Pažitkový oheň

Výbor z básnického díla

Petr Hrbáč

Sestavila Božena Správcová

Znění tohoto textu vychází z díla Pažitkový oheň tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Druhé město v Brně v roce 2024.

§

Text díla (Petr Hrbáč: Pažitkový oheň), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 30. 1. 2025.

Můj Říjen

Mám duhovku navíc,
když nahlížím do studené tmy,
abych v otevřené děloze světových stran
spatřil svou mokrou, páchnoucí touhu.
Chlad vylamuje malé rumy z houkavé čelisti severáku
a kapličky,
co jich jen je po trnkovém okruhu,
bdí na kterýkoliv celý dům
nahodile odečtený z moudrých šelestů,
jichž je plný vzduch,
rváčský duch.

I psí zátylky ztlustlých habrů,
svištění z vyprazdňujících se potoků,
kde přehršle kropenatého listí
v sobě zahřívají srstnatý hluk,
mění vyrážku nebe v záplavu andělských potomků,
takže veškeré zemědělské stroje, zvlášť u Rašova,
odrážejí opile
vyžhavený puch.
(Sádlo se modlí v přístěnku.)

Šířím se trhavým pohybem,
přes dásně strání se stařinou,
přes viklavé trupy pohostinných vlaků,
nakonec padnu uspokojen u Tišnova,
hlupák z lahvičky s dřišťálovou medicínou,
zvučný pochybovač,
kornativý bůh.

Bis!

Hodiny závidím vám
a vůbec se tomu nedivím,
protože vzdálenost mezi dvěma polohami kyvadla
je strašná
a já skrze ni vidím do tisíce pokojů.
Slyším cinkat vidličky
a pozoruji mastné, lesknoucí se tváře,
z nichž bude čas žrát s rozkoší,
protože mu chvíli potrvá,
než je zcela vysuší.
A pak zůstanou jen zraky.
Z těch lidí zůstanou jen zraky
a ty se budou vpíjet do epicentra u dveří,
do epicentra výbuchu,
ke dveřím, kde exploduje čas,
hodiny, minuty, vteřiny —

Třicáté panství

„Nevěřili naší kuchyni,“
řekl správce třicátého panství
a pohlédl vlahým večerem vzhůru.
Jeho zrak se okamžitě propadl
do prázdné, černé a duté noční oblohy
a pleskl těžce o hladinu zahradní studny.
V ten ráz začala z nebe pršet záře,
která způsobila mnoho stínů v sadu.
Ony přívaly zlatých vod,
jejich síla není označena v kalendáři!
„Ano!“ křičel správcův syn
a trhal si pod stromem mnoho třešní.
„Teď mohu vyplivovat pecky k obloze,
když otec rozsvítil všechny hvězdy!
Teď mohu volat do tmy
a pohrát si s prázdnou ozvěnou,
když stará loď Země
pluje se skřípajícími stožáry Mléčnou dráhou
až tam, kde kraluje Orion
a na smetí se pase nebeský dobytek!“

Třetí Den

„A budete často, pane dřevorubče,
kácet tyto stromy?“ ptal se zvědavě.
„To záleží na počasí.“
Odvětil velký dřevorubec
a ještě jednou spočítal
množství svých nabroušených sekyr.
Úsměv se mu posadil na rty.
Prudký spánek jeho sekyr
letěl jako blesk lesem
a lesní zvěř v houštinách
setřásala rosu z kožichů.
A tu pojednou prohlédl,
zrovna tak hlasitě,
jako když udeří hrom,
jak když ráno spadne hvězda.
„Pohleďte!“ vykřikl a ukázal na vyrovnanou,
lesknoucí se řadu těch, které sekají.
Stalo se, jak předpověděl úsvit burácející.
Na každém z ostří nabroušených sekyr
vycházel kotouč nového slunce
a setkal se s očima, které jej spatřily.

Zpěv listopadový

Začíná okresní věšení
jablek na nitky
spuštěné ze stolů v rodinných sklepech.
Hihihahuhehiho!
Vrána ráno na mokrém plotě
zobák choulí do peří.
Hihihahuhehiho!
Osamělý stařec
vrávoravě vyplul
na dunící oceán slivovice.

Plot v zimě

Plot v zimě je strážcem stromů v zahradě
a roste mrazem do země,
aby rampouchy vzletně popohnal k růstu.
Ledovitá branka, černě zachmuřená,
zve ke vstupu do zimního poplachu klidu
a ornamentů.
Plot v zimě zestárle odolává úderům oblohy,
údery oblohy pocházejí od toho,
že obloha se dívá.
Také na zahradu za plotem se obloha úderem dívá.
A tu se všechny cesty vyrojily,
všechny cesty se vyplazily
ze zákoutí povětroňů,
kde dosud spočívaly stočeny.
Mezi poli vymrzl chvějivý sloup,
sloní noha špinavě křídových oblaků
a úder do pekla.
Ovšem plot v zimě
je strážcem stromů v zahradě,
nevšímá si dřevěně bitevní rozlohy polí
a jejich sloupů ke mračnům,
plot dusí teplo kořenů
a je strážcem zahrady v zimě,
divoké vyvětrané ženy s rozervaným obočím
a rukama od hlíny.
Tuhnoucí plot —
Tříštivá hranice přívratů vraních rodin.
Plot v zimě.

V restauraci

Zde všichni velkolepé sázce věří,
kterou uzavřelo pivo s povětřím
a pro kterou sebou okénko
na klozetu hluše tříská.
Vrchní pošeptal kostkované utěrce:
„Hledej pána!“
A už se třepotala jako plachty lodí
v rozbouřeném parnu mezi židlemi.
Dveře u kuchyně slavnostně nevypadají,
ale mají svou dlouholetou zkušenost,
stejně jako práh, naplněný až po okraj
stopami rychlých podpatků.
„Našim pantům čest a chvála,
ať v kotlích zahřmí zasloužilé obědy,
věkem vetché, ne však připálené!“
Nad restaurací,
jejíž štít,
letí hejno ptactva,
mává barevnými písmen
na cestě do cizích krajin.
Hromady párků se v šeru skladu velmi lesknou.
Stará utěrka už se loučí
a říká: „Mávej! Mávej víc!“
Dnes toho zase mnoho
v restauraci spláchnou
a umyjí.
Všichni plujeme vstříc budoucnosti.
I jídelny do noci zářící.

Studna potopeného srdce

Studna potopeného srdce —
Pod větvemi zteřelých stromů
je davičem ranní rosy
a zestárlou přítelkyní tmy,
ve zpustlé zahradě zeje za keři,
vězí v zemi,
ten rumpál propadlý do podzemí,
dávno netknutý klíč uslzené žuly.
V noci přijímá dotyky bloudivých kořenů,
ptá se jabloní na jména vykotlaných bůžků
i opruzených dětí
a na cenu klesající vody.
Když přijde červen se svými lžícemi a šťastnými nosy,
naslouchá tichému, červímu krkání,
zpozorní, když večer mžourající kluk
bouchne dveřmi od verandy.
Dlouho shromažďuje své drobné ráčky,
studniční korýše,
do hemživého hučení.
Má klobouček z trávy, šišatý a svěží po každém dešti.
Nedbá na spěšné a nevšímavé kroky,
čeká na toho, kdo k ní přijde pomalu a váhavě,
aby z ní vylovil potopené, chlupaté srdce,
oběť vlhké hloubky,
dětskou čepičku, jež kdysi prolétla skružemi.
Napřáhne k němu své šero
a zadoufá ve výměnu držení.

Spálenými kroky

Moc metařů jsi ve skutečnosti neviděl.
A přece chceš nyní,
aby metli
a možná i prášili,
jisker lupání
bánili,
pod stromy
s obludami modliteb děravých,
snášivých.
Jak znáš své město, řvoune,
který jsi ponejvíce
zbaběle tichý?

Sám a sám nazýváš mrtvoly krásnými jmény?
Zavrtat se s člověkem v posteli,
to by se ti líbilo.
Ale ještě víc
plakat mu do očí
deštivý vesmír.
To se s ženou nehodí.

Tchoří kožka

Rachot uskladněných zubů,
které se v kácení police vysypaly.
Zmatený postoj a pupeční jizva.
Stud.
„Běž k lesu!“
„Nepůjdu!“
Další tichá porada s jezírkem tmavých mravenců,
pro budoucí úžas.
Svěráky láskyplně chladí
svá inventární čísla.
Na stěně dílny visí
nepřátelsky tchoří kožka.
„Běž k lesu!“
„A nepůjdu.“
Bodejť by šel, když tam šlahouny ostružin
zobají krev z lýtka!

Bivak
motto: Bivak — tábor beze stanů

Pod pokličkou našla stará rybí kost
a krákoravě nad tím mávla rukou.
Pod pokličkou našla stará rybí kost
a vyvalila na ni oči
a byly to oči cest a souvratí
a oči horských silnic,
stará pod pokličkou našla rybí kost,
starý se tomu řehtal v křesle,
nastražil kost,
aby připomněl staré,
že už má dost hrkavého života,
vylekal se ovšem.
Neboť byly to oči cest a souvratí
a byly to oči trasy (zvonků)
a oči horských silnic
a bylo to, jako když akord
rozepjatě práskne kuchyní —
Rozuměl jsem starému…
Na zápraží tušil zápraží a jinak nic než prach —
Nic než prach —

Vesnická

Ochutnala cukr a mlaskla po motorce.
Chtěla na ní jet,
drnčet po silnici,
držet se ho nad bedry
a přivřít oči v zatáčce,
kde vítr dolehne
i bez potvrzení.
Přirazit k diskotéce
a mrknout na cikána Tibora!
Tam se kyčle kymácejí
a buben leští postavy
do zrnitého soumraku momentky,
cáry povařených mozků
chrstnou na pohlavní žlázy
za tajemného vyšumění zlatohnědého piva.
Les je blízko,
tam se lanka zchladí
i motorka si plyn nastudí.
A pak měsíc —
pýchavka —
studený kvaš bílkovin.
Ochutnala cukr a mlaskla po motorce.
Chtěla na ní jet,
dvorek ospale hlídal
a budík na stole
ukazoval za pět sedm.

Malá holka leze přes plot

Trucovité město — labyrint klínovitých, ale žárlivých barev.
Lopuchy a pelyňky smrkají ve zvláštním sále.
Líně teče stará čtvrť
do míjející železnice.
Jedu jako vyštípaný pařez po spálené Olomoucké.
Malá holka leze přes plot
v červené teplákové soupravě.
Je zaprášená na zadku a na kolenou.
Z výklenku cimbálově ramplujících oken,
kde nedávno odkvetly dvě řemenaté klívie,
ji pozoruje stařena
s kopím marné pomsty v zubech.

Nařčeni dobrem

Nařčeni dobrem ze spolupráce
dopouštějí se hoši rámusivých přestupků,
schválností bez záruky na bezpečnost.
Vyzbrojeni mastnými vlasy a hrubými hlasy
plivou, kudy chodí, jako draci oheň plivají.
Většinou jen do kopřiv.
Občas na vlastní boty.
Někdy propadají zuření svítivé šelmy,
ale její oči mají naštěstí na zadcích,
málokterý obdrží od krvavého chorálu samčích vášní
holé drápy.
Nařčeni dobrem
se šklebí.
Když se nudí, otevírají z dlouhé chvíle
nataženou nohou a vsedě
dveře do katovny.

Nocturno

Je večer a blíží se devátá hodina.
Rozepjatý večer, hvězdy spatří mnoho věcí,
co je spatří,
hvězdy spatří mnoho tvorů,
co je spatří,
mlžný černý obal generální noci
s tříštivými záblesky nehybnosti.
Krásná, černá, hluboká noc,
krásná, černá, hluboká,
hučící hlas…
Vysoko padá den nad nočním městem,
až k trámům, kde smolné traviny
rostou kořeny vzhůru
do ukryté kosmické půlnoci.
Jdu nocí za bitvou hvězd.
Jdu nocí za bitvou hvězd.
Jdu nocí za bitvou hvězd…

Lešení

Všude je samé lešení,
takže máš dojem
jedné veliké haly.
I stromy pak zanikají
v bouři prachu a slitinového zvonění.
Skoro už bys šetřil na nové skvělé divadlo či na co,
ale podíváš se pozorněji
a ono se tam nic nehýbe,
nikdo tam zkrátka není.
Jenom lešení.
A povrch omítky.

Podzim začal civět do oken

Dostavila se usmolená, lojovitá svíčka
a řekla:
„Byla jsem dlouho ve sklepě,
ale už se to nedalo vydržet.
Pojem času vtekl do mého krátkého, zatvrdlého knotku
a tam vyváděl.
Všude stál, jenom v knotku vyváděl.
Nechtěla jsem tuhle dobu mít na svědomí,
a tak jsem vylezla ze sklepa ven.“

Dobře.
Babičky napomenuly dlouhé, trubkovité teploměry
zavařovacích hrnců —
bylo to zbytečné, takoví staří kozáci! —
kaluž mokrých ohňů vybuchla nad lesy praskavým zpěvem
a podzim začal civět lidem do oken.

Hřiště u lesa

Teprve za šera přišli kluci kopat
na hřiště k lesu,
stydíce se nevědomky
za své rodné listy.
Bezy potemněle lály ostružinám
a na listech svalnatých dubů
zhasínala potrhaně ampliónová dechovka
podivným poryvem sem nanesená.
Kopali do míče drakem sešitého
a „buch“ a „bác“,
tupili ostrý sluch nameteného ticha.
Vyčouhlý kluk nejvíc pobíhal a volal:
„V té tmě se trefím jenom na každý druhý pokus.“
Ale tma to nebyla, nýbrž časová záhať,
ve které jen pomalu rozeznávali
dojemnost budoucích otcovských napomenutí,
zatím ještě nevyslovených,
protože jejich otcové byli dosud mladí.

Poprchává

První kapka prolétla chechtotem siločar,
když zazvonili.
Ale jakmile jsi tam dorazil, nikde nikdo,
i silnice je pustá
a obchůdek naproti vyplácí kaz.
V dětství byly vzdálenosti jiné. Ne větší, ale vřelejší.
Běžel jsi otevřít okolo sousedovic plotu,
za kterým začínala vdechovací komora
s pestrými řadami možností valivého slunka.
Lízání hranic podél pletiva,
tohle se jednou vrátí do nohou náhle bezradných
a nevědoucích kam jít,
zaboucháš na hlavu: je někdo uvnitř?
Ano, kupodivu stále ti samí,
které jsi za celý život nestačil poznat.

Když přijdu k sově na nádraží

Zvonek a kukuřice.
Sám sobě utajený, šířím se tak málo do potoka u silnice,
jak to jen léto dovolí,
a řezavé kopce v půlkruhu shnilých dožínek
čipernou myš žerou úvalními modlitbami.
Ozvěna ohromných skalních prdů břichatost lip šálí.
Myslím si, že jsem ještě mladý,
ale když přijdu k nádraží, láká mě to do podchodu,
kam vyhodili zmačkaný igelitový pytlík.
Oči studených světel
mě ze zdí
napomínají.

V Letovicích

Les u lisovské skály

Staré svetry s drsnými chlupy,
do nichž se zapletl přástevník medvědí,
bručí vzníceny tajemstvím lesní boudy,
ve které někdo zanechal holínky,
protože s pomalým příchodem plazivých ostružin
poztrácel odvahu k očichání podlahy.
A přece zde nedaleko
družička křemene
trhala k povzbuzení bouřky čarovník,
sáhla si na palec
a věděla, kdy uhodí.

1991

Veselská lada

Ó, hlohu, ty křivokališný obře,
ty večerní stíne, když páchneš,
povstalče šálivých větví,
jsi ukrutný prastrýc
s nemožnými kolci,
pozval ses na večeři,
která se podává
jako studený květnový talíř,
s myšími okraji
a předloňskou slámou
na popraskání huby!
„Mami, co to tam tlustě stojí?“
„Ale nic, ty má pastičko na prosík.
To je jenom duch mosazné trávy,
věštec nočních tkání,
rozmazaný knížepán z meze psích fialí!“

Lahvové z koloniálu v obci Břevnice

Poslech.
Poslepu poděs.
Kdyby tak slané sušenky
uměly vytřít paměť,
snědlo by se to
i se zelenou vzteklinou,
která je málo škodlivá
a syčením zahradních malin
dohlíží na tlustého chlapečka
ve spíži!
Jdu s tím pivem za přejezd,
probíhá plochým dolíkem,
za ním kvetou pupalky,
všechno jsou to stejně
americké noční svíce.
Silnice se bázlivě klikatí,
až vylezu na kopec, bude tam
pole ožírat les.

Mužská krása

Mají.
Zpropadeně.
A nosí.
Když na to myslíš a potěžkáváš,
hoří cesty, parky,
prosby poplivaně hýkají,
to všední zabručenec
nejtenčí chlapecké sádlo knotí,
aby si posvítil na pažoury,
aby pazuchy vydláb,
aby se proboural do hrudní márnice,
kde rosné zpěvy
na jeřáb ústrojí trestanecky úpí,
ba, vytahují se četné i čestné doslechy,
vzdechy rour
po městě inženýrům samovolně promují,
všichni spí za chůze,
už léta se neprobrali,
někteří muži jsou jako zrcadlové panny,
někteří kluci jako sluneční děti
a jejich oči bezbranně varují.

říjen 1997

Bez

Je už déšť pomlklý dlouho.
Trať tmy chytrácky zaplouvaná.
Keři se daří, věru, mohutně obec osvítil!
Vyšel se svými palci jedináček
do večera páchnoucího jako tisův švih.
Samé staré poklady: rukověť měděnkového
ducha,
natrhaný rozklad ovoce,
bučení kořenové báry!

Hovor s bezem je rovněž smrdutý:
— Kývám se, močůvko, kývám!
— Dívám se, kozáku. Dívám.
— Měl bys trochu všivé mlhy?
Bledé hvězdy se z ní draslíkově vyklubou.
— Ale běž raději spát, pante. Sklep tě napomíná.
— Nemůžu, beze, cupají kočičí krapky.
Večer je prolistěný až na potaz.

Tak bez učí kluky,
jak se z nich mají vyčernat holky.

1996

Jak spí

I náš.
I náš.
I náš.
Krutý velín
šoupavé noci,
která k ránu
vede nad ránem,
už jenom o vous chcíplé kočky,
spí,
a to tak,
že se rozléhá méně
v genetice kometárních pěnic,
které se pění pod okny,
pod okny,
která pořád spí (kdo ví)
a nikdy nevidí,
jak jde chlapec do školy
a jak
spí,
a jak otvůrky,
které jsou kazy,
na zámku v brance
čarují.

Lenoši

Víc řepy. Dej tam víc řepy,
ať je vidět nebeský obvaz,
obmotala se jím sluneční řehtačka,
polovina života, stále nerozumíš větám,
které oslepení lenoši a přátelé
přenechali duším zahrad a postelí,
chceš být největším z těch lenochů,
všichni lidé se snaží o práci,
milovat se do dvora napospas žumpám,
ó, krásná hudba guláše,
neustále vzniká nový svět,
ale venkov už nic nedává vyplivnutým peckám,
zbytky dužin na nich
vypadají jako stará válka, dosud vlhká.

Třešňové dřevo

Žádné dávno není.
Pouze lichá možnost,
vždycky příjemnější nežli sudý osud pětin, třetin,
zášleh před zhroucením,
ale jen povídej, klacku,
než tě zapálím a než budeš plavně svítit,
pochopím za tebe,
že se do nedalekého domu už nevrátíš,
a mlasknu si nad hrůzou ze své soukromé války,
kterou vedu proti sobě,
a bojím se o všechny své podoby.

V klášterním kostele I

Otvorem v klenbě pro zvonový provaz
je vidět do hlavní lodi kostela.
Všichni jsou připraveni.
I průvan je připraven.
I křoví je připraveno.
I vlak je připraven.
A hučí máslo,
i mládí hučí,
aby uvolnilo místo žlutým očím stáří,
které plačtivě září.

V klášterním kostele II

Kamenná pravda se možná prosazuje pomalu
a v průběhu jejího vysouvání na světlo
mohou mít kněží i krátkodobé náušnice
z nanešených pavučin
vystříbřených příliš ostrými nožičkami pavouků.
A nejzasloužilejší stín zahrady
mokvá stařeckým pláčem,
protože se už dávno utopila
mladá, huňatá sluníčka.
Bože, vypelichal jsi,
ptáčci ti už nic nepoví,
jen se budou až do svítání
hádat o víčka pivních lahví,
jakoby pozůstalých
po nedávno zrušené Jednotě.

Kdysi v loutkovém divadle Radost

Není to tak dávno,
nezmoudřel jsem ještě,
loutky ve vitrínách
mě dosud bolestně trhají na mluvící plameny,
šuškání po létech
zesílilo v údery jakéhosi dlaždiče,
dospívám ke zvláštnímu poznání,
že opilost má v rodokmenu
vznešenost hraček na poušti.
Vím také, že se mnou málokdo mluvil,
protože jsem nechtěl,
jenom ke mně mluvili,
mysleli si, že je slyším,
ale já jsem myslel na vyšeptalost
dvorů ošklivých,
spokojenou zadupanost
špinavé podlahy,
blažený útisk
předmětů s odvátými jmény.

Jakási huba

Někdy si tajně a zlehka přeju,
aby mi nezůstalo nic víc
nežli slunce na školním dvoře,
a zápach z pisoárů,
který by se do chodby vysouval,
by musel zhutnět v jakousi hubu
dychtivou ochutnat —

Hluchoněmá svatba s vápnem ze zdí,
ticho, ticho, odražená ptačí nožka nočního klavíru,
slovník: Bedlivě naslouchej dveřím,
zabouchnou se a už víckrát neotevřou,
ale tomu nikdo neuvěří,
zvláště ne, když to uvidí.

1998

U Sentic

Klus tmy aby se nad ohradami zarazil,
odkud čpění koňských pachů stojí
jako tvrdnoucí stébla třtin stále mrtvějších,
vstříc lesu to voní
a ronící hvězdy
nad smrkovými košťaty
vycenily zubaté odlesky.
Kdesi v hloubi cest
paseky duní pohledem
pravěké vážky
nebo huňaté můry,
hrob jahody objevíš
a výdech je jako sluneční bič,
slunce teď spí,
v jezerech hmyzí smrti zamžouráno,
poklop, úval, disk.

Pondělí

Voda z nebe crčí v pondělí.
Pokáceli stromy u kostela.
Šel jsem ulicemi v mokrém kabátě,
hřbetem ruky zkoušel,
jak ta černá látka studí,
kolik na mě napršelo,
zvířecí pohledy ze zahrad mne
míjely.
A přibývalo lidí,
všichni byli osamělí,
ti hloupější i ti chytří.
Jen vozovka se smála.
Vozovka.
Ráda tvrdé.

V květnu

Tance rybníka na zdech domků,
stará vrba šikmo vytahuje ze země vodu,
a potvrzuje tak meloun ve vzdálených deštích
jejich bučivým srdcem,
a činí tak spánek na pohovce v předsíni
přepadavý, jakoby prolnutý
stíravou geometrií splavu,
vyjít k řece je daň zapomnětlivosti,
kterou slastně trpěl někdo jiný,
slova se vzdalují, aby se zdála
na cestě mezi stráněmi barevnější,
pokud to ovšem nejsou veselá strašidla,
trčí travičky, krátké jako ocásky
hliněných ptáků,
nepohne se komín na stříšce udírny,
od lesa záchvěvy jetelů a pramenícího kamení,
pod lípou vystříknou oči ocún
rostoucí v Malé Asii,
brblejte, čerpadla na kurníkovém potoce —

Nikdy se nelze nikam úplně vrátit;
ani domů.

Život je samozřejmě krutý
(inspirováno pardubickým sídlištěm Polabiny)

Život je samozřejmě krutý,
podotkl habr u Pardubic.
A nápadněji nežli já
se bělá bříza.
Dodal —

Kdybych měl tužku z habrového dřeva,
myslel jsem si,
a kdybych jí kreslil habr,
ten strom mluvících stínů, seděl bych
v paneláku v pátém patře u okna.
Ale já nechci.

To je ta falešná svoboda.

Nejprve jsem rostl křivě,
pokračoval strom.
Ale pak jsem se vlastní silou narovnal.

Já naopak. Vrkl jsem.
Jestlipak víš,
že z vás habrů
sestříhávají živé ploty?

A šel jsem do spíže,
abych něco smutně sežral.
Cítil jsem, že na rozdíl od habrů
ze sebe lidé nechají živé ploty
dělat dobrovolně a s potěšením.

V Šebetově a před Melkovem
(výlet ze 4. srpna 2000)

Hospoda loudí po cestě
nedokonalé uhlíky z dřevěné hlíny,
marně, neohřeje se,
plešatý výčepní odpovídá pomalu,
dívá se do oken,
ale nevidí za nimi to,
co tam právě uškudlilo trochu času,
aby si ho schovalo
pro vysušovací zaječení,
které přijde, až pole ohluchne
a spadnou poslední ryngličky.
Pila překypuje kládami
a náklaďák ujíždí k obci,
zatímco nádraží spí,
opilé z toho,
jak mu už léta brní
v podzemí schované
staré lokty.
Sedím s tebou u stolu,
čekám,
potom zase mluvím,
jdeme pryč, už tam nesedíme,
les vytopil tvrdou vodou
díry vystlané pavučinami,
dovolil včerejšímu dešti,
aby chodil a vyptával se
na duševní boláky,
na povrchu je omočil,
takže zčernaly a pukly,
ale vůbec se nebály.
Šišky padají mlčky
ve smrkovém lese,
kde se ticho marně snaží složit
ohromného proutěného otrapu.

Čekali

Kos čekal na zahradu
ve větvích jejího příštího mrazu,
kos čekal v noci
na zahradu,
krtek teple obracel
tajný, letní kámen
pomalým rytím,
o němž
se mu zdálo.
Tma čekala na sání dálek
voňavých jiskřící štiplavostí,
dítě čekalo chvíli před domem
na kosa.

Nikdo nás neslyší

Je konec léta
a jádra trčí.
Papriky dozrály
s prasknutím
nebeských stád.

Nikdo nás neslyší.
Nikdo neví,
kde jsme.
Les se zamotal
a funí kořenovými
kulmami.
Kdesi vzpomněl
bezcitný prach
na neznámou mrtvolu.
Ostružina čeká
na večerní
spolknutí.

Bez snídaně

Dvorem…
Pleskavý blesk z okenních skel.
Rána sestupují do smetí
jako do koupele.

Tajemství Horní ulice

Rovná ulice a teplé stromy.
A pořád čtu knížky,
když se vracím domů,
vodní prach je mi v patách.
Branky zvoní na svá vnitřní světla.
Tepavý příběh běží zahradou
skrz protisměrné potoky snů.
Neposlouchej ticho pod listím,
protože je velmi pozdní a vzácné.

Lezec dvůr

Starý strupatý balkón
s nestoudně vyhrnutou omítkou
nemá rád barevné zmrzlinové kopečky,
které pod ním
rozpouštějí sykavky
ledu.

Teprve k večeru jsem na okně
našel drobnou můrku
z minulého večera.
Ten motýl měl vzorek
starých látek
nošených ženami,
které zůstaly na ocet.

25. 5. 2004

Když kvetly hlohy

Nad koridorem bouchavých tramvají
u keřů leží bezdomovci.
Hraje tranzistorák,
jako mravenčí kůlna.
Opodál cáry mrtvých psích duší
zdobí páchnoucí hloh,
který zakořenil v dobách,
kdy jejich misky
ještě zvonily
o plandavé jazyky.

jaro 2007

Na hřbitově

U hlavní brány se zpěvavé koše
nikdy nezbavují zuhelnatělých odpadků,
které vypadly z mužských ohryzků.
Za náhrobky šelestí blýskavě žluna,
než se na chvíli promění
v solnou sovu.
Stromy kradou mlze vratkou zátěž
prostřednictvím podivných dřepů.

Minutový slimák šedě sjíždějící
strupatou stopu
nalepil usmrcenou lásku
na šupinu
ocúnu,
a když vyjde odpolední měsíc,
je všude slyšet zauzlenou trávu.

inspirováno přechodným pobytem na vídeňském
Zentralfriedhofu dne 15. října 2005

Prosinec

Nevím, jestli je prázdnější světlo pouliční lampy,
nebo měsíce za míchanicí mračen,
auta, ti plechoví psi, už po ránu
držkují v prochladlé ulici.
Koncert se ukryl do podzemí,
jako obyčejně,
lékaři si prohlížejí stříkačky
a přemýšlejí o dutinách jehel,
vlak z venkova přirazil k nádraží
a vyvrhl chumly pomotaných lidí.
Vrážejíce do stínů svých večeří,
naloďují se do tramvají
a plují po řece stárnutí
vstříc opici s obličejem
sýru posypaného skořicí.

Děti se šinou do školy,
hážou taškami a svěžími zadky,
něco si pro sebe brblají,
taky ještě spí.

2006

Obvod Brno 2

Někde v minulosti
zanedbané dveře zejí mnoha třískami,
nechal jsi je opuštěné.
A starý televizor mží jak pažitkový oheň.
Budíš se znovu a znovu,
pyšný už dopředu na své mládí,
které teprve objevíš,
po spěchu jako po vyšvihané slavnosti.
(Ne, tůň drží polního boha ve hrouživém náručí!)

Scházíš,
což znamená mimo jiné
vracíš se.
Údolí za městem, ve výšce lučních třeslic (dlouhých)
se mnohokrát pářila s helmou povětrné sladovny
a hnědá královna hub hladívala měkce oční klíny,
jenže potom se ztratila v proluce.
Rozskočila se!

Cestuješ bokatým, volským autobusem,
je pojištěný na zhasnutí v temné mlze.
Jak stárneš,
pořád bolestněji oponuješ
táhlům, která uvádějí v chod
jednotlivé podoby vzlykacích norem.
Jako by někde dravě svítily erby čekáren,
kam lehká noha nemůže,
kam se lze jedině dovléci,
nezapomínáš však,
že i slast je zahrnuta v bolestném.

Šerosvit v domácnosti

Kabely a tašky,
tahounství kníká.
Otevřeš dveře
a pokoje se opřou do předsíně
severním světlem.
Jedna sedí v kuchyni
a chytá slunce z okna do dvora,
druhá v pokoji u televize
hojí kolena.
Jakoby skryté hodiny,
kolo života na stěně,
do hrdla tlačí
stínová slova.
I kocour
hlídá
polétavý program.

jaro 2007

Pozoruji z vlaku rýžová políčka

Pozoruji z vlaku rýžová políčka,
voda zrcadlově stojí,
padají do ní rozdráplé koudele
mých dětských myšlenek,
až tady v Japonsku jsem je znovu zachytil,
třpytné slunce cinká na hory
jako dobře vyladěné triangly,
v duchu si mručím
ptáky.
Pozoruji z vlaku vyšinuté bambusové hájky,
neumím je popsat,
mít tak tužku a zkusit je nakreslit!
Kupuji si kávu v plechovce
a řeka pod tratí
je našlehána balvany.
Hida Takayama e itteimasu!

Drobný déšť zalévá Macujamu u lázní I

V Šikiho muzeu básně jako bičem napsané,
také po ulicích velké pamětní kameny sekihi
s vlakovými a karafiátovými verši,
malebné, malované tramvaje však
město zmenšují a zmenšují,
až nakonec panenka v lázeňském orloji
s úklonou
polyká čokoládový
pětník.
Moře oblévající Šikoku mlhami
a balvanitě protančenými lesy
se chraptivě směje:
„Kde máš Santóku?
Zatoulal se k ústřednímu topení?
Aby se tam nerozpustil…“
Procitám, je mi zima, sveřepě
civím na šklebivé suvenýry.
Omijage ga jasui!

Vracím se z Kamakury do Tokia

Soumrak je měkký a rozsáhlý jako Brahmsova symfonie
anebo jako mrazicí pulty v Mase uzeninách.
Lidé ve vlaku sedí se zavřenýma očima.
Zato já zírám, sleduji slunce, které vyvolává hřbet
moře do zápasna,
snad se voda nezačne vařit,
jsem spokojený
jako polovysušená a zase nakropená žába,
                 i když mě čeká tlačenice
na centrálním nádraží.

Takamacu v květnu

Jdu po ulici v cizině,
která je mi tak blízká
a příjemná
jako nádoba na polévku.

Dýchám jemný déšť,
natahuji za sebou park,
anebo spíše on mi
přišlápnul
zádušní květinu?

Stojím v přístavu.
Vypluji půlnočním směrem,
abych našel
svou vnitřní, osvětlenou
horu.

V okraji pusté pláže pozoruji porosty svlačce dřípatkovitého

Vlny přinášejí k Šódošimě matné zvuky rybaření,
čímž myslím to, jak ryby pohybují ploutvemi,
aby zachytily trochu slunečního slizu.
Vzdálení rybáři nedělají nic,
předstírají, že je svědí palce,
rychle se otočí
a ukloní lodním železným konstrukcím,
šplouchne pták,
který omylem upustil do moře
japonsko-japonský slovník
pro zbloudilé Korejce a přichomýtlé Moravany,
až se setmí, bodavé oko z křoví
začne tlumeně houkat: „Tlam-tlam-tlam!“
Čistí tak tlamu rozměrné mořské obludy,
která ve dne předstírá, že je výhledem,
a v noci námořním roštím.

Šiunzan
Hora purpurových mračen

Čtu si v kapradinách, sípu v horkém odpoledni
a japonský lesopark mě mlčky chytá za nohy,
pěšiny jsou v něm zarostlejší a divočeji napnuté nežli
v našem lese. Z města zaznívají sirény sanitek
a policejních vozů, vysoko nad severním Šikoku
se klepe šustivě bedlivý vrtulník.
Skřeky nepovědomých ptáků dále obarvují stínohru mnohých
nečekaně vyviklaných kmínků,
nakonec se dostávám k rozlehlému buddhistickému hřbitovu
a několikrát se ohlížím zpátky k hoře, jestli z ní za mnou nesbíhají
duchové zesnulých.
Měli by to snadné, nejsou tu žádné zdi, které by hřbitov
oddělovaly od okolí.

Óšima, u svatyňky Hara

Takové Japonsko mám nejraději.
Pod svatostánkem rýžové políčko,
nad svatyňkou rozpřáhnuté slunce.
Pádí oblohou do všech stran světa,
rozhučelo se coby hudební vikýř,
opásalo oblohu,
září ještě molekulárnějšími
vrstvami stromů,
u jejichž úpatí vousatí1
duchové
v podobě jednonohých kapradin,
mávají svými brčálovými prapory
a bručí si:
moře je hasič,
moře je žáha,
moře sní o vesmíru,
na kterém je pěna.
Dutý bůh ušlehal svoje světla,
nyní ona Jeho, ne On je
pečou nad obraz.

1 Tvar slovesa „vousatit“.

Šótengai pod nádražím v Atami

Mumraj kvílí radostně
za své nadívané balíčky.
I podzemí je rozechvělé
četnými nabídkami snářů
a pleskotem čerstvých ryb.
Všude po japonsku vymalováno
a zpentličkováno,
cítím se jako fanfára
těsně před opuštěním trumpety,
na perónu šinkansenu
mě však málem dostihne
znetvořený medvěd,
zdánlivě zdřevěnělý v sousoší
před turnikety.

Odawara

Stojím v parku v kopcích nad městem,
myšlenky se mi rozutekly
za několika vzdušnými potůčky
ptačích zpěvů.
Jsou jiné nežli ty naše,
ale brzy si libuji v přeskakování větví,
v hladinkách jezírek
letmo viděných z pisklavé výšky,
klíčím v zeleni,
v zeleni,
v zeleni.

Obrovský pěnišník
mi navždy
něco
zamkne
do očí.

Lomikámen výběžkatý
zavrčí mramorově
u nohy.

A bambusy zapraskají nezřetelný pozdrav.
Pozpátku, potvory.

Poklad výletníků

Nepršelo a déšť číhal ve stvůře času.
Pálavou spěchaly tařice jako
utopenci z vesmírného jezera, každá zapálila
jednu chlupatou myšlenku,
ční jazylku.
Někdo utekl ostatním,
a hrál si na samotu,
jiní však žvýkali chleby
s vajíčky.
Cyklisté u piva
a starousedlíci vedle vrat
nabírali slunce do koster,
které potom večer tiše zářily.
Kdosi na kopci u žahavých skalisek
četl rybízovou knihu.

2007

Pod jasanem ztepilým u zámku v Židlochovicích

Černavé pupeny sametově oko hladí,
skoro jako želví nášlapy prošeptané v zemi obrů.
Dřevění titáni marně čekají,
až pro ně myriády mušek konečně sepíší
balet procezený hvězdami.
S každým dalším deštěm
se koruna stromu více podobá
smaragdovému moři s trojokými pannami.
Opřu se o jasan
a zabzučí ve mně
louče nebo tenorové píšťaly.
Po skřípavé cestě pomalu přichází
mlhový strýc, voříšek, ten všestranný kropič
šumících ratolestí.
Snad to nepokazí horny
svými pozlacenými dioptriemi
a houkavými decibely.
Dudek2 by možná poradil.

2 Upupa epops.

Když sám ještě v úplňku není

Měsíc okusuje střechy, když sám v úplňku ještě není.
Čteš si barevné stránky — jako z reklamy na čokoládu —
o dinosaurech příbuzných tyranosaurovi.
Noc ve zmenšených akordech vyhrává
na xylofony ukryté v jiných vrstvách holografického vesmíru.
Kdesi písek piští jako myší papež,
jednotlivá zrna se obracejí k pohřbené sluneční masce.
Vítr nasázel do sklepů pavouky a venku obrací trávy v šelmí drápy.
Klarinet odešel na delší procházku
k okrajům města,
kde průzračný močál snů
vybublává všední venkovské zjevy:
chraptivého psa, slepici ukázněnou
hypnotickou hromadou hnoje
a prázdnou garáž s prasklinou ve zdi.

Óda na kočku
Woodymu a Mattymu

Především mi odpusť mou troufalost,
ale Ty víš,
že příliv, ohromující síla Měsíce,
duní a převrací kontinenty
ve shodě s Tvým předením —
Tvoje tlapky, skryté břitvy,
jsou paprsky zabíjení i lásky,
neboť láska je zabíjení,
jdeš tiše jako přízrak snu,
nocí jdeš, řveš jako příboj moře,
nikdo se Ti nevyrovná, duchu noci,
jsi našlapování, jsi lovec, a zabíječ,
jsi hebká duha a pršení starých dešťů,
jsi paměť stopařů, jsi páteř keřů a žhnoucí savany,
jsi oko Jupitera, příšerné planety, i pána všech hnutí na této zemi,
jsi kočka, paní hrobek a tichých šelestů po smrti,
jsi požírač obrazů, které povstávají z mrtvých,
jsi šelest a dunění,
jsi mrnění, vouskaté rytmy času,
jsi řev, burácení a klid staré země i noci,
jsi stín a jeho prokletí,
jsi hebké blikání atomů,
dali Ti jméno Šťastný,
možná šťastný jsi,
ale především
vidíš, a to vidění je řeka,
nikoliv snů, ale skoků,
jsi hlídač halucinací a přízraků,
vidíš v temnotách travnatá zákoutí a padající meteory,
přicházíš stejně, jako ležíš,
hrabeš tlapkami ve vřelém víru slunečního tančení,
a já jsem zcela bezmocný vůči Tvé kráse,
a proto nadále sním.

Čajová krása pěnišníku3
wen ke du juan

Z větví napodobujících pohyby paží
dvořanů čínského císaře
stoupá nepostřehnutelná vláha
lákající pestroplachého ptáka,
který stříhá vítr na sršivé pentle.
Pralesní slunce bučí na ojíněné kameny
i na žáby — dcery deště.
Starý básník v chýšce mezi bambusovými klouby
poťukává o svůj prořídlý chrup
násadou štětce,
jako když na xylofon hraje.
Za plotem arboreta trolejbusy těžkopádně sjíždějí svah
okolo zchátralého stadiónu,
kde se exkrementy potrusivých hlodavců
rozpadají jako pečeti
dávných tyranů.
V noci pěnišník vypustí z květů
prostřední slovo fénixovy
hořlavé věty.

3 Pěnišníky nejsou botanicky příbuzné čajovníkům.

Zpívají kosi

Mistrné variace kosů
mi stín činí vábnějším,
odpočívám,
dotýkám se moudrosti jak tesařík,
brouk pomalu očichávající dřevo,
jeho egyptsky zateklou vůni,
a pozdní jaro všechno směřuje
k dunivému pádu do nádherné vodní
říše!
Však hvězdy vykviknou po setmění,
ty zdánlivé tečky za uměním!

Sláva starých knih

Jsi mladý, jsi dychtivý, posloucháš déšť,
nejdeš ven, chceš slyšet za oknem ty zvuky deště,
sedíš doma jako z trestu, ale je to privilegium.
Řekou chodíš, tichem dna a starých štěrků, neznáš se,
a přece čteš, zníš,
nechceš listovat, rozumíš i ve spánku
valícímu se vyprávění.
Jsi starý, déšť je stejně krásný jako sedmikrásky,
hnijící světla, děla kyselky, šílená kořání!

Věčný chlapec a jeho prokletí

Bazén se zhluboka smál
sluneční odlesky vyskakovaly z vody
na všechny strany jako myšlenky pološíleného dítěte,
a chlapec, který jednou bude spát více s muži
nežli se ženami,
sál ohromnou energii země bosýma nohama
a místo deště na něj padal
problikávající zelený chorál.

Řeka

Starší jsem kámen.
A klouzavé dno.
Proudím vzpomínkami.
Nerozumíš, nevzpomeneš si, protože uplývám
jako následky.
Studená paměť, sedánky.
Břehy a máty s vrbami.
Bublina, poradkyně bahna.
Stíny pstruhů na chvíli ukradnou oči.

A zase to dětství (II.)
Robertu Fajkusovi

Tikají rybízy u drolivých zdí,
teplý dvorek smáčí laskavý stín.
Kopřiva čučí až do ponravy.
Položím dlaň na zídku,
příjemně zahřátou,
uslyším sluneční chichotání.
A broučí krovky.

V arboretu
Vítu Ondráčkovi

Několik kroků od zastávky Bieblova…
Perforovaná dlažba...
A pak už šílenství!

Volná kočka, volná kočka, vlající šeříky a plovoucí květiny.
Seřízený obr nakloněný nad Brno jako mentor
dští paprsky do ježatých i hebkých porostů, kývá kontinenty
a usmívá se jako prasklina v bochníku.
Slunce řeklo toto:
„Usmažený mozku, vysušený svědku, kulhavý dědku! Já jsem
               pán jiter,
slitovný kat s úsměvem napájeným jezírky do šklebiva!
               Rozmisťuji mocné
drvodělky, nadnáším pestřenky, otáčím snivé chlupatiny
               čmeláků!
Usedám svým ohromným teplem do travertinů,
slyše dunění zvonů od svatého Jakuba i ze svatopetrské
               katedrály!
Salvia dagestanica, Veronica liwanensis, Cotoneaster
               procumbens!
Cítíš vůni prastarých keříků, doklovaných mateřídoušek,
               jimž skály nevzaly vůni?
Já jsem i pán noci, kterou vodím jako směšnou tetku
               s očima smrtky!
Slyš tóny, usedej na zkamenělé mezky, přivři dvířka
               do snových kataraktů,
aby ti nevyprahly!“

Mlčím, potím se, rostu jako hrušně na podzim.

Bublinatka jižní4
(ještě jedna báseň o arboretu)

Zlaté květy zaplavily nečekaně
bazén s periskopickými saracéniemi.
„To sem zanáší kačeny na pařátech,“
míní můj známý, docent přes ostřice.
Jaký svítivý hluk pro mé slyšící oči!
Hlavou mi kolotočářsky
strakaté tanečky běží,
do věží nahlížím vodních i podzemních,
s kvákavými poklady i s šuměním moudré vláhy!
Znakoplavka se přátelsky šklebí
ve světélkující kružnici.

4 Utricularia australis.

Vítr a les

Jehličí voní jako vždy,
ale ta vůně je okolo a poblíž, víří tančivé mušky,
nerozeznáš, odkud přichází.
Vítr!
Odevšad se vzal a kdekoliv se zrodil.
Hřbitovy tě volají,
strakaté a křiklavé písně poletují,
potřebuješ jméno, to tě spasí.
Kociánek!
Ještě před dvaceti lety žil u balvanů ve svahu,
nyní vnímáš jen temné dunění přicházející noci,
kdysi jste si tykali,
ale teď stojíš a zděšeně mlčíš.
Vodu voláš, vzýváš tůně,
prosíš potoky!
Odpovídají.
Ochotně opakují jména, která jsi zapomněl,
chrlí je, třpytivě vyhazují na hladinu
jako trosky věčnosti.

Fryšava

Po silnici sice, ale kolem trav a blatouchů
stoupáš k polní tváři vesnice,
blíží se večer, který sem skanul jako
vousy podzimu,
jsi kravín, jsi stodola a sláma,
ležíš tiše a zlátneš
pod hukotem
Měsíce.

Cesty přesnosti

Božena Správcová

Seběhnou se na vás obžerné metafory, a budou pošťuchovat i děsit. Některá z nich zasvítí jako drahokam na skládce oživlého haraburdí. Především rostliny, ale i věci tu jednají, mají nějaké spády, něco chystají. Lidské bytosti s nimi skoro splývají, protože činí totéž, málokdy něco navíc. Celý svět vydává nějaké zvuky a Petr Hrbáč jako by trpělivě, notu po notě, zapisoval partituru té olbřímí symfonie – úkol těžký a bez konce.

* * *

Básník Hrbáč byl systematik a umanutec. Sbíral vjemy – a šel jim důsledně po stopě. Chycené nepustil, dokud jim nepřišel na kloub a nepojmenoval je co nejvýstižněji. Divoká košatá slovní spojení a leckdy bizarní obrazy občas někdo nemohl strávit a nařkl je ze snahy o originalitu za každou cenu, ale nespravedlivě: Hrbáčovi šlo o přesnost.

Když byl s nějakým vjemem hotov, nechal ho být a pustil se za dalším a tak dál, až do konce stránky, až do konce expedice, stlal je na sebe, marnotratně, ve vrstvách. Takové sběračství je ovšem svou povahou horizontální, a přímo touží, volá po vertikále. Pokud se takové vrstvy ať už záměrně či samy od sebe vertikálně propojí, všehomír zatrne slastí.

* * *

Jedním z nejdůležitějších Hrbáčových témat byl čas. „Cvak, cvak, / hodiny ukusují čas jako kat.“ (Studna potopeného srdce, b. Z dětství) Čas a jeho rychlost, pomalost, neúprosnost… Minulost, přítomnost, budoucnost. Pořád jako by se s časem tiše a úporně pral, na pozadí každé básně, každé povídky, každé skladby. Sviští jimi nebeská tělesa, vesmír. Velmi nenápadně je přítomen také bůh, v různých podobách. Svým způsobem tedy opět čas…

Z vertikálních mezníků jsou nápadné všudypřítomné kmeny stromů, ale především studny. Něco do nich padá, něco z nich leze, něco v nich bydlí. A taky záchody. Záchod je opakem studny. Obé má co do činění s vodou. A se začátkem a koncem.

* * *

Člověk Petr Hrbáč byl z nejrůznějších důvodů pořád jaksi ve střehu. A tak i napětí mezi nutkáním a strachem jít s kůží na trh u něj bylo velmi vysoké a syčí mu za každou básní o něco zřetelněji než jiným básníkům.

Okrová kožená bundička a aktovka chodily všude s ním. Na Bítově jsme se ho s Luborem Kasalem snažili naučit mariáš, ale místo toho nám vyprávěl hrůzostrašnou slovenskou pohádku o vraždícím pidižvíkovi Loktibradovi. Loktibrada pak vylézal všude, stačilo, aby byl na ohoblovaném prkně suk. Já vám dám mariáš!

Jednou měl Petr číst Mezi ploty, na kulturním festivalu v psychiatrické léčebně. Doprovázeli jsme ho, vzali jsme to doprovázení z gruntu a šli do Bohnic pěšky podél řeky – Ondřej Horák a Václav Kahuda, Kahudův tehdejší pes Toník a já. Rostliny se přátelsky otíraly o nohy. Stromy pod Trojou byly stříbrné od kormoráního trusu a Toník se trochu bál lvích pachů ze zoo. Nad kopcem dokonce vyšel hutný šlehačkovitý obláček. Jenže jak jsme se blížili k tomu blázinci, Hrbáč čím dál více mlkl. Za plotem byl zničehonic hrozný mumraj. Davy proudily, odhazovaly kelímky do košů a halekaly. Výletní lehkost byla ta tam. Dovedli jsme Petra do pavilónu, kde měl to vystoupení, do úplně prázdného sálu. Oddechl si. Odložil aktovku, sedl si ke klavíru a velmi dlouho nám hrál. Nevěděli jsme, že na klavír se dá hrát tak krásně.

* * *

Petr Hrbáč nebyl žádný konstruktér – a to měl společné právě s Václavem Kahudou, s kterým se velmi spřátelil. V něčem si tito dva velcí básníci byli opravdu velmi podobní – v pronikavosti smyslů, také jistou zvířecí nastražeností, ale i nelidskou pamětí, do které ukládali hlavně pocity a všelijaké detaily, třeba i pachy. Oba se pouštěli do prózy, rýmy jim byly těsné. Petr Hrbáč se snadno vyplašil, ale Václav Kahuda nikdy. Tomu v očích trvale svítila ironie, zatímco Hrbáč ji jako brnění nepoužíval. On vlastně jako brnění nepoužíval skoro nic, žil si v tom svém Brně poměrně neobrněn. Měl tam maminku, babičku, nějaké sukulenty a kocoury. Myslím, že také balkónek. A pak ještě Královo Pole a stolní společnost v čele s básníkem Vítem Slívou. V Praze kolovaly fámy, jak si tam v nějaké hospodě navzájem čtou a rozebírají básně, jak se o nich do krve přou a mnoho u toho pijí. Chvěli jsme se u toho hrůzou a závistí.

Pro Hrbáče byl asi nejdůležitějším smyslem sluch. Celý svět, úplně všechno na něj mluvilo, zpívalo, burácelo, kvičelo – hlavně porosty. V porostech trávil hodně času, a aby s nimi mohl diskutovat na úrovni a oslovovat každou rostlinu jménem, stal se soukromým botanikem. Měl rád systémy, tak prý i proto. Jeho básně jsou systematické zápisky z různých zarostlých strání, krajin, měst. Slova mu na to všechno nestačila, proto měl ještě jednoho velkého přítele: syntetizátor, synťáček. Hrbáč byl skvělý muzikant a hudební skladatel. Málo lidí jeho hudbě rozumělo, protože to nebyla hudba lidská: byla to hudba rostlin (hlavně plevelů), ale také hudba věcí, haraburdí, divných zákoutí, skřítků a vesmíru. Byla nádherná a já doufám, že ještě pořád někde je a někdo ji jednou najde, pochopí a vysvětlí i lidem.

* * *

Nechápu, proč na jeho poezii nijak nereagovali surrealisté, vždyť psal podobné věci jako oni. Nepotřeboval žádné deštníky ani šicí stroje, on prostě takhle viděl (slyšel), zatímco oni si většinou bohapustě vymýšleli. Možná právě proto o jeho tvoření tak zarytě mlčeli.

* * *

Občas se pokoušel o rýmovanou poezii, ale rýmy mu příliš neseděly. Najednou se ty jeho trsy metafor začaly vydouvat a vadnout, proměnily se – přestaly být nutné, začaly nějak zaumně šustit. Při práci na tomto výboru jsem se jim trochu vyhýbala. A vůbec – vybírám básně pouze z jeho knižně vydaných sbírek! Nechci slídit, co komu posílal soukromě. Pokud to pak chtěl vydat, měl možnost, určitě nic neztratil ani nezahodil, systematik. Jestliže něco bylo tak soukromé, že to podle něj vyjít nemohlo, ať to soukromým zůstane i nadále.

* * *

Básně Petra Hrbáče jsou svého druhu deníkem – cestovním, poutním, chtělo by se dodat. Ale nebyla by to pravda, Petr nebyl cestovatel ani poutník, byl spíš chodec, jezdec vlakem, pozorovatel krajin, věcí, rostlin a tvorů, trasér a prospektor tajných dějů a vztahů mezi nimi. Vedl si o tom pečlivé záznamy a občas je vydal jako sbírku básní nebo povídek, vypálil na CD jako hudbu. Tak se běžně dorozumíval se světem i sám se sebou – žádná sváteční chvilka poezie, spíš pracovní plocha, způsob existence nikoliv zvolený, nýbrž shůry direktivně přidělený.

* * *

A ještě je tu jedna záhada. Proč se Petr tak horečně vrhl na studium japonštiny? Domýšlím si, že možná teprve japonština pro něj byla dostatečně cizí řečí, cizejší než řeč jestřábníků a ostružiníků. Chytil se jí a už nikdy nepustil. Básně z cest po Japonsku ve sbírce Jak plyne čas jsou nejspíš vrcholem jeho básnického díla. Při nesoustředěném čtení by se mohlo zdát, že je to taková ta „turistická“ poezie, kvůli které někdo prohlásil, že básníci by raději neměli cestovat: v omámení smyslů pak mají sklon považovat za poezii už samotná cizokrajná jména a místní zvláštnosti, k jejichž výčtu připojí ááách a neštěstí je hotovo. Jenže Hrbáčova sbírka Jak plyne čas představuje cosi mnohem hlubšího a osudovějšího než nějaké momentky z výletu. Vypadá to, jako by Petr celý život čekal, až se uvidí právě s Japonskem. Nejsou to básně o Japonsku, jsou to básně o Petru Hrbáčovi v Japonsku a o Japonsku v Petru Hrbáčovi. V kontextu Hrbáčova díla září zvláštním světlem. Nevídaným druhem lásky a smíření, které Hrbáč v Japonsku sám pro sebe vynalezl. Nebo jinak: naprosto cíleně, s mnohaletou náročnou přípravou, se tam pro ně vypravil.

* * *

Nesnažte se prosím Hrbáčovu poezii číst příliš rychle a všechnu najednou. Zasypala by vás. Nenechte se strhnout jejím tempem, někdy docela divokým. Buďte opatrní, trpěliví a ani slovo nevynechte. Každému slovu věřte. V té poezii nejsou žádné ozdoby, žádné manýry, je to jenom holá pravda, někdy malá a někdy i docela velká.

Ediční poznámka

Při výběru básní jsem vycházela výhradně ze sbírek vydaných za života autora.

Prvotina Via Borealis vyšla jako příloha časopisu Tvar v roce 1994, z ní pocházejí básně Můj Říjen, Bis!, Třicáté panství, Třetí Den a Zpěv listopadový.

Ze sbírky Studna potopeného srdce (Brno, Petrov, 1996): Plot v zimě, V restauraci, Studna potopeného srdce, Spálenými kroky, Tchoří kožka, Bivak, Vesnická, Malá holka leze přes plot, Nařčeni dobrem, Nocturno, Lešení, Podzim začal civět do oken.

Ze sbírky Podzemní hvězda (Brno, Petrov, 1998): Hřiště u lesa, Poprchává, Když přijdu k sově na nádraží, Les u lisovské skály, Veselská lada, Lahvové z koloniálu v obci Břevnice, Mužská krása, Bez, Jak spí, Lenoši, Třešňové dřevo, V klášterním kostele I, V klášterním kostele II, Kdysi v loutkovém divadle Radost.

Ze sbírky Špička (Brno, Petrov, 2002): Jakási huba, U Sentic, Pondělí, V květnu, Život je samozřejmě krutý, V Šebetově a před Melkovem.

Ze sbírky Čekali (Brno, Weles, 2007): Čekali, Nikdo nás neslyší, Bez snídaně, Tajemství Horní ulice, Lezec dvůr, Když kvetly hlohy, Na hřbitově, Prosinec, Obvod Brno 2, Šerosvit v domácnosti, Poklad výletníků.

Ze sbírky Jak plyne čas (Brno, Masarykova univerzita, 2011): Pozoruji z vlaku rýžová políčka, Drobný déšť zalévá Macujamu u lázní I, Vracím se z Kamakury do Tokia, Takamacu v květnu, V okraji pusté pláže pozoruji porosty svlačce dřípatkovitého, Šiunzan, Óšima, u svatyňky Hara, Šótengai pod nádražím v Atami, Odawara.

Ze sbírky Na okraji topologické propasti (Brno, Druhé město, 2018): Pod jasanem ztepilým u zámku v Židlochovicích, Když sám ještě v úplňku není, Óda na kočku, Čajová krása pěnišníku, Zpívají kosi, Sláva starých knih, Věčný chlapec a jeho prokletí, Řeka, A zase to dětství (II), V arboretu, Bublinatka jižní, Vítr a les, Fryšava.

Respektovala jsem, až na pár výjimek, chronologické řazení.

bs

Petr Hrbáč
Pažitkový oheň

Výbor z básnického díla

Edice Poezie

Sestavení výboru a doslov Božena Správcová

Ilustrace na obálce Mj_arch/Shutterstock.com

Korektura Jaroslava Bednářová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 30. 1. 2026

ISBN 978-80-274-4857-9 (epub)

ISBN 978-80-274-4858-6 (pdf)

ISBN 978-80-274-4859-3 (prc)