teorie má povážlivé trhliny. Například, kdo mně telefonoval, jak se dostalo dítě z onoho labyrintu na totéž místo, kde ho opustila matka, anebo jak vyjelo s kočárkem po schodech do patra? Nejradši bych si s Hanouskovou promluvil.

– To nemyslíte vážně, proboha…

– Ledaže by umělo lítat, to má logiku, ne?

Galaš, zahnaný do úzkých, se té představy zděsí a přikývne: – … ano, děti, dovedou někdy létat…

– Někdy ano, – připustí Pavlásek, – opakovaný pokus se však obvykle nezdaří. A taky ne na starých křídlech. Ale kočárek tu je, zelený, neopotřebovaný, má čtyři kola, blatníky…

– Některé věci nejsou opravdu tak jednoznačné. Víte co, dejte si týden dovolenou a zase přijďte.

Škola zavrtí hlavou, je rozhodnuto, alespoň Galaš to tak cítí.

– Vždycky jsem chytal zloděje a sháněl, co kde chybělo… a najednou je tu něco navíc. Nepřipadá vám, že to vypadá, jako kdybych já, důchodce, chtěl vzlítnout?

– Ani ne.

Už se vám to asi, dědku, nepodaří, zatne zuby Galaš a přemýšlí, kdo Edouškovi kočárek podstrčil. Nejspíš někdo z těch, koho před lety dostal za mříže. Musel Pavláska dobře znát. Holt nějaká stará škola.

A Edoušek, jak tam stojí před ním v pantoflích a v sáčku s oblýskanými lokty, snaží se dodat váhu svým argumentům a zamává rukama. Ještě jednou a ještě… Leč ani po několika opakovaných pokusech nevzlétne.

Mají tu dům

V místnosti svítily dva lakem vonící ribstoly, ale vůbec první věc, které si všimla, bylo oprýskané klavírní křídlo obestavěné zahrádkou židliček.

– Jen běž dál a odlož si, – pravil spokojeně muž. Říkával to tak rok co rok, pokaždé když se s ní znovu setkal, aniž by se jeho hlas pokoušel nějak skrýt nostalgii z uplynulého času. Objevovala se zde poslední léta přibližně ve stejnou dobu na jaře, pobyla týden, dva, podle toho, co všechno stihla udělat a co ne.

Středisko stálo na periférii města, v dubnu tu už kvetly meruňky a broskvoně a nad hlínou z polí, ještě nevysušenou sluncem, se ozýval chechtot racků, jen lehce rušený kulisou dýchavičného města.

Čím více jí přibývalo roků, tím více se na jaro těšila, těšila se na něj tak, že si dokonce přála jednou na jaře zemřít.

Sundala si plášť, přehodila ho přes židli a došla ke klavíru. Stiskla první klapku, druhou… Hrát na klavír se učila ještě jako malá holka, ano, byla bez talentu, Bohoušek měl však jiný názor, poslouchal ji tuze rád…

Tvrdě a surově přejela rukou po klaviatuře, až muž, dosud stojící u dveří, sebou polekaně trhl.

– Promiň, – pokusila se omluvit. – Půjde otevřít okno? Je tu nějak dusno.

– To sluníčko, – odpověděl. – Už nám zatíná drápky.

Kulatá Bohouškova záda, na kterých plavalo kostkované sako, se napřímila a on, možná o pět šest roků starší než vzácná návštěva, dorazil k němu a otevřel ho.

– Děkuju, loni jsem se s ním pracně potýkala, pamatuješ, praskla tabulka.

Přikývl a vrátil se. Vzpomínal na ni celý rok.

– Je pravda, Eliško, že na jaře umírá nejvíc lidí?

– Je, – přitakala, rozevřela brašnu a začala rovnat na stůl pomůcky: papír, skládačku, kostky, korálky, kukátko, manoptoskop.

– A proč?

– Země si otvírá žíly a člověk tu krásu neunese, – pravila věcně a přistrčila ke stolku dvě židle. – Ale my dva, Bohoušku, – vzhlédla k němu povzbudivě a úsměv jí rozvlnil rty, – my dva, alespoň doufám, to tady dobojujem do penze. S kým bych si zahrála na klavír?

Muž přikývl, dlaň se mu svezla po desce klavíru. Nejednou se tu skutečně pokoušeli zahrát Drdlovu Serenádu nebo Frimlovu Indiánskou píseň lásky. On na housle a ona ho doprovázela na klavír.

– Pustíme se do práce, ne? – řekla, jako by třídila jeho myšlenky.

– Dnes jsem jich pozval deset.

– Deset? Budeme tady do pěti, – poznamenala nenahněvaně.

– Stejně se všichni nedostaví, vždyť to znáš, – mávl rukou a zamířil ke dveřím. – Jo, tady máš ten seznam, – vrátil se a položil před ni list papíru. Deset cikánských dětí se jí rozkutálelo před očima jako korálky.

Začala s vervou, věděla, že jí síly odpoledne docházejí mnohem rychleji, než tomu bývalo dříve, zvlášť po obědě by si nejraději zdřímla, jenom kdyby se dokázala uvolnit. Spočítala si, že pokud přijdou všichni, může se dítěti věnovat půl, snad tři čtvrtě hodiny. Ištván, Géza, Janko, Tibor, děti ne, ale rodiče ji unavovali, k těm slovním půtkám s nimi by si nejraději vzala robota.

Šantrůček přinesl o jedenácté černou kávu a nějaké sušenky. Povzbuzovala se:

– Jedem bez přestávky, děláme, děláme, pokud ještě můžu. Je jich tam moc, Bohoušku? – Bohoušek lomil rukama a vůbec radši nemluvil, pečlivě si odškrtával děti v seznamu a ona poslouchala, ptala se a naslouchala.

V jednu s hrůzou zjistila, že snědla všechny sušenky. Bude zase muset držet půst. Oběd vynechala, až půjde z práce, posvačí, a k večeři bude topinka…

– Poslední dítě, – řekl Šantrůček a vděčně se na ni podíval.

– Kolik jich bylo dnes?

– Sedm.

Arpád Šarkézy se objevil jako malý princ. Ze dveří se vysunula baculatá, zlatým prstenem okroužkovaná ruka a popostrčila ho dál, pak hned zase zmizela.

– Tak pojď, hochu, umíš nějakou písničku? – zeptala se a sedla si ke klavíru. Chlapec se zakabonil, na osmahlých tvářích se mu bělely ostrůvky světlejší kůže.

Spustila:

– Pec nám spadla, pec nám spadla, kdopak nám ji postaví… Tak co, líbilo se ti to? – Chlapec přikývl. – Ty neumíš zpívat? – Zakroutil hlavou, že neumí. – A jak ti říkají?

– Alpld, – vyrazil ze sebe a oči mu zablikaly.

– Arpááád, – řekla a pohladila ho po hlavě. – Poslouchej, Arpáde, co kdybys mně takhle něco namaloval?

– A co? – pípnul kluk.

– Třeba nějakého pána.

– Třeba tátu?

– Zkus to.

– Když já tátu namalovat neumím.

– Tak zkus něco, co umíš.

– Namaluju koně, – řekl a chytil tužku do levé ruky. Sotva přitlačil, ulomil tuhu. Půjčila mu modrou fixu. Ještě chvíli zápolil s papírem, stáčel si ho z jedné strany na druhou, obrázek se rozbíhal do všech stran, a když byl hotový, celý ho vyčáral.

– A kde má hlavu? – zeptala se.

– Tady v tom modlým, – řekl cikán a spokojeně si oddechl.

– A jak se jmenuje ten tvůj kůň? – zeptala se ještě.

– Alpld, – odpověděl kluk a kopnul nožičkou do stolku, až se posunul.

Arpád ženu zaujal, neuměl mluvit a tolik se snažil.

Eliška sleduje, jak se chlapec znovu a znovu pouští do práce. Počítají spolu kostky, jmenují barvy, pokoušejí se složit koně, auto, sestavují stříhánky, strefují se korálky do flaštičky a sahají si popaměti na nos a na ucho. Tolik legrace Arpád už dlouho nezažil. Na cestu domů dostane modrou fixu, nechce se mu odejít, loučí se pomalu a nerad.

Paní Šarkézyová přešlapuje nedočkavě za dveřmi.

– Posaďte se, – nabízí matce židli. – Máte šikovného chlapce, řekla bych, že z těch, co tu dnes byli, patřil k nejlepším. Ale na školu to ještě nevypadá, už pro tu vadu řeči, – dodá rychle.

Cikánka zaváhá.

– Však my ho všechno doučíme, na nás je spolehnutí. Duben, květen, červen…, – prsty její ruky se rozevírají jako vějíř madam Butterfly. – Skoro půl roku. To on poslouchá, když se na něj křikne, – rozumuje a strčí si bezděčně do pusy prst. Vlna tmavých vlasů se jí svezla do čela a visela na něm jako kapky smůly.

– Naslouchat druhému a poslouchat druhého je přece jenom rozdíl, – trvá na svém Eliška. Žena přitaká, jednou, podruhé. – Mám dojem, že Arpád sice občas přikývne, tak jako právě teď vy, ale stejně nerozumí… anebo rozumí a dělá si, co chce.

– Já to tátovi všechno vyřídím, paní doktorko, nemohl přijít, spravuje traktor.

– Jedna možnost se nabízí, – řekne Eliška a zapátrá v cikánčině obličeji. Ostatně tohle řešení se jí zamlouvalo mnohem víc a nechávala si ho do zálohy, protože tušila, že při první zteči neuspěje. – Vyrovnávací třída.

– Cikánská?

– Děti tam pobudou rok, dva, zvyknou si a pak se začlení do kolektivu. Všechno přijde normálně, samozřejmě, alespoň bude mít čas se trochu porozhlédnout, osvojit si, co jiné děti z mateřské školy už dávno znají.

– Já to tátovi povím, – zamžikala cikánka víčky.

– Jaképak povídání, potřebuji, abyste se rozhodla hned.

Prst z pusy putuje na stůl a znovu k ústům, zlatavé korunky zubů svítí ve rtech jako červencové broskve, vítr stahuje vůni z polí do místnosti. Šarkézyová se ohlíží, vrtí, židle pod ní skřípe a sténá, hned se usmívá a hned zase šklebí a okno, to okno dokořán, jí nepřidává klidu. Jako by už bylo kdysi o Arpádovi rozhodnuto, ztrácí tu zbytečně čas. Propisovací tužky a papíru se ani nedotkne, kdepak podepsat se, neumí přece psát. Opravdu neumí?

– My teď spravujeme s tátou traktor, – vysvětluje znovu a vstává. Stojí, stojí a nemůže se odhodlat k odchodu. Eliška by chtěla vědět, co se jí honí v hlavě, už teď by mohla předpovídat, jak všechno dopadne.

– Pořádně si to rozmyslete a ve středu, za týden, na vás čekám. Nebo mám přijít za vámi?

Šarkézyová strčila papírek poslušně do kapsy, Eliška ji vyprovází očima. Letitá zkušenost varuje a cosi našeptává, pak dojde k zrcadlu, už zase vráska navíc, kroky na chodníku se vzdalují a prázdné okno jí připomene, že by měla své nádobíčko sbalit. Naskládá pomůcky do kufříku a všechno odnese na klavír. Zítra bude pokračovat.

– A Ivan, jak se má? – ozve se za jejími zády. To Bohoušek se tiše vkradl do místnosti. Nese jí pugét žlutých narcisů. Má lhát, nebo se vymluvit?

– Klacek je to, na mámu si vzpomene, jen když něco potřebuje. Už ani nevím, kdy psal naposledy, – řekne a začnou ji pálit oči. A pálí ji čím dál víc, naštěstí už je na odchodu. Rychle si navlékne plášť, Bohoušek jí ho podrží. Ještě jednou poděkuje a zamává mu kytkou na pozdrav.

Plakala.

Dny utíkaly a schránka byla stále prázdná. Uplynul týden. Bohoušek na ni čekal tentokráte před Střediskem, přinesl dokonce fascikl se Straussovými valčíky, potom si, Eliško, zahrajeme, a ona přitakala, i když dobře věděla, že po celodenním maratónu bude vyčerpaná a zmožená.

– Vždyť není ještě všem dnům konec, – pokoušela se ho uklidnit a začala raději o práci. – Ty, co nepřišli, musíme obeslat doručenkou, úřad je úřad, Bohoušku, vždyť to znáš, – vysvětlovala zbytečně a sledovala stárnoucího muže, jak přemáhá své zklamání. Pohladila ho po tváři. – A co Šarkézyovi? Už si to rozmysleli? – Muž pohnul neurčitě rameny.

– Mám je znovu pozvat?

Čekal na odpověď celý den.

– Myslím, že je to zbytečné, – řekla, když byla na odchodu. Pomáhal jí do pláště jako obvykle, stále mlčel, asi ho urazila, kdyby ji alespoň pozval na koňak. Jak jsou ti muži komičtí, tak něco řekni, vynadej mně. Kdyby tys věděl, jaké já mám starosti.

– Sama tam nechoď, – pravil vážně. – A kdyby se objevili, zavolám.

S pozvánkami měla své zkušenosti, jindy by váhala, jindy ano, ještě loni by řekla, to jsi hodný, Bohoušku, že mě chceš doprovodit, jenomže teď to cítila jinak, vlastně na tuhle příležitost čekala.

Chodila kolem toho domu jako po špičkách, už v pátek si ho zdálky prohlížela, zkušeným okem ho zasadila do krajiny, změřila, ocenila, zvážila, dokonce spočítala i jeho okna. Bylo jich dvanáct. K Eliščině spokojenosti v nich visely záclony, tetelivý prst kouře stoupal z komína a na zahradě mezi dvěma hrušněmi obsypanými květy rozvila poupata magnólie, nevinná a jednou do roka zaskočená krásou stoletých sousedů, kteří, ač s chocholkami na hřívách, tu stály jakoby mimo čas.

Pod stromy si hrály děti, Eliška se k nim přiblížila až druhý den, samozřejmě že tady Šarkézyovi bydlí, ale v jakých dveřích a v jakých oknech? Děti, některé ještě polonahé, křičely a schovávaly se: tu jsme a tamhle taky, všude bydlí Šarkézyovi, milá paní, ale rodiče nejsou doma, jeli na trh, jenom dědeček a ten je hluchý, a ona, celá zaskočená, se znovu vrátila.

Na potřetí však už Lájoše Šarkézyho, pána domu, zastihla. To bylo v pondělí. Utíkala sem rovnou z práce, koupila si na cestu rohlík, a jak pospíchala, popadala dech, přece nebude říkat Bohouškovi, teď, když ho několikrát odmítla. Naštěstí objevila v klubku dětí Arpáda, zavolala na něj a chlapec ji hned poznal. Rozmlouvali spolu o tátovi a o mámě a také o škole, vlastně to on stále povídal, byl hovornější než před týdnem ve Středisku, pusa se mu nezastavila.

Za domem, kam ji Arpád zavedl, láteřil papoušek.

– Dneska naposled, dneska naposled, – skuhral vytrvale.

Klec s ptákem zářila na zemi před maringotkou. O kus dál obcházel Lájoš Šarkézy svůj traktor. Když uslyšel papouška, ohlédl se.

– Vy ste ta doktor? – Přivítal ji s napřaženou rukou.

– Auf Wiedersehen, bay bay, na shledanou, – křičel papoušek. Lájoš mu nevěnoval pozornost, teď měl před sebou hosta. Pohladil mohutná kola traktoru a dodal:

– Už měsíc na tom pracuju, to vite, koně sou koně, ale tohle je zase sila. – Papoušek měl modrožluté peří a nadité, olysalé břicho. Zobákem kloval do lesklého kovu, v němž se vzhlížel jako v zrcadle. Pootevřenými dveřmi maringotky zahlédla bílý ubrus přehozený přes stolek. Pak uvnitř cosi zašustilo a z maringotky vyšel muž. Byl starý, opíral se o hůl. Lájoš Šarkézy ani jeho papoušek mu nevěnovali v prvé chvíli pozornost.

– Přišla jsem kvůli škole, už jsem vás tu hledala minulý týden, – vysvětlila hned zkraje.

– To je Ernest, – řekl Lájoš, když je dědeček míjel. Starý muž měl bílé, kudrnaté vlasy a téměř černý obličej. Ernest, ač představován, minul Elišku bez povšimnutí, Lájoš omluvně na doktorku zakýval, a zatímco si utíral zaolejované ruce do montérek, navrhl: – Půjdem nahoru, uvařím čaj.

– Čaj zásadně nepiju, – zalhala.

– Tak něco jinýho, – zasmál se tak samozřejmě, že se mu neodvážila odporovat.

V chodbě domu na ni padl chlad. Podmáčené cihly jako by chtěly vysát všechnu vláhu ze země do sebe. Byly tu však i věci, které Elišku zaujaly, blyštily se v temných zákoutích domu jako umělé drahokamy pohozené na louce: skládací kolo na konci chodby, automatická pračka Zanussi a robot na nádobí v mezipatře. Zbytek cesty prokličkovala mezi rozházenými botami. Lájoš předhonil Elišku na posledním schodu a otevřel před ní dveře.

– Vedu hosta, Magdo! – Prošli kuchyní do obýváku. U svátečně rozprostřené tabule s šunkovými a kaviárovými chlebíčky trůnil bělovlasý stařík, v bezzubých dásních přežvykoval veku, již mu Magda Šarkézyová trhala na malé kousíčky, a vyplivoval hrášky na koberec. Lájoš posadil Elišku Malou vedle sebe. – Na zdraví, pany doktor, – pravil obřadně a v ruce se mu objevil demižón. Neodmítla, potřebovala se napít. Ústřižek papíru, který vytáhl Lájoš Šarkézy ze své náprsní tašky, Eliška dobře znala. Bylo na něm natištěno: Souhlasím se zařazením svého syna do vyrovnávací třídy. Datum a podpis rodičů.

– Takže…, – nedopověděla.

– Ojoj! My s tym nesouhlasime, – zašklebil se Lájoš Šarkézy. Klidně, avšak rozhodně přisunul lístek před Elišku. Magda Šarkézyová se na židli zavrtěla.

– Arpád je nejlepši, – ozval se dědeček, sotva vyplivl z úst poslední hrášek. Stáčel stále hlavu k jedné straně, zřejmě nedoslýchal.

– Tak dobrá, – řekla, jako by prohlédla onen tajemný uzavřený svět, do něhož zcela dobrovolně vkročila, – nesouhlasíte, ale já tam mohu doporučit Arpáda i bez vašeho souhlasu. – Nikdy nechtěla lámat věci přes koleno. Nakonec řekla suše: – Nemusím vám dávat nic podepisovat…

Starý cikán seděl za stolkem a strnule civěl před sebe, aniž by věděl, o čem je řeč, a díval se na ni nehybnýma očima.

– Boha jeho, – zanaříkal posilněn slivovicí Lájoš Šarkézy, – ty cigánský třídy sou diskriminace.

– Nesmysl. V daném okamžiku jsou pro většinu vašich dětí nutností.

– Žijeme, jak umíme, – pravila tiše Šarkézyová, zatímco si Lájoš doléval. – Arpád umí počítat, kreslit, básnyčku odřiká a barvy též rozezná.

– Ale to ještě nestačí, – namítla Eliška.

– Co chcete víc! – řekl zatrpkle Lájoš. – To vám nestačí?

– Žijeme ve společném státě, který má jedny zákony, ty musíme respektovat vy i my. Tady se přece nejedná jenom o cikánské děti, ale o děti vůbec, o jejich budoucnost.

– Náš děda je cigán, ale já mám též školy, pany doktor, – křičel Lájoš, až jí brnělo v uších, – vyučil jsem se murárom. Umím udělat rakev a postavit dům. Jakápak nutnost, viděla jste Ilonku, Mariku, Evžu a Janu? Erneste, hej! – zahlaholil na starce. Ten otevřel svá namodralá ústa, zvrátil hlavu dozadu a zhluboka vydýchl:

– Arpád je nejlepši.

– A proto musí mít školy. Bez vzdělány je to dnes špatny, moc špatny. – Lájoš se opřel lokty o stůl. – To my vime i bez vás.

– Takhle se nedohodnem, nikdo vám ho přece nebere, naopak, – řekla a vstala. – Snažím se vás pochopit. – Chytil ji za ruku a stáhl znovu na židli. Zkroušeně se na ni podíval.

– Kdepak, vy nám nerozumite, – zavrtěl rezolutně hlavou. – Pekně prosím, – obrátil se vzápětí na svou ženu. Ta vstala od stolu a zamířila k sekretáři. Magda Šarkézyová vyndala ze zásuvky balíček a položila ho před Elišku. – Tak souhlasite, pany doktor?

Elišce se nahrnula do obličeje krev, už měla v sobě půldecku slivovice, a přece ji ta pozornost vyvedla z míry. Občas se s cikány pohádala, řvali na ni v pracovně a ona řvala na ně, jednou musel Bohoušek volat VB, ale tohle, tohle se jí ještě nestalo, alespoň u cikánů ne.

– Já nechci s dětmi obchodovat, pane Šarkézy, to byste měl při svém vzdělání vědět, – pravila zaujatě.

– My vás urazili?! – lekla se Magda Šarkézyová. Lájoš se držel za srdce a tvářil se zděšeně. Při vší vážnosti situace vypadal tragikomicky.

– Musí do školy, musí, – žadonil a jak při tom klečel na kolenou, držel před sebou ruce a prosil.

– Uvidíme, – pravila vyhýbavě, a aniž se dotkla dolitého pohárku, přeložila papírek napůl a strčila ho do tašky. Pak řekla sbohem a všimla si, že Magdě Šarkézyové stékají po tvářích slzy. Kývla dědečkovi na pozdrav a Lájoš, už zase na nohou, jí podával umouněnou ruku.

– Je nejlepši, – zakřičel za Eliškou dědeček. Pootočila se a kývla hlavou. Starým lidem se nemá odporovat.

Chodila vytrvale do práce. Kolegové ji míjeli, otáčeli se za ní a občas některý z nich v žertu prohodil:

– To bychom, Lízinko, neřekli, že s tebou jaro takhle zamává.

Další dialog se jim však stejně nepodařilo navázat, Eliška už měla odpověď připravenou: – Ono se mnou a já s ním, – rozumovala rozverně a zvala si k vyšetření ještě víc dětí. Dvakrát týdně se zavírala k Bohouškovi na Středisko, stále měla co dělat, jednou onemocněly děti, jindy se nedostavily, protože odjely na školu v přírodě. Vyptávala se na všechno, dobře věděla, že práce je balzám na duši, a i když rozmlouvala s kluky a holčičkami, s rodiči, s Bohouškem, viděla před sebou schránku na dopisy, kterou den co den nedočkavě otvírala.

Konečně se v ní objevilo psaní od syna. Vzala ho rozechvěle do ruky a ještě v předsíni obálku překotně roztrhla. Oči jí klouzaly po řádcích, ale vracela se na začátek znovu a znovu:

„Drahá maminko, je to už vlastně rok, co jsem tady. Naučil jsem se hodně nových věcí, těch dobrých i těch, za které bych se za jiných okolností styděl. Také jsem se naučil pracovat a snášet se s lidmi, jimiž jsem dosud pohrdal. Chtěl jsem si udělat svářečský kurs, přesunuli však termín na podzim, kdo ví, jestli tu ještě budu. Pleteme pavouky, tu barevnou síť kabelů do magnetofonů. To je dobrý džob, lepší než přebírat korálky.

Představ si, že i my máme školení, odborné, zdravotní, společenskovědní.

Naposledy nám přednášel poručík, právě ten, co tě k nám přivedl na návštěvu, mluvili jsme o emigraci. Přiznám se, že i mě napadlo nejdřív, než jsem sjel autem do Labe, že někam uteču, daleko od vás, kde mě nikdo nezná. Byl jsem strašně nešťastný a strašně jsem se za to neštěstí styděl. Ale potom jsem všechno zavrhl, jsou přece i jiné cesty k řešení, alespoň takhle mi to vysvětloval psychiatr. To je krásné, viď, maminko, že jsem byl u psychiatra! Při přednášce sedá vedle mě Dezider, cikán, který odjel s rodiči do Ameriky. Dostali se tam, ale úřady je zase poslaly zpátky, protože neměli v pořádku papíry. A ten Dezider nemůže pochopit, jak to, že když už tam jednou byli, jsou zase tady, a dokonce za mřížemi.

Já už Gizelu nemiluju, ale vzpomínám na ni často. Jezdili jsme spolu pod stan a na chajdu a také pod širák. Pokud jsem o naší lásce nepřemýšlel, bylo všechno dobře, až potom jsem jí začal své city zdůvodňovat a vysvětlovat, jak to někdy vysvětluješ ty, když za tebou přijdou dva lidé, co se mají buď moc rádi anebo se už nenávidí, a Gizela mně také kývala, jako to dělá Dezider, a bylo jí všechno jasné, ne proto, že by chtěla mít ode mě pokoj, ale spíš věděla, že jsem chytřejší a že jednou budu třeba doktorem jako ty, i když mě teď nevzali na vysokou, a já si myslel, že nic lepšího pro ni nemůžu udělat, než že se spolu začneme učit. Časem jsem jí skoro všechno vysvětlil, chtěl jsem, aby si uvědomila, do čeho se mnou jde, jenomže Gizelu něco popadlo a začala najednou jezdit čím dál víc domů. Když jsem ji požádal o ruku, řekla ano, ale já cítil, že myslí na něco úplně jiného než já. Nakonec nejezdila už ani domů, ale úplně někam jinam. Bál jsem se o ni, čekala se mnou dítě a já ji hledal a hledal, protože jsem byl přesvědčen, že když ji najdu a připomenu, co jsme si slíbili, vrátí se. Potom jsem na ni natrefil v jednom lesíku nedaleko Trutnova, tábořila tam s partou kluků mladších, než byla sama, nevyčítal jsem jí nic, nevyptával se, jenom jsem jí otevřel dvířka auta a řekl, aby nastoupila. Jeli jsme domů. Mlčela. Doufal jsem, že přizná alespoň kousíček viny, ale ona se jen smála, kouřila a mluvila řečí, které jsem nerozuměl.

Musel jsem sjet do řeky, musel. Vím, že kdybych ti to nenapsal, sotva bych se před tebou o tom odvážil mluvit, ale já to někomu musím říct, protože to moje dítě se už určitě narodilo a já bych ho chtěl vidět, i když se bojím, že bude po Gizele. Uvědomil jsem si to v okamžiku, kdy mi cikán, ten, co kradl boty, prozradil, proč si jich nabrali na padesát let dopředu. Měl hodně dětí, a když ti tuláci cestují po světě, roztrhají i čtyři páry za rok. Rozumíš tomu, maminko? Pes, který chrápe v křesle, si obejde také několikrát hnízdo, aby rozhrnul a udusal pomyslnou stepní trávu, i když tam žádnou nemá.

Podal jsem si žádost o prominutí zbytku trestu. Byla doporučena, tak čekám, co tomu řekne soud. Drž mi palce, jako mi je drží Dezider. Odpustíš mi?

Tvůj Ivan“

Napsala mu jenom krátkou větu: Těším se na tebe, máma.

Věděla, že tahle slova potřebuje slyšet, zanesla pohled do schránky a utíkala na Středisko. Lekla se, bude určitě zamčeno, kdo ví, dozvoní-li se na Bohouška, vždyť na město už padal podvečer. Nebude trvat na svém stanovisku a chtěla o tom Šantrůčka informovat. Arpád nastoupí do školy, do normální školy a jeho sestra s ním. Dlouho o nich přemýšlela, rozum jí napovídal jedno a cit druhé. Jejich osud nespojovala s osudem svého syna, a přece mezi nimi nalézala mnoho společných věcí. Papírek do vyrovnávací třídy pro Arpáda dávno zmačkala. Poradit ano, člověk by si však o sobě měl rozhodovat sám…

Bohouška zastihla zabraného do spisů, s předstíraným klidem v nich listoval.

– Stavovali se tady?

– Tak jsi se přece dala přemluvit… – Sama nevěděla. Ale tu šanci jim nedala jen proto, aby si dokázala, že nemají pravdu.

– Bude to tak lepší, Bohoušku.

– Jeli kolem, do světa. Žádná škola! Traktor a dvě maringotky, před nimi mercedes, – řekl Bohoušek vítězoslavně, jako by nepředpokládal nic jiného. – Nechali tady dárek.

– Autíčka?

– Jak to víš?

– To místo koně, Bohoušku, – dobírala si ho. Bohoušek konečně zvedl hlavu. Každý rok se to opakuje, každý rok, a ona jim zase naletí.

– A co vzdělání, ta jejich univerzita… jedou do světa, jedou, jenomže kšeftovat. Už nehandlují koně, teď přišly na řadu mercedesy. Oklamali nás! – Přikývla, nebylo radno Bohouškovi odporovat.

– Budou chodit do školy jinde.

– To jistě. Třídu takhle dohromady nikdy nedáme.

– V listopadu se vrátí domů.

– Eliško, vždyť tomu sama nevěříš.

– Já vím, Bohoušku, já vím… ty autíčka, podívej, Ferrari, Renault, McLaren… celý svět se ti vejde do ruky.

– Nechci je…

– Ber, – vtiskla mu autíčka do dlaně a pak se jejich ruce na okamžik setkaly. – Mají tu dům.

Obyčejný život

– Prosím.

– Linka důvěry?

– Kdepak, tady je soukromý byt.

– Co jste to povídal, linka důvěry? – Než stačil cokoli namítnout, dívka na druhém konci aparátu spustila: – My máme takový dilema, nezlobte se, že voláme právě touhle dobou, ale on Petr nechtěl vůbec, je nám totiž už sedmnáct, jenomže já kvůli tomu nemůžu spát…

– Budete mít dítě.

– Ne, ne, to snad ještě ne… Chceme se brát.

– Zítra nebo pozítří?

– Až v květnu a teď je teprve březen. On má dostat Péťa od podniku byt, takže si za zbylý prašulky můžem koupit tu bezva sedací finskou soupravu, magič a horu kazet. My budem na tý válendě bydlet a poslouchat Mortena Harketa a po večerníčku hned zhasnem. Promiňte, já sem trochu písknutá. Tak už víte, proč volám, chápete?

– Nechápu nic, – řekl navztekaně a zavěsil.

Druhý den volala babička, měla starosti o vnuka, a pak se ozval chlapec, se kterým se rozešla dívka. Požádal spoje o změnu čísla, potřebuji se vyspat, v práci musím být čerstvý a pozorný, ale nebylo to nic platné. Zuřil, psal stížnosti, odhlašoval telefon. Až jednou si uvědomil, že mu něco schází.

Ach, ta paměť. Co bylo vlastně za den, pondělí, středa, čtvrtek? Vrtal se v televizoru. Světlo u stropu mu nestačilo, a tak si přinesl baterku, takovou dlouhou na pět monočlánků, dovezl ji z NDR. Pes mu čumákem dloubal pod bradou a občas olízl ucho. Několikrát ho okřikl, byl nerudný, protože mu šroubky vypadávaly z rukou, a Janek neposlouchal. Tenkrát uslyšel hlas poprvé, docela ho to pobavilo:

– Linka důvěry?

– Osobně.

– Tady Ammer.

– Já jsem doktor Ammer! – řekl vylekaně, když zaslechl své jméno z cizích úst. Pes, zvyklý na pánovy reakce, zpozorněl. – Přejete si? Nebo si mám přát já? – Porušil po mnoha měsících předsevzetí a zeptal se, možná trochu surově a znechuceně, ale zeptal. Ani nevěděl proč.

– Je mně smutno, – opáčil nezvaný otrava vesele.

– Tak si opatřete ženskou… nebo psa.

– Jsou dva druhy žen, – přemýšlel člověk u telefonu, – oženit se s jedněmi je šílenství, oženit se s druhými je zločin.

– Tak tedy zkuste být dítětem.

– Ne, to bych snad ani nechtěl, – řekl ten rozjívený muž a zavěsil.

Známý hlas se znovu přihlásil až v listopadu. Mžilo a v nížině houstla mlha. Slušně pozdravil, ba dokonce se Ammera zeptal, zdali neobtěžuje, a hned nato, jestli neví, kolik hrála Sparta s Bohemkou. Doktor nevěděl. Nad druhou otázkou se však už zamyslel:

– Co byste řekl tomuhle: „… mudřec žije, pokud musí, a nikoli, pokud může.“

– Zkoušíte mě? To je Seneka.

– Probůh ne… já jsem jen obyčejnej… samouk.

– Co vlastně ode mě chcete, člověče?

– Bojíte se smrti?

– Jsem lékař, bojím se nicoty.

– Ještě zavolám.

Skutečně zavolal, na jaře. Voněly šeříky a vítr foukal okvětní plátky jabloní až do bytu, doktor Ammer měl stále svého psa a televizor, který sám opravil, mu spolehlivě sloužil. Díval se na něj dlouho do večera, protože v poslední době usínal těžce.

Do nočního ticha seklo zvonění telefonu jako kočičí drápek, dvě oranžové oči stolní lampičky ho dovedly k aparátu. Svou mrzutost ze vzbuzení nijak neskrýval, slova utíkala téměř nesouvisle po lince.

– To jsem zase já!

– Dosud jste se mi nepředstavil.

– Jméno není důležité… jedná se vlastně o mého přítele, – pravil opatrně hlas na druhém konci linky. – Chce si vzít život.

– Skvělý nápad. Poslyšte, nejste opilý?

– Pije skoro denně.

– Tím se nic nevyřeší. Tohle vám nebudu rozmlouvat, mládenče, ani alkohol, ani pošetilý úmysl vašeho přítele, ony záležitosti nejsou totiž v mé kompetenci, jsem ušař, chápete? Takže dírky v uších, to bych sloužit mohl, jinak vám doporučuji obrátit se na linku důvěry nebo na první pomoc. Poroučím se.

Zavěsil. Zjistil, že je zpocený. Naučeným pohybem sáhl do lednice pro pivo. Dvanáctka zářila ve sklenici jak utopená luna. Mrkl z okna, na ulici ani živáčka. Zapálil si cigaretu a pomalu usrkával pivo. Měl vztek na sebe i na ostatní. Nenechají ho na pokoji, dva tři hovory měsíčně touhle dobou je normálka. Mohl by si zařídit poradnu po drátě.

Kočičí drápek sekl podruhé.

– To jste zase vy?

– Věděl jsem, že budete rozladěný, jde ale o lidský život.

Sáhl pro telefon na lednici a přenesl si ho ke stolu. Před lety míval kocoura, když se stulil do klubíčka, vypadal jako telefon.

– Dejte mně svého kamaráda.

– Ale on tu není.

– Člověče, proč zrovna já?

– Kdysi ho pozvali k vám na mandle. Perfektní práce. Jmenoval se Jiří Miláček.

– Vy mě snad chcete rozesmát, to se vám ale nepovede.

– Právě dnes mi o vás vypravoval. Ani nevím, proč si vzpomněl. Byli jsme se koupat, vedl takové divné řeči, v poslední době dost meditoval o životě, trochu jsme popili v zahradní restauraci U Dubu, znáte to tam, ne, Jirkovo zamilované místo, prý naposledy. Před měsícem se rozešel s Marií, od té doby, co ho opustila, s ním není řeč.

Doktor Ammer usilovně přemýšlel, nic, prázdno.

– Samozřejmě se na Jirku nepamatuji, ani vzdáleně. Mluvil už někdy o tom, že si něco udělá?

– Dokonce sehnal i literaturu. Vypravoval mi, že už ve starém Egyptě za vlády Kleopatry měli na akademii katedru, kde se konaly přednášky o dobrovolném odchodu ze světa. Bralo ho to hlavně k ránu, ty nálady. Čekal, až přijde nový den, bál se, že do rána nevydrží. Také se pídil po příručce, která vyšla nedávno ve Francii: Sebevražda, návod k použití. Opatřil si ji.

– Znám, – přitakal Ammer a zapálil si druhou cigaretu. Dnešní noc nadobro odepsal. Dokonce ho opustil i vztek, se kterým před několika minutami vstával. Sebrat teď jenom rozum do hrsti, zdravý selský rozum. – A co ta ženská, ta Marie, ví o tom?

– Právě proto se s ním rozešla.

– Kolik je mu let, a vůbec, řekněte mi, kde bydlí… něco mi o něm vypravujte.

– Pětatřicet, jako mně.

– A odkud vlastně voláte?

– Já… to není důležitý, ale on bydlí v Roháčově ulici, dívá se na vlaky, bydlí v garsonce, chtěl stavět dům, neoženil se, a tak si koupil garsonku… on si z té své svobody udělal životní program.

– Z jaké svobody?

– Z absolutní, alespoň tomu tak říkal, absolutní svoboda.

Krásné slovo, je krásné jako krásná žena a právě tak nedostupné, pomyslel si mlčky Ammer. Loktem ťukl do křídla okna, aby ho ještě více otevřel, a znovu se zeptal:

– Kde vlastně pracoval?

– V jednom velkém podniku, dělal nočního hlídače. Měl dvě věci, který ho posilovaly v onom neskutečným pocitu, pistoli a knížky. Dřív totiž studoval, čtvrtý semestr už nedodělal. Chtěl se na školu vrátit, ale nějak se mu to nepodařilo. Nakonec se proslechlo, o čem stále uvažuje, pistoli mu vzali a on měl jít do provozu, makat ručičkama, rozumíte? Zkusil to i tam, jenomže byl nešikovný, rozvázal pracovní poměr a dělal, že dělal. Zmarněný ambice! Občas jsem mu půjčoval i peníze. Zůstal sám.

– Příteli, vy mně to deklamujete jako Genesis. Ještě mně řekněte, že čet Camuse, Schopenhauera a Ladislava Klímu. Absolutní svoboda! Ten pojem byl pro něj náhražka za obyčejný život.

– Myslíte?

– Tipnu si: že se léčil? – Ammer začal malovat na kus papíru labyrint a v tom labyrintu umístil človíčka, který ve slabé chvíli zabloudil. Na okamžik si představil sebe a ta úděsná představa ho ranila.

– Ano, asi ano. Nerad o tom mluvil, ale čas od času zmizel. A když se vrátil, byl jako vyměněný. Mám o něj strach. Víte, na rozdíl od něho se mně chce žít. To bych musel být blázen, abych si sáhl na život, a to já naštěstí nejsem. Někdy mně tu dvougarsonku půjčoval, rozumějte, za ty peníze, co jsem mu dával, když nedělal. On si tam vodil ženský, moc ženských. Láska je život, nebo ne? Ale pak… někdy míval velký pocit prázdnoty a kladl si tu hloupou otázku, co tu vlastně dělá, na tomhle světě. Jaký smysl má život, vykřikoval.

– Život má smysl už tím, že je.

– Stačí jedna atomovka, mrknutí vesmíru… a je tu znovu doba ledová.

– Držte ho trochu při zemi, je třeba vidět i minulost, vycházet z ní, člověče.

– Člověče!

– Vy jste nikdy neměl radost, že jste mohl pomoct druhým, že vás někdo potřeboval? Ten další, co přijde po vás… pyramidy nebyly jenom hrobkami faraónů, ale i dílem poznání. Třeba právě teď díky jim létáme ke hvězdám.

– Díky pyramidám? Blbost.

– To byl přece jen příklad. Poznání není dílem jedince, nýbrž lidstva jako takového. I vy k němu patříte. No, co teď děláte, co?

– Já… opíjím se a myslím na Jirku… a nemám odvahu…

– Kde pracuje?

– To znám, každá práce je užitečná.

– Ta vaše svoboda, Jirkova i moje spočívá v tom, že o něco společného usilujeme.

– Ale on nechce žádný strom zasadit, zplodit dítě, nechce! – skočil mu druhý hlas zajíkavě do řeči.

Chvíli nepadlo slovo, do ticha štěkl pes.

– Jirka povídal, že někteří autoři vyslovují souhlas s bilančními sebevraždami. Suma sumárum… a konec. Jak se může člověk radovat z toho, co udělali druzí, když zůstane sám, úplně sám.

– Sám… I kdyby chtěl, tak tohle se mu nepodaří. V tom okamžiku by přestal existovat. Chápete? – pravil spokojený sám se svou dedukcí.

– Ano, teď jsem pochopil, je mi to úplně jasný…

– Počkejte, nezavěšujte.

Rána, tma, ticho. Kde začíná a končí člověk, jeho já, které dokáže být jako žádné jiné, jako některé druhé, jako všechny ostatní.

Doktor Ammer se polekal, zamáčkl rozčileně cigaretu do popelníku a vytočil číslo záchranky. Vzápětí hovor zrušil. Najednou mel velkou chuť se přít, zápasit o život, jakpak by neměl smysl!

Zmuchlané pyžamo nechal ležet na zemi, navlékl na sebe jen kalhoty a košili, ani se nestačil učesat. Z kolárny v domě si vypůjčil bicykl, ještě zaslechl, jak pes sám v bytě řádí, a rozjel se potmě do Roháčovy ulice. V duchu se rozpomínal na všechny svoje pacienty, ale Jirku Miláčka si představit nedovedl. Co asi právě teď dělá? Žertoval, anebo to myslel doopravdy? O životě se přece nežertuje.

Ammer byl zvyklý jezdit v autě, na kole se cítil nejistý! Snad přijede včas. Odkudsi z nádraží k němu doléhal hluk od nárazů posouvaných vagónů. Roháčova je přece u nádraží. Říkal, že vidí na vlaky. Podíval se vzhůru ke stožárům s hrozny světel. Znovu ten hluk od železnice a hlasy posunovačů z kolejistě. Rána za ranou…

– Jiří Miláček… kdes to jméno sehnal? – zeptala se žena v noční košili.

– Vymyslel jsem si ho.

– Jenom jestli tě nepoznal, – zívla a přisunula před něj šálek kávy. Chytila mužovy prsty do dlaně a stiskla je.

– Ozývají se čas od času i jiní, čistě náhodou.

– Jak dlouho mu už takhle voláš?

– Od té doby, co to ví. – Napil se.

– A ví to určitě?

Sveřepě přikývl, opětoval její stisk.

– Je přece lékař.

– Jak ještě dlouho?

– Musí mít pocit, že není sám, že ho druzí potřebují. A oni ho doopravdy potřebují. Někdy se bojím, aby to vydržel. Noci jsou pro něj nejhorší. Půjdem spát, za chvíli bude ráno, – řekl samozřejmě a vděčně na ženu pohlédl.

– A na té adrese… někdo čeká?

– Čeká, – poznamenal a pomalu vstal od stolu. Krátce nato oba usnuli.

Všechno a nic

Cesta z ostrova Hiddensee trvala na pevninu lodí Dálava téměř tři hodiny. Seděli naproti sobě, zalykali se vlastním potem, poslouchali německá, polská, maďarská a česká slovíčka, lovili v paměti, co které znamená, a dívali se na moře a jenom na moře a do dálky a hlavně do dálky, protože jinam se jim dívat nechtělo, vlastně kvůli těm dálavám sem jeli, prohlédnout si ty vlny a modrou tvář moře. Dívali se mlčky a soustředěně, vraceli svůj čas a zase ho posouvali kupředu, vzpomínali na domov, na syna, ale také na zásuvky plné povinností, na přesčasové hodiny, porady a zase porady, na astmatické město a domek, který by potřeboval přeložit střechu a zhotovit pozinkovaný límec okapových žlabů. Radši tu ještě den dva zůstat, nechat v sobě uhasit onu žízeň po dálkách, nikam necestovat… Jenomže zítra už budou doma.

– Co je, hodinu mlčet jsem tě ještě nezažila, – zeptala se Irena, oči a půl tváře schované pod stínem z papírového kšiltu. Neviděl na ni, ale věděl, že má dobrou náladu. I teď se shovívavě usmívala, byť jí neposedná dívenka, deroucí se k tátovi, ukápla na sukni zmrzlinu.

– Myslím na Michala, má dneska narozeniny.

– A na co ještě? – Možná chtěla slyšet, že na ni, ale nebyla to pravda.

– Na Libora, zítra přijdou v deset, budu jim muset říct… no víš přece, – přiznal neochotně a položil si Ireninu dlaň na koleno. Chvíli na sebe mlčky hleděli, potom se kolem nich protáhla holčička s mašlí ve vlasech, rozvlnila uličku a s desetimarkou zamířila k lodnímu bufetu.

– Pusť to z hlavy.

– Mám jenom tebe a práci, celý život jsem o nic jiného neusiloval, – přeháněl. Přeháněním se totiž jeho problém stával přece jen bezvýznamnějším. Nechtělo se mu povídat, nechtělo se mu mlčet, jenom toužil po klidu, mít trochu prostoru pro sebe a pro Irenu, pro svou práci…

A už tu byla zase. Za deset minut zvedla Karin lidi ze sedaček snad čtyřikrát. Běhala sem tam obtěžkána proviantem, štěbetajíc jakousi divnou nesrozumitelnou řečí, v níž občas puklo německé slovíčko jako dutý lískový oříšek. Nakonec šlápla Karlovi na palec, ale nevyvedlo ho to z míry, naopak se zakřenil, možná by se s ní dal i do řeči. Usadila se totiž na úzké, téměř fakírské sedačce vedle něj a rozbila stan dětství: párek, hořčici, bonbóny, limonádu, chleba sezobali rackové, s tátou svedla nerovný zápas o místo u zábradlí, kde roztřesené prsty vln cvrnkaly slanou vodu přes palubu, a potom klevetila a klevetila, mamince foukala pod nos cukrovou vatu, na tátu se mračila, nejraději by mu tu kozatou mořskou pannu, co měl vytetovanou na paži a co se nadouvala při každém zatnutí bicepsu, svrhla přes palubu, slunce bolavě plálo a ona stále klevetila, dokonce se na Karla obrátila, proboha, co je jen tohle za dialekt, rozpačitě přikyvoval, kdoví, jestli mu nechtěla něco důležitého sdělit, potom se ocelové krovky moře rozevřely, hladina vody se zlomila, a ona, než stačil cokoli vymyslet a odpovědět, usnula mámě na klíně.

– Připadám si někdy zbytečný. Liborek měl staré rodiče, mamince bylo dvaačtyřicet, když se narodil…

– Kluci jsou choulostivější, – skočila mu Irena do řeči. Hleděla na růžolící Karin, jak spokojeně oddychuje.

– Jenomže ten jejich Liborek se nenaučil číst ani psát. – Nad Dálavou se přehnal hlídkující vrtulník. Zvrátil hlavu. – A zřejmě se to sotvakdy naučí. Produkuje jenom chuchvalce čar, trní.

– Bodlák je taky kytka. Ty můžeš s určitostí říct… – Nedopověděla, předem věděla, že měla radši mlčet. Touhle otázkou ho navztekala.

– Ne, to opravdu nemohu, – zvýšil hlas, – já ne, ale už tenkrát, když nastupoval do zvláštní školy, šlo pouze o pokus, protože nebylo jisté, zdali tam obstojí. Skončil samozřejmě záhy, potom šel do pomocný a teď…

– Ho chtějí vyřadit, – doplnila suše.

– Je nevzdělatelný. Nespolupracuje, jenom stále něco čmárá.

– Tak proč tě to tak žere, když si seš jistý, – popíchla ho. Dlouho mlčel, byl si jistý, možná v tom sehrála roli i špetka soucitu, ale ona čekala, naschvál čekala jako v poslední době tolikrát. Chtěla slyšet tu nezvratnou informaci přímo od něho?

– Protože bych rád věděl, kde je ta hranice. Na jedné straně stojí člověk a na druhé… příroda.

– Ty víš dobře, že to tak není, – řekla a rychle mu zakryla dlaní ústa.

V pondělí se dostavil Libor Malec s otcem ke kontrolnímu vyšetření přesně ve stanovenou dobu. Doktor Tříska už byl připraven, alespoň předpokládal, že je připraven. Domů dorazili autokarem v noci, lehnu do postele a budu spát, myslel si, ale nešlo to, a i když se osprchoval studenou vodou, v posteli se spíš převaloval, než aby skutečně usnul. Rozjímal o ránu, o Liborkovi, o sobě i o svém dítěti. A teď tu seděl a čekal.

Libor vypochodoval do ošetřovny bez okolků, měl dobrou náladu. Jeho sporá postava se vměstnala do křesla jako klín, teprve když usedl, pozdravil. Karel se zahleděl do nic netušících očí.

– My už jsme se několikrát viděli, Libore. Pamatuješ se ještě na mě? – Chlapec přikývl, na ježka sestříhané vlasy měl na pravé straně slehnuté. – Budeme si dneska spolu povídat… anebo spíš budeme malovat, – poopravil se rychle. – Podívej, mám papír, tužku a chci, abys mi něco nakreslil, třeba to, co tě teď právě napadá, – pravil, přebíraje se ve štůsku kreseb z předešlých návštěv. Chlapec uchopil do ruky nemotorně tužku, rohlíček malíčku mu poletoval vzduchem jako kladélko vážky, a pustil se do díla. Tříska usoudil, že kreslí lidskou postavu: hlavu, ruce, nohy, oči. Ten shluk čar bylo třeba identifikovat přesněji, a proto se ještě zeptal: – Kdo je to?

– Ty, – zakřenil se Libor a svalil se nazpět do křesla.

– Já?

– Nono.

– Co je to nono?

– Totononono, – odpověděl Liborek. Tříska se podrbal za uchem.

– A teď mně ukaž, kde máš oči… dobře, a kde uši?

– Tadííí, – zazpíval Liborek a zatahal Karla neurvale za ucho.

– Ne, kde mám já ucho, ale ty. – Liborek se na okamžik zadumal, a nakonec našel správné ucho. Tříska nešetřil chválou. Pak otevřel před Liborkem knížku s obrázky předmětů, s nimiž se každé dítě dennodenně setkává: měsíc, deštník, sporák, telefon, nůž, loď… a chlapec je měl uhádnout. To bylo radosti, když trefil do černého. A znovu se Tříska ptal a znovu dostával odpovědi. Pracovali téměř hodinu. Nakonec přednesl Liborek říkanku.

Tříska vstal, pohladil Liborka po hlavě a dovedl ho do čekárny. Pan Malec tu nebyl, kouřil na schodech cigaretu. V bílých galoších, které si navlékl na nohy, se pohyboval pomalu a nesoustředěně, dokonce ani ve vyšetřovně nemohl zvládnout neklid svých rukou, a tak je raději schoval pod desku stolu.

– Čím vás mám potěšit, pane Malec, asi bych se stále opakoval.

– Je to špatný? – Otcův hlas zadrhl zklamáním.

– Trochu lepší, ale spíš stále stejné. Liborek je mentálně na úrovni čtyř pěti let, ale už mu je přes devět. Čtyři roky ve vývoji dítěte znamenají strašně moc.

– Vy mu nerozumíte! – vyhrkl otec nešťastně. – Učíme se s ním doma denně. A věřte, že nevynecháme příležitost, abychom se nepokusili… Už jsme třeba naučili Liborka číst. Jistě, jsou to jenom začátky. Zkoušel jste ho? To přece není možný, aby to doma uměl, a tady ne. A jak rád kreslí, pořád by jenom maloval.

– To víte, že jsem ho zkoušel. Vy jste ho ten text z prvních stránek naučili nazpaměť, vždyť odříkává slova jako papoušek. Pane Malec, už jsme si o Liborkových schopnostech snad pověděli dost. Já vám rozumím, cítím s vámi, nechtějte, abych říkal, že vás lituji, protože bych musel litovat i sebe, tímhle se věci nevyřeší. Chlapec je nevzdělatelný. Podívejte, co mi tady načmáral. – Malec vzal papír do ruky a zadíval se soustředěně na obrázek.

– Vám se to nelíbí?

– Otázka nestojí, jestli se mi kresba líbí, spíš co postihuje.

– Mluvíte jako barbar. Je tam všechno.

– Já neposuzuji umění, nýbrž kresbu z hlediska vývojového, – ohradil se Tříska. Malcovi zjihly oči.

– Chápete, co pro něj ty vaše závěry znamenají?

– Vím.

– Vždyť on bude…

– Budete s ním přece dál pracovat. Rozuměl jsem vám dobře, do ústavu ho dát nechcete, – pravil pomalu Tříska a zamyšleně dodal: – Proti přírodě jsme někdy bezmocní. Ovšem vy to pociťujete osobně, jak jinak. Děti jako je Liborek… chci říct, že tu jsou jisté možnosti, rehabilitační metody, programy, které umožňují zdolávání životních překážek, odstraňování emočních zábran, změnu motivace, je tu i instrumentální podmiňování…

– Instrumentální podmiňování, – vybuchl zavile Malec.

– Snažit se musíme všichni, – opáčil rozhodně Tříska a vstal. Vzpomněl si na Irenu, co asi v téhle chvíli dělá? Vždycky si na ni při podobných příležitostech vzpomněl. Vzpomněl si i na své dítě. – Rozhodnutí dostanete úředně poštou.

Malec sáhl nakvašeně pro Liborkovu čmáranici a pokusil se ji strčit do kapsy. Třískův hlas ho však zabrzdil:

– K čemu by vám to bylo? – Malec zkrabatil rozpačitě tvář a trochu vyčítavě se zeptal:

– A kdyby mu učení začalo jít, může se vrátit?

– Nechci vám dávat falešné naděje, – pravil vyhýbavě Tříska, zatímco odváděl otce ke dveřím. Ještě než je otevřel, dodal: – Prakticky se stav může nepatrně změnit.

– Takže šance tady je.

– Spíš není. Tak na tři prsty, – odpověděl bezbarvě a vyprovodil Liborka na schody. Čekárna se už zatím skoro zaplnila.

Irena se na tu slávu svátečně ustrojila. Když vpodvečer dorazil, kuchtila něco nad sporákem, žádné velké jídlo, zřejmě nějaké minutky. Políbil ji lehce na šíji a zeptal se.

– Kde je Michal?

– Hraje si v obýváku.

– Ahoj, kamaráde! – zahulákal přes celou místnost a sedl si ke stolu. – Chtěl jsem mu něco koupit, nějakou lehčí stavebnici, ale copak si vybereš. Samý elektronik, tranzistorová rádia, integrované obvody. Nakonec jsem obstaral tohle ovládací autíčko.

– Krásný, ale hned se bude chtít podívat dovnitř, – pootočila se za autíčkem. Z kastrolku na sporáku dolétla ke Karlovi vůně. Najednou dostal hlad, rychle vrátil autíčko do škatule, protože Michal se mohl co chvíli objevit. – A jaký byl den? – zeptala se, otřela ruce do zástěry a přisedla si k němu.

– Nezačínej, dnes slavíme Míšovy narozeniny.

– Podal jsi návrh?

– Podal. Špatný den to byl. Oni se odvolají. Liborkovi prý nerozumím, nedokážu si představit… Člověk váží slova, hledá výrazy… Já Liborkovi opravdu nerozumím, ale rád bych, moc rád, i kvůli tobě.

– Tak už se nemrač… Kdybychom měli čarovnou hůlku…

– Ale vzdávat se nebudeme! – řekl o poznání silněji, jako by mu až teď došla adresnost poznámky. Žena se polekaně pohnula, mužův vzdorovitý hlas ji zaskočil. Jenom ne lítost, lítost ne, dunělo mu v uších. Pak sáhl do kapsy saka: – Podívej, co mi nakreslil.

– Pár čar obyčejnou tužkou, – poznamenala zklamaně, jako by všechno tohle sama už jednou zažila.

– Malcovi se ty čáry líbily, celou cestu domů jsem o tom přemýšlel. Je tam prý všechno.

– Všechno a nic, – vyhrkly jí slzy.

– Kdyby šlo o jiný dítě, tak bych papír asi hodil do koše, ale přesto ta čmáranice je jistý způsob komunikace se světem. Možná mi chtěl Liborek něco říct o sobě, o nás, o dálkách, které čekají, třeba že neumí mluvit, číst, ale že může malovat. V abstraktním malířství může znamenat čára nebo obrazec syntézu veškeré životní zkušenosti.

– Karle, Karle, – posteskla si Irena téměř malomyslně, – raději se najíme, ne? Ty ses s tím zkrátka nikdy nesmířil, i když přede mnou děláš, že ano. V abstraktním malířství, jenomže mezi začátkem a koncem je nějaký vývoj.

– A tady není? – zeptal se hloupě, jako by viděl podobný obrázek poprvé. – Není…, – odpověděl si. – Jenomže… Nakresli mi vesmír! Jsou to hvězdy, Měsíc, Slunce, nebo kosmická loď v mlhovině…?

– Dáš si bifteky?

– Ale můžeš taky nakreslit shluk čar, čmouhu… – celý ten problém zobecnit. Slunce nemusí být žluté a tráva zelená. Postihni jedním gestem univerzálnost všehomíra. Záleží na tom, z kterého koutu vesmíru se díváš.

– Dort pro Michala jsem koupila a svíčky taky.

– Vzpomeň si jenom na tu holku včera na lodi, vždyť jsme jí nerozuměli ani slovo. Bezmocní jsme jenom teď, v tomhle okamžiku, ale zítra… Jedině člověk si dokáže v hlavě srovnat, co bylo a co ho čeká. Jsou cesty, které mají konec, jiné prakticky nekončí.

– Nás čeká večeře. Michale! – volala Irena. Sundala si zástěru. Na stůl přistály zvonivě talíře. Z obýváku se vykolébal chlapec. Byl malý, sporý, zavalitý. Když uviděl na stole dort s devíti hořícími svíčkami, pustil papír a tužku na zem a rozběhl se radostně s nataženými prsty vstříc plameni. V poslední chvíli ho Irena zarazila. – To nesmíš, vždyť by ses popálil.

– Jojojo, – řekl Michal. Karel pohladil syna po hlavě a vstal, aby zvedl tužku a papír. Na vytržené stránce vězel shluk čar téměř navlas stejný, jaké ukazoval před okamžikem Ireně. Karel se na papír rozmrzele podíval a strčil roh stránky do plamene, ale pak zamáčkl hořící růžek a kresbu váhavě složil. Potom se neklidně pustil do jídla, myslí mu znovu a znovu proplouvala loď jménem Dálava.

Cesta do Krkonoš

První dovolená se Sašou. Jak se na ni těšil! Jako by očekával nějaký zázrak po té úmorné životní pouti, která končila manželským rozchodem. Se Sašou se Jaroslav důvěrně stýkal už dva roky, znal ji z pracoviště. Patřila k těm typům roztomilých dívek, které přijdou ze školy do praxe a dobývají svět svým entuziasmem. Asi ji miloval, určitě, ale jinak než Hanku, svou první, moudrou a rozvážnou ženu. Sašu miloval pro její chuť žít, pro ochotu riskovat i za cenu, že všechno prohraje. Jak pošetilé a poučné!

Ale byla tu ještě jedna věc, jakápak věc, Jára, Jaroušek, Jařík, kluk jako buk, dědic, nositel těch zázračných genů, které Jaroslavův otec převzal od děda, on od otce a Jařík od něho. Víc dětí neměli. Hanka se nad ním smilovala a Járu mu na týden půjčila. Dost ho překvapila, podezříval ji, že to udělala natruc, aby si uvědomil, o co přišel.

Jára svůj úděl syna z neharmonického manželství nesl heroicky, i když bylo pravděpodobné, že mu to ve věku šesti let ještě nedocházelo. Se Sašou špásoval, jako by byla jeho vlastní sestra, a Jaroslava bral na vědomí pouze v okamžicích, kdy mu docházela zásoba mateřských rad a poučení, kterými ho vybavila na cestu Hanka.

Jeli do Krkonoš na podnikovou chatu.

– V Trutnově bude zastávka, znám tam jednu cukrárnu, kde dělají moc dobrou zmrzlinu, – hlásila Saša, sotva se přiblížili k městu. Jára samozřejmě kývl, zajímaly ho spíš krávy a koně, pobíhající na pastvinách podél silnice, v takovém množství je v životě neviděl. Až dodatečně připomněl, že chce jen jahodovou, to už se ale prodírali k náměstí zástupem lidí. Bylo tu jako na jarmarku, němčina se mísila s češtinou, stále někdo na někoho volal, auta jim trojčila za zády, z rynku na kopci se valil smích. Jaroslav se ohlédl na dělníky, kteří opravovali dům vedle radnice.

– Kde je Jára? – znejistěla Saša, když si jakžtakž vyčistili oči zalepené od mraků omítky.

Zděšeni ho objevili před výkladem hodinářství, poněkud vyvedeného z míry nikoli řadami tikajících různobarevných hodinek, kde namísto jednoho času spatřil desítky časů odlišných, nýbrž plakátem přilepeným zevně výkladní skříně na sklo.

– Táto, táto, to je smrt? – řekl zaujatě kluk a prstem čmáral po kostlivci na obrázku.

Skupina vzdušných akrobatů Čtyři fénix nabízela svou produkci následujících pět dnů, vždy od sedmnácti třiceti a dvaceti hodin večer v případě vhodného počasí. Vstupné pět korun, děti dvě padesát.

– Co ti lidé nevymyslí? – pokusila se usmát Saša.

– Táto, to je smrt? – zeptal se znovu Jára.

Na plakátě byl vyobrazen muž jedoucí po ocelovém laně na jakémsi prapodivném monstru, patrně motocyklu, v obrovské výšce nad zemí. Z ramen mu vyrůstala andělská křídla, zřejmě umožňující onomu sebevrahovi udržet správný balanc, zatímco v zátylku mu křepčil kostlivec.

– To není smrt, ale kostlivec, – zašeptala Saša a zakryla si oči před další sprškou omítky. Jára své ochránce však vzpamatovat nenechal.

– A co je to kostlivec?

– V těle máme kostru, kosti, které nesou maso, co máš na sobě ty, já i Saša. Když člověk zemře, zbude kostra. Ne každý si dovede smrt představit, tak si lidé vytvořili symbol, kostlivce.

– A ty si ji dovedeš představit?

– Nedovedu.

– A ona chodí mezi námi? – zeptal se kluk nikoli úzkostlivě, ale spíš ze zájmu.

– Ještě jsem ji nepotkala, – zasmála se rozpačitě Saša.

– Chtěl bych toho kostlivce vidět.

– Jaroušku, – Saša vzala kluka za ruku, – toho nemůžeš spatřit. Život má a musí mít prostě některá svá tajemství…, – najednou nevěděla, jak dál. – Jedem do Pece na chatu, budem chodit na borůvky, sbírat houby, určitě už rostou lesní jahody…

– Ti lidé mají moc nebezpečnou práci, mohli by spadnout, zabít se, – vrátil se Jaroslav k nedokončenému rozhovoru a záhy zjistil, že udělal chybu.

– Já chci vidět, jak spadnou, – zakňoural Jára. Saša se začala nevázaně řehtat.

– Ty taky, já taky, on taky, – rozpočítávala trojici, přistupujíc na Járovu hru. Jenomže kluk to myslel bezelstně a vážně, civěl teď roztržitě na ně, smích mu k smrti jaksi nepasoval.

– Myslím, že bychom měli radši jet. – Jaroslav začal tušit sled věcí příštích, ale Alexandřiných dvacet let se vzbouřilo. Patřil jí celý svět, i slunce se za ní otáčelo.

– A kdybych řekla, že i já chci vidět…, – žadonila.

Trochu ho to zaskočilo, život a smrt, co se všechno vejde mezi ty dva pojmy. Nakonec souhlasil. Plná radosti ho kousla do ucha jako psík.

Ono sobotní odpoledne a večer patřily k těm zvláštním, podivným dnům, na které člověk s odstupem času vzpomíná s bezbrannou přímočarostí, aniž by si do důsledku uvědomil soukolí příčin a následků, vedoucích k tomu či onomu rozhodnutí.

Saša skutečně sehnala kemp, jak slíbila, krátce po obědě dokoupili nejnutnější zásoby potravin, na chatě sice nikdo nevaří, ale jenom konzervy jíst také nebudu, upozorňoval Jaroslav předem, a tak se rozhodli pro šňůru hospod a restaurací, jednou za rok mohou přece pustit z kapsy. Ti dva spiklenci ho vzali záhy za slovo. Jára vyškemral pásák na baterie, který stál přes stovku, a Saša se rozhodla zakoupit kožené, vzdušné a lehounké střevíce.

Do představení zbývala ještě hodina času. Sedli si na lavičku a dívali se na kašnu, ztrácející se v té spleti artistických cingrlátek, na radniční věž, lano končilo skutečně kdesi ve zvonici, na předpotopní stroj s prapodivně rozsochatými řídítky a modlili se, aby mraky, co je dusily a trápily už od rána, rychle někam zmizely. Ale nestalo se, naopak po náměstí přicupital od jihu drobný déšť, takže za chvíli nebylo na lavičkách jedno místo suché. Plakát Čtyři fénix se dokonce pokroutil a písmo nabobtnalo.

– Den dovolený v háji, – posteskl si Jaroslav.

– Ona, táto, když prší, nepřijde smrt-ka?

– Podívej, co se s ní stalo, – kývl hlavou k plakátu.

– Třeba přestane, – chlácholila je Saša. – Jaká je předpověď?

– Předpověď, – pousmál se Jaroslav a oči zaměřil na stěžeň, jenž vyrůstal z duralového pouzdra právě v těch místech, kde byl zakotven motocykl. Mezigalaktický hromosvod. – V tomhle nemůžou vystupovat, počkejte tady, jdu se zeptat, ať tady zbytečně netrčíme.

Nedaleko stožáru stály tři maringotky, Jaroslav došel k nejbližší. Na bleděmodrém pozadí stěny vstával z popela bájný pták fénix s mohutnými zlatými perutěmi, podobnými těm, které vyrůstaly jezdci ohroženému smrtkou z ramen. S poněkud rozporuplnou představou zabušil na dveře. Ticho, jen kapky deště pleskaly o dlažbu. Dveře maringotky se však přece jen se značným zpožděním otevřely a vyhlédl z nich muž. Nevšední tvář, trochu zjizvená a nepravidelná, ale nikterak odpudivá, na něho zkoumavě pohlédla, aby se vzápětí stáhla do podivuhodného šklebu zívnutí. Byl banálně oblečený a banálně se tvářil.

– Co je?

– Promiňte, prší. Tím pádem se asi představení nebude konat?

Muž vystrčil na déšť paži a mrkl na stožár:

– To je přeháňka, jestli nebude bouřka, tak na to jdeme. Ale až od osmi, až to trochu oschne, – dodal a zmizel v maringotce.

Od osmi! Co tady budou tři hodiny dělat?

Nasedli do škodovky a vraceli se do kempu. Přestane pršet? Koho mu ten muž vlastně připomínal…

– Ti chlapi jsou si v něčem podobní, – řekl Jaroslav Saše, sotva dojeli do kempu. Rozdělali si na pokoji konzervu s paštikou, neměl chuť ani náladu chodit někam na večeři.

– Kteří chlapi, ti na motorkách? Jsou to profíci.

Kluk pouštěl po zemi pásák, Jaroslav se zvedl od stolu a došel k oknu, aby ho víc otevřel. Zdálo se, že přestává pršet. Na nebi se objevila nachová kosa červánků, v tom ohnivém moři se zatřepetal pták.

– Když jsem byl dítě, viděl jsem podobnou atrakci. V ocelovém globusu jezdil muž, havaroval a zabil se.

– Asociace, – zazubila se. – Dotyk časem a místem. Může to být jeho syn, vnuk, příbuzný, co já vím. Anebo to taky může být náhoda, Sherlocku.

– To jistě, – přitakal podrážděně. Pršet skutečně přestalo. Daleko před ním visela na nebi duha. Měl by s tím chlapíkem promluvit, napadlo ho. Ten svíravý pocit, ty obavy dávno potlačené kamsi pod práh vědomí, se v něm ozvaly znovu. Znovu a znovu. A tak se opět vraceli.

Tentokrát dorazili na náměstí půlhodinu před začátkem produkce. Kroutící se nekonečná hadovitá fronta a vyždímaná melodie tanečních šlágrů vyvolávaly v Jaroslavovi zvláštní pocit prázdnoty. Kdosi mu napovídal, že teď už záleží jen a jen na něm…

Pokusil se promluvit s artistou a připadlo mu, že zbytečně: chlapík nebral varování vážně, jaképak vzpomínky, víte, kolik se nás rok co rok zabije, to je naše povolání, úděl. Jsme na smrt dokonale připraveni, spáleni se znovu rodíme, dráždil ho, a jeho tajuplná tvář, teď už nalíčená šminkou, se stávala čím dál nedostupnější.

– Ti všichni lidé na nás čekají, drží nám palce, dovedete to pochopit? – dodal a ukázal na zástupy diváků, které se na náměstí shromáždily.

Jaroslav znovu cosi zabrblal o své vzpomínce z dětství, zážitek však byl příliš osobní, vzdálený a snad i v této souvislosti absurdní, ne, tohle teď vysvětlit nedovede, snad později. Ta jistota o nezranitelnosti ho zarážela. Smluvili si schůzku v restauraci U Slunce, kam prý přijdou Čtyři fénix na večeři. – A tam si spolu promluvíme, – zamrkal chlapík šibalsky. Pak sáhl do kapsy a podal Jaroslavovi tři lístky.

– Tři?

– No jste přece tři, – řekl a zmizel v útrobách maringotky.

Čtyři fénix nastoupili v rudém saténu. Tak jak viseli na stožáru, připomínali trs třešní. Zmlkla hudba, reproduktor zachrastil a už tu byl výčet zemí a světadílů, kde artisté vystupovali. Hlas v ampliónu poněkud archaickou češtinou vysvětloval, že představení Zlatého Fénixe je skutečně světové unikum.

Partie byla rozehrána.

Zlatý Fénix zůstal pod kopulí oblohy sám, pak do vzduchu vystřelil zprava oranžový reflektor, vzápětí druhý zleva a v té křížové palbě světel stoupal Zlatý Fénix po špruslích vzhůru lehce a vzletně, jako by se narodil s křídly. Uprostřed stožáru, kde končil žebřík, objal obroušený kmen a začal šplhat, a když mu zbývalo k špici nejméně dvě desítky metrů, byl na vrcholku za několik vteřin.

– Táto, táto, on hoří, – vykřikl kluk.

– To je světlo od reflektorů.

– Je bezvadnej. – Saša drtila Jaroslavovi nadšením ruku a přitom ho ani nevnímala. Opět zachrastil hlas v reproduktoru:

– Vážení přátelé, Rudolf Havránek, uměleckým jménem Zlatý Fénix, vás srdečně zve na svůj program a program svých přátel. Jde o číslo výjimečné kvality a musím upozornit, že mimořádně nebezpečné. Náš výškový akrobat ho provádí zavěšením za nárty bez upoutání. O tom, jak je provedení tohoto čísla náročné, svědčí okolnosti, jež se udály před dvěma lety v Budapešti, kdy se našemu artistovi uvolnila řemenice a on se zřítil z výšky čtyřiceti metrů na žulovou dlažbu a byl dvacet jeden den v bezvědomí. Lékaři mu napočítali na těle devadesát devět zlomenin. Vážení přátelé, začínáme.

– Táto, a on spadne? – zeptal se Jára.

– Když bude padat, roztáhne křídla, – mrazivě žertovala Saša, sama nedočkavá. Jaroslav netrpělivě přešlápl, ty řečičky kolem a kolem mu připadaly komické, a přece vzniklé atmosféře propadl. Možná že víc než ostatní. Zoufale potřeboval, aby ho někdo bavil. Snad mu Saša četla myšlenky, i když spustila zdánlivě odjinud, posléze pochopil, že ten artistický výkon na hranici života a smrti souvisí nějak s jejím zajíkavým vyznáním: Můžeme mít strach z toho, co přijde, nebo z toho, co už tu jednou bylo? Úzkost je nepředmětná. Strach ze smrti není nepodobný strachu ze života… Až nyní ji začal soustředěně poslouchat:

– Chtěla bych mít dítě, moc dětí…

– A proč mi to říkáš až teď? – zeptal se opatrně, aby ji nenahněval.

– Nějakýho kluka, rošťáka, pihovatýho a zrzavýho, který by lezl po stromech, uměl šplhat…

Jára měl hlavu zvrácenou, oči dokořán. Stačil však zaznamenat i to, co Saša povídá.

– Nějakýho ufóna?

– Cestovali bychom spolu všichni po světě, den co den jiná štace, večer si opékali buřty a nocovali ve stanu a ráno bychom začínali znovu a znovu. A právě tím, že by nás čekalo pokaždé nějaké tajemství, bychom si nikdy nezevšedněli.

– A peníze by maloval kdo, já, nebo ty? Nemám totiž žádnou rentu, – pokusil se zavtipkovat.

Neodpověděla, jako by najednou nechtěla dopřát cizím uším své rozpoložení. Škoda, Jaroslava by docela zajímalo, jak si představovala jejich budoucnost. Ještě že se ozval Jára, jehož vděčný pohled Saša zachytila:

– To by bylo prima, cestovali bychom i vesmírem.

– Jednou to spolu zkusíme, táta si z nás dělá šprťouchlata, ale my mu ukážeme, – řekla odhodlaně, zatímco Fénix se už dosoukal na hrot stožáru. Teprve teď začala ta opravdová atrakce. Dřevo úpělo a praskalo, ohýbalo se jako luk a ten človíček v ohni světel v nedozírné výšce se vykláněl do stran, mával rukama a křičel. Byla to úděsná podívaná. Jaroslav musel na okamžik zavřít oči, z davu se začaly ozývat poplašné výkřiky, kdosi před nimi dokonce omdlel.

– Ty znáš tu pověst o bájném ptáku?

– Umí to, umí – jásala bez zábran Saša a plácala se do stehen. – Chtěla bych si to zkusit taky, viď, že si to někdy zkusíme? – dorážela na Jaroslava.

– Něco za tím je… ale co? – pravil poněkud podrážděně. Samozřejmě nepřisuzoval těm kočujícím lidem nadpřirozené schopnosti, naopak to, že si je sami vypůjčovali, ho pobouřilo.

– On snad doopravdy vzletí!

Cítil se zaskočen, kdyby se nestyděl, snad by i on zamával křídly. Zatoužil být alespoň na okamžik o dvacet let mladší, stačilo by možná o deset…

Rudy viděl dobře do dušiček diváků a ve chvíli, kdy jejich srdce bušila jak věžní hodiny, se zavěsil za nárty chodidel do jakéhosi oka a z té výšky rotoval krouživým pohybem kolem stěžně a spouštěl se po spirálové dráze dolů.

– Je tohleto vůbec možný, je to možný? – křičela emfaticky Saša. Patřila v té chvíli Rudolfovi, Jaroslav mu trochu záviděl, objal Sašku kolem ramen, a zatímco se zabýval sebou a jí, jí a sebou, artisté se vystřídali. Na řadu přišlo číslo s motorkou. Hlasatel opět představil muže, jméno sice přeslechli, ale i na tu dálku Jaroslav usoudil, že je o poznání starší než Rudolf Havránek, i když i on měl ve svém rejstříku šedesát šest zlomenin po pádech z ocelového lana. Napadlo ho, že to je obrácených 99 a že tahle dvě čísla spolu nějak souvisí. Zapeklitá čísla. Pak zaburácel motor, výfuk bez tlumiče spustil detonaci a motorka se rozjela k radniční věži.

Začalo znovu pršet, plíživě a nešetrně déšť smýval pozlátko atrakce, reflektory odevzdaně mlaskaly, rozpálená wolframová vlákna bledla, až nakonec tma ukolébala diváky a představení skončilo.

– Odvezu vás do kempu a ještě se vrátím, – řekl Jaroslav.

– To nemyslíš vážně, – protestovala Saša.

– Smluvili jsme si rande U Slunce, chtěl bych si s nimi pohovořit.

– A proč?

– Chybí mi ještě to hnízdo ze skořice, myrty a nardu. A už by to bylo skoro všechno, – řekl sarkasticky.

– A taky smrtka, že jo, ta tam nebyla, – řekl kluk a se zadostiučiněním se na Jaroslava podíval. Vzápětí povzdechl: – Jsou to ufóni.

V hospodě U Slunce se sešla rozmanitá společnost pijanů i abstinentů, dveře se ucpávaly chomáči příchozích i těch, kteří odcházeli po jednom dvou pivech, zdolaných na stojačku, domů. Jaroslav se dovnitř málem ani nedostal, a když se mu to konečně povedlo, marně pátral po židli, na kterou by se usadil. Čtyři fénix spatřil sedět v rohu lokálu u vyhrazeného stolu, v jehož čele trůnil muž s prořídlými, nažloutlými vlasy. Identifikoval v něm řidiče motocyklu. Ale byly tu ještě další tři ženy, z toho jedna nevzhledná, životem usoužená stařena.

– Jen pojďte, pojďte, už na vás čekáme, – otočil se k němu chlapík. – Posaďte se, – ukázal na volné místo u stěny. – Jmenuji se Paleček, chtěl jste prý s námi mluvit, říkal Rudy. Jenom mi není jasné, kvůli čemu.

– Zajímaly by mne některé podrobnosti, – zakoktal Jaroslav, zaskočen tím bezprostředním úvodem, zatímco ženy mu podávaly ruce.

– Matka, manželka a dcera Katrin, – vypočítával spokojeně Paleček, žvýkaje poslední sousto večeře v ústech, jakýsi knedlík s omáčkou. Když odsunul talíř, zeptal se: – Dáte si něco k pití?

– Bikaver.

– Býčí krev? Dejme si radši nějaké španělské víno, souhlasíte? A vy, děvčata, nemusíte spěchat, – dodal rozverně. Jaroslav si všiml, jak svou dceru neustále hlídá, nespouštěje oči z bezprostředního okolí, takže i jeho slova měla nakonec opačný účinek, než se mu snažil namluvit. Došlo mu to až později.

Ženy se mezi sebou bavily, byly příjemně naložené, už ne tak nedostupné, jak je poznal při cvičení, ale sotva číšník přinesl rudé španělské víno, rychle se s nimi rozloučily, prý jsou pozvány na návštěvu a zítra je čekají další dvě představení, takže chápete…

Chápal, ostatně kvůli ženským stejně nepřišel. Konečně se mohl přeptat na Rudyho.

– Rudy nedorazil?

– Možná se ještě objeví, – řekl Paleček neurčitě. – Nebylo mu nějak dobře, měl horečku, vždycky ho to strašně vezme… ten sestup shora dolů.

Jaroslav usrkl víno, bylo lehké a příjemně natrpklé. Vzletná nálada, s níž přichvátal na schůzku, ho opouštěla. Potřeboval mluvit s Rudym, ne s Palečkem.

– Vy dobře víte, že nepřijde.

– A co by tady dělal? – vyštěkl. Z kapsy saka vyndal doutník, pečlivě ho ořízl a strčil mezi zuby, krabatil přitom tvář, do sítě vrásek v obličeji se chytili dva ptáci, dvě krhavé oči, které tu zápasily se životem. – Přišel jste mu říct, že je dobrej? To on ví. Málem se dneska zase urval, chce toho nechat, pohádali jsme se, tak poslal mě. Co za ním dolejzáte!

– Jednu chvíli jsem měl pocit, že umřu strachem… a pak jsem se zase narodil. Chápete, měl jsem strach. Ono rozhraní… je v něm cosi nevysvětlitelného, neuchopitelného.

– Co je nám po vašem strachu, vystačíme si se svým, – zaskřípal zubama.

– … proč si tu smrt přivoláváte, proč si ji malujete na záda, ten kýč? Devadesát devět zlomenin, pád ze čtyřiceti metrů… vy si protiřečíte.

– Lidi mají rádi život tím víc, čím víc se dotýkají smrti.

– Není už samo o sobě tohle otřesné? Proto snad nemusíte klamat.

– Klamat? – pravil udiveně, jako by onu možnost předem vyloučil. Na okamžik zmlkl, vzápětí však rychle dodal: – Co na tom, jestli měl nebo neměl zlomenou ruku, jestli mu napočítali devadesát devět zlomenin. O tohle se přece nejedná. – Ještě víc se zakabonil. – Čas je neúprosnej prevít, to on nám sedí na ramenou… – Zmlkl, ten okamžik tápání však trval jenom chvíli, obličej se mu záhy rozzářil: – Co jste říkal mýmu děvčeti, Katrin, to je můj život. Taky chtěla jezdit na motorce.

– Krásná, – přikývl Jaroslav uznale hlavou a ještě chvíli s Palečkem poseděl. Ale když uviděl, že si muž znovu a znovu dolévá, rozloučil se s ním. Nechal mu na stole stovku, byl nejvyšší čas odejít.

Ťapkal po kočičích hlavách náměstíčka a hledal na nebi hvězdu. Saša už určitě usnula a Jára jakbysmet, trochu jim záviděl, ale ne zase moc, odhodlání vyšplhat nahoru bylo naléhavější. Stožár byl studený, déšť se kradmo vrátil, čůrky vody stékaly až k jeho úpatí. Ručkoval pomalu, břichem se tisknul ke stožáru a cítil, jak se mu svetr a kalhoty lepí na tělo. Pár metrů nad zemí si musel odpočinout, najednou se nemohl rozpomenout, zdali se má dívat nahoru, nebo dolů, aby se mu netočila hlava, a tak klouzal očima po arkýřích náměstí a pozoroval v šeru ztichlé domy. Ještě deset metrů, ještě pět… Počítal kroky. Potom prolezl otvorem a byl na ochozu. Mohl si sáhnout na motorku přikrytou potrhanou pelerínou a obejmout kmen zasunutý v duralovém pouzdře. Mohl se dotknout věčnosti. Netoužil vylézt na špici, ostatně ani by to nedokázal, stačila přítomnost věcí a předmětů svědčící o tom, co je a co není v silách člověka. Odkud až kam sahají jeho šance, kde je ono pomyslné rozhraní…

Dole v maringotce se rozsvítilo světlo. Jaroslav se protáhl otvorem v podlážce zpět a začal sestupovat překotně dolů, ale hlasy se neozývaly, ba ani dveře maringotky nikde nevrzly, jen s oním světlem dolétl k němu tichý smích. Až vzápětí si uvědomil, že okno, které se směje, patří Rudymu, čekal na něho celý večer a on si dřepí doma. Seskočil z poslední šprusle dolů, dopadl na čtyři, bláto z dlaní otřel do kalhot a rozběhl se k maringotce, aby se o to prudčeji před ní zastavil. Potřetí zaťukat se neodvážil. Najednou zapochyboval, zdali Rudyho uvidí, v hlavě mu znovu vyskočil obraz příšerky, kterou Paleček vozil na plakátu, jež dostávala podobu smrtelně poraněného jezdce. V profilu okna se pak mihla postava. Přikradl se blíž a stoupl si na špičky, uzounká škvírka mezi záclonou a rámem mu otevřela oči. Spatřil subtilní postavu dívky, nepochybně šlo o Katrin, kterou potkal v hospodě U Slunce, poněkud rozcuchanou a zaskočenou, a přesto živočišně šťastnou. Spoře oděná, s košilkou přehozenou přes ramena, jež zakrývala malá, sotva znatelná ňadra, tu seděla u stolu, bosá. Zlatý Fénix seděl vedle ní, lýtka mu vykukovala z modrého županu a kouřil to samé smradlavé cigáro, které žmoulal v ústech Paleček. Katrin se smála.

Teprve nyní Jaroslav pochopil neskutečnost svého počínání, jeho místo je někde jinde, ano, tohle je život, devadesát devět Rudyho zlomenin, zatímco on neměl ani jednu, pomalovaná maringotka, filozofující stárnoucí Paleček i jeho roztomilá dcera Katrin, která s ním ještě před dvěma hodinami koketovala. I on žije, i on. Zmocnilo se ho nadšení.

Jel v autě a zpíval, hulákal oplzlé písničky, tisíckrát obehrané šlágry a hned zase lidovky, život není pes, jsme tu přece jen jednou…

V chatce vzbudil Alexandru, rozespale na něho mžourala.

– Byl jsem na stožáru, vydrápal se skoro do poloviny a sáhl si na motorku. V ráfku motorky je takový žlábek a to lano do něj přesně zapadá. Žádný čáry, žádný hazard, prostě maj všechno natrénovaný a vykoumaný.

– Potichu, nebo vzbudíš Járu, podívej, jak seš zmazanej.

– A je po tajemství. Na co si to jenom hrajeme?

– Proč jsi to udělal? Potřebovala jsem, abychom dnes večer byli spolu, nemohla jsem se dočkat, – pravila vyčítavě a vzápětí, jako by teprve nyní doopravdy procitla, se upřímně rozesmála: – Honem to svlíkni, nebo nastydneš.

V té uzounké uličce na dřevěné rohoži mezi dvěma palandami bloudil Jaroslav jen chvilku, ze Sašiny postele sálalo teplo a všechno tu bylo nezvyklé a nové. Vlezl si k ní do postele, ale bylo tu málo místa, sotva se do ní vměstnali, ležela mu v náručí zády otočená a schoulená do vajíčka.

– Viděl jsem Katrin, to je ta dívka, co jezdí s Palečkem pod motorkou, viděl jsem ji u Rudyho. Táta sedí v hospodě, hlídá ji jako ostříž a ona zatím…

– Co ty můžeš vědět?

– Na tý motorce nesedí smrt, ale čas, – skočil jí do řeči.

– Co? – kvikla zamyšleně. – Víš, že ti šednou vlasy?

– Na tý motorce jede čas a to je život, obyčejný život.

– No dyť, – řekla samozřejmě.

Dobrodružství předešlého dne vychutnával v posteli co nejdéle, slunce mu už připalovalo víčka a on ne a ne se probudit. Snil jako malý kluk a dokonale při tom snění omládl. Týden s Alexandrou na horách! Co jí to jen vypravoval o obyčejném životě?

Definitivně ho probudily až hlasy turistů, kteří tu na cestě do Krkonoš trávili noc. Jára ještě spokojeně oddychoval. Teprve potom si uvědomil, že na lůžku zůstal sám. Sáhl rukou na palandu nad sebe, ale ani tady Saša nebyla, polekal se, málem propadl panice a neuklidnil se ani v okamžiku, kdy objevil lístek na stolečku u okna. Stálo na něm:

„Bylo mi s tebou dobře, Jaroslave. Tys však krátce po tom usnul, zatímco já nemohla, a tak jsem až do svítání přemýšlela o tobě, o Járovi, o Hance a vůbec o všem možném. Tvé hledání vlastně jen urychlilo to, co jsem cítila už delší dobu, výlet do Krkonoš měl být tím prubířským kamenem. Nejde mi jenom o patnáct let věkového rozdílu, myslím, že bych měla ráda i Járu, je fantastický, ale přesvědčila jsem se, že každý hledáme v životě asi něco jiného. Včera večer jsi vylezl do půli stožáru ne kvůli sobě, abys dokázal, ty můj pupkáči, že na to ještě máš, ale kvůli nim, kvůli Havránkovi, Palečkovi a Katrin, abys objevil ten jejich zádrhel, to jejich tajemství. Neuvědomil sis, že oni předstírají proto, aby dávali lidem radost. Možná že se ti to povedlo, nebyl jsi však důsledný. Co když o dvacet metrů výš, právě tam, kde končí stožár, se jeví svět Rudymu zase jinak. I já bych chtěla znovu a znovu umírat a znovu a znovu se rodit, alespoň zkusit bych to chtěla, i kdybych pak měla těch devadesát devět zlomenin. A tohle na tobě přece nemůžu chtít, nebylo by to ani dost dobře možné. Já teprve musím hledat, zatímco ty, zdá se, jsi ledasco už našel. Pokusila jsem se dívat tak i na tebe a vidíš, jak to dopadlo. Hledal jsi smrt, já život, našel jsi čas. Ten nás spojuje, právě tak jako dělí. Moc pozdravuj Jarouška, rozhodně mu neříkej nic o tom, co se ti snažím vysvětlit, neboť šestileté dítě jen stěží může starším porozumět. Přeji vám pěknou dovolenou.

Alexandra.“

Strčil papír do kapsy a napadlo mu, že Zlatý Fénix měl zlomenou jen ruku a že ta motorka, co se s ní Paleček ploužil po laně, je pevně připoutaná, aby se nesesmekla, a že filozofovat o životě je snazší než ho žít. Copak tohle Saša neví, anebo to nechce vědět? Vždyť i on chtěl, tolik chtěl… dívala se na mě mýma očima. Nesmysl, to ten čas, pomyslel si roztrpčeně, ale potom si znovu vzpomněl na Čtyři fénix a na nadšení i skepsi, která se ho zmocnila v okamžiku, kdy zvítězili sami nad sebou. Možná že něco přehlédl, možná by se měl podívat na jejich vystoupení ještě jednou.

Jaroslav mrkl na hodinky, měli se hlásit na chatě nejpozději v neděli ráno. To bude dovolená. A tak vzbudil Járu a pustili se spolu do balení.

Lubomír Macháček
Údolí osamělých běžců

Ilustrace na obálce 6243_ha/Shutterstock.com

Korektura Regina Králová

Technická redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 12. 12. 2025

ISBN 978-80-274-4824-1 (epub)

ISBN 978-80-274-4825-8 (pdf)

ISBN 978-80-274-4826-5 (prc)