Jméno korábu

Pavel Renčín

Znění tohoto textu vychází z díla Jméno korábu tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Euromedia Group – Knižní klub v Praze v roce 2007.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

§

Text díla (Pavel Renčín: Jméno korábu), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 9. 1. 2026.

Všem lidem, kteří mají dost odvahy a vůle, aby uskutečnili své sny,

ale také těm, kteří v sobě odhodlání teprve hledají…

I. KAPITOLA

ve které se píše o tom, že vše je lepší, než se vydat na cestu sám

Chvíli byl hrdinou kapitán a chvíli koráb. Střídalo se to, ani jeden z nich nevěděl, jestli to má nějaký řád. Ale pokud to řád mělo, žádný nebyl v dohledu, protože od obzoru k obzoru se rozprostíralo širé tmavě modré moře. Šlachovitý kapitán stál nahnutý dopředu, na samotné přídi hned za čelenem, a opíral se o předoboční vítr. Ten mu vycházel vstříc a kropil kapitánovu tvář vodní tříští jako slzami. Takhle pláčou námořníci, pomyslelo si moře a dívalo se, jak vítr využívá kapitánovy nepozornosti, trhá za tmavomodrý kabát se žlutými prýmky a odhaluje odranou košili a příliš krátké kalhoty. Když ale vítr svatokrádežně zaútočil na trojrohý klobouk, moře jej nechalo utichnout.

Kapitán si ničeho z toho nevšiml. Ponořen do vzpomínek, stál na přídi a hleděl na zpeřené čepičky vln. Jestli se vůbec dalo hovořit o vzpomínkách – nepamatoval si své jméno, ani odkud pluje a kam. A co hůř. Nepamatoval si jméno svého korábu.

Vodní tříšť mu smáčela řasy.

Moře bylo klidné, protože vědělo, že má před sebou celou věčnost. Přestože je neustále v pohybu, nikdy nikam nespěchá. Dívalo se, jak kapitán stojí dlouhé hodiny bez hnutí, než našel odvahu otočit se a pohlédnout na koráb. Uviděl fregatu s ušmudlanými plachtami, nehezkou, ale houževnatou. Její lana byla tvrdá, nasolená mořem a zatvrzená sluncem, plachty opotřebováním skoro průhledné, ale stále pevné, paluba vydrhnutá rýžovými kartáči až na kost, čistá a bez třísek. Byla to dobrá loď, třebaže starší a unavená.

Tři stěžně mu vzdaly unavený hold a kapitán jim zasalutoval. Dal by vypálit oslavnou salvu, kdyby to zaplašilo jeho chmury, ale nějakým šestým smyslem vycítil, že děla jsou ospalá, a nechtěl je ze svého rozmaru honit do střílen. V tu chvíli si také uvědomil své povinnosti. Nezáleží na tom, odkud a kam pluje, ale loď musí být připravena na bouři, na boj s piráty, na vyhýbání se zrádným skaliskům. A on byl přitom strašně sám. Vyslal tichý vzdech, který se mu před ústy zhmotnil v obláček nadnášený jeho nadějí a odplul prohledat koráb, jestli v něm nezůstal ještě někdo živý.

Netrvalo ani sedmnáct tisíc vln, které si zamilovaně rozbily hlavy o boky korábu, než se obláček vrátil zrůžovělý zpět a v kapitánových očích zajiskřily malé ohňostroje.

* * *

Následoval svůj trojrohý klobouk, který jej vedl podél dřevěného vyřezávaného zábradlí do střední části lodi. Koráb měl tři stěžně se spoustou plachet. Plachty jsou pro koráb tuze důležitá věc, protože bez plachet by žádný koráb nemohl plout. Jsou pro koráb něčím jako myšlenky pro člověka, a když se koráb pohybuje pouze díky veslům, je to, jako by člověk mohl myslet jenom na to, co se mu přihodilo včera. Pro koráb není nic krásnějšího než plout na širém moři pod plnými plachtami.

Náš koráb nebyl žádná pobřežní bárka, a přestože byl tu a tam ošuntělý, měl srdce dobrodruha a zdálo se mu o tajemných dálkách. Někdy se jeho sny míchaly s kapitánovými, takže oba snili o tomtéž dvojmo. Snili, jak objeví daleké neznámé ostrovy, a třeba i nový kontinent. Bylo to tak nádherné… Za to stálo riskovat i utonutí, smetení z paluby v bouři nebo setkání s piráty. Třeba jednou objeví zemi, kde je neustále neděle. Mohli by ji po sobě pojmenovat! V tu chvíli se kapitán vytrhl ze snů korábu. Nemohli by. Je tu jen bezejmenný kapitán a bezejmenná loď na bezejmenném… Ne, zarazil se znovu. Moře není bezejmenné. Moře je moře, ať jej nazvete jakkoli. Ať mu nadáváte nebo žadoníte, moře si vždy dělá, co samo chce. A protože byl kapitán zkušený, věděl, že to je jediná věc, na kterou se může na moři spolehnout.

Třírohý klobouk doplul před hlavní stěžeň, který byl odshora až dolů omotaný provazem. Kapitán se zastavil, protože ze stran stěžně vyrůstaly dvě ruce. Oči se mu zastřely podezřením. Byl si jist, že je to první stěžeň s rukama, který v životě vidí. Kapitán je ale tuze důležitá osoba i proto, že si musí vědět rady v každé situaci, a tak váhal jen chvíli.

„Ahoj, ahoj!“ broukl po námořnicku a nabídl stěžni ruku. Prsty se zachvěly, ale stěžeň ruku nepřijal. Naopak, vypadalo to, že se lana, která k němu ruce poutala, ještě více napjala.

„Kdo je to?“ ozval se chraptivý, sotva slyšitelný hlas.

„Jsem kapitán tohoto korábu,“ odpověděl kapitán a celý se přitom zatetelil vzrušením, až se mu rozzářily zlaté prýmky a klobouk dosedl vznešeně na hlavu. Přemýšlel, co by tak ještě dodal, a nakonec ho napadlo pouze: „Stojí se ti dobře?“

„Ach! Přišel sis pro mou černou duši, neviditelný pekelníku?“ odpověděl stěžeň na něco úplně jiného. To kapitána zmátlo, takže prýmky opět potemněly a klobouk se svezl na stranu.

„Hmm,“ promnul si kapitán provinile bradu, „netušil jsem, že máš duši.“

„Trýzníš mě. Snad si to zasloužím, za života jsem vykonal mnoho špatných skutků, ale já už nemohu dál. Stojím tu věčnost o žízni. Ukonči to, ďáble!“

„Hmm,“ řekl kapitán a pak ještě dodal: „To je záhada.“

„Et komíne papris et filip et špiritus sáňky…,“ modlil se stěžeň horečnatým hlasem.

Koráb se už nemohl dívat, jak je jeho kapitán zmatený. Měl by si přece na moři vždy vědět rady, a tak nechal stěžeň vrhnout stín na svou první palubu. To vzbudilo u kapitána okamžité podezření, opatrně stěžeň obešel a zjistil, že je k němu z druhé strany připoután nevysoký muž snědé pleti se špičatým nosem a hustým černým obočím. Oči cizince byly hluboké a tvrdé jako trny.

„Ach!“ odtušil kapitán.

„Sakra!“ zasípal mužík.

„Musíš mít ten stěžeň velmi rád, když ses odhodlal spojit s ním svůj život. Je odvážné se takhle vázat.“

„Už se to nějak přihodilo, sám jsem se nepřivázal. Prosím, rozvažte mne!“ žadonil mužík.

„Jsi si jistý, že ti tak není lépe? Máš alespoň svou jistotu. Já jsem kapitán bez minulosti i budoucnosti na korábu beze jména. Nevím, jestli pluji tam, nebo už zpět. Nemám posádku, a teď jsem potkal tebe. Jsi si jistý, že nechceš raději bezstarostně umřít žízní u toho ztepilého stěžně?“

„Když nad tím přemýšlím… ano, radši umřu žízní.“

„Dobrá,“ řekl smutně kapitán a vítr se obrátil a shodil mu vlasy do obličeje. Odcházel.

„Néé,“ zavřeštěl za ním mužík, „to byl jenom vtip.“

„Vtip? Slyšel jsem kdysi vtip a bylo to jiné. Chceš ho slyšet?“

„Jestli mě potom rozvážete?“

„Zvířátka si staví loď a pošlou chytrou lišku na úřad, aby zařídila plavební povolení. Chytrá liška se po měsíci vrátí s nepořízenou. Zvířata se radí, co budou dělat…“

„Jestli to je dlouhý vtip, tak možná přijdu o pointu, protože umřu žízní.“

„… a medvěd řekne: Já jsem silák, půjdu na úřad a to bych se na to podíval, abychom to plavební povolení nedostali. Jde na úřad, ale vrátí se také s nepořízenou. Zvířátka jsou už zoufalá, protože tu loď velmi potřebují. Z ničeho nic se nabídne hloupý osel…“

„Hloupý osel, to sedí,“ zaprskal mužík a ve tvářích mu tepal zoufalý vztek.

„A hloupý osel křičí: Já to zvládnu! Pošlete mě! A protože zvířátka už nemají co ztratit a plavební povolení potřebují opravdu nutně, pošlou hloupého osla. Jak se ti to zatím líbí?“

„Pane na nebi! Líbí. K smrti se mi to líbí.“

„Hloupý osel se vrátí za pouhý den a přinese plavební povolení s mnoha razítky. Všechna zvířátka jsou u vytržení, provolávají mu slávu, ale zároveň nemohou uvěřit. Jak se ti to podařilo, osle? Vždyť nejsi ani chytrý jako liška, ani silný jako medvěd! A osel jim na to s úsměvem odpoví. Co on to jen odpoví? Aha, už vím. Řekne: Přišel jsem na úřad a co vidím?! Na vrátnici příbuzný, na přepážce příbuzný, nejvyšší úředník příbuzný…“ Kapitán se pozorně zadíval na svázaného muže.

„To bylo teda bezvadný! Cha chá. Jen si nemyslete, dobrý vtip já poznám. A teď –“

„Teď to přijde. Víš, jak se jmenovala ta loď, pro kterou plavební povolení potřebovali?“ přerušil ho kapitán. „Noemova archa.“

Chvíli bylo trapné ticho, které jako první přerušil koráb, jenž začal šoupat lany a vrzat palubou.

„Kapitáne, když mě pustíte na svobodu, budu vás bavit vtipy od rána do večera. Už dříve jsem se živil jako šašek. Umím hrát na housle, metat kozelce a kotrmelce, chodit po rukou a žonglovat s pěti pochodněmi. A taky házím nože.“

Koráb zlostně zaskřípěl a stěžeň jako by narostl, takže v muži zapraštěly kosti, jak se mu lana zařízla do kůže.

„Žádné žonglování s pochodněmi,“ přeložil kapitán, který rozuměl lodní řeči lépe než kdokoli jiný. „A vůbec, žádný otevřený oheň bez mého rozkazu. Teď přísahej věrnost mně i korábu a já tě pustím.“

Muž zamžikal očima jako fretka a jak mu dovolily provazy, naklonil hlavu na stranu. „Pane, jak mohu přísahat, neznám-li vaše ctěné jméno. Posečkejme s tou přísahou, až zjistíme, kdo jste. Co kdybyste byl třeba nečestný muž, nebo dokonce pirát? V takovém případě bych vám nechtěl sloužit.“

A protože byl kapitán dobrý člověk, řekl větu, která ho jednou může stát koráb nebo i život. „Propouštím tě. Přísahu složíš, až si budeme oba jistí, že jsem hoden ji přijmout.“ A jako na povel se stěžeň ztenčil a provazy spadly na zem.

„Vaši velkorysost odměním důvěrou, pane. Jmenuji se Mykos. Jsem, jaký jsem, dobrý i špatný. Většinu života jsem strávil na moři. Budu vám platným pomocníkem,“ řekl mužík, zatímco si třel otlačené ruce. Nato se zlomil před kapitánem v šaškovké úkloně. „Přejete si kotoul nebo stojku?“

II. KAPITOLA

ve které se posádka rozroste o další dva členy, a také se v ní filozofuje o údělu ryby

Jeden a dva a ten je ten.

Stojí tu dva a přec jen jeden.

:Hej-ty-tam, hej-tydy-tam:

Hejty je noc, Tytam zas den,

jen hádat můžeš, zda je to ten

či tamten, kdo vystrčil nos ven,

:Hejtytam, hejty-dy-tam:

a poznat které z jejich jmen,

zavolat máš, nezvíš ani za týden.

Tahle podivná veselá písnička vlétla kapitánovi přímo do ucha, a jak vylétala nosem, zašimrala jej jako jemné pírko, až se rozkýchal. Mykos k němu přistoupil a nabídl mu velký bílý kapesník.

„Děkuji, Mykosi. Co je to za skvrnu na tom kapesníku?“

Lodní šašek však kapesník čapl a schoval do hlubin kapes. „Když odpustíte, slouží mi také jako prostírání. Kdysi jsem ho polil červeným vínem.“

„Když mluvíš o vínu, ta písnička mi lahodí jako víno.“

Melodie sice kolísala a hlas byl mužský a bručivý, ale po nekonečném tichu vyplněném jen rozmluvami s mořem zněla kapitánovi jako Óda na radost. Sledovali proud stříbřitých not, které jim před nosy doznívaly a praskaly jako mýdlové bubliny. Na jejich konci seděl na palubě člověk a vázal na dlouhém laně desítky uzlů v řadě za sebou. Vzdálenost mezi nimi vždy odměřil pravítkem. Když k nim muž vzhlédl, uviděl kapitán, že ti lidé jsou dva. Oba v pruhovaných tričkách, podobní jeden druhému jako vejce vejci.

„Dobrý den,“ řekl jeden z nich.

„Den,“ řekl druhý a zadíval se vděčně na oblohu.

„Víte, kdo jsem?“ zeptal se kapitán a tajně doufal, že mu noví přátelé třeba napovědí něco o jeho minulosti.

Námořník se mu podíval do očí a usmál se jako starý strom. „Pokaždé, když poznáš někoho nového, objevíš kousek sebe.“

„Pokaždé se objevíš kousek od sebe,“ rozesmál se druhý.

Kapitán si ta slova uložil do druhého šuplíčku ve své mysli, protože v prvním byla už Mykosova přísaha zamčená na vzpomínkový klíček.

„Kdyby vám připadalo, že můj drahý bratr říká hlouposti, nedělejte si z toho hlavu. Jeho mysl je zastřená závojem bohémů, takže občas mluví z cesty. Jmenuje se Hejty a já jsem Tytam.“

„Nesmysly postavené na hlavu závojem z cesty. Já jsem Tutam, ten tam je Hejtam,“ řekl jeho bratr a vážně pokýval hlavou.

„Já jsem bezejmenný kapitán tohoto korábu beze jména. Vítám vás mezi členy posádky. Ten tam – eh, totiž, ten opálený Řek, co metá kozelce u křížového stěžně, se jmenuje Mykos.“

„Těší mě,“ odpověděl Tytam a pokývl uctivě hlavou.

„Těším se!“ vykřikl Hejty a také se uklonil.

„Víte, jak už jsem řekl dříve, nevím, kdo jsem, ani jak jsem se tu ocitl. Možná by mohly vaše vzpomínky zalátat díry v mé paměti.“

„Nevím, pane, poslední, co si pamatuji, je, že jsem dostal nakázáno připravit rychloměr. Hejty donesl plovák a já provaz. Sedli jsme si a začali vázat uzly. Sedíme tu už čtyři sta dvacet sedm uzlů.“

Kapitán uznale pokýval hlavou. Rychloměr byl na lodi tuze důležitá věc – k plováku bylo připevněno lano s pravidelně umístěnými uzly. Když jste pak plovák vyhodili přes palubu a otočili přesýpací hodiny, podle rychlosti odvíjení lana jste zjistili, jakou rychlostí koráb pluje. Je to důležité, když chcete překonávat světové rekordy v plavbě korábů na sto či tisíc pět set metrů.

„Nepamatujete si, kdo vám nařídil vyrobit rychloměr?“ Kapitána ještě napadlo, že by mohl k otázce dodat: Nebyl jsem to náhodou já? Ale styděl se, aby před nimi nevypadal hloupě.

Tytam a Hejty na sebe pohlédli a pokrčili rameny. „Zkrátka to bylo potřeba.“

Nato se ozval jízlivý hlas Mykose: „A kdo vám dal tahle hloupá jména, si pamatujete?“

Námořníci znovu pokrčili rameny. „Říkali nám tak odjakživa. Náš táta na nás odmalička takhle volával,“ zašeptal Tytam a Hejty nesmírně smutně broukl: „Odjakživa táta volal: Hola!“

A když to Mykos slyšel, spolkl další jízlivé poznámky a zavázal si jazyk na dočasně soucitný uzel.

„Nuže, námořníci,“ kapitán si odkašlal, aby naladil hlas na formální tón.

„Posádko, nástup!“ ujal se situace Mykos a zařadil se vedle Tytama a Hejtyho do řady.

Kapitán si zapnul modrý kabát na zlaté knoflíčky a svátečně promluvil: „Námořníci, náš koráb je možná bezejmenný, ale je to náš koráb. Když jej budeme mít rádi, bude stále lepší lodí a nakonec se možná promění v Koráb.

Když jsem ráno procitl ze spánku a otevřel oči zalepené solí, z mlhy se vynořilo moře. Přemýšlel jsem. Dumal jsem nad tím, jestli jsem jediný živý člověk, jestli kdy byli i jiní lidé nebo jestli byl starý svět jen snem prvního i posledního kapitána a jediným skutečným světem je koráb.“

„Svět je pohádkou nejstaršího z delfínů,“ pronesl zasněně Hejty.

Kapitán pokračoval: „Bylo těžké smířit se s myšlenkou, že už nikdy neuslyším jiný lidský hlas než svůj, že nikdy neuvidím jinou tvář, neucítím jiný dotek…, ale pak jsem si uvědomil, že slyším tichý hlas. Konejšil mě, houpal mě jako batole, chladil mi kůži a čechral vlasy, zpíval tichou píseň skřípěnou lanovím. To ke mně skrze koráb promlouvalo moře a vítr, a já si uvědomil, že koráb je živý.

Ráno jsem se bál, že jsem zůstal sám. A teď už má posádka další tři členy.“

„S korábem čtyři!“ vykřikl Tytam.

Kapitán kývl a usmál se. Z hloubi korábu náhle uslyšeli podivné rachtání. Jedno po druhém se pomalu probouzela rzí ozdobená děla, jejich zaprášené lafety ožívaly a se skřípotem vjížděly do střílen. K poctě odvaze a odhodlání, které bývají nejsilnější na začátku strastiplné pouti, koráb vypálil ze všech šestatřiceti hlavní. Nad mořem se vznesl vzdorný obláček kouře, který vypadal jako bílý pták.

Mykos seděl na zádi, díval se za chomáčky pěny, které se objevovaly za korábem, jak se kolébal vstříc vlnám. Slunce před chvílí vyšlo, jeho záře zalévala moře mléčně zlatým sluncem. Vlny byly po ránu mladé a početné jako rojící se včely. Tisíce a miliony jich hladově vyskakovaly a šplouchaly píseň vítání dne.

Mykos se jednou rukou pohladil po vlasech, konejšil se tiše jako vystrašené dítě. Každá z vln mu vracela vlastní smutný obrázek. Natáhl druhou ruku, ve které se náhle objevily housle. Pohladil je svou tváří pokrytou černým strništěm vousů, které na ladném dřevěném těle zanechávalo drobné škrábance. Ty housle byly plné mělkých i hlubších šrámů, zbrázděné jizvami jako málokterá srdce. Mykos přivřel oči a přivinul se k nim hrubou tváří ještě blíž jako k dívce se sametovým hlasem, kterou jednou potká. V ruce se mu objevil smyčec a místo koňských žíní ho tvořily její vlasy anebo to byly Mykosovy řasy smáčené mořskou tříští. Přiblížil smyčec až k nástroji, téměř se ho dotkl, když tu ucítil cizí očekávání a zvědavost.

„Zahrej něco, prosím,“ řekl Tytam, jenž ve vědru přinášel ryby, které ulovil.

Mykosův zasněný obličej změnil výraz a stáhl se zpět do poťouchlého zlomyslného úšklebku. „Neumím hrát a nemám ani na co,“ řekl a housle se rozplynuly, jako by tu nikdy žádné nebyly.

„To je škoda. Píseň by k snídani bodla, možná by vybylo i na oběd!“ zahlaholil Hejty, který Tytama provázel na každém kroku.

„Takhle se budeme muset spokojit se stříbrnými sestřičkami,“ usmál se na něj bratr a pokynul k vědru plnému ryb.

„Pěkné sestřičky, když je chcete sníst!“ řekl Mykos a vytáhl ostrý nůž z pouzdra u pasu. „Já alespoň nejsem pokrytec.“ S těmi slovy bodl do vědra a vytáhl na noži jednu rybu. Poulila oslněné oči do slunce, třpytivý kabátek vrhal odlesky, ale za okamžik již bylo vidět, jak vyhasíná s odcházejícím životem. Po noži stékala ta nesvětlejší krev.

„Syrové ryby jsou nejzdravější,“ rozchechtal se najednou Mykos. „Znám o tom jeden vtip!“

Tytam a Hejty zaváhali, nevědouce, jestli se mají veselit nebo smutnit. Jíst se musí, o tom není pochyb, ale pokaždé, než sestřičku rybu zbavili života, poděkovali jí, že se nechala chytit.

„Copak to je slušné, vzít si něčí život a ani nepoděkovat?“ zeptal se Tytam Mykose.

„A je v tom pro tu rybu nějaký rozdíl?“

Tytam a Hejty nevěděli, co si o tom myslí ryby, a tak mlčeli.

Mykos hned navázal: „Tak jako tak do ní zabodneš nůž. Neřeknu vám žádný vtip, jste pokrytci! Osmažte ji na másle a odneste kapitánovi, celý den nic nejedl.“ Nato Mykos bodl nůž i s rybou do stěžně. Ryba poulila vyjevené oči, které se potahovaly posmrtnou blankou. Mykos se otočil na podpatku a odešel za kapitánem. Nůž nechal vězet ve dřevě, poněvadž jich měl po kapsách vždy víc než dost.

III. KAPITOLA

je věnována vzpomínce na jednu rybářskou bárku a ukáže se v ní, že lvi na sebe mohou brát lidskou podobu, a navíc dokážou plavat

Kapitánův modrý plášť dnes obzvláště vybledle povlával v mírném severozápadním větru. Jeho majitel stál nehybně na přídi a sledoval moře dlouhým teleskopickým dalekohledem.

Mykos si povzdechl a ujal se své role.

„Kapitáne!“

„Co se děje, Mykosi?“ zeptal se muž, aniž odtrhl oko od dalekohledu.

„Když budete mít zavřené oči, tak nic neuvidíte!“

Kapitán dalekohled udiveně odložil. „Mykosi, měl jsem zavřené jen to oko, kterým se nedívám, protože tento dalekohled je určen jen pro jedno oko. Kdybych se díval oběma, nedokázal bych zaostřit. Rozumíš?“

Mykos vyhrkl: „Určitě jste se nedíval oběma, to vím naprosto jistě. Stojíte tu celý den a máte zavřené oči. Co kdybyste takhle za jízdy usnul? Dovedete si představit, co by s lodí udělal takový mikrospánek?“

Trojrohý kapitánský klobouk se pochybovačně zavrtěl. „Zazpívej mi tedy nějakou baladu, při té určitě neusnu.“

Mykos začal pronikavým krákavým hlasem zpívat a dalekohled se opět vznesl ke kapitánovu oku.

Vichr syčí, bouře kvílí. „Na obzoru pluje loď!

Blíží se k nám, kapitáne!“ vykřikl lodivod.

Ať kdo chce, co chce říká, tvrdý chléb život námořníka.

„Kdo v nepočas takový brázdí širé moře?

Jistě nějaký nešťastník tone ve vichrech bouře.“

„Nebudu půlmuž zbabělý, když nutnost muže žádá!“

vykřikl hrdý kapitán: „My neukážem jim záda!“

Ať kdo chce, co chce říká, tvrdý chléb život námořníka.

Už lodě jsou téměř vzápětí, když hrůza posádku skolí.

Na vlajce hnáty zkřížené, pozdě jim zamávaly.

Pozdravná salva z děl třiceti a průvod hostů se valí.

Místo vína rudá krev a místo siesty žraločí tlamy.

Ať kdo chce, co chce říká, tvrdý chléb život námořníka.

„Loď,“ přerušil kapitán Mykosův hlas třesoucí se prožitkem, zatímco ve vzduchu byl ještě cítit pach střelného prachu a utrpení. „Loď na obzoru!“ zvolal kapitán a zaostřil dalekohled.

Takové věci se na moři nestávají často, protože oceán je obrovský a lodi v něm plují obvykle hodně daleko od sebe. Potkat loď na širém moři je proto pro každého námořníka událost – zvlášť když ta loď veze třeba krásné otrokyně a její kapitán ho pozve na přátelský oběd. Na druhou stranu může být takové setkání s kapitánem pirátů jeho posledním zážitkem.

V tomto případě mělo kapitánovo nadšení trochu velké oči, totiž oko. Byla to jen rybářská bárka. Mohlo to být tak míli daleko, kolébala se na moři a kolem ní tři trojúhelníkové ploutve.

Kapitán zazvonil na lodní zvon, aby uvedl posádku v pohotovost. Cink. Mykos pozvedl obočí. Cink. Hejty se spustil ze strážního koše, kde chytal lelky. Cink. Tytam nechal oběd obědem a zařadil se mezi ostatní. Zdálo se, že i koráb zadržel dech v napjatém očekávání.

„Plnými plachtami vpřed! Ve vlnách bojuje muž se třemi žraloky!“

„Běda,“ ušklíbl se Mykos, „je pozdě, než tam připlujeme, nezbude z něj víc než boty. Pokud tedy plave v botách.“

„Ba ne!“ zahlaholil Hejty. „Budeme tam coby dup, jdu foukat.“ A odběhl na záď a začal z plných plic pomáhat větru a korábu.

Kapitán znovu přiložil dalekohled k oku a podivil se. „Stále ho vidím, jeho loď je rozbitá, plná děr a plní se vodou! Ale teď vidím jen dva žraloky, asi jsem se dříve spletl. Tytame, dvě čárky na východ!“

Tytam, který mezitím zaujal místo u kormidla, potvrdil splnění rozkazu po námořnicku. „Aye aye, pane!“

Koráb jako by zapomněl na svůj letitý trup, který v poslední době ještě zbachratěl pomalou plavbou, hnal se vstříc vlnám, až voda cákala na všechny strany a stříkance pěny dopadaly na palubu. Houpal se na vodě jako cválající houpací kůň, takže jej musel v jednu chvíli kapitán uklidnit.

Když se přiblížili na sto metrů, bylo již vidět statnou postavu muže s vlasy a vousy, které zářily zrzavým zlatem. Stál na potápějící se bárce a voda mu dosahovala po pás. Ruce měl pod vodou a výraz pozorný a soustředěný, jako by si ani nevšiml, že mu z mnoha ran prýští krev. Kolem něj kroužil už jen jeden žralok, největší ze všech tří. Druhá dvě těla plavala bezvládně opodál s očima vytřeštěnýma překvapením, nadnášena vodou jako smutečním průvodem. Poslední žralok byl ale protřelý válečník, prošlý mnoha boji. Byl mnohem opatrnější a chytřejší než jeho druhové, a tak kolem muže klidně kroužil, a jak se bárka nořila hloub a hloub pod hladinu, kruhy byly menší a menší.

V tu chvíli ale přijel koráb na bělouších vln jako kavalerie. Kapitán na přídi sám popadl záchranný kruh s lanem a hodil jej nešťastníkovi přímo kolem krku. V té chvíli se také vedle kapitána vynořil Mykos, chvíli postával se vztyčenou rukou, jako by se hlásil ve škole nebo jako by nešťastníkovi žehnal. Najednou ale bleskově máchl paží a z ruky vyletěl lesklý nůž, který opsal dvanáct a půl stříbrné obrátky a zabořil se do žraločí ploutve právě v okamžiku, kdy podvodnímu válečníkovi došla trpělivost a hodlal rozkousnout muže z bárky vedví. Žralok vykřikl překvapením a bolestí. Nebyla to vážná rána, protože ale nevěděl, odkud se ta štiplavá bolest v zádech vzala, polekal se. Koráb navíc zespodu vypadal jako obrovská ryba, a tak žralok zavířil ploutvemi a potopil se hluboko, aby si rozmyslel, co se to vlastně stalo.

Potom bylo již pro Tytama s Mykosem hračkou pomoci zraněnému muži na palubu.

Jakmile ale stanul mezi nimi, vymanil se z přátelské Tytamovi péče. „Díky, dokážu stát sám.“ K podivu všech se na ně zářivě usmál, až jeho zuby ve slunci házely prasátka. Rudé smáčené vlasy a vousy vytvářely kolem jeho hlavy lví hřívu, i v jeho zelených očích bylo něco z důstojnosti šelmy.

„Děkuji ti za pomoc, příteli. Máš výbornou mušku,“ natáhl neznámý ruku nejdříve k Mykosovi.

Ten ji stiskl studenými prsty. „Nikdy nedělám věci jen tak. Něco mi dlužíš za můj nejoblíbenější nůž. Já už si to nějak vyberu…“

Muž pokrčil rameny a obrátil se ke všem včetně korábu. „Mé jméno je Udaten Silót. Jsem rybář.“ Poklonil se kapitánovi, jehož poznal podle zlatých prýmků.

„Jsem bezejmenný kapitán tohoto bezejmenného korábu,“ začal kapitán smutně, vzápětí se však opanoval, protože si uvědomil, že stojí proti muži, který byl vlastně také malým kapitánem na své mnohem menší loďce, o kterou právě přišel. „Vítám tě na palubě, chrabrý plavče. Řekni, jak ses dostal do té bezvýchodné situace?“

„Vyplul jsem na moře za dobrodružstvím na bárce zázraků, na které rybařil můj otec a před ním jeho otec, když ještě žil. Měl jsem bláhové sny o velkých mužích, o nichž jsem celé dětství slýchal příběhy před spaním. O hrdinech z legend, kteří se ve své odvaze a dokonalosti stali nesmrtelnými.“

Udaten se posadil na palubu, jako by na něj konečně dolehlo vyčerpání. „Byl jsem hloupý, když jsem se chtěl vyrovnat alespoň nejmenším z jejich skutků. Po prvním dnu plavby mě zaskočila bouře, která mi poničila loď a připravila mě o zásoby, a hned druhý den připluli žraloci.“

„Vyprávěj, jak ses s nimi vypořádal?“

Udaten se zatvářil provinile. „Jsem prostý muž, pane, kladu sítě a znám zvyky ryb, nenaučil jsem se nikdy zacházet se zbraní sečnou, házecí ani střelnou. Z práce mám ale tuhé svaly navyklé tvrdé námaze. Když žraloci přepadli můj člun a začali do něj vykusovat díry, nezbylo mi než bojovat. Dva jsem vlastníma rukama uškrtil, ale ten třetí byl nad mé síly. Nedokázal bych se s ním vypořádat jako ten ušlechtilý don s šaškovskou čepicí.“

„Napadlo na pádlo, květy motýlí na moři v plachtách dlí, žraloci po nich slídí, bez sítěk jsou ale ztracení,“ řekl Hejty a zamával Udatenovi ze strážního koše.

„Bylo odvážné vyjet s takovým malým rybářským korábem na širé moře, a ještě odvážnější postavit se žralokům,“ řekl kapitán.

Udaten překvapeně zamrkal. „Kapitáne, mýlíte se. Nejsem žádný hrdina, dělal jsem jen, co jsem musel. Každý by to zvládl a lépe – vždyť jsem nedokázal ani ubránit svou loďku. Teď bych se chtěl jen vrátit domů a dožít svůj život jako chudý rybář.“

V tu chvíli se ale kapitán ponořil do mořského snu. Byl to jen okamžik, jen mrknutí oka pro přihlížející, pro něj ale uběhly hodiny – ve snech to už tak bývá, že čas běží pomalu a někdy i pozpátku. Před jeho očima náhle loď zalévalo bezpečné hřejivé světlo z Udatenovy postavy, jeho svaly připomínaly uzlovité provazy korábu a nohy vrostly do paluby jako stěžeň. Na roztažených rukou vlála plachta kazajky. Moře toho muže milovalo a koráb kapitánovi prozradil vrzavou řečí dřeva, že když ho nechá odejít, budou toho oba litovat celý život. Nepokusit se dosáhnout ke hvězdám je totiž jako zavřít oči, když se otvírá růže. Kapitán zamrkal a čas se vrátil do starých kolejí.

„Udatene, bude mi ctí přivítat tě jako člena posádky. Rybařit můžeš i zde, budeš užitečný nám všem a my budeme užiteční tobě.“

Tytam poté ovázal Udatenova zranění, která se ukázala nepříliš vážná. Potom se rozešli každý po svém, protože lodní plavba není věc, při které můžete celý den lelkovat a máčet si nohy v moři. Když oranžové slunce sklouzlo za obzor, odešli spát a všude zavládlo ticho. Jen koráb zpíval houpavou a truchlivou ukolébavku pro potopenou bárku, chudinku, která na svou obranu neměla ani jediné dělo.

IV. KAPITOLA

ve které Udaten ušetří žraloka a posádka na vlastní kůži pozná, že moře stejně jako Měsíc má i odvrácenou tvář

Přišlo krásné nové ráno. První světelný šál se roztrhl o nejvyšší vlajku hlavního stožáru jako hedvábí o čepel samurajského meče. Mladé světlo sklouzlo po hlavní královské plachtě na přední královskou, odtud zpět na hlavní čnělkovou a po horní stěhové plachtě přecupitalo na přední čnělkovou. Stěžňové plachty se napjaly světelným větrem, jako když se starý člověk ráno protahuje na slunci, aby si ohřál ztuhlé kosti. Záře zaplavovala již celou palubu, bezhlesně ťukala na okna kajut, lechtala pod nosem Hejtyho, který včera usnul ve strážním koši.

První se probudil kapitán. Vyhlédl z kulatého okna a nadechl se slunce, aby v srdci zapálil plamínek. Beze spěchu si oblékl plátěné kalhoty, ušmudlanou kazajku i modrý kabát. Pečlivě zapnul všechny zlaté prýmky a obřad zakončil nasazením trojrohého klobouku. Poté vystoupil na palubu a zadíval se do slunce. Bílá záře byla očišťující jako sprcha pro duši.

Najednou ve slunečním kotouči spatřil ženskou tvář. Nedokázal rozeznat podrobnosti, jen to, že měla dlouhé vlasy spletené do copu, hlavu mírně nakloněnou na stranu. Shlížela na něj z obrovské dálky a její oči… její oči byly tak oslnivé, že se kapitánovi dělaly před očima červené kruhy. Musel zamrkat, jakmile ale oči otevřel, bylo vidění pryč. Něha se rozplynula.

Kapitán pokrčil rameny a pohladil koráb po dřevěném zábradlí, ještě chladném a vlhkém po zbytcích noci. Odešel na pravidelnou obhlídku lodi, na kterou vyrážel každé ráno brzy po rozednění. Byla to vzácná chvíle dobrovolné samoty, tichého rozjímání, které sdílel s korábem. Nerušeně spolu rozmlouvali, zkoušeli vzpomínat na svá jména a hádali cíl své cesty. Snili lodní sny o klidném moři a teplém větru v plachtách, o dálavách prosycených vůní skořice a o hořkosladkém dobrodružství.

Hejty se probudil schoulený do klubíčka ve strážním koši a zamrkal přímo do slunce. Potom se rozkošnicky protáhl a zatrylkoval jako skřivan. Udělal několik dřepů a oběhl v koši tři kolečka, nakolik mu to stísněné prostory dovolovaly, to vše jen z radosti, že je naživu v takové krásné ráno. Potom si všiml kapitána a zamával mu: „Plave si, plave v modravém fráčku pán, nevešly se mu ale zuby do tlamy, ve dvou řadách stojí jak stromy u silnice.“

„Cože, žralok?!“ podivil se kapitán a nahlédl přes zábradlí. Skutečně tam vlny prořezávala trojhranná ploutev, ze které čněl nůž. Takto zblízka byl žralok ještě větší. Kapitán zabušil srdcem na lodní zvon. Mykos snil neklidné sny v podpalubí v houpací síti, a tak se lekl, že se do ní beznadějně zamotal. Proto mu trvalo vstávání déle a na palubu přišel poslední. Tytam stojící hned vedle Udatena se na něj starostlivě podíval, ale nepromluvil. Kapitán přecházel podél zábradlí.

„Sleduje nás ten velký žralok, který včera málem sežral našeho nového přítele.“

Udaten přistoupil k zábradlí a dlouho se díval do vln.

„Jsem rybář, jediné, čemu rozumím, jsou ryby. Znám jejich písně a cestičky, po kterých plují, vím, o čem přemýšlí a čeho se bojí.“

Mykos si zamnul ruce. „Výborně, alespoň něco pozitivního v tomhle pošmourném ránu poznamenaném přetrženým snem. Měli bychom jej zabít, Udatene.“ A vyskládal na palubě sadu házecích nožů.

Udaten váhal jen okamžik. „Ne, Mykosi. Tento žralok není obyčejný. Je to bestie z dávných dob, která v dnešním světě nemá obdoby. Je možná zlý. Strašný a nebezpečný. Možná jsem mu včera unikl jen zázrakem, ale je to pozůstatek vzácného zapomenutého světa legend. S takovými netvory bojovali bájní hrdinové. Nesmíš mu ublížit.“

„Zbláznil ses?! Potopil tvou bárku, a kdyby to stihl, rozkousl by tě vejpůl. Je to strašlivá bestie!“

„Určitě máš pravdu. Přesto tě prosím, abys ho ušetřil. Jednou… Kéž bych jednou nasbíral dost odvahy a utkal se s ním ve slavném souboji z příběhů, ve kterém po dlouhém a strašném boji zvítězí lepší anebo oba zemřou vysílením. On je má smrt i nesmrtelnost.“

„Jen velmi odvážní si zvolí smrt. Žádná jiná je potom nedostihne,“ uzavřel věc kapitán, a přestože pro každý případ uvedl v pohotovost děla, nyní je nechal znovu usnout, protože když jsou děla nevyspalá, bývají velmi nerudná.

„Jak chceš, hlupáku. Zvolils sám,“ odtušil uraženě Mykos a posbíral nože. Jeden po druhém je zastrkal do vnitřních kapes s očky. Potom odešel na záď. Ostatní si mysleli, že trucuje, ale Mykos byl klidný. Trochu Udatena litoval, trochu jej obdivoval, zároveň ale přemýšlel, jestli si od něj stihne dříve vybrat službu, než se Udaten nechá sežrat žralokem.

Kapitán odešel na příď, rozhlížel se dalekohledem a kreslil mapy, Tytam se vrátil ke kormidlu a Hejty do strážního koše. I potom stál Udaten stále u zábradlí a sledoval žraločího prince. A když se jejich pohledy setkaly, proběhlo mezi nimi takové čisté porozumění, jaké může být jen mezi těmi, kterým na sobě velmi záleží. Udatenovi se dokonce zdálo, že mu žralok mírně pokynul hlavou, a tak se také poklonil. Ještě hodně vln se rozbije o boky korábu, než se jejich osud naplní.

* * *

Odpoledne se pronikavě změnilo počasí. Obloha se zahalila do soumračné róby, špinavé a potrhané jako šat žebráka, skrz kterou jen tu a tam prorazil zlatý paprsek. Mraky se kabonily stále víc a nebe temnělo neskutečnou rychlostí tmy. Obzor se propadl do sebe a vlny se náhle hrbily jako ostrá drobná skaliska.

Kapitán zavolal, ale zvuk zněl tak tlumeně, že nedolétl na druhý konec lodi, zastavil se asi vpůli a ustrnul ve vzduchu někde u hlavního stěžně. A tak musel kapitán fouknout z plných plic, aby zvuk svým dechem popohnal, aby i Tytam u kormidla uslyšel, co kapitán velí posádce.

„Přichází bouře!“ zašeptal kapitánův hlas u Tytamova ucha. Bylo vidět, že kapitán i nadále křičí v tom bezhlesém tichu, ve vzduchu zhoustlém a ztěžklém předzvěstí bouře jako želatina, že křičí a fouká z plných plic a zase křičí. Jako malá torpéda létaly vzduchem příkazy a zastihovaly členy posádky na nejrůznějších místech. „Skasejte plachty! Zajistěte kormidlo! Utěsněte střílny! Zalijte smolou špehýrky! Oblečte si pláštěnky! Utěsněte podpalubí! Všichni na svá místa!“

A přestože byl jinak kapitán velmi mírný, nyní drnčela jeho slova rozhodností jako tětiva luku a oni mu za to byli vděční.

Koráb pomáhal, jak mohl, ale připravit se na bouři sám nedokázal. Zatímco se snažil skasat plachty, otevíraly se mu střílny děl, čehož si všiml až ve chvíli, kdy mu dovnitř stříkla studená voda. Když pomyslel na to, aby držel správný kurz, rozhoupala se loď bočně, a tak raději nedělal nic. Svěřil důvěru posádce a jen drobně jim při některých úkonech pomáhal. Vlny, které ještě ráno laskaly a šimraly jeho břicho, nyní vyrostly do pětinásobné velikosti a dobývaly se dovnitř zraňující silou jako nevítaní návštěvníci. Koráb se cítil hloupě, protože se po nich potácel jako opilý, jiné cesty ale nebylo.

A pak to přišlo. K útoku zadul studený severní vítr, nejdříve lehce, a přece tvrdě, jako předzvěst mnohem silnějšího bratra, těžkopádného obra, který se přiřítil vzápětí a udeřil kapitána do tváře posměšným políčkem, a potom celou vahou nalehl na stěžně, jako by chtěl koráb odtlačit zpět.

Koráb se ale nenechal zastrašit, zapřel se do vln a neustoupil ani o krok. Tak se chvíli přetlačovali, ale jak se vítr nemohl zapřít plnou silou do plachet korábu, které byly již bezpečně skasány, byl bezmocný a vzteklý, a tak alespoň strhl kapitánovi trojrohý klobouk a odmrštil jej daleko do moře. S ďábelským chechotem se prořítil kolem.

Výhružně zabubnovaly bubny blesků, jako by bylo před bitvou, oslnivý posel pak vypustil válečné psy. Koráb vzdorně dopadl do vln, až se pěna rozstříkla daleko do stran.

V tu chvíli se protrhla obloha a spadlo druhé moře. Tedy to alespoň tak vypadalo, protože vzduch náhle zhoustl biči lijavce, který pohltil celý svět, takže nebylo vidět na krok. Pršelo tak hustě, že bylo ve vzduchu více vody než vzduchu, a pokaždé když se chtěl kapitán nadechnout, musel si zakrýt hlavu pláštěnkou. Koráb se snažil bojovat, ale rychle nabíral vodu, kterou Mykos s Udatenem jen stěží stačili vylévat vědry. I kapitán musel přiložit ruku k dílu. S rozhaleným modrým kabátem, mokrý až na kost, s vlasy zplihlými a s ruměncem námahy ve tváři stal se opět třináctiletým plavčíkem na první plavbě.

Přestože ale sám koráb vyplivoval vodu všemi otvory, jistě by se potopil, kdyby s ním moře nepohazovalo na obrovských vlnách jako se skořápkou a nenahýbalo jej hned na jednu, hned na druhou stranu, takže se voda v náklonech vylévala sama. Tytam zajistil kormidlo dřevěným kolíkem, aby jím strašná síla moře nepohnula ani o píď. Sám se k němu přivázal třikrát vinutým provazem, odhodlán bojovat s bouří do posledního dechu. Dobře udělal, déšť totiž ještě zesílil, cloumal jím jako nicotnou třískou a Tytamovi se zděšeně zazdálo, že v lijáku mu kolem hlavy plují rudé korálové rybky. Možná to ale bylo jen mámení z vyčerpání.

Rvali se s bouří ze všech sil. Odhodlání jim nechybělo, ale přesto postupně jeden po druhém umdlévali vysílením, bezvládně plandajíce v provazech, kterými se předtím sami připoutali. Po několika hodinách již stál na nohou jen kapitán a Udaten, jehož svaly se v smršti blesků leskly a oči zářily jako oči boha Dia. Jako stroj stále vyléval vodu a házel zpět do moře želvy a mečouny, které jim bouře hodila na palubu.

Strnulá postava kapitána se na přídi rýsovala jako malý stěžeň. Stala se součástí korábu, vrostla nohama do paluby a jen se s ním kolébala, vzdorovala nárazům vln, bleskům a vichru. Kapitánovy myšlenky pozbyly lidského rozumu, byly pouze myšlenkami korábu, bojujícího ve strašlivé bouři o přežití. Jediné, co ho vedlo lijavcem zoufalství, byla hřejivá vzpomínka na ranní slunce. A když se zdálo, že už koráb nedokáže vzdorovat bouři ani o minutu déle, když i Udaten, zavalen želvami a mečouny, umdléval vyčerpáním, najednou se moře utišilo a temnou oblohou prorazily sluneční paprsky jako jemné dívčí prsty, a kde se dotkly bouřkových mračen, nebe se trhalo a pročišťovalo klidnou večerní modří.

Zůstali ležet vyčerpaní a nehybní, bezmocní jako velryby vyplavené na souš. Dívali se na nebe, na kterém měsíc jednu po druhé rozsvěcoval první hvězdy. Bledé světlo obtěžkalo jejich údy olovem, a tak se nedokázali pohnout až do rána, a jenom díky korábu, který na ně dýchal a zahříval jejich těla palubou, nedostali všichni rýmu.

V. KAPITOLA

ve které Hejty odhalí nového člena posádky a námořníci se setkají s umírající bytostí, jež mluví jako housle

Když se ráno probudili, rozlámaní, ale šťastní, všimli si, že na zádi sedí šedivý stařec s kratičkými vlasy a šedým strništěm. Kde se vzal, tu se vzal, hověl si na proutěné stoličce oblečený v modrobíle pruhovaném námořnickém tričku, s rybářským prutem nahozeným daleko v moři.

„Pěknou rybku nám moře vyplavilo,“ usmál se Tytam.

„Kde ses tu vzal a co tu chceš?“ vybafl na něj podezřívavý Mykos.

„Jsem bezejmenný kapitán tohoto bezejmenného korábu. Ať už se ti přihodilo v bouři cokoli, už se nemusíš ničeho bát.“

Stařík si ale jen pískal zvláštní houpavou písničku, která připomínala ranní vlny, a nikomu neodpověděl.

„To je přece Moře, jen si k němu čichněte, jak je cítit solí,“ vykřikl Hejty. „Jezdíme mu na zádech, tolik si to chtělo taky vyzkoušet, že k nám za bouře naskočilo,“ a začal se smát.

Mykos zvedl oči v sloup a zavrtěl hlavou, Udaten se ale staříkovi uklonil. Kapitán si muže nerozhodně změřil. Stařec mlčel dál, jako by je ani nevzal na vědomí, stále měl nahozeno a s nelidskou trpělivostí sledoval vlny. Jen jeho modrošedé oči byly živoucí, neklidné a proměnlivé. Vrásky kolem jeho rtů se stáhly ve čtveráckém úsměvu. Slunce zlatilo plachty a moře dovádivě šplouchalo, jako by nikdy neexistovala ta včerejší nelítostná rozbouřená masa tmy. Nakonec nechali staříka sedět na stoličce, protože jim připadalo nepatřičné nutit ho k rozmluvě. Jestli bude chtít, určitě nezůstane sedět stranou, a na korábu je práce pro každého dost. Hejty si starého pána vzal osobně na starost.

Tytam se na nikoho neuměl dlouho zlobit, jinak by asi nemohl mít za bratra Hejtyho, který mnohé lidi popouzel svou podivností. Na rozdíl od ostatních si totiž uvědomoval, že Hejty není o nic hloupější než kdokoliv jiný, ba naopak. Jediný rozdíl byl v tom, že Hejty přemýšlel živelně jako počasí, jako křišťálový potůček, který poskakuje po skále z místa na místo, raduje se z pohybu, ze stébel žluté horské trávy a křišťálových kapek, aniž by se staral, kam plyne.

Tytam neměl v povaze se na někoho zlobit, přesto mu jeden člen posádky pořádně pil krev. Pokaždé, když uviděl jeho opálenou kůži a husté obočí, které dodávalo jeho tváři skřítkovsky potměšilý výraz, musel se sám sebe zeptat, čím si Mykos jeho nelibost zasloužil. Ano, byl úslužný, ale jen než jste se otočili zády. Byl chytrý jako liška, ale jen než jste jej požádali o radu. Byl dobrý přítel, ale jen než… Tohoto zjištění se právě Tytam bál.

Po obědě Mykose požádal, aby umyl nádobí. Když přišel práci zkontrolovat, našel jej, jak žongluje se lžícemi a slánkami a přitom trénuje házení nožem. Samozřejmě že nádobí zůstalo špinavé. To v očích Tytama jen dokreslilo obrázek nespolehlivého a vychytralého lenocha, a tak vyhnal Mykose na palubu, aby alespoň nic nerozbil, a ujal se práce sám.

Mykos vyběhl po schodech z podpalubí se stěží skrývaným úsměvem, takže se nahoře málem srazil s Udatenovou mohutnou postavou.

„Rychle, done, utíkej ke kapitánovi, už má připravený vosk,“ vyhrkl na něj Udaten.

„Co to meleš, příteli?“ přeptal se ho Mykos překvapený tak, že si ani nevšiml, že mu zlomyslný a uštěpačný úsměv zůstal viset na tváři.

„Blížíme se ke skaliskům mořských Sirén a víš, co se říká v legendách. Uslyšíš-li jejich zpěv či uvidíš-li jejich krásu, ztratíš srdce. Přivábí tě k sobě svou sladkostí, zapomeneš, kdo jsi a kam jsi šel, zamíříš k nim a nezastaví tě ani skály ostré jako nože. Mnoho námořníků tak našlo svou smrt.“

Mykos se podivil: „Budeme hluší a slepí. Jak poznáme, že nebezpečí už pominulo?“

„Copak jsi nepomyslel na našeho kapitána? Jediný zůstane na stráži. Neví, kým je, ani kam pluje. Jak by jej mohly svést z cesty, když ji nezná.“

„Hmm,“ zamručel si Mykos pod vousy. „Dobrá, zajdu za ním a nechám se zavoskovat.“ Náhle však zahlédl přes zábradlí podivnou věc, kolem lodi kroužil obrovský žralok a na jeho hlavě seděl kapitánský klobouk. Opět cítil, jak proti své vůli odhaluje zuby v úsměvu. „Podívej, Udatene, tvůj starý známý!“

Udaten se zastavil a zahleděl se na žraloka s trojrohou korunou kapitána moří. „Čeká na mě,“ řekl jen a jeho pohled potemněl. Potom sešel do podpalubí.

Mykos si poskočil, den se nevyvíjel ani zdaleka tak špatně, jak čekal. Odešel ke kapitánovi a zařadil se za ostatní. Chvíli hledali starce Moře, ale zdálo se, že zmizel za svými povinnostmi a nikde na lodi nezanechal stopu. Mykos počkal, než kapitán jednomu po druhém zalil voskem uši a oči zavázal šátkem. Nakonec, když se již skaliska Sirén blížila, nechal i sobě zalít uši a zavázat oči. Dokud byl ale vosk ještě horký, strčil si nenápadně do ucha trubičku, aby dírkou mohl všechno slyšet, a šátek si posunul na stranu tak, aby dobře viděl. Podvádění bylo zábavné jako žonglování s noži – vzrušující, dokud je nechytíte za čepel.

Obloha zmodrozelenala a vlnám se znásobilo chmýří pěny. Koráb vedl opatrně každý svůj mořský krok, protože dno se stalo členitým a tu a tam vyrážely nad vodu černé pahýly skal jako prsty obřích umrlců, připravené stáhnout neopatrnou loď do hlubin. Kapitán se mezitím přesunul na záď ke kormidlu, ke kterému se pro jistotu přivázal pevným provazem. Nyní s korábem tiše rozmlouval a společně vybírali nejschůdnější cestu. Každou chvíli otočil kormidlem a jeho zavrzání znělo v mlhavém šeru hlasitě jako lodní zvon.

Loď se nořila mezi útesy a moře ztmavlo v neprůhlednou hlubinu. Vítr jen tu a tam potrhával vlajkou, napnul plachty a zase mizel, jako by nikdy nevál. Znovu se objevoval z nečekaných směrů, točil se ve vírech, vrážel do škvír mezi skalisky, hrál na ně jako na kostěnou píšťalu a vydával tiché skučení. Tiché skučení nepovšimnuto přerostlo v píseň.

Skaliska se náhle pokryla zelenou loukou plnou rudých tulipánů a pampelišek. Na jednom vzdálenějším skalisku leželo pole pšenice a za ním teskně známý domek z bílých cihel a s modrými okenicemi. U domku byla kůlna a před ní stál přivázaný tučný volek. Svítilo slunce a zpívající děvčata, která přicházela od vesnice, měla ve vlasech vlčí máky. Dívky mávaly, jedna krásnější než druhá, s pomněnkovýma očima a plavými vlasy spletenými do copů. Kapitán zřetelně slyšel jejich sladké hlasy, promlouvaly k němu jazykem vzpomínek, jazykem touhy, o které nevěděl, že ji kdy měl. Bylo to tak příjemné, že se vyhouplo slunce a neskromně je posypalo zlatými třpytkami. A přece na nich bylo něco zvláštního. Zapraštění dřeva zaniklo v jejich písni, přesto kapitán zpozorněl. Odněkud se k němu donášel jiný, rušivý hlas, tak vysoký a hlasitý, že jej nešlo přeslechnout. Ten hlas vibroval bolestí a touhou, zklamáním a poslední nadějí. Trhal iluzi a vracel světu obyčejnou a skutečnou tvář.

Volek se rozpadl ve tři kameny, na nichž ležela rozeklaná kost. Dům se stal lišejnatým vrakem lodi vržené na skálu. Tráva se rozpustila a stekla po černých skaliscích do temné vody, jako by jí nikdy nebylo. Kolem dokola náhle trčely z moře stovky vražedně ostrých hrotů a koráb by si nejraději stoupl na špičky. Jen dívky si uchovaly plavou svatozář a krutou krásu ledových očí. Rozzlobeně se dívaly k osamělému skalisku, které se pnulo nad úžlabinu, jíž právě koráb proplouval.

Klečela na něm Siréna s jemně zelenými vlasy, alabastrovou kůží a jeleníma očima, oblečená jen ve svém roztouženém zármutku. Srdce spálené horečkou, zpívala jako housle, a oni poprvé rozeznali slova. Když je ale slyšeli, vnikala jim do srdce jako trny železné růže a tváře pokrývala mořskou tříští. Zpívala o strašné samotě, o tom, že dívce pukne žalem srdce, nepromluví-li si s někým houslovým jazykem. Zpívala o nepoznané lásce, příliš velké pro tak malou duši. Zpívala o námořnících, kteří se nikdy nevrátili domů.

Teprve nyní sebou kapitán v provazech zazmítal. Otočil se a jeho pohled se setkal s Mykosovým, a oba náhle pochopili, že jeden ví, že druhý ví.

„Mykosi,“ zvolal kapitán a jeho hlas přetékal soucitem. „Ty umíš hrát na housle. Odpověz jí!“

Mykos udělal několik kroků a chvěl se jako právě narozené hříbě. „Nedokážu to, kapitáne.“

„Musíš! Jinak se utrápí!“

„Ve srovnání s jejím hlasem jsem břídil, mé koktání by jen pošpinilo její auru. Neodvážím se!“

„Ty to musíš zkusit!“ křičel kapitán naléhavostí dobrého srdce.

Mykos udělal s vytřeštěnýma očima několik dalších kroků.

„Kapitáne, musím vám něco říct.“

„Promluv k ní. Věřím, že to dokážeš.“

„Chci vám říct, za co jsem byl připoután ke stěžni!“

„To teď není důležité,“ odtušil kapitán.

„Jestli si to neřekneme teď, nepovím vám to už nikdy!“

„Pomoz jí.“

Mykos vzal tedy do ruky smyčec. Něžněji než kdy v životě uchopil housle a mazlil se s nimi dlouho, než jim dovolil konejšivě vklouznout pod líci. Chvíli stál rozkročen pevně na palubě a obloha se k němu stahovala, jak nasával její krásu. Oceán se vzdouval, jak Mykos vytahoval sílu z vln. Nehybně ustrnul, smyčec chvějící se jen kousek od strun. Svět utichl v očekávání.

Najednou jiskry v jeho očích uhasly a on vyčerpaně sklopil ruku. „Nedokážu to… Už nikdy nebudu hrát,“ zlomil se mu hlas. „Nenávidím tě!“ zakřičel na dívku lidsky a praštil houslemi o palubu, až se třísky a struny rozletěly na všechny strany, nezvratně, jako když zemře člověk. Siréně žalostí puklo srdce. Vrávorala chvíli na hraně skaliska jako kamenný monolit, nato se s nepochopitelnou náhlostí zřítila ze skaliska do temných vln. Bílé tělo zajelo pod vodu jako třpytka.

Mykos vydal tichý vzlyk zíraje na své prázdné ruce. Potom přelétl zábradlí jako racek a v gejzíru vody zmizel pod hladinou. Vynořil se až po hodné chvíli a o velký kus dál. Plival vodu, vytřásal sůl z očí a v náručí jako svátost nadnášel nehybné bílé tělo. Obtěžkán plaval zpátky ke korábu, když se objevil trojhranný klobouk s trojhrannou smrtí. Kapitán se horečnatě odvazoval od kormidla, ke kterému se dřív obezřetně připoutal, a proklínal svou pomalost. Bylo však zřejmé, že nic, co udělá, nemůže odvrátit romanticky zbytečnou smrt. Náhle se vzedmulo samo moře a podvodní proudy žralokovi zle zamotaly hlavu. Koráb vida, že kapitán nedosáhne, sám hodil přes palubu záchranný kruh. Z posledních zbytků sil na něj Mykos položil dívku a sám se jej sotva držel, když jej loď táhla pryč od skalisek Sirén. Na palubu je vytáhli až s pomocí Tytama s Udatenem. Všichni se shromáždili kolem dívky, která je vykoupila. Byla tak bledá a její ruce tak útlé, a i ve spánku si zachovala ladnost medúzy. Dávaly jí pod nos zrcátko, aby zjistili, zda dýchá. Hladili pírkem víčka, aby se jedinkrát zachvěla. Hluboký byl ale její spánek. Hluboký jako smrt.

Mykos byl promočený, ledová voda z něj crčela jako krev, přesto jej spalovala horečka. Vzpomněl si na její oči a znovu se v nich začal topit. Zřítil se na kolena a vykašlával vodu, prsty zatínal do dřeva. Prosil Boha, aby jej zbavil toho blouznění, a také prosil ďábla, protože si myslel, že umírá. Cítil, jak ho cosi plní od prstů u nohou až po vršek hlavy, jakkoli se tomu bránil. Zateklo to do každé jeho škvíry, a co hůř, rostlo to dál, lehce to přesáhlo hranice jeho těla, přestože se snažil stlačit to zpět do srdce, zmačkat jako nepotřebný papír a zapomenout, jak to dělával dřív. Bylo to jako snažit se vtěsnat moře do láhve od rumu. Pohltilo to koráb a pak i celý Mykosův svět.

Někdo mu položil ruku na rameno.

Odněkud se snesl Tytamův účastný hlas: „Je mrtvá.“

„Budeme pro ni truchlit,“ řekl kapitán.

„Zachoval ses jako hrdina, Mykosi,“ pochválil ho Udaten.

„Hlupáku,“ odsekl mu. „Ty jsi ji měl zachránit, ne já. Je to tvoje práce. Nechoďte mi na oči!“ Utekl do podpalubí a zamkl se ve své komůrce. Toho dne jej už neviděli.

Skláněli se nad pannou a konejšili ji prázdnými pohledy, které nepronikly dál než za chladnou linii jejích rtů vykrojených jako mořské vlnky. Hejty zaplakal a kapitánovi zamrzlo srdce. Zadula vánice a všechny kolem ovinula závojem námrazy. Plachty korábu se napnuly studeným větrem, který je nešetrně popadl a hnal na západ. Studil na tvářích a křičel v lanoví: Pryč, jen pryč! Na stěžních vyrostly kolmé rampouchy, namrzlá paluba se leskla a klouzala jako čert. Stařec Moře, kterému vánice nazdobila vousy zledovatělými krupkami, prozlatil tmu lucernou a dívku, kolem které mráz kreslil květy, políbil na čelo. Potom všichni, tiší jako myši, odešli do tepla kajuty a mlčky pili horký rum. Teprve když poslední z nich ulehl do sítě, aby v houpavých snech proklouzl do hezčího zítřka, otevřely se dveře Mykosovy komůrky.

Mykos se došoural k místu, kde ji nechali. Na ledovém katafalku ležela jako princezna z pohádek. Polibek Moře jí na čele zářil stříbrně jako hvězda. Mykos nad ní seděl a tiše bědoval.

„Zase jsem selhal. Další vítězství špatného Mykose nad dobrým. Další krůček k propasti. Doufal jsem, že andělé nemohou umřít!“ Po líci mu skanula jedna slza jako perla a dopadla na špičku jejího nosu. Další a další úlevné slzy se řinuly proudem, a muž, který již v životě podlehl mnoha léčkám osudu, se rozplakal jako dítě. Zatímco plakal, blahořečil si, že ho nikdo nevidí při takové slabosti, protože tento zranitelný Mykos musel zůstat navždy pod zámkem. Zaléval její líce a horké slzy rozpouštěly led. Zůstal u ní celou noc, učil se nazpaměť její tvář a při prvním rozbřesku ji znal lépe než svou a věděl, že ji už nikdy nevymaže z paměti. Pochopil, že andělé existují, třebaže mohou zemřít. Má smysl hledat odpuštění. A s touto myšlenkou a zmateným vystrašeným srdcem ji svatokrádežně políbil na rty.

První slunce se vyhouplo na obzor a probudilo racky hřadující v plachtoví, proběhlo po známých cestičkách až k jejím víčkům a dlouhým řasám. Její něžné chřípí se zachvělo a vlasy zaleskly zelenavým jasem. Mykos se vymrštil, protože ucítil, jak se v té bytosti probouzí život. Tváře Sirény zrůžověly, jen rty zůstaly rudomodré a navždy slané od Mykosových slz, které na ně za té noci skanuly.

Šašek uslyšel zavrzání otevíraných dveří kajuty, a tak se hbitě skryl v záchranném člunu, aby mohl vidět a zůstat neviděn.

Na palubu vyšel Udaten a jeho jednoduchá radost z nového dne jej obklopila jako motýlí víření. V tu chvíli otevřela oči a spočinula na něm pohledem. Udaten několikrát otevřel naprázdno ústa. Potom ale vykřikl nesrozumitelným jazykem radosti a roztancoval se po palubě. Samým štěstím ji popadl medvědíma rukama do náruče a utíkal za kapitánem. „Zázrak! Stal se zázrak!“ neslo se a v jeho stopě voněl ozón. Na palubě zůstaly jen střípky ledu, rychle se rozpouštějící v šedavou kalužku zklamání.

Zachránila loď a já teď zachránil ji. Jsme vyrovnáni, lhal Mykos sám sobě. Zároveň ale s nekonečnou hrůzou tušil, že nikdy nebudou vyrovnáni a do konce života bude chtít splácet dluh svou láskou. On, špatná partie, zakrslý chlapík, prohnaný lump, nešikovný slon v porcelánu.

VI. KAPITOLA

ve které se vypráví o jménech a údělech, jež jsou s nimi spojeny

Dívka byla v prvních chvílích tak zahlcena obrazy, barvami a vůněmi, že nedokázala promluvit.

Všechno jí připadalo zázračné, intenzivní a zraňující, jako by se právě narodila. Jediný kapitán si zachoval chladnou hlavu, a tak všechny do jednoho vyhnal z její kajuty a ponechal ji pouze v péči korábu. Hejty si však vyškemral, aby se na ni každou půlhodinu mohli přijít podívat kulatým okénkem. Prohlížela se jako dítě, když poprvé uzří své prsty. Zkoumala své tělo s nadšením a pílí objevitelů nových světů. Cítila, že se s ní udála velká změna. Do krve jí přešlo mnoho lidského, zelené vlasy vybledly v plavé, porcelánová kůže nabrala barvu růžových kvítků, jen oči zůstaly hluboké jako oči přírodního tvora. Jako by to lidství v ní mělo tesknou pachuť slz, které pro ni někdo vyplakal.

Nepamatovala se na nic než na první obličej, který po svém probuzení uviděla. Na konejšivé plné rty, tajnosnubné světlé řasy a bronzovou hřívu spícího lva, na svaly, které ji s přirozeností obalily bezpečím. Ten obrázek ji hřál, když bloudila ve zmatku a ochutnávala život.

Mezi duchy vzpomínek na osamělost Sirény se jí v duši zabydlely stesk a melancholie, které už nikdy nevymizely, třebaže byla jinak šťastná. Jedinou útěchu jí přinášela bílá křídla vládců oblohy. S nimi dokázala vzlétnout nad lidské strasti a znovu si vzpomenout na časy, kdy žila nádherná a nešťastná na ostrově Sirén.

Když se jí později odpoledne kapitán zeptal, zdali s nimi chce pokračovat v cestě do neznáma, nedokázala si představit jinou odpověď než tiché ano. A když ztratila původní bázeň a přijala je za své, nabrala hrst mořské vody a řekla do ní před nastoupenou posádkou své jméno.

„Azurvlnhoupěnšum,“ zaznělo odevšad a náhle se mezi nimi opět objevil stařec Moře a vlídně ji pohladil po vlnitých vlasech.

Hejty naléhavě pošeptal kapitánovi: „Jméno je citové lano. A to staré lano k Sirénám je připoutáno, co kdybychom ji teď zvali Jano?“

Kapitán se na chvíli zamyslel a potom kývl. „Azurvlnhoupěnšum,“ řekl, ale jméno vyznělo suše bez poetiky mluvení přes mořskou vodu, jako by řekl: Azur-vln-houp-pěny-šum. „Hejty ti daroval výjimečný dar, druhé jméno Jana, kterým tě budeme zvát. Přijímáš je?“

Zkoumala ho na jazyku, mlčky jej opakovala ve své mysli. Jana. Vzpomněla si na pohledného Janovana s lící legendy, který kdysi proplul kolem jejího ostrova. Přestože to jméno bylo lidské, šumělo v něm moře. „Přijímám.“

„Bude ti kotvou v našem světě. Lidská jména jsou totiž jako kotvy, možná trochu těžkopádná, zároveň nás ale kdykoli bezpečně zakotví mezi ostatními našeho druhu,“ řekl kapitán.

„Jano, Jano,“ zazpíval Udaten a zatancoval na palubě rybářského dupáka. „Vítej mezi námi!“

Mykos ji sledoval pichlavýma očima. Na jejich bodlinách ale nebyl jed, nýbrž sladký nektar. Kdo by ale ochutnával bodliny?

A jak je známo, vše sladké, není-li spotřebováno v čase zralosti, se začas zkazí a zhořkne.

VII. KAPITOLA

ve které se vypráví o tom, že přílišné pochyby mohou stát člověka krk

O několik dní později šuměly plachty ranní romanci. Mykos postával na přídi vedle kapitána a vykládal mu vtipy. Byla to smutná zábava, protože kapitán se bez svého jména nedokázal uvolněně smát a Mykos se jako profesionální bavič vlastním vtipům nesmál. Oba se zároveň toulali ve svých myšlenkách, takže to nevypadalo, že by to někoho z nich tížilo.

„Víte, jak dostat žirafu do ledničky?“ ptal se zrovna s kamenným výrazem Mykos, když Hejty ze strážního koše cosi vykřikl. Počkali, než k nim jeho slova zesílená křikem racků dolétla.

„Země na obzoru!“

Opravdu, z moře se vynořil malý ostrov. Rostly na něm tři palmy a písečná pláž byla téměř bílá, takže vypadala jako z cukru. Již zdálky viděli, že po něm pobíhá polonahý člověk a lomí rukama.

„Musíme ho zachránit,“ vykřikl Tytam a Jana úzkostlivě přisvědčila. Podívala se s obdivnou důvěrou na Udatena, jako by čekala, že skočí do moře a poplave nešťastníkovi na pomoc. Udaten se podíval na prince žraloků, který dosud plaval podél lodi, a rozhodl se počkat se zachraňováním, až připlují k ostrovu. Stařík Moře se opřel o zábradlí a nahodil klidně udici, na kterou zatím ještě nikdy nic nechytil.

Když se přiblížili k ostrovu na pár desítek metrů, kapitán kývl a koráb zazvonil na lodní zvon.

„Zde je bezejmenný kapitán, trosečníku! Nic se neboj, pomoc je již na cestě. Udatene, Mykosi, spusťte člun!“

V té chvíli si ale všimli bílých skvrn v hnědých zmatených očích trosečníka.

„Co se to děje? O tom tedy silně pochybuji!“ vykřikl polonahý muž. „Copak jsem se opravdu pomátl na rozumu? Je moře vůbec mokré?“ A ve chvíli, kdy vyhrkl otázku, moře náhle vyschlo a koráb se zabořil do písčitého dna. Ryby kolem pršely z oblohy jako déšť, pleskaly na zem a lapaly po dechu, tesklivě se loučíce se životem. Člun korábu dopadl z výšky na kámen a roztříštil se. Rybařící stařec z paluby korábu zmizel, jako by jej nikdy nebylo.

„A co ten ostrov. Je to vůbec ostrov? Co když je to nějaké zvíře, třeba sedím celou dobu na krunýři obří mořské želvy?“ A najednou se moře vrátilo, takže koráb žuchl do vln a ryby vděčně přestaly zadržovat dech. Vedle korábu plavala místo ostrova obrovská mořská želva.

„Ten muž je šílenec!“ vykřikl Udaten.

„Co budeme dělat?“ zašeptala Jana.

Mezitím se palmy na želvím krunýři proměnily v obrovská těla vodních hadů a zlostné syčení zamazalo plachty černozeleným slizem. Mykos výhružně postavil nůž na špičku ukazováčku a očima hledal trosečníkovo srdce. Muž ale neustále pobíhal, a navíc byl na přesnou ránu daleko. Gigantičtí vodní hadi, jako příšerná stvoření z prasvěta, začali obtáčet stěžně korábu.

„A co ty, jsi vůbec?“ vykřikl najednou Tytam.

„A co já? Jsem vůbec?“ zopakoval muž a najednou zmizel s tichým plop, a nikdo ho už víckrát neviděl. Místo hadů tu opět stál jen opuštěný ostrůvek se třemi palmami.

Všichni si oddechli úlevou, jen Tytam hekl bolestivým překvapením, jak na jeho svědomí dolehlo břemeno trosečníkova života. „Zabil jsem ho,“ zašeptal šokovaně.

Mykos jej beze slova poplácal po zádech, jako by řekl: Poprvé je to nejtěžší. A tato sympatie pokryla Tytamovo tělo odpornými mrazivými boláky.

Kapitán mu ale nedovolil utopit se ve vině. Řekl: „Zachránil jsi nás, Tytame. Co kdyby se zeptal, jestli existuje svět?“

„Žít jen v pochybách je jako vařit jenom lečo!“ mnul si bradu Hejty.

Stařec, který se opět odkudsi objevil, na Tytama přátelsky mrkl a rozestavil si na lodi skládací lehátko, do něhož se s grácií hodnou jeho věku položil.

Snad měli pravdu, přemýšlel Tytam nad slovy námořníků. Přesto cítil, že na duši utržil šrám. A protože s tím nyní nešlo dělat víc, pokračovali v plavbě.

VIII. KAPITOLA

ve které se vypráví o tom, že příliš byrokracie může i zabít

„Měli bychom přistát co nejdříve,“ šeptal Tytam kapitánovi. „Dochází nám pitná voda.“

Tak to je velmi vážné, uvědomil si kapitán. Pitná voda je na moři tou nejdůležitější a nejcennější věcí, a když dojde, každý žízní pojde.

„Rozhodně musíme nějakou vodu získat. Na déšť to ale nevypadá,“ řekl, když se zadíval na blankytné nebe.

„Naopak, to slunce žhne, jako by si nás chtělo opéct. Musíme se pomalu otáčet, abychom se opálili rovnoměrně ze všech stran a nepřipekli se jako špekáček,“ řekl Tytam a začal se otáčet v pomalých kruzích.

„Snad ještě narazíme na nějakou zemi,“ odtušil kapitán, ale veselo mu nebylo.

* * *

Co osud nechtěl, zanedlouho se znovu ozvalo volání: „Země na obzoru!“

A skutečně, šedý proužek země, ne větší než náměstí, se k nim rychle přibližoval. Připluli na padesát metrů a uviděli ostrov s azurovou lagunou a akáciovým křovím a nevinným pramínkem, který vyvěral v jedné ze skal. Před nevzhlednou chatrčí zhotovenou z vyplaveného dřeva seděl člověk v potrhaném černém taláru a listoval ve velké rudé knize.

„Vida, další trosečník!“ řekl Udaten hlasitě, ale trochu nejistě.

„Měli bychom ho zachránit,“ řekl Mykos a podíval se významně na Tytama.

„Raději ho ale nejdřív vyzkoušíme,“ ozvala se Jana a zavolala na trosečníka hlasem trubky: „Co myslíte, je moře mokré?“

Každý na korábu se chytil, čeho mohl, v očekávání tvrdého žuchnutí na vyschlé mořské dno. Moře však zůstalo mořem.

„Co je to za otázku? Samozřejmě, že je moře mokré, na to jsou zákony. Vy jste záchranná expedice z Harwiche?“

„Jsem bezejmenný kapitán bezejmenného korábu,“ řekl kapitán. „Nejsme záchranná expedice, či alespoň nevíme o tom, že bychom jí byli. Vás ale zachránit můžeme.“

„To je šlechetné, ale rozhodně nemohu odplout na bezejmenné lodi. Každá loď Jejího Veličenstva musí být dle lodního řádu klasifikována řadovým číslem a označena jménem.“

„Pak asi nejsme lodí Vašeho Veličenstva,“ odpověděl kapitán.

„Jestli jste Španělé, pak vás varuji, abyste nevstupovali na tento ostrov, neboť je pod správou vysokého úředníka soudního dvora Jejího Veličenstva!“

„Jsem si jist, že nejsme o nic víc Španělé než Angličané. Se zachraňováním si to ještě můžete rozmyslet, ale potřebovali bychom naplnit sudy čerstvou vodou z vašeho pramene.“

„Pak mě budete muset požádat o svolení vplout do královských vod. Tím, že jsem se po ztroskotání Královny Viktorie vylodil na tomto ostrově, jsem jej totiž podle práva zabral pro Britské království.“

Kapitán si povzdechl. „Dobrá. Tedy můžeme?“

„Žádost musí být vyhotovena písemně ve třech kopiích a s otiskem pečeti.“

Mykos zalomil rukama. „Vždyť jsi tu jen ty! K čemu ti budou tři kopie?“

„Až se vrátím do své vlasti, jednu nechám založit v Královském právním archivu a jednu v archivech Obchodní komory. Třetí je samozřejmě pro vás. Tak zní zákon.“

Nakonec jim nezbylo nic jiného, než ve třech kopiích žádost vyhotovit, protože ale neměli pečeť, otiskl Hejty na každý list pečeni, kterou původně chystal k obědu. Potom přivázali papíry k malé dělové kuli a Udaten ji hodil na ostrov. Muž papíry zvedl, každý pečlivě prostudoval a nakonec je podepsal sépiovým inkoustem a stvrdil pečetidlem vyrobeným z krunýře kraba. Potom jednu listinu přivázal ke kameni a hodil jej zpět na koráb.

„Vítejte ve vodách Jejího Veličenstva.“

Kapitán požádal koráb, aby spustil jejich druhý člun, mezitím Mykos, Tytam, Udaten a Hejty vynesli z podpalubí prázdné sudy a naložili je do člunu. Když byl člun plný, naskočili do něj Udaten a Mykos a pádlovali ke břehu.

Vystoupili na jemný rozehřátý písek až na úplné mělčině, protože žralok je pozoroval s velkou dychtivostí a celou cestu kroužil kolem člunu, až o mělčinu šoupal břichem. Námořníci vytáhli člun z vody a vyložili prázdné sudy. Když ale každý z nich popadl jeden a vydali se k prameni, zastavil je hlas, který práskl jako bič.

„Stát! Na to nemáte právo!“

Udaten se zarazil a rozpačitě zamával umaštěnou listinou.

„Jestli se mnou chcete obchodovat, musíte mít obchodní koncesi! Jinak by to byl černý obchod, tedy zločin.“

„My s tebou nechceme obchodovat,“ odsekl mu Mykos, který už stěží ovládal hněv. „Jdeme si doplnit vodu.“

„Přece jste si nemysleli, že vás nechám zadarmo doplnit vodu, když nejste Britové?“

„Mysleli,“ odpověděl upřímně Udaten.

„To je ztráta času, Udatene. V kolika kopiích máme žádost vyhotovit?“ zeptal se tiše Mykos.

„Podle obchodního práva musí být žádost o obchodní koncesi podána přímo na Obchodní komoru, vyhotovená na předepsaném formuláři. Tento formulář najdete ve velké hale Obchodní komory. Otevřeno je ve všední dny od úsvitu do tří odpoledne.“

„Než najdeme tu komoru, tak umřeme žízní!“ zahromoval Udaten.

Trosečník pokrčil rameny a omluvně se usmál. „Já zákony nevymýšlím. Je to přece precedens!“ přitom poklepal na obří knihu na svých kolenou.

„To nemyslíš vážně,“ rozhořčil se Mykos a z uší mu slabě vystoupila pára. „Já prostě vezmu tenhle sud a doplním do něj vodu a běda ti, úředníčku, jestli mi zkřížíš cestu.“

Jakmile to ale řekl, mužíkovi se zlostně zalesklo v očích. „Porušení nařízení Obchodní komory je klasifikováno jako pirátství. Případ královna versus John Silver. Jsi odsouzen na dvacet let.“

V tu chvíli z knihy vyrazil roj malých černých paragrafů, které Mykose obtočily a v reji kolem něj upletly přímo tam, kde stál, železnou klec.

Mykos zařval vzteky a zalomcoval mřížemi, nebylo mu to ale nic platné, protože držely jako skála.

Udaten vykřikl: „Co jsi to za troubu, že se takhle chováš k námořníkům v nouzi. I ten nejposlednější z rybářů má ctnosti víc než ty a tvé právo!“

Muž mu s tváří staženou zlostí odpověděl: „Urážka veřejného činitele, to jsou tři dni vězení a dva měsíce podmínečně. Případ Laurel versus Hardy.“ A ještě než to dořekl, náhle byl i Udaten zakovaný v mřížích.

Kapitán pohledem uklidnil Tytama i Hejtyho, aby raději zůstali potichu. Nepotřeboval další muže v okovech.

„Pusť mé muže na svobodu, přišli jen doplnit vodu. Žízeň je na moři totiž mnohem horším nepřítelem než cokoli jiného.“

„Ještě horší než Španělé?“ zamyslel se muž. „Ne. Myslím, že nic nemůže být horší než Španělé.“

„Copak tě netíží svědomí?“ zavolala na něj Jana. „Vzal jsi jim volnost.“

„To ne já!“ polil trosečníka ruměnec. „To zákon je nade vším!“ A schoval se za desky své knihy, jako by tam ani nebyl.

Kapitán viděl, že jsou v koncích. Bude muset vymyslet nějaké řešení téhle zapeklité situace. Měl by na něj ale přijít rychle, protože klece s jeho mládenci stály na pláži a právě začínal příliv. Lačná voda olizovala jejich kotníky. Jestli mu to bude trvat déle než pár hodin, nebude si s tím už muset lámat hlavu.

Procházel se po lodi a téměř zprůsvitněl, jako by tam ani nebyl – to jak se celým bytím soustředil na vyřešení problému. Napadlo ho, že by mohl použít kanonádu a ostrov bombardovat, až by ho potopil. To by ale Udatenovi s Mykosem život nezachránilo. Ne, musí to být něco jiného. A zatímco se ploužil po korábu jako duch, přistoupil k němu stařík Moře a zaklepal mu na rameno. Potom prošel kolem hlavního stožáru až ke dveřím kapitánské kajuty, otevřel je a vešel dovnitř.

Kapitán vešel za ním, ale stařec uvnitř nebyl. Co mu asi chtěl sdělit? Zvenčí vykřikla Jana, že voda sahá mužům již po pás. Slova kapitána zasáhla a vtáhla ho s nevybíravou náhlostí zpět do tohoto světa. Musí spěchat. Proběhl místností se dvěma kulatými okny a uprostřed podepřenou sloupem a ponořil se do lodní truhly, do jakých námořníci ukládají věci místo do kufru. Všechno létalo ven. Dalekohled. Kartáček. Pruhované tričko. Náhradní sada zlatých knoflíčků. Sbírka mušlí. Hranatá černá věc. Nenašel nic, co by mu mohlo pomoci.

„Voda už dosahuje Udatenovi ke krku, Mykos se musí přitahovat k horní mříži!“ varovala Jana vyděšeným křikem.

Kapitán uhodil bezmocnou zlostí do stěny, ze které se zřítila jakási zarámovaná tabulka a třeskla sebou o zem. Kapitán ji ostražitýma očima přelétl, byla plná textu a v titulku stálo: Lodní řád.

O několik okamžiků později už stál u zábradlí a křičel na soudního ztroskotance. „Podle lodního řádu má na moři kapitán nad svou posádkou svrchovanou moc! Jak vidíš, oba moji námořníci jsou nyní v moři tělem i duší. S konečnou platností jim promíjím zbytek trestu! A bez odvolání!“ zakřičel triumfálně.

Klece se rozpadly a maličké černé paragrafy spláchla slaná voda. Přišlo to v poslední hodince, protože Mykos byl už celý pod vodou a musel zadržovat dech. Vyčerpaní a rozzlobení dobrodružstvím se vyškrábali do člunu. Voda z nich crčela a Mykos ztěžka dýchal, když ale vytáhl vrhací nůž a hledal svou pomstu, Udaten mu položil ruku na rameno a řekl: „Nestojí za tvůj oblíbený nůž.“

Jana zavýskla radostí a udělala na překvapeného černotalárníka dlouhý nos. Kapitán ještě nechal ze střílen vyhlédnout lesklé hlavně děl, které nasadily korábu výraz výhružného vzdoru. Jen ať si zkusí dělat ještě problémy.

Když potom Mykos s Udatenem konečně vylezli na palubu, bok po boku skoro jako přátelé, Jana se samou radostí vrhla Udatenovi kolem krku. V tu chvíli se ozvalo tiché prasknutí, jako když se zlomí mladé, ještě křehké pouto a do Mykosových očí se vrátil cynismus. Nikdo, kromě něj, ten smutný skleněný zvuk neslyšel.

IX. KAPITOLA

ve které se vypráví o tom, co se třpytí, o ztracených láskách a o výhodných obchodech

Koráb se už zase kolébal na širém moři. Vítr si hrál s plachtami na schovávanou, v proměnlivé náladě foukal hned z té, hned z oné strany, takže loď stále měnila rychlost. Přesto bylo nebe naprosto bezmračné, jasně modré a sluneční paprsky palčivě horké. V prudkém světle vypadala paluba bíle zlatá, a tak se na ni několik námořníků zamilovaně dívalo.

Stařík Moře si na palubě ve stínu plachet rozložil rohož a rozkošnicky se na ní rozvalil. Přes oči si natáhl slamák a za chvíli se už ozývalo jeho oddechování podobné šumění vln. Všudypřítomné vedro vypalovalo své značky na mnoha místech korábu a nejvíce do Mykosova čela a spánků, na nichž tepala vederná žíla. Odešel na záď žonglovat s hrníčky z kuchyně, což mu vysloužilo ostrou hádku s Tytamem, který měl o čajový servis oprávněné obavy. Rozepře ale utichla krátce potom, co začala, protože šklebící se šašek prohlásil, že vzhledem k tomu, že již nemají téměř žádnou vodu, za chvíli stejně nebude co do hrnků nalít, na což Tytam nedokázal odpovědět. Alespoň vyčítavě prohlásil, že pokud Mykos hrnky rozbije, budou muset všichni pít z jednoho vědra. To ale málo znal Mykose, pokud si myslel, že jej takto přesvědčí. Pro něj to byla malá cena za lumpárnu, které se hodlal dopustit.

Mykos odešel na záď a žongloval s hrnky takovou silou vederného vzteku, že je vyhazoval výš a výš, až se stalo, že než vyhozený hrnek dopadl zpět, koráb odplul o pěkných pár metrů dál. Hrnky jako vzdušné pumy dopadaly do vody za korábem, rozstřikujíce gejzíry vody. Vedlejším účinkem bylo, že to vyděsilo žraloka, který mezi padajícími hrnky kličkoval jako smyslů zbavený, a byl zázrak, že se přitom neutopil.

Mráčky chybějící na nebi si to vynahrazovaly na kapitánově tváři. V sudech s pitnou vodou, které do sebe v podpalubí narážely se smutně dutým zvukem, zbývalo stěží dost vody na příští den – a to i při polovičních přídělech. Navíc to vypadalo, že jen tak nezaprší.

Co mohl kapitán dělat? Jen se strachovat a šinout se po palubě pozorně se vyhýbaje rozpáleným místům, která nechladil konejšivý stín. Dokonce se nemohl ani ovívat kloboukem, který nyní chránil žralokovu hlavu před padajícími předměty. Horko, nedostatek vody a klesající morálka posádky byly společníky, které nechcete potkat, ani když jdou každý zvlášť.

To byl důvod, proč pookřál, když Hejty ze strážního koše zavolal: „Už třetí země na obloze!“ Hejty si totiž neustále pletl oblohu a moře, které byly obě modré v tolika nádherných odstínech. Pletl si je tolik, že když padla noc, zkoušel z mořské hladiny na pytlačku lovit hvězdy.

V kapitánových očích se objevil odraz ostrova, který se na něj usmíval z mořského horizontu. Radostí mu zamával, přestože předchozí dvě setkání s pevninou nepatřila mezi příjemná. Důležité je zachovat si i v těžkých časech naději.

Jana si vylezla za Hejtym do strážního koše, aby lépe viděla, a zaskočilo ji, že si připadá lehoučká jako pták v povětří. Jemnýma rukama zachytila vítr a jako bujného vraníka jej dlaněmi usměrnila do plachet. Koráb se blížil k ostrůvku, který už zdáli zářil, až oči přecházely.

Byl větší než oba předchozí, pokrytý šedými skalami, porostlý chomáči uschlé trávy, plný kradmých oček ještěrek. Na pahýlu stromu, který vypadal jako torzo veselého kostlivce, seděl pták v barevném převleku krále karnevalu. Aby byla tajuplná atmosféra dokonalá, přimaloval osud do středu ostrova maličkou poušť a veliký stan z hnědého nepromokavého plátna, uchycený šestadvaceti kolíky ke skále. Už zdáli bylo jasné, že se za jeho plachtou skrývá země skořicového vína, přesýpacích hodin a velbloudího pižma.

Kapitán i koráb vycítili ten pach chřípím čelenu, jako by potkali po mnoha letech zapomenuté dětské dobrodružství. Váhali jen chvilku, než se rozhodli, koho vyšlou na ostrov hledat vodu. Vybrali Tytama pro jeho moudrou zodpovědnost, Udatena pro sílu plnou slunce a Mykose pro mazanou nevypočitatelnost.

Zatímco výprava veslovala ke břehu, obletována žralokem jako při námluvním tanci, koráb se hotovil v pohotovost. V takových chvílích bývají lodě zranitelné. Když se houpou na vodě s kotvou pevně zaklesnutou v mořském dně a polovina posádky pluje k neprobádané pevnině, může se stát téměř cokoliv. A poloviční posádka znamená poloviční připravenost. Horší to snad může být, jen když se na obzoru objeví piráti. Ale úplně nejhorší, co se může stát, je, když loď ztratí kapitána. Taková loď je jako člověk, kterému umřelo srdce. Není nic, co by pohánělo jeho ústrojí, organizovalo pohyb krve v těle, dodávalo mu sílu a zásobovalo ho touhou. Bez srdce se totiž krev v člověku zastaví a voda, která stojí, se pokryje žabincem, zaroste řasami a úplně se zkazí. Proto jestli budete někdy chtít opravdu vyděsit nějakou loď, pozvěte jejího kapitána na dlouhou dovolenou na pevninu.

Když člun dorazil k ostrovu, námořníci se vylodili a vydali se na průzkum. Tytam, snad aby si dodal odvahy, vzal s sebou pádlo, o které se opíral jako o hůl. Udaten si sundal tričko, protože slunce stále pálilo a jeho dobronzova opálené svaly byly odstrašující zbraní. Mykos měl ruce v kapsách a jeho pohled byl špičatý jako nůž.

„Nelíbí se mi to,“ zašeptal Tytam chmurně, „cítím, že nás někdo pozoruje.“

Udaten se dlouho a pomalu rozhlížel. „Neřekl bych. Něco se ti zdálo, příteli.“

„Pozorují nás z lodi, to je přece jasné,“ odbyl ty dva Mykos. „Ale dost mluvení. Nejeli jsme na výlet!“

„Tak to se povedlo, nejpracovitější z nás se ozval,“ ušklíbl se Tytam.

Mykos jej šlehl ostnatým pohledem, Udaten mu ale vstoupil do cesty. „Máme tu úkol. Nerozptylujte se!“

Přeskákali přes skaliska u pobřeží, překonali pole suché červené hlíny a vnořili se do pouště, která se ukázala větší, než vypadala z moře. Zamířili přímo ke stanu, který je přitahoval jako magnetická hora. Vůně skořice sílila každým krokem, ve vzduchu kolem jako by se zhmotňovaly písečné sny. Za stanem se zvedala k nebi skála, ze které jim kynul rozvrzaný sukovitý kostlivec. Pestrobarevný papoušek si pyšně čistil peří, ani na okamžik je ale nespustil z oka. Ptáci se totiž nemohou dívat oběma očima najednou, a tak musí neustále natáčet hlavu na stranu, když se chtějí podívat dopředu, a papouch se na ně díval právě ostražitým levým okem.

Námořníci se sveřepě podívali jeden na druhého, aby se ujistili o své odvaze, a vnořili se do divadelní tmy zhmotnělého očekávání. Jejich stopy, jako by nikdy nebyly, zametl vítr a smích neviditelných velbloudů.

Vnitřek stanu měl daleko k prostotě berberských válečníků. Perské koberce husté a vysoké jako trávník, polštáře nakupené přes sebe jako hory, blankytné přikrývky se stříbrnými půlměsíci. Na obloze tvořené dýmem z vodní dýmky se proháněli pouštní draci, ale v takových výškách, že více připomínali hejno komárů.

„Santa Madre! To jsou mi hosti,“ ozvalo se ze štiplavého šera, které jen nerado ustupovalo očím uvyklým žhavému slunci.

„Dobré poledne,“ ujal se slova Tytam. „Přijměte naše upřímné přání dobrého zdraví. Jsme prostí námořníci a přišli jsme se zeptat –“

„To je báječné! Vemte místo!“ hlas nabyl příjemného obrysu opáleného muže s havraními vlasy a oříškovýma očima, pro které dívky utíkají snoubencům a vdané ženy boří svět. Jeho tvář zdobil výraz nefalšované radosti a rozhodnosti podtrhnuté špičatým knírkem. Přestože na první pohled vypadal mladý, přísné vrásky a první šedé nitky prozrazovaly skutečný věk. V uchu mu zářila obří zlatá náušnice.

„Vemte místo,“ zopakoval muž a hodil jim každému polštář. „Jsem vděčný za každou společnost. Jsem tak sám, že si tu povídám už i s nábytkem, abych se nezbláznil. Mimochodem, nepotkali jste velbloudy? Ne, radši mi neodpovídejte, někdy je lepší zůstat v nejistotě. Je to tu samá skála, i vaši loď jsem zahlédl, až když zakotvila. Mezi těmi skálami by se dala ukrýt celá flotila, že? Jmenuji se Miguel Antonio Bambitkas a jsem vám k službám,“ řekl a úsečně pokynul hlavou. Námořníci se mu také jeden po druhém představili.

„Ta vaše fregata, to je nádherný kus. Snad mi odpustíte zvědavost – kam plujete?“

Tytam se podíval na Udatena a Mykose, ale ani jednomu se do odpovědi nechtělo. „Vlastně ani nevíme. Ale náš kapitán to ví. Tedy, on neví, kam doplujeme, ale ví přesně, kam máme plout. A tak je to dobře.“

„Vidím, že ctíš svého kapitána. To se mi líbí. Musí být jistě výjimečný, že si zasloužil tvou důvěru.“

„Výjimečný jistě je,“ vyhrkl Udaten. „Víte, on moc nemluví. Moc se nesměje. Není to zkrátka kumpán, ale i když máme někdy pocit, že se na nás ani nepodíval, je vlídný, pečuje o nás a hýčká nás ve své mysli. Má dobré srdce a to ho vede na cestě světem. Nikdy jsem nepoznal lepšího.“

„Však je to taky jediný, kterého jsi poznal,“ odsekl Mykos. Rozzlobilo ho, že se mu podobné myšlenky také objevují v hlavě, třebaže se na kapitána díval více jako otec na naivní dítě. A možná to také byla žárlivost, ale to by nepřipustil ani při mučení.

„Kapitán je zkrátka správný chlap,“ postavil se za Udatena Tytam.

„A jak se jmenuje vaše loď? Třeba jsem o ní slyšel,“ zeptal se Miguel Antonio.

„Pojďme radši dál,“ rezignoval Tytam, který se styděl za to, že koráb nemá jméno. „Jak jste se ocitl na ostrově? A když dovolíte, co jste zač?“

„Jsem ztroskotanec, tak je to správné slovo, ne? A zároveň nejbohatší člověk na světě.“

„Obrazně řečeno, chcete říct,“ doplnil jej Mykos a povytáhl jedno huňaté obočí.

„Obrazně? Ne, nemyslím. Víte, můj příběh je příběhem neuvěřitelné ironie osudu.

Když mi bylo patnáct, našel jsem si v Madridu dívku. Narozená ve znamení Vah, už ve čtrnácti dospělá, její jméno vonělo po růžích, kůži měla plnou měsíčního svitu a v očích zralé olivy.

Dodnes nechápu, jak mohla chodit po naší zemi zapovězené andělům. Chtěl jsem si ji vzít od chvíle, kdy jsem zahlédl cíp bíločerných šatů z hedvábí, do kterého se halí majetní. Abych se o ni mohl ucházet, řekl mi její otec, že se musím stát boháčem, protože chuďasovi ji nedá.

Nemusel ji přede mnou zamykat, nedovolil bych, aby měsíční svit zničila hrubost necek a vůni růží přebil pach zbytků z rybího trhu. Nikdy jsem s ní nepromluvil, ale pro ty oči jsem se dal zapsat na první loď, plavčík doufající ve fortunu nebezpečného osudu bláznivých mořeplavců.

Brázdil jsem moře mnoho let a ztratil mnoho ze své duše. Pochopil jsem, jak naivní byly mé představy o světě. Hrát vabank s osudem je totiž tuze náročný sport. Rozhodl jsem se vrátit domů a najít si nějakou dobrou práci. Stát se hrnčířem, tkalcem, řezbářem. Vydělat si na živobytí pilnou prací. Byl jsem připraven Rózu třeba unést, ale už jsem nechtěl být ani měsíc bez ní. Na mé poslední plavbě loď zastihla hrozivá bouře a zavedla ji na skaliska. Moře ale nechtělo mou duši, jen ji důkladně přežvýkalo a vyplivlo jako hrozen nezralého vína na ostrov ztracený bůhvíkde.

Překonal jsem dny, kdy jsem bojoval o přežití, pořádně jsem ostrov prozkoumal a našel tohle…“ S těmito slovy muž odhrnul několik přehozů, přes které byly předtím naházené polštáře. Světlo zatančilo na zlatých talířích, filigránských karafách, špercích a diamantových diadémech.

„A tohle,“ odhrnul Miguel další přehoz. Safíry zazářily jako hadí oči a vedle nich ohnivé rubíny, perly a hromady mincí. A tolik zlata, že místnost ozařovalo jako malé, věčně hladové slunce. Miguel odkryl několik dalších přehozů a zlato sálalo jako láva. „A tak tu léta sedím na nesmírném bohatství, zatímco se Róza vdala a nejspíš už má pět dětí.“

Chvíli bylo naprosté ticho, které jako pavučina zalátalo všem námořníkům náhle vyschlá hrdla. Leželo před nimi bohatství, které by každého z nich učinilo doživotním boháčem bez nutnosti kdy pracovat. Jejich horečné sny stoupaly tak rychle do hlavy, až za chvíli nadzvedly plachtu celého stanu. Světlo pravého slunce moc zlata oslabilo alespoň natolik, aby se duše vrátily zpět do jejich těl.

„Podle práva záboru je to teď tvé! Jsi bohatý jako král,“ vyhrkl Tytam se široce otevřenýma očima.

„Vida. Zatímco my nacházíme na ostrovech samé nepříjemnosti, tobě se zadařilo. Mám takový pocit, že jsi spotřeboval všechno štěstí v okruhu tisíce námořních mil,“ zašklebil se Mykos, stěží skrývaje závist.

„Copak jste mě neposlouchali? Róza byla mým štěstím. Teď mám jen tohle…“

„Hmm,“ řekl Udaten. „Nebuď nevděčný, osud ti skutečně dopřál. Za tyhle peníze by mohla celá rybářská vesnice žít blahobytně padesát let.“

„No, jestli chcete, můžu se s vámi podělit. Tedy, aby to nebylo úplně zadarmo, můžeme spolu měnit,“ zazářil úsměv Miguela Antonia, sladký jako mucholapka. „Musím vás jen upozornit, že se o zlatu objeveném na ostrovech vyprávějí hrůzné pověsti. Většinou jsou plné krve a pirátů. Jste si jisti, že byste měli zájem i o zlato prokleté?“

Mykos neváhal ani vteřinu. „Zlato je zlato.“ Vyskládal na stůl celou sadu vrhacích nožů, které živil a opečovával tolik let v záňadří, a všechny až na jediný je vyměnil za zlaté plíšky a nádhernou zlatou karafu. Udaten vyměnil svou tuniku a provaz, kterým si stahoval kalhoty, za diamantový náhrdelník a hrnec zlaťáků. Tytam nabídl své boty a jedno pádlo z člunu, dostal za ně zlatou soupravu nádobí, perlovou korunku a starodávnou tepanou přilbici. Následovalo další kolo vyměňování, které bylo ještě podivnější než předchozí. Tytam myslel i na svého bratra a kapitána, a tak vyměnil i druhé a čtvrté pádlo člunu za zlaté řetězy a safírové sošky. Udaten vyměnil třetí pádlo a svačinu, kterou si vzali na cestu, za přehoz ze zlatých penízků pospojovaných drobnými očky a divukrásné zrcadlo z křišťálu. Mykos byl rozladěný, protože mu už nezůstalo nic, co by mohl měnit. Dokonce uvažoval, že by vyměnil Tytama za velblouda ze slonoviny, nakonec ale zkusil něco jiného. Vyměnil Miguelovi zpět tepanou karafu za sošku velblouda a pytel zlatých mincí. A tak to ještě chvíli pokračovalo. Udaten vyměnil zrcadlo za zrcadlo a zlatý pohár. Tytam nezůstal pozadu, a tak pokračovali, až měli všechny sudy v člunu plné pokladů.

„Migueli, upřímně, nevím, jestli byly obchody, které jsi dnes udělal, dobré. Myslím, že jsi buď velmi špatný obchodník, nebo máš tak dobré srdce, že by ses rozdal. Ať tak či tak, máš naše díky i sympatie. Rád bych ti nabídl, aby ses nalodil na náš koráb a dál plul s námi. Kapitán určitě nebude proti.“

„Děkuji za pozvání, přátelé,“ posmutněl muž a uhladil si knírek do špičky. „Vážím si vašeho pozvání o to víc, že jej nemohu přijmout.“

„Proč nemůžeš? Přece nenecháš Rózu déle čekat!“ vyhrkl Udaten.

„Rózu odvál písek času. Je-li to vůle osudu, tak ji ještě uvidím. Třeba jednou také ztroskotá na tomto ostrově. Raději si ji ale uchovám nádhernou a čistou, kořící se mým očím jako růžové poupě, než abych nechal umřít svůj sen. Nepůjdu s vámi, ale něco uvnitř mi říká, že se ještě setkáme. A třeba to ani nebude trvat dlouho.“

Ať jej přemlouvali jakkoli, Miguel Antonio názor nezměnil. Naopak, zahalil se do oblaků skořicového kouře od hlavy až k patě, takže z něj zbyly jen velké hnědé oči. Těma očima je pak doprovodil, když se již odpoledne nachýlilo a slunce zrudlo únavou. Když námořníci scházeli zpět ke člunům, uslyšeli za zády drsný krákavý hlas, který snad nemohl patřit člověku.

„Hasta la vista, un pobre diablo!“

To zakrákoral papoušek – král karnevalu, a kdyby se otočili, zahlédli by, že jedno oko má oslepené, překryté černou páskou.

Zmámeni štěstím pádlovali rukama zpět ke korábu, s pohyby mátožnými jako ve snu, a ani si nevšimli trojhranné ploutve, která kolem nich kroužila jako divá. Žraloka ale zmátlo, že je pro ně neviditelný, a tak se nikoho nepokusil sežrat. A přitom by to dnes měl jednoduché, protože člun byl tak těžký poklady, že hladina ponoru sahala jen několik palců pod okraj.

Cesta zpět trvala pětkrát déle než cesta tam, a když námořníci konečně dorazili ke korábu, slunce už zapadlo a na obzoru se rozlévala jenom oranžová záře. Na korábu vypukl jásot a divoký rej, jakmile první ze sudů dosáhl paluby.

Hejty se houpal na laně a křičel: „Na zlatou udičku v přístavní krčmě ulovím na líčko hubičku!“

„Sto holubiček ulovíš!“ zazubil se na něj Udaten.

I koráb se nafoukl a zeskvostněl, jako by nebyl bezejmennou fregatou, ale slavnou španělskou zlatou galeonou.

Mykos nabídl Janě slonovinového velblouda se smutnýma jantarovýma očima. Ta jej však odložila, sotva jej vzala do ruky, a zhlížela se v Udatenově křišťálovém zrcadle, zatímco jí Tytam zapnul kolem krku třířadý perlový náhrdelník. Ovívala se vějířem ze zlatých lístků a vypadala v tu chvíli jako dcera samotného Neptuna. Stařík Moře se pochybovačně přehraboval v sudu, až po drahné chvíli vylovil maličkou zlatou rybičku. V tom okamžení ztratil o poklad zájem, odešel na liduprázdný konec lodi, přivázal třpytku k udici a nahodil.

Jen kapitán nerozjasnil čelo. Neradoval se z pokladu. „Kde jste nechali vodu?“ zeptal se, když už nemohl jejich radost vydržet.

Najednou všichni námořníci ztuhli a sklopili uši jako psi. „Zapomněli jsme,“ přiznal Mykos.

„Bojím se, že přijde den, kdy byste rádi dali všechno tohle zlato za jeden jediný doušek,“ odpověděl kapitán a jeho slova zazněla s prorockou neodvratitelností, která jim ztemnila radost.

Kapitán odešel do své kajuty a smutně přeleštil jeden po druhém všechny zlaté knoflíčky na modrém kabátu. Neustále mu nešlo do hlavy, odkud se na ostrově vzalo všechno to zlato, ale nic nevymyslel, a tak celou věc odložil do hlubších šuplíků mysli.

Potom zapálil velkou voskovici, vytáhl inkoust a brk, který zařízl ostrým nožíkem. Otevřel rudé desky knihy, na jejíž první stránce stálo velkými písmeny: Lodní deník. Zvykl si v poslední době každý den ke knize zasednout a sepsat vše zajímavé, co zažil.

Kapitána totiž stále trápilo, že přišel o všechny vzpomínky. Tušil, že zapomněl něco strašně důležitého, a velmi se bál, aby se mu to už nikdy znovu nestalo. Deník mu tedy sloužil jako papírová paměť. A protože měl kapitán fantazii, zapisoval si některé události barvitěji, než se staly ve skutečnosti. Možná to dělal i proto, že věděl, jak nešťastný a ztracený se cítí každý, kdo vše zapomene. Představoval si, jak v takové situaci najde deník a bude radostně žasnout, jaká neuvěřitelná dobrodružství prožil. Dobrodružství tohoto dne například romanticky nadepsal: Boj o zlaté Eldorádo.

Před spánkem se kapitán vždy procházel po palubě, aby si popovídal s korábem a ujistil se, že nechybí nic jemu ani jeho posádce. Jednomu po druhém jim potom dal dobrou noc a rozsvítil lucernu, aby nebylo tomu, na koho vyšla hlídka, smutno. Dnes ale nikomu dobrou noc nepopřál.

Líný vítr je pomalu unášel od ostrova, když najednou stařík Moře zatahal kapitána za rukáv. Beze slova ukázal prstem na moře. Ne, nemířil na moře. Ukazoval na loď, která se vynořila z úkrytu za ostrovem.

Kapitán vylovil z kabátu dalekohled, aby mu neunikla žádná podrobnost. Skrz skleněné čočky viděl jasně – po vodě plula ladná řadová loď s padesáti děly a labutí přídí. Plula pod černými plachtami a mrazivou vlajkou kostlivce. Plula k nim. Rychle, klidně a neodvratitelně, jako had s hypnotickýma očima jistý si svým vítězstvím.

X. KAPITOLA

ve které se strhne námořní bitva, při níž dělové kule sviští z jedné stránky na druhou a čtenář by měl dávat pozor, aby ho nějaká omylem nezasáhla

Ještě než se stačil kapitán nadechnout, jeho myšlenky zaslechl koráb a rozezněl poděšený zvon: Bim a bam! Hrana zvoní nám! Bim a bam!

Posádka ověšená zlatem naskákala na palubu jako aristokracie vyděšená selskou rebelií. V náhlém zmatku vráželi jeden do druhého a cinkali u toho jako ovce hnané přes brod.

„Dost!“ vykřikl kapitán. „Sundejte ty cetky. Jste námořníci! A teď všichni na svá místa, plnými plachtami po větru!“

Nejdřív se vzpamatoval Tytam: „Hejbněte kostrou, přátelé. Šestatřicet děl proti padesáti, to je jako štěně v boji s vlkem!“

Mykos zaúpěl a začal si všechno zlato cpát do vnitřních kapes. „Piráti! Moc dobře vím, co jsou zač. Připraví nás i o ten poslední zlatý penízek! Ti zločinci ale nezůstanou jen u rabování. Jestli jim padneme do rukou živí, skončíme na tržišti otroků!“

„Plnými plachtami po větru!“ zakřičel kapitán tak silně, až z něj šel strach větší než z pirátů. Rozkaz byl vykonán, ještě než dozněla jeho ozvěna. Tytam se postavil ke kormidlu, Mykos odběhl do podpalubí k dělům, Hejty připravil kbelíky na hašení pro případ, že by na lodi vypukl požár. Stařec si dál rybařil, jako by se nic nedělo, a Jana odmítala slézt ze strážního koše, odkud mohla sledovat vše, co se děje, zejména Udatena, který se zahalil do závěsu z penízků jako do kroužkové zbroje a rozkročen se připravil odrazit případnou zteč po zahákování lodi.

Kapitán hladil plachty. Na každou zvlášť se chvíli zadíval, aby jí dodal odhodlání ulovit i ten nejmenší záchvěv větru. Stíhání začalo.

Utíkali a mezitím se docela setmělo. Plavba ve tmě nebyla žádná legrace, zvlášť když k nim každou chvíli bríza přinášela výhružné hlasy pirátů, které skučely jako divocí psi, vyhrožovaly a žadonily, až je okřikl jeden zvlášť zvučný hlas se španělským přízvukem. A najednou bylo ticho a hon pokračoval mlčky. Kapitán několikrát změnil směr, jak se snažil nepřátele setřást, prokleté zlato v korábu však při každé změně kurzu chřestilo a cinkalo, ať jej zajistili sebelépe. Když ale kapitán poručil shodit je do moře, námořníci vykonali rozkaz tak liknavě, že z deseti sudů vyprázdnili přes palubu sotva čtyři. A protože byla tma, nevíme ani, kdo neuposlechl.

Aby spláchli strach, vypili poslední vodu. Možná budou už za několik hodin bojovat o život. Smrt žízní se zdála vzdálená jako příští týden. Ochladilo se, pot studil jako led, mravenčení a nervozita vysávaly sílu. Koráb se potácel tmou jako nemotorný slepec, který každou chvíli zakopl o vlnu, a ta se příliš hlasitě rozstříkla o jeho bok.

Hejty s Tytamem seděli vedle sebe na provazci lan. Mykos se s úšklebkem díval, jak nazlobený Tytam hlídá svého bratra. Již před hodnou chvílí zavázal bratrovi ústa šátkem, protože Hejty neustále zapomínal, že na lodi musí být absolutní ticho, a začínal zpívat a brebentit nesmyslné věty. Taková chyba by je mohla stát hodně. Kdyby pirátská loď proplouvala jen kousek od nich, stěží by si jí všimli jinak než podle světla či zvuku. V jednu chvíli se námořníkům zazdálo, že ze tmy uslyšeli tiché lamentování skřehotavého hlasu. V tu chvíli všichni zadrželi dech, ale strašidelný zvuk se již neozval.

Jana se dívala na to, co dělá kapitán. Jak uklidňuje a konejší koráb, jak jej vede temnotou. Zkusila ho napodobit – obešla podpalubí s malou petrolejkou, hladila vnitřní boky lodi, jako by její ruka mohla zacelit budoucí rány a zastavit vnitřní krvácení moře. Opírala se o výztuhy žebroví, aby je přesvědčila o vlastní pevnosti.

Nad ránem všichni umdlévali únavou, začínala je mořit žízeň a temné nebezpečí si brousilo drápy v každém zaskřípění paluby. Místo přízračných pirátů, kteří potají přeplavali ke korábu, aby provrtali díry do jeho trupu, vynořil se ze své kajuty kapitán a pod paží svíral veselý soudek. Obešel námořníky jednoho po druhém. Ke každému vlídně promluvil a nalil mu po kalíšku zlatého rumu. Tekutina hřála a dodávala srdnatosti jako pohanský elixír. Ucítili, jak se jim žilami rozběhla magická radost a obdiv ke kapitánovi vystoupal k obloze, na kterou se právě šplhalo sotva narozené slunce. Naděje neumírala.

Světlo převléklo šedou oblohu v jemně azurový šat a slunce, jindy hýčkající a dobrotivé, nyní hrozivě vykreslilo detaily osudového ohrožení. Ani ne sto metrů od korábu plula pirátská loď. Černé plachty se nadouvaly zlým větrem a taran – ostrý hrot vycházející z přídě – směřoval přímo na koráb. Na palubě postávala šedesátka po zuby ozbrojených mužů s hrubými hlasy a neudržovaným zevnějškem. Loď nesla na přídi jméno vyvedené stříbrnými písmeny: Róza.

Piráti se přibližovali. Koráb napjal všechny síly jako hřebec na steeplechase a vyrazil opačným směrem.

Kapitán vytrhl dalekohled a zadíval se na nepřátelskou loď. Nejdříve zaostřil na barevného papouška, který právě vykonával ranní hygienu a čistil si zobákem křídla. Když zvedl hlavu, bylo vidět, že má přes pravé oko černou pásku. Náhle kapitána oslnil odlesk skleněné čočky. Podíval se pozorněji a uviděl, že se na něj dívá dalekohledem z druhé lodi pirátský kapitán.

Ač se s ním osobně nesetkal, ihned poznal Miguela Antonia Bambitkase.

Nepřítel mu lehce pokynul trojrohým kloboukem s emblémem lebky a zkřížených hnátů vyvedeným ve stříbře a zvedl pravici. Na jeho pokyn jeden z pirátů napjal dlouhý luk a velkým obloukem vystřelil šíp přímo na koráb.

Kapitán odtrhl oko od dalekohledu právě včas, aby viděl, že se otevřelo všech padesát střílen pirátské lodi. Vzápětí se do střední paluby zabodl šíp se vzkazem omotaným kolem dříku.

Zatímco námořníky pobízel k většímu spěchu, přelétl očima zažloutlou listinu, která k němu promlouvala jasným hlasem španělského dona – uctivě a zároveň s výhružností matadora z koridy.

Naložili jste krvavé zlato, které je po staletí prokleté. Naše osudy se prolnuly. Vzdejte se mi a stanete se členy mé pirátské posádky. Jen tak si můžete zachovat život. Vaše loď bude bez milosti potopena.

Věhlasný korzár Miguel Antonio Bambitkas

Musíme utéct, blesklo kapitánovi hlavou. Jestli ztratím koráb, ztratím jakoukoli šanci dojít na konec své cesty. To by bylo smutné jako umřít v půli mládí, marné jako přijít o zalepený dopis, nešťastné jako ztratit ženu, když se rodí láska.

„Nikdy!“ vykřikl jindy klidný kapitán a plamen jeho očí zastínil na okamžik slunce.

„Nikdy se nevzdáme!“ vykřikla posádka, která souzněla s kapitánem a vyčetla jeho myšlenky z lanoví a vln.

Pirátův výraz v tváři zdiamantověl.

Utíkali. Hejty foukal do plachet. Udaten zabíral dlouhým pádlem hned na jedné, hned na druhé straně korábu. Přesto je piráti pomalu doháněli. Zatím ještě nemohli střílet. Aby mohla děla umístěná na boku lodi vystřelit, musela by se loď otočit k cíli bokem. Než by ale tento manévr provedla, unikla by kořist mimo dostřel. Potřebovali se proto dostat na menší vzdálenost. A skutečně, každým okamžikem se posunovali blíž a blíž.

„Vyhoďte zlato!“ přikázal kapitán a tentokrát jeho slova nikdo nezpochybnil. Téměř nikdo. Všechny sudy, až na jeden jediný, byly vysypány přes palubu.

Kapitán dalekohledem viděl, jak jeho nepřítel vzrušeně pobíhá po přídi a hrozí mu zaťatou pěstí.

„Udatene, vyhoď i to poslední zlato!“

„Nemohu, kapitáne, tohle zlato patří Mykosovi,“ odpověděl Udaten.

„Mykosi, zbav se toho zlata! Moře mi prozradilo, že dokud nebude poslední penízek toho prokletého pokladu pryč z paluby, bude nás to zlato poutat k pirátům jako kotva.“

Mykos, na kterého se upřely pohledy všech členů posádky, vzdoroval jen chvíli. Třásl se nevolí, když říkal: „Už jsem to dávno chtěl udělat, jen nemám dost síly, abych sud uzvedl. Nuže, siláku, vyhoď to zlato.“

Udaten bez dalšího pobízení vytřásl sud přes palubu. Za lodí pršel zlatý déšť a princi žraloků přistála na hřbetní ploutvi síť z penízků. Všechno zlato již skončilo v modrých vodách, přesto se černá loď stále blížila. Její příď už nepřipomínala labuť, ale útočícího mořského orla, nelítostného a smrtícího ve své nádheře. Koráb se před ní strachem schoulil jako stará vrzající kocábka s omšelými plachtami a roztřepenými lany.

„Zůstalo tu ještě nějaké zlato?“ vykřikl kapitán.

„Moře!“ vykřikl najednou Tytam. „Bral si tu zlatou třpytku!“ Utíkal na záď, tam se starci uklonil a pak mu odřízl kuchyňským nožem udici. Stařec se na něj překvapeně zadíval, a pak se rozladěně zamračil a sedl si trucovitě na palubu. Koráb se náhle rozhoupal na obrovských vlnách, které se odnikud přihnaly. Vítr vtiskl oběma lodím neviditelný políček, až lana zaskřípěla a stěžně se zachvěly.

Honička se zrychlila, přesto se piráti pomalu posunovali stále blíž. Jak je to možné? Vždyť jsme se zbavili prokletého zlata! hřímal v duchu kapitán. Poznal ale, že už není jiná možnost než připravit loď k boji.

Vykřikl povely k Tytamovi za kormidlem, Udatenovi u vesla a Mykosovi do podpalubí. Koráb se náhle natočil na vlně, jak Tytam vší silou roztočil kormidlo. Udaten se mocně opřel do vesla, až mu na obličeji naběhly rudé žíly. Přes loď se přelila vysoká vlna. Jakmile voda opadla, otevřely se rozzlobené, třebaže zároveň vystrašené střílny. Kapitán počkal, než se celý koráb vznesl na vlně, která jemně naklonila bok výše k obloze. V tu chvíli vydal povel a Mykos vypálil z osmnácti děl.

Kapitán zkoumal dalekohledem, jestli některá z kulí zasáhla piráty. Jedna protrhla plachtu, ostatní však neškodně popadaly kolem.

„Výborně!“ vykřikl, aby posádce dodal sebevědomí. „A další salva bude ještě lepší!“ Mezitím Mykos s Hejtym obíhali všechna děla a nabíjeli je o sto šest svou vystrašenou zlobou a úpěnlivými modlitbami.

Už i piráti se natočili bokem a začali pálit nedisciplinovaně ze všech děl, takže vzduch zhoustl smrtícími koulemi. Lodní bitva nabrala obrátky. Na straně pirátů stála převaha děl a démon mamonu. Námořníci bojovali o život.

„C-8 pal!“ vykřikl Miguel Antonio a koule zasvištěla nad jejich hlavami a dopadla do moře daleko za korábem.

„Mimo! H-4 pal!“ vrátil mu stejnou kapitán a gejzír vody prozradil příliš malý náklon hlavně.

„Mimo! B-3!“ křičel zas pirát a jeho střela přeštípla zadní stožár korábu ve výši čnělkové plachty.

„J-4!“ vrátil mu zoufalý kapitán, který věděl, že se soupeřova děla zastřelují a míření se každou vypálenou ranou zlepšuje.

„B-4! C-5!“ křičel Miguel, protože víc děl přece jen střílelo rychleji. Jeho střely prorazily díru do podpalubí a zničily jedno dělo. Do korábu se začala hrnout voda.

Kapitán okamžitě poslal Udatena, aby díru zkusil utěsnit pytly s obilím, které jako zásoba ležely v podpalubí. Sám ale ani na okamžik nespustil oči z bitvy.

„Pane na nebi!“ vykřikl Tytam.

„To je náš konec…,“ odtušil se sklopenýma očima Mykos.

„J-5!!!“ vykřikl kapitán s naléhavostí, při které si uvědomoval, že se jedná o jeho poslední salvu. Jedna z kulí, posvěcená láskou k životu, protože ji předtím Jana tajně políbila, zasáhla nepřátelský stěžeň takovou silou, že jej přeštípla vedví. Dvanáctimetrový kmen se chvilku váhavě komíhal ze strany na stranu, ale vzápětí se s hrůzným zasténáním zřítil do vln a strhl s sebou několik pirátů. Protože jej ale držela lana a plachty byly stále napnuté, stala se z něj obří kotva, která znehybnila pirátskou loď.

Kapitán dal okamžitě povel k novému kurzu, aby se nevystavovali boční kanonádě. Zatímco koráb v klidu prováděl manévr, zkoprnělí piráti zapomněli střílet a vyjeveně zírali na Miguela Antonia, který nehybně stál a pohledem, v němž se vztek mísil s obdivem, sledoval, jak mu kořist pomalu uniká.

V této chvíli, uvědomil si kapitán, bych je mohl bez rizika potopit. Stačilo by pálit ze slepého úhlu tak dlouho, než bych je poslal ke dnu s celou posádkou, se všemi nesplněnými sliby a marnými nadějemi, se vším prchavým smutkem, který se teď vznášel nad lodí jako hejno much. Stačilo říct pal a táhněte k čertu. Byla to marná úvaha. Věděl, že není s to dorazit raněného nepřítele, který ztratil možnost se bránit, a zároveň věděl, že toho bude litovat. Chvíli stál s rukama založenýma v bok.

Stálo to za to, zachovat si čest, poslední věc, na které lpěl, protože bez cti by zůstal opuštěným a zoufalým stínem jako tito muži.

Dokončil obrátku lodi a rychle opouštěl dostřel pirátského korábu. Mířil na východ, veden sluncem, ze kterého se smály dobrotivé oči. Zbývalo ještě se naposled ohlédnout ke znehybněné řadové lodi. V reji těl zmateně pobíhajících po palubě jasně uviděl Miguela Antonia, který pořád ještě nepohnutě stál. Jejich oči se setkaly. Pirát mu úklonou prokázal úctu hodnou soupeřů, kteří se ctí více než mnozí přátelé. Nato se mu nepřítel ztratil z mysli. Znovu se objeví až poté, co opraví loď a začne pročesávat moře v horečnatém hledání fregaty, která čestně porazila řadovou loď.

XI. KAPITOLA

ve které je zkoušena morálka posádky a smrt žízní se zdá nevyhnutelná jako pondělí

Za celý den plavby nenarazili na pevninu, a ani v podpalubí už nenašli jedinou kapku vody. Jako by na ně stále působilo kouzlo prokletého zlata, vykoupeného krví lidí oloupených piráty. První den žízně minul jako horečnatý sen, druhý začne jako noční můra. Když se večer sesedli kolem lucerny, která jim nahrazovala ohníček, objevili ve svých tvářích únavu a vrásky strádání, které už ráno přeroste ve smrtelné vyčerpání.

Vítězství nad piráty je zocelilo, blízkost smrti je ale ocejchovala a v ocelové rukavici zmuchlala nevinnou důvěru v osud.

Byla noc a hvězdy zpívaly tiché písně jen pro sebe. Lucerna byla společným plamínkem naděje, barvila tváře mihotavým pozlátkem. Kapitán se zahleděl na Janu, nejkřehčí bytost z posádky. Na rtech se jí objevily zatím stěží viditelné šupinky, které bez vody zítra rozpukají v bolestivé ranky. Přesto na ní nebylo vidět, že ji smrt žízní v kruhu přátel děsí. Každou chvíli se opřela pohledem o Udatena, ten si však stěží všiml její přítomnosti. Přel se zrovna s Tytamem o to, kdo jako první podlehl mamonu na ostrově korzárů. Jejich hádka nabývala na síle stejně jako na zbytečnosti. Hejty byl podivně zamlklý a tiše si šeptal ponurá rozpočitadla.

„Ať je to ten nebo ten, první půjde z kola ven. A ne dřív než za týden, Tytam, Hejty, Udaten, všichni se tam sejdem.“ Říkanky se jako stínoví hádci rozlézaly mezi námořníky a vstřikovaly do nich drobnými zoubky ochromující jed. Štiplavý vítr se skučivě smál mezi plachtami a posměšně na ně prášil hrstmi soli.

Stařík Moře, který mezi ně nečekaně usedl, je pozoroval temnýma velkýma očima, ve kterých se zračily myšlenky neklidné jako vlnobití. Jeho tvář zdrsněla a strniště na bradě připomínalo vyprahlý sad. Jeho oči byly velké, vášnivé a hladové, až z nich šel strach.

Mykos něco zasněně škrábal nožem do paluby, ztracen v myšlenkách, takže si ani neuvědomil, že se pod jeho rukama rodí srdce. Když si toho všiml, poděšeně se rozhlédl po ostatních, ale kromě kapitána to nejspíš nikdo nezaznamenal. Mykos pro jistotu nůž ihned surově zabodl do středu svého výtvoru a nepřesvědčivě se zašklebil.

Kapitán sledoval námořníky a dostával strach. Povalovali se po palubě vyprahlí, s opuchlými jazyky. Viděl, jak se před ním chvílemi rozmlžují, jak bylo dobro v nich těžce zkoušeno přízraky žízně. Pomalé umírání připravuje člověka o důstojnost, rozum a někdy i o srdce, zatímco smrt sama o sobě je čistá a nedotknutelná. Třeba to takhle končí pokaždé, napadlo kapitána. Možná musím zemřít žízní uprostřed oceánu, abych se mohl obrodit jako mladý plavčík. Abych znovu dostal jméno.

Neměl ale jistotu, a to mu nahánělo husí kůži. Co když po smrti už nic není. Co když už nikdy neuvidí moře, nikdy mu pod nohama nezavrže paluba, nikdy neucítí vůni slunce a teplo lidského těla? Nikdy nepotká delfíny ze snů a nikdy nepozná, komu patří oči na obloze. Jeho Já ze světa zmizí, jako by nikdy nebylo, a svět půjde dál – had egocentricky zakousnutý do vlastního ocasu.

Ano, asi to tak bude, uvědomil si kapitán. Jestliže ale každý jednou zmizí v nic, má potom cenu se o cokoli snažit? Má cenu být dobrý, přestože neexistuje žádné Naplnění? Na to si ale, zatímco mu srdce těžklo zoufalstvím, odpovědět nedokázal…

Nikdo si toho nevšiml, dokonce ani on sám. Bojoval s nákazou, která mu vklouzla tepnami do srdce, zrychlila dech a rozšířila oční zorničky. Koráb nabíral vodu a pomalu se potápěl. Skřípavou řečí o tom zpíval kapitánovi, toho ale ovládl strach a únava z přestálého boje. A tak loď pomaličku, centimetr za centimetrem, klesala níž a níž, jako by síla, jež ji držela nad vodou, slábla. První si toho všiml Hejty a zakřičel:

„Dal bych si sodu s ledem!“ Nespokojeně se plácl do čela a zkusil to znovu: „Tučňáci útočí!“ Nato zkroušeně zavrtěl hlavou a byly by mu vyrazily slzy, kdyby již všechny nevyschly. Soustředil v mysli poslední zbytky odhodlání a zkusil do třetice vykřiknout: Kapitáne, potápíme se!

Ostatní ale uslyšeli: „Kaplane, pobavíme se!“

Volání bylo tak naléhavé a nesmyslné, že prorazilo tuhnoucí krustu skepse a proklouzlo až ke kapitánovu sluchu. Probral se z letargie, oživil myšlení ztracené v hlubinách a probudil se, jako se budili pradávní tvorové v časech, kdy ještě nežili lidé. A najednou uviděl, že mořská hladina rychle a nezadržitelně stoupá k zábradlí, zatímco koráb klesá s důstojností rakve.

Záchranný člun, blesklo mu hlavou, ale vzápětí myšlenku zavrhl. Neopustí koráb, i kdyby se měl utopit, protože teprve ve skutečné nouzi se poznají přátelé.

Kapitán soustředil veškerou odvahu a porušil ticho, které trvalo snad několik hodin: „Trápí nás žízeň, utápíme se ve strachu a smutku.“

„No a?“ odpověděl po několika minutách Tytam hlasem táhlým jako olej a zároveň suchým jak prach.

„Věřte mi!“ řekl kapitán nejistým hlasem. „Znovu mi věřte, že vás z toho vyvedu. Jen se nesmíte vzdávat,“ to už zněl jeho hlas jistě asi jako úder ševcovským kladívkem o plech.

Koráb zívl dveřmi kapitánovy kajuty a lehce otřásl prkny v podlaze. Po několika schůdcích se skutálel téměř plný soudek s nápisem RUM, vypáleným do dubového dřeva. Pod ním stál ještě jeden menší nápis: Medikament na beznaděj, určeno pro vnitřní užití, dávkování podle doporučení kapitána, vedlejší účinky značné. Šplouchající sud se zastavil o Udatenovu nohu a probudil jej tak z neklidné dřímoty.

Kapitán si dobře uvědomoval, co dělá, když vytáhl zátku a poslal soudek dokola, aby se sám napil jako poslední. Ve chvíli beznaděje se znovu spolehl na osud, který jej dovedl až sem. Pili. Nejdříve pomalu a opatrně, jako když jí liška poprvé z lidské misky, a za okamžik již lačnými doušky, až se zalykali, chytali se za spálená hrdla, dávili se a kašlali. Když soudek opisoval druhé kolo, měli před očima jiskry, vnímali všudypřítomnou vůni rumu a zmocňovalo se jich výbušné štěstí. I při třetím kole hltali, ale už méně sobecky, po očku se dívajíce jeden po druhém. Bůhví kolik kol ještě přešlo, protože nikdo z nich je po čtvrtém už nedokázal spočítat. Byli opilí falešnou láskou, objímali se všichni jako rodní bratři, skelnýma očima nešetřivě vyzařovali všechno své teplo. Milovali jeden druhého a všechny navzájem dohromady.

Uprostřed bujarého veselí sáhl Mykos mimoděk do kapsy a vytáhl ruku sevřenou v pěst. Otevřel prsty a do očí mu zazářila poslední tretka z prokletého zlata – přívěsek ve tvaru zlatého delfína. Díval se na něj, jako by ho viděl poprvé. Zkusil se rozpomenout, jestli jej tam před ostatními ukryl nebo jen zapomněl, ale myšlenky mu protekly mezi prsty. „Na ničem už nezáleží, protože touhle nocí vše skončí!“ Rozesmál se a odhodil přívěsek do čekajícího moře. Znovu si přihnul rumu. Sladká vůně prosytila vzduch jako parfém.

Ospalí, ach ospalí byli k smrti, a tak se jeden po druhém, tak jak byli, svezli na palubu. Bez starostí o svůj život, radostně odevzdaní věcem příštím. Mykos, s hlavou na Janině stehně, Jana přikrytá Udatenovou paží, Udaten zády se opíraje o Tytama, který oběma rukama i ve snu držel Hejtyho, Hejty ležel hlavou kapitánovi na klíně a kapitán spal opřený o svou dlaň i ve snu hladící palubu.

Jen Moře stál opodál. Samotný a střízlivý jak hvězdy, a po jeho tváři stékala slza. Slza, ve které se ve chvíli pádu odrazil celý vesmír. Dotkla se paluby a rozstříkla se jako dešťová kapka. Další a další kapky tříště padaly dolů, hustý a vytrvalý liják šuměl ťapkavou symfonii, splachoval prach a horkost, odplavoval strach a nechával jen únavu a vlhkost na vyprahlých rtech. Byli tak opilí, že si ani nevšimli, co se změnilo. Leželi dál v kalužích zapomnění a snili bláznivé cirkusové sny.

Pršelo celý zbytek noci. A sudy, které byly po vysypaném zlatu prázdné, se do rána naplnily vodou.

XII. KAPITOLA

ve které se rozmlouvá o Mykosovi, a také je v ní odhalen jeden smutný příběh, který však bude mít ještě pokračování…

Druhého dne všechny bolela hlava, útroby se jim kroutily otravou. Alespoň však neumírali žízní, a tak se přehnuli přes zábradlí korábu a jeden vedle druhého blaženě dávili a potom chlemtali vodu přímo z dlaní, protože měli dvojnásobnou žízeň.

Koráb už zase směřoval za sluncem, silueta kapitána se rýsovala na přídi jako střelka kompasu. Stařík Moře měl nahozeno a opět se tajemně usmíval.

Na strach z žízně však docela nezapomněli. Zavedli přídělový systém – pro každého šest hrnků vody na den a Mykos hlásil, že takto by mělo být o vodu na několik týdnů postaráno. Protože se pomalu také tenčila zásoba sušeného masa, křížal a pšeničné mouky, nemluvě o soli a dalším koření, rozhodl se kapitán co nejdříve doplnit zásoby v nějakém přístavu. Zatímco vedl koráb po příznivém větru, pro posádku nastaly příjemné chvíle odpočinku a lelkování. A protože sluníčko už nepražilo tolik jako dřív, ale zároveň dost, aby příjemně prohřívalo, nebylo náhodou, že se Tytam i Jana potkali v koši. Tedy ve strážním koši, kde bylo z celé lodi nejvíce světla.

Tytama překvapila změna, která se s Janou udála pod zářivým sluncem. Byla s nimi teprve chvíli, ale málokdo by v ní poznal tu trpící nymfu s unylými vlasy a uhýbavým pohledem. Nepřestala být krásná, ale rozkvetla jako tajnosnubné poupě v květ vlčího máku. Zelenavé splývavé šaty z drobných šupinek vyměnila za Udatenovu bílou košili, kterou si přepásala v pase provazem a nosila ji jako krátké šaty. Z Hejtyho náhradních kalhot si spíchla úzké nohavice. Bujné vlasy si stáhla červeným šátkem od Mykose. Bledá kůže ustoupila jemnému opálení, jež dalo vyniknout safírovým očím. Jméno Jana si vyšila rudou nití na srdce.

Tytam se pohodlně opřel o slamník a usmál se na ni. „Zůstaneš s námi i potom, až dorazíme do přístavu?“

„To si piš! Copak bych dělala mezi cizími lidmi?“

„Velká města znají magii pohodlí a pozlátkem plýtvají jako pitnou vodou. Budu rád, když zůstaneš. Moc rád. Jen jsem ti chtěl říct, že se na tebe nikdo nebude zlobit, když se rozhodneš jít.“

„Nikdo až na Mykose, ne?“ zasmála se. „To je takový popudlivý mužík. Chvíli má pusu plnou žertů a za okamžik zas vypadá, že se rozbrečí. Před kapitánem kejkluje jak divý, když za ním ale přijdu, ať mi něco předvede, najednou ze sebe nevypraví ani slovo.“

Tytam si povzdechl. Neměl sice Mykose moc rád, ale snažil se být spravedlivý. „Víš, to není jen tak. Myslím, že prožil hodně zlého. Snaží se to v sobě obsáhnout, ale chvilkami ta bolest tryská na povrch a vypadá pak jako zloba. Myslím, že z tebe má strach, protože jsi čistá, a on…“

„Takhle jsem o tom nepřemýšlela,“ zamračila se Jana, ale vzápětí se její čelo rozjasnilo. „Jisté je, že se dívá jako ustrašený pavouk.“

„Trefné přirovnání.“

„Ty jsi ale také zvláštní patron, Tytame. Ty a ten tvůj báječný bratr.“

„Báječný? Nechtěla jsi říct bláznivý, střelený, potrhlý, praštěný, přitroublý, ztřeštěný, šílený nebo mišuge?“

„Hejty? Ne, je báječný. Mluví, jak přemýšlí, naprosto spatra a přímo. Je to nejupřímnější člověk na celé lodi. Myslím, že bychom se od něj všichni mohli učit.“

To už Tytam nevydržel a rozesmál se na celé kolo. Jana se na něj uraženě dívala a čekala, až ho záchvat přejde.

„Jak k němu můžeš být tak krutý? Na jednu stranu ho opatruješ jako dítě, ani na okamžik ho nespustíš z očí, kdyby si na něho někdo troufal, tak se ho zastaneš. Proč se mu teď směješ?“

„Já nevím. Došla mi slova.“

Jana ale cítila, že Tytam chce mluvit a že nyní otevírá zarezlý trezor se vzpomínkami, a tak mu dopřála čas a beze slova několik minut čekala.

„Je to už dávno,“ začal Tytam a jeho hlas už vůbec nezněl vesele. „V jednom industriálním městě plném lidí a kouře žili dva hodní lidé. Ti lidé se moc milovali, a tak se jim za devět měsíců a devět dnů narodila dvojčata. Místo aby měli rodiče radost, že mají dva syny, utíkali do práce vydělávat, aby je uživili. Byli to totiž velmi chudí lidé a byli tak strašně zaneprázdněni, že děti nestihli ani pojmenovat. Pracovali a dřeli až do úmoru, aby měli všichni co jíst. A protože láska byla jediná krásná a dobrá věc, kterou si chudí mohou dovolit stejně jako boháči, tak si jí dopřávali plnými doušky. Postupně se jim narodilo dalších devět dětí.

V maličkém domě vyrobeném z naskládaných papírových krabic žila máma a táta a jedenáct capartů, na které si zvykli volávat Tytam, Hejty, Tamta, Onen, Ten, Tenhle, Ona, Tuten, Tahleta, Halóty a Steboumluvím.

Starší děti se staraly o mladší, protože rodiče pracovali dlouho do noci, zakrátko bylo ale jasné, že i když budou rodiče celý život jenom pracovat, stejně tak početnou rodinu neuživí. Jeden ze dvou nejstarších bratrů a nejchytřejší ze všech dětí, Hejty, dostal nápad. Zatímco se rodiče dřou, aby vydělali na chleba, ulehčíme jim a půjdeme si najít nějakou práci, řekl ostatním. Děti to uvítaly s nadšením, protože na ně těžce doléhalo, jak jim strhaní rodiče chřadnou před očima. Vydaly se tedy do ulic města.

Hledání práce se ale ukázalo mnohem těžší, než čekaly. Město bylo plné špíny a mouru, po rozbahněných ulicích chodili lidé, kteří také neměli práci. Z komínů manufaktur se valil dusivý dým – místo lidí tam pracovaly stroje, které nemusely jíst ani spát. Všechny cukrárny byly zavřené, protože nikdo neměl peníze na cukrový špalek. Hejty poznal, že město je plné zoufalých dětí.

Náhle jeho bratr Tytam ukázal k přístavu. Jako by jeho prst přilákalo šumění a zpěv veselé píšťaly z námořnické krčmy a zářivě jásavé světlo majáku. V zátoce kotvily koráby všech barev a velikostí. Připlouvaly obtěžkány nákladem, exotickým bohatstvím a voněly hojností ráje. Přístav děti přitáhl jako magnet, o to větší bylo ale jejich zklamání, když se od jeho správce dozvěděly, že jsou na námořnické řemeslo příliš mladé a žádná práce v docích pro ně také není.

Tu ale Tytam dostal další nápad. Jakmile loď jednou vypluje, nebude se přece do přístavu vracet kvůli černým pasažérům, a tak vymyslel plán, jak se dostat se sourozenci na loď. Hejty měl své pochyby (nejmladšímu bratříčkovi byly čtyři roky), ale nakonec souhlasil. Napsal rodičům dopis na rozloučenou o třech stranách. Na první stránce stálo, že odplouvají pro jejich rodinu objevit dost velký nádherný ostrov bez činže a s pomeranči a datlem i a kokosy a fíky, bez mouru a bláta, zato se zlatým pískem na pláži a kraby, co štípají nehty u prstů, když už jsou moc dlouhé. Druhé dvě stránky dopisu zabraly podpisy všech jeho sourozenců.

Tytamův plán byl jednoduchý: pod rouškou noci děti vlezly v jednom ze skladišť do pytlů od obilí, aby se nechaly naložit na tu nejkrásnější loď.

Pak se to ale zvrtlo a Hejty se z toho pomátl. Od těch dob jsem stále s ním,“ utnul vyprávění náhle Tytam, jako by ho opustila odvaha. Vyklouzl z koše a slézal dolů po provazovém žebříku.

„Počkej,“ volala za ním Jana a následovala ho, „dlužíš mi konec příběhu. Nalodily se děti na koráb? Co bylo dál?“

„Řeknu ti to zítra,“ houkl Tytam a rychle ručkoval dolů. „Každý má nějaké trápení a největší náš kapitán. Jen jdi a zeptej se ho, jak se jmenuje náš koráb. Promiň, teď ale musím do kuchyně. Málem jsem zapomněl, že musím připravit oběd.“

„Tytame, počkej. Pomůžu ti,“ volala za ním, ale Tytam už se ani neotočil. Sotva seskočil na palubu, zamířil do kuchyně. Když se dotkla chodidly paluby ona, byl už pryč.

„Byli jste spolu v koši?“ zeptal se Mykos, který ji celou dobu pozoroval opřený o stěžeň.

„Jistěže jsme byli. Vždyť jsi to viděl, ne?“

„Ach tak! Chápu! Ušetři mě dalších podrobností!“ Mykos se otočil jako na obrtlíku a odrázoval kamsi na záď.

„Zatraceně!“ zaklela Jana snad poprvé v životě. „Proč jsou muži takoví blázni?!“

Chvíli se potloukala po palubě. Bylo jasné, že Tytam konec příběhu zatajil. Přemýšlela proč, ale na nic kloudného nepřišla. Když pohlédla přes zábradlí na moře, uviděla, jak vodu čeří žraločí ploutev, neúnavná a neodvratitelná.

Aby zaplašila tu hrozivou představu, šla na příď pozdravit kapitána. Stál na vyvýšeném můstku za čelenem a byl pohroužen do sebe. Dalekohledem rozvážně zkoumal obzor, jestli nezahlédne šedý cíp země, a co chvíli si něco zaznamenal do tajemné mapy na vysušené kůži, která vypadala jako magické tetování.

Dlouho přemýšlela, jak by začala hovor, ale nakonec jí to vyklouzlo samo: „Kapitáne, proč koráb prostě nepojmenujete?“

Odložil dalekohled a zadíval se na ni shovívavě a lítostivě, jako by mluvil k dítěti. „Na začátku nemá jméno žádná věc.“ Sklopil oči, ale za okamžik znovu navázal: „Jakmile je ale jednou pojmenovaná, vytvoří se mezi ní a tím, kdo ji pojmenoval, pouto. Věc se stane jedinečnou a vstoupí do ní život. A náš koráb je přece živý.“

„Takže podle vás může oživovat věci každý z nás?“

„Je to velká odpovědnost, pojmenovávat věci. Jakmile ji k sobě jednou přivážeš, nemůže to udělat už nikdo jiný. Když se o ni staráš špatně nebo si jí nevšímáš, může být taková věc velmi nešťastná.“

„Ale koráb přece žádné jméno nemá,“ nesouhlasila Jana.

„V tom se pleteš. Když jsi něco nebo někoho pojmenovala, nemůžeš prostě přijít a přelepit to staré jméno novým, ani když to staré už neznáš. Zapomněl jsem své jméno, ale víc mě trápí, že jsem zapomněl jméno korábu. Nemůžu však loď přejmenovat, protože cítím, že to staré jméno tu někde stále je, skřípe v prknech paluby a vrže v lanoví. Jenom je zatím nedokážu zaslechnout, ani když za tichých nocí napjatě poslouchám.“

Jana pokývala hlavou, víc zmatená než poučená. Když o tom později znovu přemýšlela, nemohla s kapitánem souhlasit, a proto se rozhodla ho zítra vyzkoušet. Čas jí ale utíkal pomalu, procházela se po palubách a se zakloněnou hlavou četla obrazy z mraků. Málem vrazila do starce, který se ovíval slamákem a blaženě se díval do dálky. Chvíli stáli vedle sebe a Jana zjistila, že si jejich oči povídají jako staří přátelé. Aniž by věděla proč, poděkovala mu a zašla do kuchyně na něco k snědku. Přestože to Janu zklamalo a zbytek posádky potěšilo, toho dne se již nic zajímavého nestalo.

XIII. KAPITOLA

ve které se od Jany dozvíme jméno korábu

Ráno si slunce přivstalo, protože si večer špatně nastavilo budík, takže noc byla krátká a lehká jako prachové peří. Díky tomu, že posádka byla nepočetná, snídali všichni společně v jídelně určené původně pro důstojníky. Byl tam pevný dubový stůl, který voněl chlebem, a příborník s železným nádobím. Na polici stály cínové korbele, vyskládané vedle sebe jako vojáci.

Na velkém talíři uprostřed ležely moučné placky. Námořníci se do nich opatrně zakusovali a každou chvíli vyplivovali věci, které se do placek nedopatřením dostaly; někdy byly i živé. Nebylo to jen tím, že včera byl hlavním kuchařem Hejty, který býval velmi nepozorný, ale hlavně starobou surovin. Jídlo zapíjeli čistou vodou ze džbánku, který si podávali přes stůl. Očima uhýbali, když se ale jejich pohledy přece jen střetly, křečovitě se usmívali a přáli si dobrou chuť.

Takový je život na lodi. Posádka může strávit na moři i několik měsíců bez zakotvení, jídlo, které vydrží tak dlouhou dobu, většinou není moc dobré. No, často bývá docela odporné. Nesmí být náchylné na teplotu, vlhkost, nesmí se kazit ani plesnivět – to je důvod, proč na lodích nenajdete ovoce, snad až na sušené křížaly, které patří v chudé stravě k vybraným pochoutkám. Solené maso, naložená červená řepa, rybí tuk, suchary, pšenice a kukuřice se neustále střídají jako snídaně, oběd a večeře. Nejedna loď se dostala do problémů, když se kvůli špatnému jídlu vzbouřila posádka. A není divu, jen si zkuste jíst čtyři měsíce červenou řepu.

„Včera jsem našel v kajutě mapu, kterou byla vypodložena noha mé postele. Pokud jsem večer podle hvězd správně určil naši polohu, během několika dní dorazíme do přístavu jménem Džinbir,“ řekl po snídani kapitán.

Námořníci zapomněli vybírat z placek červíky a začali jásat.

Bouchali vidličkami o stůl a křičeli: „Hurá!“

Po snídani vystoupili na palubu, aby si rozdělili úkoly. V tu chvíli se najednou Jana nahnula přes bok lodi a ukázala prstem kamsi dolů. „Podívejte!“ vykřikla.

Hned vedle ní stáli Hejty a Mykos a Udaten.

„Kapitáne! To musíte vidět,“ volal Udaten.

Hejty zavrtěl hlavou a jen se uchechtl.

Mykos tomu nechtěl věřit, ale vzedmula se v něm pýcha. „To je žena! Řeší problémy odlišným způsobem. My tu celou dobu pláčeme, že neznáme jméno korábu, a přitom jen stačilo nahnout se přes zábradlí a přečíst si ho! A to ta bílá písmena přímo svítí. Jsme to ale tupci!“

Udaten založil ruce v bok a řekl: „Ohó, tos uhodil hřebíček na hlavičku. Možná mám svaly, ale do hrdiny mi chybí taky rozum. Jano, předčila jsi nás na celé čáře. Ať žije náš koráb, ať žije Albatros!“

„Chachá!“ poskakoval po lodi Mykos. „Jsme spaseni!“

Kapitán jen pokýval hlavou a zadíval se na Janu.

Stála tam náhle rudá jako vlčí mák, zpocené dlaně tiskla za zády. Chtěla něco říct, ale knedlík v krku jí stěží dovolil dýchat. Tolik se styděla, že se začala pomaličku propadat do paluby. Klesla po kotníky, a níž, po kolena… Ještě okamžik obdivu, ještě okamžik toho kapitánova upřeného pohledu a propadne se skrz všechny paluby na mořské dno!

Místo toho aby ji vzal kapitán na milost, usmál se a řekl jen: „Bravo, rusalko.“ V tu chvíli se Jana probořila až po pás a byla by opravdu zmizela pod prkny, kdyby ji Mykos s Udatenem včas nevytáhli a nevzali do náručí. Zatímco s ní ztřeštěně a šťastně tančili po palubě, kapitán odešel. Dlouho trvalo, než se jim dokázala vytrhnout. Vyhubovala jim až běda, rozdávala rány bolesti, zakousla se do nich ostrými zoubky a zahnala je, až zmateně ustupovali nevědouce, čím se jí dotkli. Utekla do kajuty, aby ji nikdo neviděl plakat. Jejich velkorysé oči ji ale pronásledovaly i tam, poté co si skryla uslzenou tvář do dlaní. Zatímco se utápěla v kajutě, námořníci si zklamaně všimli, jak slaná voda smývá z boku lodi ještě vlhká písmena.

Moře je ale tak velké, že se v něm rozpustí každá vina. Zkuste se na někoho dlouho zlobit, když vás kolébá moře odpuštění.

XIV. KAPITOLA

vypráví o zašlé kráse Džinbiru, o tom, že i stesk může mít smysl a bloudí v labyrintu lidských srdcí

Džinbir byl posvěcen ranním sluncem. Jeho kupole se koupaly v růžovém oparu s lehkostí a okázalostí pocházející z dob, kdy arabský svět byl vzorem civilizace. Jeho věže s pýchou šperkovnic olizovaly cukrovou vatu úsvitu, aniž se zajímaly o svět pod sebou. Přesto i město viditelně okusilo zub času. Leželo v suché žlutohnědé krajině na tenké říčce uprostřed hrudkovité písečné hlíny jako zaprášený safír na sultánově turbanu a hledělo si jen sebe. Bylo ztracené ve včerejších snech o slávě, která pominula před tak dávnou dobou, že možná ani nikdy nebyla.

Koráb pomalu vplouval do přístavu a ostražitě sledoval mlčenlivá ústí obřích pevnostních děl. Vše se zdálo tiché a bezmračné, jako by tam nežil jediný člověk. Kapitán si poklepával dalekohledem o ruku a přecházel na přídi sem a tam. Jana, Hejty a Mykos se tísnili na provazových žebřících, odkud měli nejlepší výhled. Udaten si založil ruce v bok a hluboce nasál vzduch. Zkoumal pachy, které zachytil, a spokojeně si mlaskl. „Cítím rybinu a přístav. Kde jsou rybáři, žijí i lidé,“ zaradoval se.

„Možná se jen schovávají před sluncem, za chvíli začne pořádně pálit,“ souhlasil Tytam.

„Třeba jim ještě nekokrhal budík!“ doplnil ho Hejty.

„Nebo se všichni ukrývají se saracénskými šavlemi v rukou a čekají, až přirazíme ke břehu,“ zamračil se Mykos, jehož popouzela radostná naivita jeho společníků.

Když přirazili k molu, první vyskočil Udaten a přivázal příď i záď lodi k železným kolíkům mola. Jakmile se ale jeho noha dotkla země, vstoupil do nového světa. Rozlil se kolem něj hlahol desítek hlasů nabízejících své zboží v mnoha známých i neznámých jazycích. Náhle byl svět plný skřípění rybářských kocábek, ze kterých ranní rybáři právě vynášeli v kádích noční úlovek, a křiku dětí pobíhajících všude kolem, a mňoukání koček vedených zjizveným pirátem, který co chvíli zaútočil na úlovek nepozorných rybářů a hrdě prchal s tučnou kořistí. Náhle svět voněl rybami a drceným hřebíčkem a aromatem kávy, linoucím se z bílého domku na nábřeží, a sladkým pachem přezrálých banánů a melounů, které prodával muž zahalený v modrobílé róbě. Šedý příkrov prachu roztrhaly pestré barvy, jež se rozlily po všech lidech na nábřeží. Na dláždění pleskaly desítky hnědých bosých nohou a sandály z velbloudí kůže.

Udaten se vrátil na palubu a všem vyprávěl o podivuhodném Džinbiru, který není z paluby vidět. Všichni zahořeli touhou jej také navštívit.

„Dobrá, nemám nic proti tomu, abyste navštívili město,“ řekl kapitán a radoval se a zároveň mu bylo smutno. „Určitě to pro vás bude nová zkušenost. Mám jen jedinou podmínku a jedinou prosbu. Do zítřejšího západu slunce se vraťte se sudy plnými zásob.“

„To je podmínka,“ zadíval se na kapitána Mykos. „Jaká je ta prosba?“

Všichni se na něj podívali vědoucíma očima, ale Mykos stále nechápal. Nechtěl ale vypadat jako hlupák, a tak řekl: „Ahá, no tak to je samo sebou. Na to se můžete spolehnout.“

„Vy s námi nepůjdete?“ chtěla se kapitána zeptat Jana, stačilo ale pohlédnout mu do očí a věděla, že je to, jako by se lodi ptala, jestli nechce navštívit pyramidy.

„Počkám na korábu a společně provedeme nejnutnější opravy škod, které tu ještě zůstaly po bouři a po zubech pirátských kulí, potom přijde na řadu důkladná inspekce celé lodě, určitě se nudit nebudu. Ať vaše stopy zlatí naše přátelství.“

Jakmile námořníci jeden po druhém sestoupili na pevninu a vnořili se do světa Džinbiru, ztratili kapitána z dohledu. Po týdnech osamělé plavby si připadali, jako by se ocitli uprostřed cirkusu. Odevšad je sledovaly zvědavé hnědé oči, zakmitávaly v úsměvech bílé zuby. Natahovaly se k nim ruce nabízející ryby, korále či píšťalky vyřezávané ze santalového dřeva.

Hejty náhle vykřikl radostí, když si všiml, že každý jeho krok zanechává v prašné cestě mihotavou hvězdičku.

„Všichni je máte, jen se podívejte! Sekretářka je vám na stopě!“ zpíval Hejty a poskakoval a rozséval kolem sebe hvězdičky. Dal se tak unést svou radostí, že odtancoval z nábřeží nad moře, ale světe div se, nepropadl se do vody, a dříve, než si toho sám všiml, přitancoval zase zpět ke svým přátelům.

Vedeni Udatenem a Mykosem vstoupili do proudu šeptajícího davu, který protékal ulicemi jako živá řeka. Chvíli se jen nechali unášet, divíce se všemu kolem, než se Udaten zastavil a zůstal stát jako opařený. Uviděl totiž něco, co mu vyrazilo dech.

* * *

Mezitím kapitán kráčel po lodi sem a tam. Tím totiž začínala každá správná inspekce. Kapitán by měl přesně vědět, jestli je koráb správný počet kroků široký a dlouhý, aby si byl jist, že se v divokých dobrodružstvích fregata nesrazila či příliš neztloustla. Vzpomněl si na příběh o kapitánovi, který na svou loď vůbec nedbal a místo jejího opravování a vylepšování pokaždé všechny peníze propil. A třebaže měl koráb jen jediný, nevšiml si, že jejich vztah dostal trhliny. Když se jednou zas v podpalubí do němoty opil, prý to bylo někde u Thermopyl, probral se, až když se topil. A to bylo na inspekci pozdě.

Náš kapitán měl inspekce rád, protože to byl rozhovor s lodí. Přestože mu teď nebylo do zpěvu, zahnal nepříjemné předtuchy a soustředil se na daleký cíl. Vlastně si nebyl jist tím, jestli je to cíl. V každém případě to ale bylo něco velmi krásného, co ho čeká na konci cesty. Tak přemítal a krokoval, opíral se o zábradlí, které při každém kroku potvrdilo pevnost paluby jemným otřesem. Potom se kapitán houpal na lanech, šplhal po stěžních do výšek a dolů se klouzal po plachtách, které mu koráb nastavoval jako skluzavky. Obešel děla jedno po druhém a každému kápl do nosu trochu oleje, aby je přístavní vzduch, ztěžklý kouřem, nepřiměl kýchnout. Člověk nikdy neví, jak by si to vyložila obrovská pevnostní děla.

Polil celou palubu vodou, až se leskla jako zrcadlo. Představil si léta, kdy dělal plavčíka. Bez toho by totiž nikdy nedokázal bruslit na kartáčích přivázaných pod podrážkami bot – nyní to však dělal s majestátem a grácií, o které se mu kdysi mohlo jen zdát.

Ještě mnohé provedl při inspekci, údržbě a opravách. Nakonec si ale sedl na převrácené vědro a zadíval se na Moře, jenž s ním jediný zůstal na palubě a nyní postával na té straně korábu, která byla co nejdále od rušného přístaviště. Moře byl zarostlý, olepený chaluhami a smrděl zkaženou přístavní rybinou. Jeho zarudlé oči se dívaly zlostně, a tak s ním kapitán raději nemluvil.

Užíval si své samoty. Ne proto, že by mu už nic jiného nezbývalo. Být sám bylo strašné. Dosud měl v živé paměti, jak stojí na přídi hned za čelenem a váhá, jestli je svět víc než jeho myšlenka. Dnes byl sám jinak. Těšil se, že zítra večer znovu uvidí své přátele, a to dávalo jeho samotě smysl. Když čekáte na někoho, koho máte rádi, může být i samota naplňující. A tak seděl na obráceném vědru uprostřed vypulírovaného korábu a radostně tesknil po zítřejším západu slunce.

* * *

Udaten zůstal stát jako opařený. Jeho oči se zaklesly do očí opálené dívky v modrém sárí. Byly hluboké a citlivé jako tajemství pod spadaným listím. Avšak to, co Udatenovi vzalo dech, byla dívčina píseň. Obemkla mu zápěstí a kotníky, omotala se kolem jeho krku a ze srdce vysála sílu. Vpustila mu do žil sladký a opojný jed, který ho přinutil zapomenout na celý svět a naslouchat.

„Zuleia byla sultánova dcera,“ hrál sladký sitár a dívčin hlas šeptal o kráse, jež nemůže být plně vyslovena, protože lidé neznají tak dokonalá slova. „Bílá jako leknínový květ na křišťálovém jezeře, vlídná a milá k lidem i zvířatům, poslušná dcera svého otce, taková byla Zuleia.“ Píseň dál vyprávěla o Safírovém sultanátu, ve kterém měli všichni všeho hojnost až do chvíle, kdy se o Zuleině kráse doslechl pouštní drak Numaachmar. Jeho skřek zabíjel, puch trávil řeky, když si Numaachmar strašlivý přisel vyžádat Zuleiu za první dívku svého harému. Obořil se na sultána a pohrozil mu zkázou. „Než týden se sejde s týdnem, odveď ji do pouště, nebo tvé město zahyne!“ Oči zpěvačky byly náhle tvrdé a bolestivě drásaly Udatena, až se třásl nenávistí k netvoru.

Píseň pokračovala – nešťastný sultán přemýšlel, nenajde-li cestu, jak tajně jinou dívku podstrčit drakovi za nevěstu. Ušlechtilá Zuleia se to ale dozvěděla a sama se rozhodla Numaachmarovi vydat. Třásla se strachy, když uprchla po západu slunce do pouště, kde se čas a smrt přesýpají a mísí až donekonečna.

Udaten zbledl. Neschopen pohybu zatínal pěsti, až mu bělely klouby. Píseň pokračovala. Za těch časů dávných, za dob skutků slavných, projížděl světem hrdina. Vzrostlý byl, silný a chytrák od pohledu, tasil rychleji než mrknutí, když doslechl se o tom jedu, nebylo žádné vyhnutí. Přitáhl před drakovu jeskyni a vyzval Numaachmara k boji. „Ty černý tvore, slizký hade, co počala tě zem, probuď se, vítej svůj poslední den, neb přišel ten, kdo tě skolí –“

„Udaten!“ vykřikl Udaten. „Má ubohá Zuleio, jsem tu, abych tě zachránil!“

Struna na sitáru praskla a překvapeně zaskučela. Dívka v sárí se zamračila.

„Odpusť, dcero sultánova, nechtěl jsem tě vyděsit,“ zhrozil se Udaten. Jako v mrákotách opustil svět Džinbiru a dopotácel se k dívce. „Nedovolím tomu netvoru, aby se tě jen dotkl!“

Dívčinu zlobu vystřídal smích, jako když se rozsypou korálky. „Spletl sis mě se snem. Nejsem –“ Udaten jí však přiložil prst na rty. „Zuleio, jsem nejposlednější z hrdinů. Mé ruce jsou hrubé a mozolnaté a jsem cítit solí a rybami, neznám vybrané způsoby. Nemám ani meč, ale pro tebe bych dokázal cokoli.“

Zadívala se na něj dlouze, aby jej pojmula, zvážila a ochutnala. Za prostou kytlí a ošuntělým zevnějškem uviděla jeho jasné oči, lví hřívu a svaly bojovníka.

„Opravdu bys, hrdino, dokázal cokoli?“ zeptala se ho pohledem a v duchu již znala odpověď.

„Udatene,“ položil mu Tytam ruku na rameno. „Zapomněls, jaký máme úkol?“

„Však to zvládnem i bez něj,“ ožil Mykos a pásl se očima na Janě, která Udatenovo chování zjevně odsoudila.

Udaten se na ně překvapeně zadíval, jako by je neviděl několik let, a zaváhal.

„Jen běž, úhoři právě táhnou,“ usmál se Hejty a poplácal ho po zádech.

Tak Udatena prozatím zanechali na kávovém bulváru s nádhernou Zuleiou v modrém sárí, aby mu zpívala své písně až do chvíle, kdy zazní madrigaly slavíků a přijde čas platit.

* * *

Opět se svěřili davu, který čpěl potem a orientálním kořením. Pluli ulicemi a hledali tržiště, aby obhlédli ceny potřebných zásob, až je nakonec vyvolávání mnoha lidských hlasů a křik papoušků zavedly právě tam.

Pestrobarevná džungle stánků s roztodivným tovarem je bez slitování spolkla a zalila přehršlí vjemů. Jeden muž s plnovousem jim vnucoval mluvící ještěrku v jedné ruce a zpívající želvu v druhé. Jiný zas předváděl šály tkané tak jemně, že se vznášely, jako by byly lehčí než sám vzduch. U dalšího stánku žongloval člověk s pomeranči a zboží prodávala jeho opice. Další muž chodil s cedulí na krku a snažil se prodat sám sebe. Černovlasá dívka prodávala zlaté ptáčky na klíček, kteří dokázali zpívat a létat. Stánek s kořením zas halila pestrá mlha, protože každý váček voněl jinou barvou. Kolem bylo tolik zázraků, že působily všedně a obyčejné věci jako placky a cukr vypadaly jako poklady.

Námořníci nevěděli, kam se dívat dřív. Zastavili se u stánku, kde starý Saracén v turbanu prodával koberce. Kolem leželo mnoho rolí tkanin. Některé hrály živými barvami, jiné se prohýbaly pod tíhou zlatého zdobení a v některých pableskovala vybroušená sklíčka a zrcadla. Nejpodivnější koberec ale ležel rozprostřen přímo za mužem. Námořníci přistoupili blíž a užasli. Na koberci byl do nejmenších detailů vyobrazen celý Džinbir. V maličkém přístavu kotvily maličké lodičky a šplouchaly vlnky velké jako nehet. Viděli maličkého Udatena na kávovém bulváru, jak stále poslouchá písně dívky v modrém sárí a teskně se k ní naklání. Uviděli zlatý palác a všechnu tu zašlou nádheru i chudobu Džinbiru, vše vyšité tenkými nitkami. Uviděli sami sebe, jak stojí uprostřed trhu u stánečku muže v zeleném turbanu a shlíží na drobný kobereček.

Jen neradi odcházeli z toho místa a Mykos se mnohokrát ohlížel. Zatímco stále myslel na zázračný koberec, zacukalo mu cosi jemně u pasu. Námořník zareagoval rychlostí vrhače nožů a sevřel útlou ruku dítěte, která tahala za váček s penězi na zásoby.

Mykos se zle zamračil a přitáhl ošuntělého chlapce k sobě. „Ty zlořáde, cizích peněz se ti zachtělo?!“

Ostatní námořníci na něj zůstali vyjeveně zírat. „Chtěl nás okrást, padouch!“ křičel Mykos, ohnul si chlapce přes koleno a začal jej bít. Dítě křičelo, jako by je na nože bral, a zoufale kopalo nohama. Brzy se kolem vytvořil dav zvědavců.

„Nech už ho být, ty kruťasi!“ naléhala Jana, ale Mykos byl rudý a z nosu mu stoupala pára, takže nic neslyšel.

„To tě na-u-čí ži-vit se po-cti-vě!“ a při každé slabice chlapce praštil. A pak ještě dodal „Da-re-bá-ku!“ a znovu nabíral dech, aby ještě pár ran přidal.

Při „ku“ se naštěstí chlapci podařilo vysmeknout a se srdceryvným nářkem zmizel v davu. Námořníci se vyčítavě dívali na Mykose, jak jej pomalu opouští zlost. Jako by se zmenšil, ohně v očích pohasly a najednou měl na krajíčku.

„Chtěl jen peníze,“ zašeptala Jana, „třeba měl hlad!“

Mykos ale hrubě odsekl: „Ničemu nerozumíš!“

Když se rozhlédli, zjistili náhle, že Tytam někam zmizel. A také si všimli, jak strašně rychle běží čas a že na tržišti strávili celý den. Zatímco se první hvězdy draly na temnící oblohu, vydali se hledat Tytama a hledali jej v ulicích tak dlouho, než tma zhoustla jako olej. Měli co dělat, aby se neztratili jeden druhému. Nakonec smutně pokrčili rameny. Teď nic víc nezmůžou. Snad se zítra setkají u korábu, jak bylo domluveno, nebo se alespoň zeptají na radu kapitána. Mykos, Jana a Hejty se rozhodli najít v Džinbiru nocleh.

Za chvíli již seděli v krčmě jménem Syndovo potěšení. Zvláštní těžký vzduch zaplétal každému jazyk a přes hlavu přetahoval síťku upletenou z kouře a výparů domácí kuchyně. Hejty, Jana a Mykos seděli u stolu nad velbloudími obalovanými řízky s plackami, a přestože bylo maso tuhé a silně kořeněné, proti stravě na lodi to byla pohádková hostina. Zvláště když krčmář Synda ještě přinesl karafu po okraj naplněnou rudým vínem. Upíjeli a hodovali mlčky, jen Hejty občas prohodil nějakou nesouvislou větu.

Přese všechna překvapení a nedorozumění, která se jim ten den stala, byla Jana městem okouzlená. Fascinovalo ji, kolik je zde lidí a toužila každého z nich poznat. Celé dopoledne se snažila všechny kolemjdoucí zdravit, ale brzy ji tak rozbolela ústa, že jí jazyk škobrtal a zaplétal se. Tak dlouhou dobu žila v odloučení, a ještě před pár týdny by nevěřila, že tolik lidí žije na celém světě.

Na každého v krčmě se dívala přímýma jasnýma očima, ale muži nezvyklí takovému chování žen před ní uhýbali. Možná i proto, že po nich Mykos nenápadně blýskal zlým pohledem.

Jedli a pili, a když byli syti, tak už jen pili.

Mykos se mračil: „Nevyvíjí se to zrovna, jak jsme čekali.“

„Máš pravdu. Bůhví, kde je Tytamovi konec,“ řekla Jana a smočila rty ve víně.

„A co teprve Udaten! I když u něj alespoň víme, že je v dobrých rukou,“ zasmál se škodolibě Mykos.

„Říkáš to, jako bys mu záviděl!“ zlobila se Jana.

„Já?“ lekl se Mykos. „Nemám mu co závidět. To spíš naopak.“

„Nevěřím ti. Závidíš mu sebejistotu, odvahu, čistou mysl.“

„Závidět prosťáčkovi, že má čistou mysl? Ty ses opravdu zbláznila. Jen se na něj podívej. Zapomněl na nás pro první holku, co mu přišla do cesty.“

Jana mlčela, jen ruměnec vína jí vstoupil do tváří. „K čertu s ním!“ vykřikla na celou krčmu a napila se vína. Dech se ohřál a srdce bilo rychleji. Když pohlédla na svůj pohár, viděla jej podivně ostře, zatímco vše ostatní se rozostřilo. Zasmála se tomu.

„Napijme se na kapitánovo zdraví,“ navrhl Hejty a pozvedl pohár.

Mykos i Jana srazili sklenice a pohltili jejich obsah, jako by mohl vyléčit palčivou žízeň.

„A teď se napijeme na mého bratra Tytama!“ pokračoval Hejty.

„Počkej, počkej,“ mluvila těžkopádně a cítila, jak její jazyk někdo naklepal a obalil strouhankou jako velbloudí řízek. „Počkej,“ řekla znovu a bláznivě se rozesmála. Když se konečně utišila, řekla Hejtymu: „Já ti rozumím.“

„A co je na tom?“

„Neříkáš nesmysly.“

„Opravdu?“ podivil se Hejty. „Na to se napijem!“

Mykos s nimi jen stěží držel krok. Byl už hodně opilý, když se nahnul k Janě a chraptivě jí zašeptal: „Janičko, utečme spolu. Hoďme za hlavu námořnický život a pojďme poznávat svět, kde není nouze o sladkou vodu.“

Jana se zamračila a odpověděla: „Zapomněls, že jsi dal kapitánovi slovo?“

„O čem to mluvíš?“

„Podmínka a prosba, pamatuješ?“ rozesmála se a koulela očima, jak ji víno očarovalo.

Mykos chtěl ještě něco namítnout, ale její krása mu popraskala myšlenky jako mýdlové bubliny, a tak si jen opřel hlavu o ruce a díval se na ni, než ho za okamžik víno odeslalo do říše nočních můr. Mezitím Jana vyprávěla o dobrodružstvích korábu každému, kdo poslouchal. Hejty jí položil ruku na rameno a řekl: „Už bys neměla pít, sestřičko, tvá aura pohasíná.“

„Dobrá,“ řekla Jana, „tenhle pohár je můj poslední, ale aspoň mi dodal odvahy. Řekni mi, Hejty, tvůj bratr mi vyprávěl příběh o tom, jak jste se se sourozenci vydali na moře, ale závěr si nechal pro sebe. Co se tehdy stalo?“

Hejty smrtelně zbledl a zastavil sklenku na půl cesty k ústům. „Zapomněl jsem, že jsem kromě Tytama měl nějaké sourozence.“

„Říkal, že vás bylo jedenáct.“

„Máš pravdu,“ podivil se Hejty. „Vybavují se mi jejich tváře. Tamta, Onen, Steboumluvím… Ano, už si vzpomínám. Ale já chtěl jen to dobré. Jen to dobré, věř mi!“ šeptal Hejty a oči měl zlaté a bez zornic.

„Mám tě ráda. Vím, že máš dobré srdce.“

Hejty propukl v pláč a z očí mu teklo roztavené zlato. „Vlezli jsme se sourozenci do pytlů od mouky. Ach ano, byl to můj nápad. Brzy ráno nás naložili na lodě a…“

„Proč jste se rozdělili?“

„Když jsme se probudili, zůstali jsme s Tytamem sami. Chápeš? Prodali nás na různé lodě a naši maličcí sourozenci pluli každý sám vstříc nešťastnému osudu! Nikdy víc jsme je už neviděli. A nikdy jsme znovu neviděli rodiče. Museli umřít žalem. A moji bráškové a sestřičky jsou asi mrtví.“

Jana to již nevydržela a objala Hejtyho. Přitiskla ho k sobě a chovala jej jako dítě, kterým již dávno nebyl. Motala se jí hlava, ale přesto mu odpovídala. „Není to tvá chyba. Netušils, že to takhle dopadne.“ A poté zavolala na věčně veselého Synda: „Přines ještě jednu karafu!“

Tak se propili až do rána, protože to byla jediná šance, jak žít dál. Stejně jako Mykosovi jim za polštář posloužil stůl a za peřinu mastný zakouřený pach krčmy.

XV. KAPITOLA

vypráví o nočních událostech a jejich pochybných následcích

Hrdina Udaten bojoval s očima Zuleii. Byly černé a přitahovaly ho jako magnetická hora. Dokud zpívala, padal kolem sníh a proháněli se oblační draci. Sultánova dcera drnkala dlouhými nehty ve strunách zapadajícího slunce a vyprávěla příběh. Udaten nevnímal smysl slov, pouhá melodie stačila, aby se v něm probudila nepoznaná síla. Sliboval jí věrnou lásku a ochranu před jakýmkoli nebezpečím, zatímco ona se jen smála. Po setmění se jí kořil a zval ji nejvznešenější. Toužil odhalit její sárí, nic víc. Ona ale vstala a odvedla jej tajně do domu své rodiny. Tam odložila šaty a jediné, co nechala zakryté, byla tvář. Její nabídka již nejednoho hrdinu stála duši.

Udaten zavřel oči, protože se bál pohledem znesvětit tělo sultánovy dcery, a kratičce se zasnil. Zmatený se ve snu rozběhl k přístavu, jako by tam hledal útěchu. Řítil se nočními uličkami Džinbiru, který se mu rozmazal v kaluže světel a stínů. Kdosi mu náhle zastoupil cestu.

Temná silueta o hlavu převyšovala Udatena. Noční vánek k němu přinesl závan smrtelného nebezpečí, až ho zamrazilo v zádech. Postava byla široká v ramenou a zužovala se směrem k nohám. Boty srostlé k sobě jako ploutve, dvě silné paže sevřené v pěsti a na hlavě starý kapitánův klobouk. Neznámý promluvil zvučným hlubokým hlasem: „Jestli se rozhodneš tu zůstat a nikdy znovu nevypluješ na moře, ušetřím tvůj život.“ Ve tmě zablýskaly dvě řady zubů ostrých jako jehly.

Udaten se zamyslel. „Moře je má sudička i matka. Kapitán se stal mým otcem. Kdybych je opustil, je to, jako bych opustil rodinu. Jsi mým osudem, bestie. Dokud se nevypořádám se strachem, nenajdu domov.“

„Dobře!“ zaradoval se neznámý. „Jsem rád, že v tobě zbylo trochu mužnosti. Bude to dobrý boj,“ s těmito slovy se otočil a rozplynul se ve tmě. Poslední, co Udaten zahlédl, byla trojcípá černá ploutev, ve které dosud vězel Mykosův nůž.

„Čekej, brzy budu připraven,“ odtušil v šeru Udaten.

Sen skončil, trval jen okamžik, ale zároveň s ním skončily i další sny, které v této chvíli snil. Překvapeně zamrkal. Třebaže dívka před ním byla krásná a plná touhy, nebyla to Zuleia. A on nebyl hrdinou, který si poradil s Numaachmarem.

Ale co teď? Horečnatě přemýšlel. Nemohl přece zamumlat omluvu a zostudit ji odchodem. Zalila by ho pláčem a on by si odnesl jeho tíhu. Mohl by jí namluvit, že pro sultánovu dceru se prostý námořník nehodí. Mezitím jej ale zasáhl její parfém horkého písku a Udaten poznal, že jej udolává touha po ní.

„Ráno odejdu a možná se už nevrátím,“ řekl, dokud mu zbývala vůle.

Překvapila ho, protože se rozesmála. „Růže mě varuje, že má trny.“ Stačily rychlé dva kroky a splynuli v objetí. Potom Udaten zapomněl na svět a až do rána se oddával houpavému nespánku, bláznivému ohňostroji pocitů a moře zůstalo s ním. Když ráno odcházel, nechal dívce podle dohody pod polštářem šest zlatých penízků.

* * *

„Je mrtvý!“ vykřikla zděšeně Jana a kousla se do pěsti. Mykos si myslel, že mluví o něm, a tak přestal chrápat a pomalu se vrátil do světa živých. Stíny temnot se roztrhaly a do jeho opuchlých rudých očí proniklo jasné ranní světlo. Bodalo ho, ale Janina naléhavost nepřipouštěla odkladu, mžoural tedy jako krtek vypuzený z nory.

Hejty ležel na stole, zíraje do prázdna. Bez pohybu. Bez života. Vypadal by jako mrtvý, kdyby mu kolem hlavy nekroužili motýli.

„Jen přebral,“ zachraptěl Mykos, který si také užíval následků probdělé noci.

„Kéž by tomu tak bylo,“ odpověděla Jana. Nepřestávala hladit Hejtyho po zádech a mluvila k němu, třebaže zatím bez výsledku. „No tak, vstávej brachu!“ zakřičel mu Mykos do ucha.

Když se nic nestalo, námořník přivolal Synda s vědrem vody. Bohatou měrou Hejtyho ošplíchl, ten však ani nepoděkoval. Mykos nad ním zůstal bezradně stát.

„No tak, udělej něco!“ vykřikla Jana.

Mykos se ji snažil uklidnit: „Nevím, jak mu pomoci. Odnesu ho ke kapitánovi, třeba nám poradí.“

„Děláš to schválně! Necháš ho umřít, nikdy jsi ho neměl rád.“ Vrhla se k Hejtymu a zkusila mu vrátit dech. Mykos stál rozpačitě opodál a svrběly ho ruce. Po chvíli nerozhodnosti vyrazil, popadl Hejtyho kolem pasu a hodil si ho přes rameno jako pytel brambor.

Jana se zdržela, jen než veselému Syndovi zaplatila útratu z peněz určených na zásoby.

Napůl šli, napůl běželi Džinbirem. Míjeli parky ibišků, jejichž noční vůně po ránu vyprchala, a dlážděné ulice a ženy s nádobami na hlavách. Zamotali se v mumraji tržiště, kde se Mykos Janě na chvíli ztratil. Když se znovu setkali na cestě k přístavu, držel pod jednou paží zamotaný koberec.

„To myslíš vážně, že cestou nakupuješ?“

Mykos mlčel.

Jana si náhle uvědomila, že jim nezbyly žádné peníze. „Tys ho ukradl! Proboha, včera jsi toho kluka kvůli pár mincím málem zabil! A dnes?! Doufala jsem, že uvnitř nejsi úplně zlý, Mykosi. Zklamal jsi mě.“

Semkl rty a uhnul pohledem. Supěl pod vahou koberce a Hejtyho. Utíkali k přístavu, zatímco se jim za hlavami ozvalo pronikavé zapískání. Znenadání sebou koberec pod Mykosovou paží trhl a vyprostil se. Rozložil se ve světle ranního slunce a náhle před nimi ležel vyšitý ve své nádheře i chudobě celý Džinbir. Než se nadáli, koberec se zavlnil a stoupal výš a výš nad jejich hlavy. Odplouval pryč od nich zpět k tržišti.

Mykos se zamračil a přidal do kroku. Nepromluvil, ani když se k nim připojil Udaten, který čekal na kávovém bulváru.

* * *

Kapitán se skláněl nad Hejtym a poslouchal jeho dech. Ostatní stáli kolem, ani nedutali. Dívali se po očku jeden po druhém a očekávali kapitánův výrok. Ten ale nepřicházel. Uběhla další mučivá chvíle a kapitán jen něco pošeptal Hejtymu do ucha. Když se nedočkal odpovědi, odešel do své kajuty. Za chvíli se vrátil s čpavkem. Pořádně v něm namočil modře pruhovaný kapesník a dal Hejtymu čichnout. Když se ani tehdy nic nestalo, posmutněl.

„Je nemocný. Kéž by tu byl Tytam. Kde jste ho vůbec nechali?“

Mykos jen pokrčil rameny. „Ztratil se nám na trhu. Já jsem říkal, že to nemáte dělat, ale vy ne, svěřil jste mu polovinu všech našich peněz, neviňátku! Tytama už neuvidíme.“

„Nesmysl. Nikdy by neopustil svého bratra. A navíc by ho to nikdy nenapadlo. Víš proč? Nepřemýšlí jako zloděj!“ vypálila Jana salvu ze svých úst. Rozžhavené koule našly cíl v hloubi Mykosovy hrudi, až mu téměř vyhrkly slzy.

„Křivdíš mi,“ řekl tiše, ale nikoho tím nepřesvědčil.

„Vydám se zpět do města a najdu ho,“ nabídl se Udaten.

V tu chvíli se ale na loď přikolébal dubový soudek. „Bezejmenný koráb?“ zeptal se.

„Není bezejmenný, jen jméno neznáme,“ namítla Jana.

„A já myslel, že plujeme na Albatrosu,“ vypálil zraněný Mykos svou odvetnou salvu ze slepého úhlu a potrhal Janino plachtoví.

„Je to tady!“ zaječel sud a usadil se nedaleko stěžně. Jakoby mezi řečí k nim prohodil: „Solené vepřové.“

Na palubu se náhle vpotácel další sud. Posadil se vedle prvního a kvíkl: „Sladká voda.“

Následovala další třicítka sudů se solí, cukrem, citrony a pomeranči, moukou, rumem, ještě více sudů s masem a ještě více sudů s vodou.

„Šťastnou plavbu, salaam,“ broukli drobní přístavní dělníci, kteří nebyli za sudy téměř vidět, a v řadě jako káčata sestoupili po vysunutém můstku zpět na molo, na kterém se minuli s Tytamem, jenž přicházel rozzářený a spokojený. „Mám dobré zprávy, přátelé!“ volal již z pevniny.

„Kvůli tomu jsi nám zmizel na trhu?!“ spustil na něj Mykos, ale Tytam se jen zasmál.

„Nezlob se, Mykosi, nechtěl jsem vás ztratit, ale zahlédl jsem někoho, o kom jsem si myslel, že je někdo jiný. A tak jsem se za ním rozběhl a –“

„Co to meleš?“

„Potkal jsem chlapce, který na sobě měl stejný kabátek jako jeden z mých bratrů, když jsem ho viděl naposledy. A představ si! Sloužil s mým bratrem na lodi. Steboumluvím mu kabátek daroval, protože mu už byl malý! Není to náhoda?“

„Svět je malý,“ usmál se Udaten.

„Slyšeli jste někdy o Mořské věštírně v Lemůzii? Můžeme tam najít odpovědi na otázky, které nás tak tíží! Ten chlapec mi o ní vyprávěl příběh. Sám se tam prý chystá, až bude velet vlastní lodi. Ale kde je vůbec Hejty? Proč ho mezi vámi nevidím?“

* * *

Seděli kolem dubového stolu, nad hlavami se jim houpala lucerna a vrzavě zpívala ponurou píseň. Koráb se šťastně kolébal opět na širém moři, námořníci ale zůstávali vážní.

„Jak to myslíš, že si dal Hejty pár sklenek vína a ráno nevstal? Muselo to být něco jiného!“ obořil se Tytam na Mykose.

„Já…,“ řekla Jana tiše, ale Udaten ji přerušil. „Možná bylo ve víně nějaké začarované koření.“ Tytam jej ale zpražil očima, až se mu zježily chlupy na krku.

„Onemocněla mu duše,“ řekl kapitán. „Takové nemoci se špatně léčí, protože si za ně často můžeme sami.“

„Onemocněla mu duše?“ ušklíbl se Mykos. Chtěl ještě něco dodat, ale při pohledu na rudého Tytama si to rozmyslel. Jindy klidný a rozvážný Tytam byl totiž ten tam, a ten nový byl nebezpečný jako chřestýš a ostrý jako břitva.

„Co tím chcete naznačit?“ obořil se na kapitána, protože vztek z neštěstí je vždy slepý.

„Já…,“ začala znovu Jana a v tichu, které nastalo, ztratila odvahu. Odkašlala si a začala znova: „Snad to tím není, ale ptala jsem se Hejtyho na to, jak dopadl příběh o vašich sourozencích.“

Tytam se chytil za hlavu. Z očí mu zasršely blesky a ožehly strop i stůl a kapitán musel rukávem zdusit plameny, které se na nich vzňaly.

„Ty náno pitomá!“

Tu Mykos zabodl do stolu nůž od večeře a nenávistně zasyčel. „Ještě jednou ji tak nazveš a bude to poslední, cos kdy řekl.“

Dívali se na sebe přes stůl a svými pohledy prolévali krev. Okolí pokryla jinovatka, dech bodal do plic a od úst stoupala pára.

Ozvalo se vrznutí dveří a do místnosti vešel Moře. Protáhl se a podrbal na chlupaté hrudi. Zachrchlal, plivl na podlahu a posadil se na prázdné místo v čele stolu naproti kapitánovi. Z rukou spletl mlýnek a v klidu mlel napětí mezi palci.

„Zanechte sporů, posádko!“ přikázal kapitán.

„Ale, kapitáne –“

„Dost, Mykosi!“

„Ale –“

„Řekl jsem dost! Za trest budeš držet čtyřiadvacetihodinovou hlídku. A pamatuj si, jestli usneš, hodíme tě žralokovi! A ty se nesměj, Tytame! Zítra budeš mít velkou hlídku ty. To vás naučí!“

Kapitán se hrozivě narovnal, že vypadal vyšší než kdy dřív, a pokynul provinilcům: „A teď si podejte ruce.“ Nemusel to dvakrát opakovat.

* * *

Když se všichni konečně uklidnili, vyptal se kapitán Tytama na vše, co zaslechl o Mořské věštírně. Neměl ve zvyku spoléhat se na historky trhovců, ale podle Tytamových slov sloužil chlapec u námořnictva, a to dodalo jeho slovům váhy. Kapitán tedy tlumočil všechny domněnky korábu a dlouze se s ním radil o zeměpisné šířce a délce, kde se měla Věštírna nacházet.

Vyšly již hvězdy a obloha hořela tichým klidem, jako by nebylo žádné hádky, při které se dva přátelé málem zabili. Kapitán totiž neviděl rozdíl mezi tím, co si člověk myslí, a tím, co dělá. Takže když se na sebe dva námořníci nenávistně dívali, kapitán viděl, jak se koušou a rdousí. Zlobil se na sebe, protože věděl, že je to jeho chyba. Má posádku rád, a proto není dost přísný. Vybavila se mu slova, která kdysi říkal nějaký starý důležitý hlas v labyrintu jeho paměti: Proražený bok můžeš překrýt prkny nebo utěsnit pytli, pirátské lodi můžeš uniknout nebo ji potopit, zlomený stěžeň nastavíš nebo odřízneš, ale posádka? Soudržnost posádky nenahradíš ničím. Musí táhnout za jeden provaz, i kdyby je měl sjednotit strach z tebe.

Ohrozil jsem nás, ale bylo to naposled, rozhodl se pevně kapitán. Nebudu už riskovat žádnou další katastrofu. Zatímco v něm ještě bublalo odhodlání, přecházel na záď ke kormidlu. Kam ale plout? Zavřel oči a roztočil kormidlo. Nechal oceán a koráb, aby vybraly správnou cestu.

Po chvíli si uvědomil, že za ním někdo ve tmě tiše stojí. Musí tam být už drahnou dobu. Jak to, že jej koráb nevaroval?

Kapitán se otočil a zeptal se ostře do tmy: „Co si přeješ?“

Mykos rozhalil plášť stínů a poklonil se. „Hlídám, vzpomínáte? Čeká mě ještě šestnáct hodin. Nečertěte se hned, nechtěl jsem rušit,“ řekl a otočil se k odchodu.

„Počkej, Mykosi,“ zastavil ho kapitán, „chci ti jen říct, že ten trest byl zasloužený. Tohle si nebude nikdo z vás dovolovat!“

„Vím, pane,“ zamumlal, „respektuju to. Na lodi musí být pořádek.“ Kapitán kývl, ale Mykos neodcházel.

„Copak ti ještě leží na srdci, hlídko?“

„Já… Nic. Totiž, něco přece jen. Kapitáne, slyšel jsem, jak vám žalovali, že jsem kradl.“

„A taky, že jsi bil toho kluka. Ano, slyšel jsem o tom.“

„Kapitáne,“ zarazil se Mykos a zatvářil se, jako by polykal celou broskev. „Co si o mně teď myslíte?“

„Myslím si, žes měl důvod, Mykosi. Nejsi svatoušek, ale nejsi zlý. Neškodíš jen tak, protože zlo bez příčiny považuješ za zbytečné plýtvání energií.“

„Děkuju. Moc jste mě potěšil, kapitáne.“

Co se mu asi honí hlavou, říkal si kapitán, ještě když uléhal do závěsné sítě. V jednom si můžu být u Mykose jistý – vždycky za tím bude víc, než by se na první pohled zdálo.

* * *

O chvíli později zaklepal někdo na okno Janiny kajuty tak jemně, jako by klepal kočičí packou. Když se nikdo neozval, zkusil to znovu a silněji. Vevnitř se někdo přece jen pohnul. Ozvalo se zašustění pokrývky a zavrzání podlahy. Kulaté okno se otevřelo a v něm stanula rozespalá Jana s rozcuchanými vlasy postříbřenými světlem hvězd. Mykos se na ni díval, orámovanou v okně, jako na ikonu s tváří svaté, a ta krása jej začarovala v kámen.

Když se Jana trochu rozkoukala, zašeptala jen: „Ty?!“

Mykos byl ale stále v kameni, a tak se nezmohl na odpověď.

„Že by další z námořníků upadl do bezvědomí?“ zeptala se jízlivě, ale hlas prozradil její neklid.

„Vím, že mě máš plné zuby, ale jde o kapitána,“ vyhrkl Mykos. „Něco mě napadlo to ráno v Džinbiru. Chtěl jsem, aby tu krásu taky viděl. Nejsem na tyhle věci a řečičky, tak to zařiď. Uděláme mu narozeniny. Ráno za tři dny. Sbohem.“

Než se zmohla překvapená Jana na slovo, zůstaly po Mykosovi jen kroky ve tmě a slabost u srdce.

XVI. KAPITOLA

ve které se oslavují narozeniny, promítají sny a úplně ke konci bude odhaleno jedno strašné tajemství

Kapitán se probudil a podíval se na hodiny. Byly přesypané a slunce již vyšlo. Cítil se mladý a silný, až se zastavil a musel se podívat na své tělo, jestli se náhodou neprobudil jako někdo jiný. Byl to ale on, a tak se ponořil do své uniformy a obul si boty s přezkami. Moře šumělo veselou píseň východního větru, přesto bylo něco podivného v písni korábu. Kapitán cítil, jak paluba tajnosnubně skřípe a lana jsou napjatá k prasknutí, a přece v tom necítil nic zlého. Podivné.

Vyšel na palubu a nikde neviděl živáčka. Kormidlo bylo zapřené na kolíček a nikdo u něj nestál. Příď byla opuštěná jako osamělá labuť. Do strážního koše nebylo z paluby vidět, ale kdyby tam byl Hejty, jistě by kapitán slyšel jeho chrápání. Ach bože, pomyslel si kapitán a zatočila se mu hlava. Prosím, ať to není pravda! Náhle se mu udělalo tak slabo, že se musel opřít, tolik jej zasáhl strach, že zůstal sám.

Sevřel naději v dlaních jako křehkého ptáčka a vydal se na průzkum korábu. Prázdná ráhna a zplihlé plachty vypadaly křehce a věkovitě, dveře do podpalubí zase jako vstup do posmrtné říše. Když pak kapitán zaslechl šeptání několika hlasů, nedokázal přemoci úlevu, a aniž přemýšlel, proč se tu námořníci skrývají, vtrhl do místnosti.

Nefalšovaný úlek v jejich očích jej probudil ze sna. Ještě uviděl, jak Tytam cosi schovává pod košili. Byla to vzpoura!

„Co to má znamenat?“ vyhrkl, když se probral z překvapení.

„Mohl byste jít na chvíli za dveře?“ zareagovala Jana jako první, dříve než se mraky na kapitánově čele protrhly ve strašnou bouři. Její hlas nepřipouštěl námitek.

Tolik ho to překvapilo, že se octl na chodbě dříve, než si uvědomil, co vlastně dělá. Chvíli tam rozpačitě stál, než ho osvobodilo veselé: „Už!“

„Kapitáne,“ začala Jana a zašklebila se na Udatena a Mykose. „Máme pro vás překvapení. Chceme vám popřát k narozeninám!“

„To je báječné,“ pomalu chápal kapitán a v duchu vyčinil korábu, že jej nevaroval. „Ale jak víte, že mám narozeniny?“

„A záleží na tom?“ zeptal se Tytam. „Určitě je máte alespoň jednou ročně, tak proč ne dnes?“

„Nebo si pamatujete, že byste je letos už slavil?“ chechtal se Udaten poprvé od doby, co opustil Zuleiu.

Kapitán se díval na námořníky a jednomu po druhém poděkoval úsměvem. Mykos se na něj zamračil.

„Já s tím nemám nic společného, na mě se takhle hezky nekoukejte. Přišel jsem žonglovat, protože bez žonglování by to nebyla žádná party, jasně že bych se radši vyvaloval na sluníčku.“

„Ale, Mykosi, vždyť –,“ ozvala se Jana.

„Copak chceš, ty královno Albatrosu?“

Jana sevřela rty v bílou linku zloby. Byla z Mykose zmatená.

„Kapitáne, to ještě není všechno. Máme pro vás dárky,“ řekl Udaten. Sám ke kapitánovi přistoupil a obřadně mu vtiskl do ruky dřevěné polínko.

Kapitán prozkoumal svůj dárek, víc dotekem než očima. Byla to vlastně neuměle vyřezaná figurka.

„Děkuji ti, Udatene. Tento válečník ti určitě dodával odvahu, když jsi jako malý slýchal u krbu legendy. Cením si tvého daru o to víc, že odteď se budeš muset spolehnout pouze na vlastní kuráž.“

Udaten sklopil oči, usmál se a ustoupil.

Jana vylovila ze skříňky talíř, na kterém ležela moučná placka posázená scvrklými švestkami a politá medem.

Kapitán přivoněl a řekl: „Děkuji ti, Jano. Je to ten nejkrásnější dort, jaký jsem kdy k narozeninám dostal.“ Nato jej rozkrojil na sedm dílů a do jednoho se hned zakousl. „Je hezký na pohled i dobrý uvnitř. Stejně jako ty.“

Potom přistoupil Tytam a podal kapitánovi čepici z voskovaného papíru. Kapitán ji ale nepřijal. Sklonil se a požádal Tytama, aby mu ji sám nasadil.

„Děkuji ti, Tytame. To je to poslední, co mi chybělo. Nový klobouk mě ochrání před špatným počasím i před skepsí, stejně jako ty ochraňuješ nás všechny.“

Námořníci se ohlédli na Mykose, ale ten jen tiše žongloval v rohu místnosti s čajovým servisem a ničeho jiného si nevšímal.

Kde se vzal, tu se vzal, přiloudal se Moře a vztáhl ke kapitánovi dlaně. Kapitán je vzal do svých a ucítil vlhkost a slanou vůni mořské vody. „Děkuji ti, Moře. Děkuji za všechno, co jsi mi dal i vzal. Budeš se mnou až do konce mých dní.“ A nato nechal vodu, aby mu protekla mezi prsty.

Jana už to nevydržela: „Mykos pro vás má také dárek.“

„Ale kdež,“ řekl žonglující Mykos, „jsem šašek, to je výsada. Nemusím nikomu podlézat.“

Jana ale v posledních dnech hodně přemýšlela. Přemýšlela o něm tolik, až ji to samotnou překvapilo, protože Mykos byl větší záhadou, než čekala. A tak se stalo, že jeho hrubost ji tentokrát nedokázala zaskočit.

„Nevěřte mu ani slovo. Celé ty narozeniny byl Mykosův nápad!“

Kapitán vážně pokývl hlavou.

„Děkuji ti, Mykosi. Možná přijde den, kdy se budeš muset rozhodnout, která strana tvého já převládne. Vsadím svou loď na to, že to bude ta dobrá.“

Jeden. Druhý. Třetí a čtvrtý porcelánový hrnek se rozprskly na podlaze. „Zatraceně!“ zaklel Mykos. „Začíná tu být pěkná nuda.“ Zamračil se a vyrazil z kajuty. Jana však zahlédla na jeho tváři skrývaný úsměv.

Potom se všichni na kapitánovo přání přesunuli k Hejtymu do kajuty. Ležel tam v síti, mírně kolébán vlnami, jako by si jen zdříml po obědě. Líce měl ale bledé a dech mělký a chrastivý jako suché bodláčí.

„Mám narozeniny,“ řekl kapitán. „A tak si můžu něco přát.“ Tiše přihlíželi, jak kapitán přikládá dlaň na Hejtyho čelo.

„Přeju si, aby ses probudil, Hejty. To by byl ten nejhezčí dárek.“

Moře za dřevěnou stěnou korábu zabouřilo. Hejty potáhl nosem a zasténal. Bledá víčka se zachvěla a na tvářích vystoupil stěží viditelný ruměnec. Nastalo takové ticho, že i moře přestalo v okamžiku šumět. Víc se ale nestalo. Kapitánovu tvář pokryly vrásky, zavřel oči a zaposlouchal se do šeptání korábu.

„Hejty je svázaný výčitkami, jež mu stěží dovolují dýchat. A zde mezi námi stojí ten, kdo jim dal život!“ zamumlal po chvíli s prstem opřeným o nos.

Tytam stál mlčky, ztracen ve vlastním nitru, dokud mu kapitán nepoložil ruku na rameno. Teprve potom promluvil k Hejtymu: „Neviním tě, bratříčku, z toho, co se stalo. Hladověli jsme, museli jsme něco udělat. Poztráceli jsme celou rodinu, ale zůstali jsme spolu. Nikdy jsem tě z toho nechtěl vinit.“

Námořníci s napětím viseli na Hejtyho víčkách, která se znovu zachvěla, a kapitán znovu vroucně pomyslel na své přání.

Někdy ale nestačí jen si něco přát, i když je to dobrá věc, a to samé platí i o lítosti. Hejty se do večera neprobudil a zůstal mezi bytím a nebytím. Nikdo netušil, že právě visí nad propastí viny, ze které chňapají po jeho nohách chapadla výčitek a čelisti zklamání. Šplhal. Kousek po kousku se posunoval po provaze spleteném ze vzpomínek na přátele. Docházely mu však síly a byl by snad i spadl, ale v den kapitánových narozenin najednou pocítil, jako by ho něco postrčilo vzhůru. Alespoň se mu zdály hezčí sny.

* * *

Nový den se vyloupl z lůna všehomíra. Kapitán stál za čelenem a nechal mořskou vůni, aby jím procházela skrz naskrz, aby jej vlhčila jako starý papír. Cítil stesk, musel ale jít posádce příkladem. Vedl tedy loď, jako by se Hejty netopil v temnotách.

Vlnky namazané máslem oživily celý obzor. Koráb jim rozbíjel hlavy nejněžněji, jak dokázal. Kradl se mezi nimi jako manžel vracející se pozdě domů. Zabořil do nich útlocitně kormidlo a podle kapitánovy mapy nabral kurz k Mořské věštírně. Tytam lovil ve větru na udici myšlenek, vítr něco šuškal do dlaní, jakmile se ale člověk zaposlouchal, aby odhalil jeho řeč, zlomyslně se utišil.

Udaten seděl na svinutých provazech a hleděl na mraky na obloze. Vytvářely ty nejroztodivnější obrazy – oblačné lodě plné vysokých mužů, bájné hrdiny v bojových pózách, obrovská pohoří, a dokonce v nich v jedné chvíli objevil i Džinbir. Jedna věc se mu ale stále vracela. Obličej sličné dívky, z nějž znal jen oči. Čokoládově mandlové oči přístavní princezny. Zkoušel zachytit vzpomínky na noc zázraků, ty se před ním ale míhaly jako cáry mlhy, která se navždy ztratí, jakmile druhý den vyjde slunce.

„Je krásně,“ zazvonil vedle Udatena jemný hlas. Jana stála vedle něj a svým stínem porušila jeho oblačné snění.

„Nádherně. Slunce nepálí příliš, ale hřeje. Ženy v naší vesnici by si dnes vynesly stoličky před sruby a spravovaly sítě pod širou oblohou. Má matka by sešívala pytle a vyhlížela, až přijedou muži z moře a přivezou ryby.“

„Musí být krásně v tvojí vesnici,“ přistoupila Jana blíž.

„Je to nejhezčí místo na světě. Jednou se tam vrátím. Jednou ti ho ukážu,“ usmál se Udaten.

Jana se zarazila. Díval se na ni tak zvláštně. Díval se na ni něžně, ale jako by ji neviděl.

„Co myslíš, jaké je to poznat lásku?“ zašeptala.

Koráb se překvapeně zhoupl a Udaten málem spadl z provazů.

Drbal se v rezavé kštici a dal si s odpovědí načas. „Já nevím… Znám teplo paží při objímání, znám bouření krve, která se řítí tepnami, znám dech, který šumí v uších. Poznal jsem horečný zápas nohou a rukou. Láska má blízko k boji.“

Jana na něj zírala doširoka rozevřenýma očima. „Pak jsem tedy ráda, že jsem ji nepoznala. Nesnáším násilí!“

Otočila se a odcházela. Byla by vrazila do Mykose, kdyby na poslední chvíli neuskočil stranou. Okamžitě vysekl skřetí pukrle.

„Mykosi,“ úlevně vydechla Jana a počastovala ho zářivým pohledem.

„Copak, vy dvě holubičky, nemám vás nechat o samotě? Ty to, Udatene, s dívkami přece umíš! Padají ti k nohám, sotva jim ukážeš biceps. Nebo se snad pletu?“

Jana sevřela rty a šlehla jej pohledem, až mu na tváři vyskočil rudý šrám. Beze slova odešla do podpalubí.

„Tos nemusel, Mykosi,“ zavrčel Udaten.

Mykos si nazlobeně třel rukou tvář. „Upřímnost nade vše, říká se. Někteří lidé ale pravdu neocení. Buď jak buď, je dobře, že užíváš života, příteli.“

Mykos se přiblížil až k Udatenovi, aby přečetl jeho zasněný výraz. Se zvláštním leskem v očích mu zašeptal: „Žij šťastně, válečníku. Žij s radostí a nedívej se dopředu. Nějak tuším, že přijde den, kdy tě chytne amok a pustíš se do té žraločí stvůry.“

„Prosím, nemluv o něm tak. Chovám ho v úctě stejně jako on mě.“

„Blázne,“ Mykos jen mávl rukou a vydal se za kapitánem.

„Udaten je na tom hůř, než jsem si myslel, kapitáne,“ postěžoval si. „Už brzy bude na kusy.“

Kapitán jen zavrtěl hlavou.

„Měli bychom ho nějak zaměstnat. Ať si třeba vezme dnešní hlídku, nebude mít čas myslet na hlouposti!“

Od chvíle, co potkali piráty, byli opatrnější, protože ne všechny šrámy korábu se dokázaly zacelit. A když v noci všechno utichlo, slzy bolesti občas stékaly korábu po vnitřních stranách trupu.

Vítr si pohrával s kapitánovými vlasy, čechral mu je a líbal je ledovými polibky.

Mykos viděl, že kapitán má dnes mlčenlivou náladu. Když se přidalo lehké mrholení, vydal se zpět na střední palubu.

Udaten na lanech usnul. A potom se stala tuze zvláštní věc. Nad Udatenem stoupal podivný modravý obláček. Opalizoval a pableskoval. Mykos všechny zavolal, aby se přišli podívat. S lehounkým syčením se obláček rozšiřoval a nabýval kontur a ostrosti.

V mlze se odehrával příběh. Obrovský muž držel v ruce sekeru a za pomoci jiného ryšavého muže začišťovali dřevěný trám. Vysekali v něm otvory a pečlivě jej založili mezi ostatní. Z hromady prken se rodil srub, ve vzduchu byla cítit smůla a sůl a dobrosrdečná žena objímala tříletého rusovlasého chlapce. Vymanil se z její dobroty, využil nepozornosti otce a chopil se jeho obří sekery. Zavrávoral pod její vahou. Zamračil se dětským soustředěním. Matka se lekla a vrhla by se k synovi, otec ji ale zadržel. Chlapec se na chvějících se nohou zaklonil a zhoupl v zádech, aby uvedl železnou masu do pohybu. Stěží viditelné svaly a žíly se napjaly. Sekera se pomalu zhoupla a na půl palce zabořila do dřeva. Přítomní muži propukli v nenadálý jásot, až se chlapec leknutím rozbrečel. Obláček se zamžil a stoupal výš a roztahoval se přes půl oblohy. Nad Udatenovou hlavou se objevil další a začal se v něm formovat nový výjev.

Kapitán překvapeně zavrtěl hlavou. Teprve nyní si všimli zvláštního ptáčka, který seděl v lanoví kousek nad Udatenem a naprázdno rozevíral zobáček. Citronově zbarvená pera s rudými a modrými proužky protkávala sametově zelené perličky, lesklá růžová náprsenka těšila oči i srdce. Ptačí očka jiskřila zlatem jako korálky panenek ztracené v dětských vzpomínkách.

„To je nádherný ptáček!“ vykřikla radostně Jana. Nastavila mu ruku a ptáček se jí usadil na dlani. Vzápětí zase vzlétl, něco jí ale v ruce zůstalo.

„To máš z té naivní dobrosrdečnosti,“ poškleboval se Mykos.

„Je to dárek,“ řekla klidně, protože ji hřálo u srdce. „Vidíš? Svěřil mi své vajíčko! Je to můj kamarád.“ Roztančila se po lodi a ptáček kolem ní poletoval v barevném víru citronové vůně.

Udatena jejich rozprava vyrušila, a tak otevřel oči. Sám zahlédl, jak se přízraky nad ním rozplývají. Chtěl vstát, ale všiml si, že záhyby jeho kalhot a lněná kytlice jsou vyplněné drobnými bílými šiškami.

Tytam přispěchal s košíkem vystlaným slámou. Opatrně do něj uložili všechna vajíčka. „Tolik důvěry,“ liboval si. „Tomu ptáčkovi se tu musí tuze líbit.“

„Nechval dne před večerem,“ bručel Mykos. Pranic se mu totiž nelíbilo, že všichni nahlíželi do Udatenových vzpomínek.

Když si po obědě kapitán schrupl, objevily se nad korábem přízračné výjevy znovu. Slunce zářilo skrz oblačné moře, na kterém plul oblačný koráb s dokonalou posádkou. Každý z nich se viděl v barvách kapitánovy důvěry. Každý krásný něčím jiným, každý zářící jinou barvou. Udaten bronzovou, Jana modrozelenou, Tytam azurovou a Hejty růžovou. A Mykos?

Mykos v záklonu s obavami hledal svou pokřivenou postavu. Vyděšeně klouzal očima po oblačném korábu, nikde se ale neviděl. Že by kapitánovi nestál ani za vzpomínku? Že by na něj kapitán zapomněl? V té chvíli se od hlavního stěžně odloupl muž, který se koupal v syté červeni. Druhý Mykos se na něj usmál a zamával mu, zatímco se druhý koráb rozplýval. Výjev zmizel. Zůstaly jen něžné cizí oči, které nikdo z nich dřív neviděl. Musela to být ta nejstarší vzpomínka. Dobrotivé oči na obloze.

Vyrušilo ho až zoufalé pípání. Drobná vajíčka praskala a na svět se klubaly desítky pestrobarevných ptáčků. Jana sepnula ruce. „Podívejte, kolik se jich narodilo!“ Zkusila je spočítat, ale jak se ti maličcí pohybovali, popolétali, proplétali a otvírali zobáčky, dopočítala se vždy tak dvou tuctů, než se v nich ztratila. Sotva vyklubaní, už se učili létat, velcí jako nehet od palce, jako motýl. Vůně citronové zmrzliny se převalovala na korábu a nevybíravě se mísila se slanou vůní moře.

Stařec Moře si zapálil dýmku, do které předtím nacpal hodně provlhlý tabák. Tmavý švestkový zápach a mokrý kouř mu zajistil na zádi soukromí. Všude jinde ťapaly ptačí nožky a mrkala zlatá očka, třepotala se křídla a rozevíraly zobáčky.

Nad Hejtyho kajutou se již notnou chvíli také tvořily obláčky snění. V duhových barvách se v nich objevila čarovná flétna, točila se jako káča, ohýbala jako proutek. Jedenáct měla dírek, každá zněla čistým tónem. Dva největší otvory hrály Hé a Tý. Když začala jedna dírka za druhou mizet, Tytam si přikryl oči dlaní. Jana jej vědoucně pohladila po vlasech.

Kapitán se vrátil na příď, chtěl se v klidu poradit s korábem a nechal posádku, aby se radovala z překvapivé ptačí nadílky. Mykos se zahalil do pláště neviditelnosti a dělal, že tu žádní ptáci nejsou. Sílil v něm pocit zatím nepojmenovaného děsu.

„Podívejte, jak ten první krásně vyrostl!“ podivila se Jana.

A opravdu. Ptáček, který byl dříve velký jako sýkorka, povyrostl v dobře živeného racka.

„To bude mít něco společného s tím, že se nám zdají nahlas sny,“ zamyslel se Tytam a převyprávěl Udatenovi jeho sen.

„Ano!“ rozzářil se Udaten. „Vzpomínám si na ten trám i sekeru. Byl jsem maličký a stavěl jsem s otcem dům! Zdály se mi vzpomínky na dětství.“

„Je to odporné, hrabou se nám v hlavě,“ zasyčel Mykos, který se náhle objevil mezi nimi.

„Tebe neláká vzpomenout si na něco krásného, co jsi prožil?“ pronikla mu Jana k srdci.

„Nejsem člověk, který se patlá v minulosti. Minulost! Minulost! Mě zajímá současnost. Minulost je mrtvá! Pohřbená hluboko.“

Jana chtěla něco namítnout, ale Udaten jí položil ruku na rameno. „Třeba se Mykosovi nechce vzpomínat.“

„Ale proč?“ nedala se Jana.

„Minulost je zetlelý kostlivec, na kterého je lepší zapomenout,“ zašeptal Mykos a nahlas řekl: „Jen si hrajte s těmi šmíroptáky, mě už nudí!“

Když Mykos zmizel v podpalubí, kam si odešel házet nožem, pokrčil Udaten rameny: „Takový už Mykos je.“

„Možná zažil hodně zlého,“ řekl Tytam.

„Chudák, snad jsem se ho neměla vyptávat, ale vlastně o něm nic nevím,“ váhala Jana.

„A možná něco skrývá,“ založil si Tytam ruce v bok.

Udaten pohodil bronzovou hřívou. „Nechte ho být. Svému osudu neuteče nikdo.“

„Víte, co by mě opravdu zajímalo?“ zahloubal se zase Tytam. „Co by se zdálo Moři, kdyby usnul. To bych opravdu rád viděl.“

„Třeba o stvoření světa,“ zrůžověly Janě líce vzrušením.

„Nebo o jméně našeho korábu!“ vyhrkl Udaten.

Rozhodli se, že to musí vyzkoušet.

Za odhánění ptáčků, kteří nyní poletovali všude, se vydali na záď ke ctihodnému starci v pruhovaném triku. Ten si právě vyklepával fajfku a začínal ji čistit.

Tytam si okázale zívl. Jana přinesla slámou vycpaný polštář a nabídla jej Moři, aby si na něj sedl. Stařec na ni ublíženě upřel oči a nezvedl se. Udaten nad něj přitáhl plachtu, aby vrhala příjemný stín. Tytam znovu dlouze a zeširoka zívl.

Moři se to ale pranic nelíbilo. Zamračil se a přes palubu se rozstřískla obří vlna, takže byli všichni tři v okamžení mokří od hlavy až k patě.

„Možná to nebyl dobrý nápad,“ hořekoval Udaten. „Raději nechme toho mrzouta na pokoji.“

„Pořádně se vysušíme a já uvařím horký čaj,“ navrhl Tytam.

* * *

Když nastala noc, kapitán zkontroloval, jestli měsíc svítí korábu na cestu a hvězdy jsou připravené navigovat.

„Rád bych se přihlásil jako dobrovolník na dnešní hlídku,“ řekl Mykos, který se za ním vynořil z šera.

„Pokud vím, tak dnes vychází hlídka na Udatena, Mykosi. Je hezké, že ses nabídl, ale potřebuješ se vyspat.“

„Opravdu, rád bych dnes hlídal místo něj, kapitáne. Potřebuji v klidu natrénovat nové anekdoty, aniž by mne rušil bouřlivý smích posádky.“

Kapitán se na Mykose dlouze zadíval. „Dobrá tedy. Ať tě provázejí hvězdy,“ odpověděl a odešel do kajuty snít.

Nad korábem se celou noc vznášela oblaka vzpomínek.

Ráno zastihlo Mykose s kruhy pod očima, jak rázuje po palubě a šlape po bílých vajíčkách, kterých kolem ležely stovky.

Když to Jana uviděla, vykřikla zděšením. „Ty krutý kruťasi! Zabijáku mláďat! Proboha, Udatene, zastav ho!“

Mykosovi podklesla kolena, jak jej zasáhla ta nenadálá salva. Nezmohl se na odpověď, a protože nedokázal popadnout dech, pokynul jen rukou ve všeobjímajícím gestu. Jana pohlédla na svět jeho očima. Na lodi hřadovaly stovky ptáků velkých jako racci, a někteří byli dokonce velcí jako pelikáni. Seděli na provazovém žebříku, který se přepínal, až lana praskala. Seděli na ráhnech, která skřípěla pod jejich vahou. Procházeli se po palubě a jejich ťapání znělo nepřetržitě a plácavě jako blátivý déšť. Naprázdno rozevírali věčně hladové zobáky.

V tu chvíli otevřel dveře kajuty Udaten a slastně se protáhl. „Takové krásné sny jsem měl! Představte si, že jsem byl zase doma se svými sourozenci.“ Vzápětí si ale všiml ptačího hejna, zmlkl a zachmuřil se.

„Kapitáne!“ volala Jana. Kapitán již stál, ale na přídi, a chlácholil koráb, který si stěžoval na strašlivé svědění.

„Za to mohou ti ptáci!“ hromoval Tytam, který se vynořil z kuchyně a pánvičku plnou drobných vajec vysypal přes bok korábu do moře.

„Jsou tak krásní,“ rozplakala se Jana a upřela oči na Udatena. „Proč musí být všechno krásné tak zraňující?“

„Pamatuješ, co jsem říkal o lásce?“ objal ji Udaten kolem ramen.

Janě stékaly po líci slzy, ponořila se sama do sebe, takže si ani nevšimla, že jí Mykos vyfoukal tvář do sucha.

„Nespal jsi už čtyřiadvacet hodin, jdi spát, Mykosi,“ vrátil se kapitán z přídě.

„V téhle situaci, pane? To nikdy!“ odvětil Mykos. Přihnul si z pořádného žejdlíku kávy a v duchu blahořečil Tytamovi, že ji v Džinbiru naložil.

„Poradím se s deníkem a mapami. Nemám z těch ptáků dobrý pocit,“ odtušil kapitán a zamířil do kajuty. „A navíc jsem nějaký ospalý.“

„No, také se mi zdá, že jsem toho moc nenaspal,“ broukl Udaten a zívl.

Den uběhl rychle za nervózního ticha, rušeného pouze klapáním zobáků zlatookých pernatců. Kromě Mykose si po obědě všichni členové posádky pořádně zdřímli. Když se probudili, ptáci opět povyrostli. Zkoušeli je odhánět a plašit tleskáním. Šmíroptáci ale vždy jen popolétli o kousek dál nebo se usadili na konci ráhen, kam na ně nikdo nedosáhl. Úpění korábu přerostlo v hrozivou melodii. Malátnost se rozlévala po palubě jako horký pudink. Svět se topil v citronové vůni.

Přiblížila se opět noc. Kapitán už ani nekontroloval měsíc a hvězdy. Byl tak ospalý, že se stěží dopotácel do postele a na hlídku ani nepomyslel. Stejně tak ostatní. Na Udatena dokonce přišla taková únava, že nedošel ani do kajuty a usnul v záchranném člunu.

Mykos si vrazil do očí sirky, které jej bolestivě bodly pokaždé, když se mu začala víčka klížit. Přitáhl si na palubu tu nejtvrdší a nejsukovitější židli, kterou v jídelně objevil, a ještě na ni vysypal hřebíky. Zabalil se do štiplavého šálu a jal se brousit nůž. Do lampy, která na něj shlížela rezavým světlem, celou noc doléval olej a do sebe doléval bez přestání silnou černou kávu.

* * *

Klidné oddechování vyčerpaných námořníků nenarušilo ani zlověstné praskání, které s pokračující nocí sílilo. Ráno na posádku čekalo nové překvapení. Kapitán se zhrozil, když uzřel tento dnešní svět. Tiše zaúpěl. Spoušť a zkáza. Polámaná ráhna. Popraskaná lana a úvazy. Potrhané plachty. Zkřivené kormidlo.

Koráb se valil vodou jako přetížená převozní džunka. Tísnily se na něm tisíce zlatookých ptáků všech velikostí – od nejmenších, ne větších než motýl, přes ty velké jako racek či pelikán, až po ty velikosti pštrosa. Sotva kapitána uviděli, radostně zaklapali zobáky. Všude kolem ležela drobná vajíčka, že se v nich musel kapitán po kolena brodit. Citronové vůně bylo tolik, že i vzduch zežloutl, a na všem ulpíval milimetrový žlutý poprašek.

Uprostřed vší té spouště stála podivná neznámá postava. Pleť měla téměř hnědou, vysušenou, a pod víčky rudomodrá mlýnská kola. Místo očí na kapitána hleděly dva obří kávové bohy. Mykos se zapotácel, nakonec ale zůstal na nohou. Zkřivil rty ve strnulém úsměvu a schoval za záda prsty, které měl rozbodané od nože. Tolik se snažil neusnout, že si musel působit bolest.

„Dobré ráno, kapitáne. Hlásím, že jsem se vás snažil budit, ale bezvýsledně. Bojím se, že je to náš konec…“

Kapitán cítil, jak na něj jde další spánek, a uvědomil si, že se z něj možná již neprobudí, protože se přetížený koráb potopí. Zapotácel se.

„Mykosi, ti ptáci se živí našimi sny! Proto pořád rostou… Mykosi…,“ zašeptal, ale jeho slova zanikla v bolestném úpění korábu. Potom se svezl na palubu a usnul přímo před Myskosem, oblečený v uniformě, aniž si stačil po předchozím probuzení třeba jen vyčistit zuby.

Mykos jej s vypětím všech sil popadl za límec. Brodil se ptáky a hrozil jim nožem, který byl po noci broušení tak ostrý, že se před ním rozestupoval i vzduch. Mykos rozhrnoval citronovou mlhu plnou harmonických vzpomínek jeho druhů, zoufale ji trhal jako závoje a prodíral se vpřed až za hranice svých možností. Nakonec kapitána dotáhl na lože.

To je konec, uvědomil si a chystal se to vzdát. Už se také hodlal odevzdat spánku, když pomyslel na Janu, a nyní, tváří v tvář smrti, si uvědomil, že pouhá myšlenka na ni mu dává takovou sílu, že se přebrodí lodí až k ní, aby ji mohl naposled spatřit.

Citronovou mlhu vystřídaly rudé mžitky. Když už nemohl jít po dvou, lezl po čtyřech. Odmítal se však zastavit. A tak se plazil pod prázdnými pohledy tisíců zlatých očí. Nevnímal rekviem klapajících zobáků, myslel jen na to, naposledy ji vidět a odnést si s sebou její obrázek. Byl připraven to dokázat, i kdyby měl zemřít.

Usnul s rukou nataženou ke klice její kajuty.

* * *

Mykos ztratil vědomí a upadl do spánku hlubšího než smrt a zlověstnějšího než peklo. Padal dlouhým nekonečným tunelem černi a strašlivé zimy. V absolutním tichu se jeho šaty nadouvaly jako vzdušné balony. Dech, který mu vycházel z úst, páchl ohněm a dštil síru. Koráb zahalil temný oblak lišajů smrtihlavů.

Tma. Tma a ticho. Kde je Ben? hořekuje Mykos a je znovu malým chlapcem. Kam se jen ztratil? Moře ztichlé jako betonová pláň. Bez života. Za svitu dračích očí se po palubě rozběhlo chvění. Každý krok toho muže jí otřásá jako úder kladiva. Rozžhavené podpatky do ní vypalují každým krokem cejch bolesti. Mykos pocítí takovou hrůzu, že se mu zastaví srdce. Bene! Uteč! Schová se mezi složené plachty, vtiskne se mezi ně jako vyděšené mládě hledající útočiště v hlubině nory. Krok. Krok. Každým okamžikem blíž. Každým okamžikem strašnější. Mykos ani nedýchá. Dračí oči svítí neznámému na cestu a ďábel je vidoucí. Nelze se skrýt. Nelze utéct. Stín se znovu přiblíží – rozvážně, jako když had uhrane myš.

„Tak vylez!“ poručí Mykosovi hrubý hlas.

Mykos ještě okamžik doufá. S křečovitě zavřenýma očima si představuje, že je neviditelný.

Vytrhne jej zakňučení jeho štěněte. „Vylez ven, nebo ho podříznu.“

Je pozdě utíkat. Mykos má nohy jako z rosolu, postaví se na ně, ale zároveň se zády opírá o zeď – tolik jim zase nevěří.

„Za dezerci se platí smrtí, takovej je zákon na mým škuneru,“ zachraptí ďábel.

Mykos ten zákon zná. Dobře ho zná. Přesto někdy utrpení vystoupá do takové výše, že ani smrt není tou nejhorší možností. Když ale teď stojí na hraně propasti nebytí, roztřese se jako osika.

Obr se na něj zkoumavě zadívá. „Jsi můj plavčík. Patříš mi. A teď jsi porušil zákon, za který se platí životem. Budeš muset zaplatit. Vyber si, buď svým, nebo jeho.“

Pirát zatřese rukou a vyděšené štěně zaječí.

Mykose opouštějí síly. Krev mu pumpuje v žilách. Myšlenky se řítí jako splašené. Proti ďáblovi nemá žádnou šanci. Jako v transu vytáhne z kapsy zavírák a otevře jej. Musím, Beníku, odpusť, musím to udělat. Přežiju… Mykos zaplatí cenu za svůj život. Nepřítomně sáhne do kapsy a krvavou čepel otře do kapesníku.

„Jednou z tebe bude pořádnej hajzl!“ pochválí ho korzár a vrazí mu takovou ránu pěstí, že Mykose opustí vědomí.

Lišajové neklidně popolétají. Strategicky se rozmísťují po celém korábu. Jsou jich miliardy a svět je jich plný. Nedá se dýchat. Nedá se smát. Nedá se ani myslet.

Jiné místo, jiný čas. Stejné obsazení. Temný obrys se krade do kajuty ošumělého, artrózou ztýraného piráta. I ďábel stárne (nebo jen přesedlává?). Mykos se mu zjeví, aby viděl hrůzu pochopení v jeho očích. Pekelná spravedlnost. Prchavý okamžik se kochá jeho děsem. Rozšířenými zornicemi a jektajícími zuby. Zloba se valí ušima jako rudý dým. Stejný nůž. Stejný řez. Jiný den. Jiná krev. A nakonec kapesník.

Svět snů šílí. Lišajové trhají šmíroptáky na kusy. Černá tma zabíjí sny a iluze. Noční můry požírají samy sebe, zahlcují se a pukají. Peklo protichůdných pocitů bičuje oblohu, která krvácí přívalovým deštěm. Ze slunce je smývána smrt, splývá za obzor, kam lze skrýt mnoho věcí.

Když se obloha vyčistí, posádka zírá s vytřeštěnýma očima na Mykose, který leží přede dveřmi Janiny kajuty a pláče ze spánku. Všichni ptáci jsou pryč a po citronové vůni ani památky.

XVII. KAPITOLA

ve které se Mykos ukryje, kapitán rozjímá a Jana lituje. A nakonec přijde anekdota

Nemluvili, jeden před druhým uhýbali očima. Odnesli Mykose do Janiny kajuty, protože voněla dobrem. Zůstala s ním sama, zatímco ostatní se vrhli do oprav korábu, který byl polámaný a rozskřípaný, jako by mu bylo dvakrát více let.

Zůstali spolu sami. Spící zlo a krásná nevinnost. Spící nevinnost a dívka.

Dlouho se dívala na jeho tvář, poškrábanou a zjizvenou trápením, ošlehanou pohrdáním a zakalenou nenávistí. Vzpomínala na jeho oči, pronikavé, inteligentní, a přece citlivé, spojené tou nejkratší cestou se srdcem. Natáhla k němu ruku, ale v půli pohybu se zastavila, kousla se do rtu a položila ruku na Mykosovo čelo.

Skřet ze sna zasténal a na tváři se mu rozlil blažený výraz dítěte.

Dlouho mu Jana otírala tvář vlhkým šátkem. Bděla u jeho lůžka celý den a noc. Když se konečně Mykos probudil, uviděl ji jako Marii se svatozáří dobroty, zmoženou únavou, spící vsedě u jeho lůžka. V první chvíli se mu rozlil srdcem pocit slastného štěstí, ve druhém okamžiku by ale raději umřel. Uvědomil si totiž, že všichni poznali jeho nejhrůznější tajemství!

Zmocnila se ho panika. Vyskočil z postele a zuřivě se zamotal do peřiny. Upadl a zaskučel děsem. Jana se překvapeně probudila, ale uviděla už jen Mykosova záda, jak vyrazil z kajuty. Noc jej spolkla jako hořkou pilulku.

* * *

Tytam s Udatenem si plivli do dlaní. Přestože celý včerejší den spravovali spoušť, kterou na korábu zanechalo poslední dobrodružství, nebyli s opravami ani v polovině.

Tytam, protože byl lehčí, se zaměřil na opravu ráhnoví a stěžňů. Postupoval systematicky od nejspodnějšího hlavního ráhna, na které se obkročmo posadil.

„Pevný,“ zašeptal do dlaně a rychle ji sevřel v pěst, aby slovo neulétlo. Potom, dokud bylo ještě čerstvé, jej připlácl na šklebící se prasklinu a zafixoval třením druhé dlaně. „Pevný jako skála,“ znovu zašeptal a zopakoval postup. Byla to těžká práce, náročná na soustředění. Navíc měl člověk ruce po chvíli rudé jako říční raky. A tak Tytam postupoval prasklinu od praskliny, od hlavního ráhna ke košovému, od košového k brámovému.

Udaten mezitím objímal pokřivené stěžně. Ke každému přistoupil a objal jej mohutnýma rukama, jako by jej chtěl přivinout na chlupatou hruď. Zapřel se pevně nohama a srovnal jej, jako když rovnáte záda někomu, kdo má housera. Třebaže koráb trucoval, po každém křupnutí mu utekl úlevný vzdech.

Sám kapitán se chopil velké jehly a odešel spravovat plachty. Chvíli stál nerozhodně nad hromadou potrhané tkaniny a mnul si nos. Na korábu totiž nenašel žádnou režnou nit a bez niti se zašívá těžko. Po chvíli se smutně posadil na schůdky mezi střední a přední palubou.

Stařec Moře, jemuž se dnes v očích odrážely zlaté sluneční srpky, byl v dobrém rozmaru. Přitáhl si ke kapitánovi stoličku a pokynul mu na pozdrav. Kapitán mu úklonu vrátil a nepřítomně se usmál, ve skutečnosti ale myslel na něco jiného. Měl starosti.

A to nejen s režnou nití. Plavba do neznáma trvala již hezkých pár dní. Byl osudu vděčen za to, co dosud zažil. Poté, co dokončil záznam do deníku, mu za to každý večer pokorně děkoval.

Posádka byla krví v žilách korábu a kapitán věděl, že je zdravou a silnou krví. Zvykl si na ni, byla jeho jídlem, vodou, jeho vzduchem, byla tím nejdražším, co měl. Tytam, Udaten, Jana a Hejty. Moře. Mykos. Byli smyslem existence korábu, a tedy smyslem existence kapitána. Toužil jim to říci, zároveň ale věděl, jak neohrabaný je řečník, mluví-li o svých pocitech. Věděl, že by to zpackal a určitě si vysloužil jejich shovívavé úsměvy a od Mykose posměšky, což by si vynutilo jeho přísnost.

Zvláštní. Kapitán si všiml, že temný mrak nepřišel. Když dříve pomyslel na Mykose, pokaždé se ten přízrak stínu objevil, tentokrát ale ne. Přesto, že se o Mykosovi dozvěděl věci horší, než si dříve dovedl představit. V první chvíli, když se dozvěděl o vraždě, kterou šašek spáchal, zatoužil ho znovu připoutat ke stěžni. Rozbít jeho křehkou důvěru by ale bylo tou nejhorší chybou, a nikdy by ji už nezískal. Mykos byl velkou hádankou, a aniž by to kdokoli (včetně jeho samotného) věděl, moře jej milovalo.

Kapitán přemýšlel nad příštími dny. Nechal myšlenky volně plout, pohupovat se na vlnách. Houpy hou. Hledání.

Houpy hou. Kam jít mám? Už nejsem sám.

Houpy hou. Kdo jsem? Vedu nás srdcem jako kormidlem.

Houpy hou. Cíl dává cestě smysl. Co když bez cíle plujeme do pekel?

Houpy hou. Co když je mé srdce sobecké a vede mě cestou dobrou jen pro mě?

Houpy hou. A co když nikdy nebyla žádná jména?

Houpy hou. A co když…

Houpy hou. Nelze jít zpět. Poplujem vpřed. Vpřed.

Houpy hou. Až na konec světa.

Moře se na kapitána povzbudivě usmál a švihl rybářským prutem bez udice. Vtom si to kapitán uvědomil! Rozesmál se a navlékl do jehly své sny. Předl pevné lano naděje, napouštěl jej láskou a stvrzoval odhodláním. Všíval do plachet těšení se na daleký a krásný abstraktní cíl společné cesty. Všíval do nich zvědavost na jméno korábu a touhu po společné plavbě. Než skončil, uběhla dlouhá doba, ale od chvíle, co koráb vyplul pod natěšenými plachtami, vzrostla jeho rychlost o hezkých pár uzlů.

* * *

„Neviděli jste Mykose?“ zeptala se námořníků Jana. Tytam a Udaten se k ní otočili jako jeden muž a zavrtěli hlavou.

„Znáš ho,“ otráveně si povzdechl Tytam. „Když se někde tvrdě pracuje, můžeš si být jistá, že má Mykos něco velmi naléhavého na opačném konci lodi.“

Udaten se zachmuřil: „Před chvílí jsem měl pocit, že jsem ve vzduchu ucítil tu paprikovou vůni, co jej provází. Nikde jsem ho ale neviděl.“

„Někam zalezl, však on zase vyleze,“ uzavřel věc Tytam. „Nejpozději až zavoní večeře.“

Jana zavrtěla hlavou. „Nevěřím, že se schoval před prací. Podle mě má strach z toho, co si o něm po tom všem myslíme. Nemůžete ho přece hodit přes palubu. Zachránil nám všem život!“

„Vraždou. Copak to necítíš, že i na nás teď spočívá jeho kletba? Mazlavá špína ulpívá na každém mém kroku. Jsme prokletí!“ vykřikl Tytam. A opravdu. Každá jeho stopa zanechala na palubě asfaltový lepivý otisk.

„Vykoupil nás!“ protestovala Jana.

„Netušil jsem, jakou má minulost,“ omluvně se ozval Udaten. „Nechápu, proč nám to neřekl.“

„Vždyť se na sebe podívejte, jak se chováte, když se přiznal.“

„Nepřiznal se dobrovolně,“ oponoval Tytam. „Bůhvíco dalšího ještě skrývá.“

„Už chápu, proč se Hejty topí ve výčitkách,“ zpražila Tytama pohledem. „Copak se Mykose nikdo nezastane?!“ zajíkla se Jana, a jako když se topící chytá záchranného kruhu, objala očima kapitána.

Dříve než kapitán promluvil, seskočil Tytam z ráhna a ozářil Janu ohnivýma očima.

„Ty se neopovažuj vyslovovat Hejtyho jméno!“ bublal jako sopka, ale ovládl se a rozběhl se k sudu na zádi, do kterého se celý ponořil, až to zasyčelo a záď zahalila pára.

„Nenech se zaslepit zlobou,“ napomenul ji kapitán. „To, co jsi teď řekla Tytamovi, bylo kruté. Přemýšlej nad tím, proč se na Mykose zlobí.“

„Nenávidí ho?“

„Tytam, který se o nás všechny tak hezky stará? Který vaří a stele postele? Tytam, který nás přikrývá, když sklouzne přikrývka? Bojí se o vás, o mě. To je všechno.“

Jana otevřela ústa naprázdno: „Hmm.“

„To jemu se běž omluvit.“

„Mrzí mě, že jsem křivdila Tytamovi, ale přece se nemůžeme zlobit na Mykose. Máme mu být vděční!“

„A také jsme. Hledal jsem ho sám, abych mu poděkoval, ale koráb mi nechce prozradit, kam ho skryl. To je velmi zvláštní.“

„Koráb si totiž uvědomuje, že Mykosovi něco dluží!“ neodpustila si Jana. Potom se odešla omluvit Tytamovi a večer všem uvařila ovocné křížalové knedlíky z pšeničné mouky. Když se za svitu hvězdiček procházela po palubě, najisto cítila, že se na ni Mykos odněkud dívá. Netušila proč, ale byla z toho velmi nervózní a dotčená. Zlobila se na něj. Ne za tu vraždu, ale za to, že před ní utekl. Za to, že nevěděl, jak jej litovala.

Mykos se skrýval vysoko ve strážním koši. Bylo těžké nezačít je nenávidět. Velmi těžké. Jedinou další cestou bylo nenávidět sebe. Věru, měl nelehkou volbu. Jak jim teď může přijít na oči? Tytam jím bude opovrhovat, kapitán se bude snažit zakrýt své zklamání, ale přetvařování mu nepůjde, Udaten jej bude ignorovat a Jana… Než by se podíval Janě do očí, raději by zemřel. Musela se v něm tolik zklamat!

Jediný, kdo mu zůstal věrný, byl dobrák koráb. Skryl ho v koši a dal mu čas svobodně se nadechnout ve výšinách nepoznamenaných špínou paluby. Vděčně využíval jeho útočiště a dával se kousek po kousku dohromady.

Ze starého Mykose nezbylo totiž nic a ten nový byl zatím neviditelný. Čekala jej spousta práce, než se znovu složí do původního tvaru. Začal pomaličku, od nohou – od chlupatých palců se záděrami, od chodidel ztvrdlých z neustálého poskakování po palubě, přes opálená lýtka, ošuntělé nohavice chuďase, přes tričko a kabátek s kapsami, přes mozolnaté dlaně a ruce s nespočtem drobných jizev až po štětinatou hlavu s hnědýma očima. Zatímco se dával dohromady, přemýšlel o tom, jak všechny kousky co nejlépe pospojovat, aby to společně ladilo lépe než předtím. A to ještě nezačal skládat myšlenky!

Takové poctivé ladění trvá hodně dlouho, a tak o něm ostatní námořníci několik dní neslyšeli. Každou noc se ale Jana procházela po palubě. Každou noc jej tiše volala jménem.

Mykos netušil, proč jej Jana hledá, bál se o tom začít snít. Jisté však bylo, že pokaždé, když vyslovila jeho jméno, vyšlo pro Mykose slunce, moře rozkvetlo a ryby zpívaly jako slavíci. Proto v tom měl trochu nepořádek – celou noc myslel na Janu a trápil se, a přes den místo bdění pospával.

Po týdnu ve větvích korábu se vrátil mezi ostatní a dělal jakoby nic.

Kapitán mu položil ruku na rameno.

Mykos se na něj zašklebil. „Připravoval jsem si nové anekdoty, víte? To je velmi náročná věc.“

„Báječné!“ vykřikl Udaten, který jej zaslechl. „Pojďte všichni sem, Mykos bude vyprávět novou historku!“

„Anekdotu,“ opravil jej Tytam.

Mykos zakoulel očima a horečně zalovil v paměti.

„Dobrá. Sedí pštros u zubaře, co řekne, když na něj dojde řada?“

Odpovědí mu bylo napjaté mlčení.

„Bum. Auuu! Vy tu máte dlažbu!“ vyhrkl Mykos a zašklebil se. Nikdo se nezasmál.

„Ten se ti povedl,“ řekl vážně Udaten.

„Byl vážně dobrý,“ pokýval hlavou kapitán. „Koho by to napadlo, že pštros chodí k zubaři, že? Se zobákem.“

„Věru, už rozumím, proč to vymýšlení trvalo týden,“ přisadil si Tytam.

Mykos zavrtěl hlavou a povzdychl si.

„Vítej zpátky, synku,“ konečně se usmál kapitán.

Mykos, který cítil, že ve vzduchu stále zůstává stopa hořkosti, otočil se ke všem a poprvé se odvážil pohlédnout do očí i Janě. Díval se na ně rozostřeně mořským povětřím a poznal, že vědí. Že o něm vědí mnoho a že jsou ochotni mu odpustit, pokud o to požádá.

„Jsme na jedné lodi, vy i já.“ Taková byla jeho omluva a víc už neřekl. V hloubi duše totiž věděl, že si odpuštění zaslouží.

XVIII. KAPITOLA

ve které se rozjímá o strachu a na loď zavítá pasáček králů moře

Moře je tajemný živel. Cizí a vzdálené čemukoli lidskému. Velké tak, že jej vcelku nikdo nedokáže pojmout ani obsáhnout. Mocné tak, že dokáže smést z povrchu celá města. Zároveň je ale stejné jako lidská duše: nepředvídatelné a věčně neklidné, plné hloubek i překvapivých mělčin. Liší se vlastně jen tím, že je slané, i když nepláče, a že v něm plavou ryby. A to dokonce i takové, které mají duši.

Tak jak se dny plavby protahovaly, žralok pomalu rostl. Jeho hřbetní ploutev kolem korábu vykrajovala brázdu jako pluh trhající žírnou půdu. Kapitánský klobouk na jeho hlavě a zlatá síť kolem těla z něj dělaly skutečného mořského prince. Hladké ladné tělo skrývalo svaly zabijáka a tlama se dvěma řadami ostrých zubů děsila i světlo. V černých očích se zrcadlil Udatenův ustaraný obraz. Válečník se opíral o dřevěné zábradlí a utápěl se očima ve vlnách.

„Budu s tebou bojovat. Myslím na to každý den, když vstanu. Pokaždé, když se zadívám na moře, visí nade mnou tvůj stín. Zatímco sbírám zkušenosti a poznávám svět, zatímco mi rostou svaly a má kůže se vytvrzuje slaným vichrem, vidím, jak rosteš a kypíš. Jak se zvětšuje tvá žádost a nenasytnost. Jak se zakaluješ nenávistí. Mám z tebe strach, to ale nic nemění na tom, co jsem kdysi řekl. Jsi mým osudem. Nezapomněl jsem. Nezapomenu. Ani ty nezapomeň.“

Zabiju tě, řekl žralok s ledovým klidem. Zabiju tě, nebo zemřu.

„Bude to souboj z legend,“ kývl Udaten.

Jsem dychtivý. Pojďme to skoncovat hned teď! Změřme síly!

Udaten zaváhal: „Myslím, že ještě nejsem připravený.“

Máš strach! obvinil jej žralok.

Udaten mlčel.

Tvůj strach poroste. Změní se v hrůzu. Pak už nikdy nenajdeš odvahu se mi postavit!

„Jestli můj strach poroste, budu jej muset překonat větším odhodláním. Teď mě přátelé potřebují. Pochopil jsem, že hledání je jen jiným druhem boje, boje s trpělivostí, se sebou samým. Jsem jim zavázán a nepřestanu, dokud nenajdeme pravá jména korábu a kapitána. Darovali mi smysl konání, stejně jako jsem já daroval smysl konání tobě.“

Pokud se z tebe stane roztřesený zbabělec, nedopřeji ti čestnou smrt. Nebudu tě jíst a nechám tvé maso klesnout ke dnu, aby se jím nasytili krabi a nízká stvoření.

Jen vlny zpívaly v tichu, které nastalo.

„A co když je to naopak?“ zamyslel se Udaten. „Chceš se mnou bojovat dnes, protože se bojíš čekání. Čekání na boj je horší než boj samotný.“

Žralok odhalil v němém úsměvu řady zubů ostrých jako pila. Potom beze slova zmizel pod hladinou.

* * *

Dny ubíhaly a Hejty byl stále bez života, někde napůl cesty mezi snem a zapomněním. Krmili ho ve spánku, jednou Tytam a jednou Jana. Dávali mu pít a starali se o něj jako o dítě. Kapitán ho chodil navštěvovat každé ráno a ptal se na jeho zdraví. Každý den doufal ve zlepšení jeho stavu. Zázračné vyléčení ale nepřicházelo. A každý další den, kdy Hejty zůstával v bezvědomí, vyryl Tytamovi jednu vrásku, jako by pro něj utekl strastiplný měsíc.

Moře bylo oblačné a oblaka zvlněná a neklidná. Koráb plul po vlnách vstříc tajemné Mořské věštírně, která možná čekala už blízko za obzorem.

Udaten vystřídal kapitána na přídi, aby čelil větru a vedl koráb smělým pohledem. Mykos měl službu u kormidla a Jana si vyšplhala do strážního koše, ve kterém mohla rozpažit ruce a stát se nespoutanou vládkyní oblohy.

Nejdříve to byla jen malá tečka. Malá, docela maličká mezi ostatními vlnami. Blížila se ale ke korábu rychle, spěchala k němu poháněna zvědavostí a magnetismem, kterým se ve všehomíru přitahují dobré věci.

„Muž přes palubu!“ zakřičel náhle Udaten burácivým hlasem.

A opravdu. To, co dříve považoval za rychlou loďku, byla kosatka a na jejích zádech seděl chlapec. Nezdálo se ale, že by byl v nesnázích.

„Ahóóój!“ vykřikl mladík ke korábu. Jeho kosatka se vzepjala na vlnách a udeřila sebou o hladinu jako bujný kůň. Vodní sprška dolétla až na koráb a vesele jej zkropila. Udaten uctivě zvedl ruku a radostí zakřičel. Byla to ta největší kosatka, jakou kdy viděl. Chlapec na ní seděl obkročmo, jednou rukou se jí držel za ploutev a v druhé držel podivný proutek. Kolem hlavy měl věnec olivových listů, jinak byl až na bederní roušku nahý.

„Ty musíš být syn Poseidona!“ zavolal na chlapce Udaten.

Ten se ale jen smál a obeplouval koráb kolem dokola.

„Ahóóój!“ zakřičel na Mykose, který se na něj kysele zašklebil.

„Co tu chceš, prcku?“ zavolal na něj, aniž pustil kormidlo.

„Dávej pozor, ať z toho zabijáka nespadneš!“ vykřikl Tytam, který právě přinášel tác s obědem.

„Ahóóój!“ zamával mu rozesmátý chlapec. Náhle se podíval vzhůru proti slunci, a ze strážního koše jej oslnily Janiny oči, divoké jako oči sokola a milosrdné jako oči Boha. Zamrkal a pustil se kosatky, svezl se z jejího hřbetu. Místo aby spadl do vody, moře se vzepjalo a vyhodilo ho s proudem vody do vzduchu. Vylétl tak vysoko, až se v jedné chvíli díval Janě z očí do očí ve výši patnácti sáhů. Snad si toho ani nevšiml, že se vznáší na vodním sloupu zpěněné vody. Uklonil se jí v posvátném úžasu. Ona se usmála.

Voda je ale nestálý živel. V jedné chvíli zpívá, v druhé může mlčet. Náhle chlapec vykřikl a zřítil se z výše, aby se rozbil o palubu korábu. Byl by na ni dopadl a roztříštil se, jeho krev by se rozlila po palubě, kosti popraskaly jako třísky – to by se bezpochyby stalo, kdyby jej nezachytily silné ruce se šedavými chlupy. Náruč na správném místě ve správný čas. Přesto si mladík vyrazil dech. Lapal po něm, hádal, zdali je živý či mrtvý. Těkal po okolí hledaje bezpečné místo, až je našel ve tváři svého zachránce. Šedovlasý stařec se na něj laskavě usmíval, jemně ho houpal na svých rukou. Voněl potem a solí, bezpečím. Mořem. Chlapec usnul.

Moře ho položil na palubu, zatímco se ze všech koutů korábu sbíhali členové posádky. Shromáždili se kolem něj. Kapitán navlhčil hadřík ve studené vodě a otřel jím chlapci čelo. Mezitím Udaten uctivě poplácal starce po zádech a potom se mu uklonil. „Jste hrdina, jakým se toužím stát. Zachránil jste mu život.“ Dokonce i kapitán vzdal Moři čest a sklonil čelo.

Stařec něco zamrmlal, a jako by ztratil zájem o další dění, odešel se natáhnout do houpací sítě.

„Netlačte se kolem, ať mu nevydýcháte vzduch!“ odháněl námořníky Tytam.

„Vždyť se zase tolik nestalo. Kluk spadl, Moře ho chytil. Až se z toho vyspí, bude zas jako kosatka,“ reptal Mykos.

Přesto ale nikdo nedokázal odejít. Po několika dnech, kdy se na korábu nedělo nic zajímavého, bylo vytržení z rutiny vítané.

Kapitán vyždímal hadr a znovu otřel chlapci čelo. Bylo vysoké a ušlechtilé stejně jako kapitánovy vlastní rysy. Postavu měl chlapec hubenou a šlachovitou, vlasy tmavé a slepené solí. Jeho víčka se zachvěla.

„Probírá se,“ řekl suše Mykos. „To je skvělé. Všichni si myslíme, že je to skvělé. Má za sebou pár těžkých chvil, takže až otevře oči, nezačněte ječet.“

Chlapec zamrkal a otevřel oči.

„Podívejte! Otevřel oči!“ vykřikl Tytam a Mykos jen zvedl oči v sloup.

Dali mu napít vody a jeden po druhém se mu představili. Zvědavost jimi přímo cloumala. Kdo to je? Kde se tu vzal? Je to ještě daleko k Mořské věštírně?

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se ho Jana.

Chlapec se rozzářil a odpověděl vysokým melodickým zapískáním.

„Říká, že je pasáčkem králů,“ přeložila Jana, která trochu rozuměla řeči ryb.

Pasáček horlivě kýval.

„Jakou to mluví řečí?“ zeptal se Mykos, který zapomněl předstírat nezájem.

„Zpíval jako králové moře.“

„Pasáček králů?“ přeptal se Tytam. „To je ale zvláštní jméno. Nikdy jsem takové neslyšel.“

„Ono to není jméno. Vyjadřuje, co jsem, co dělám,“ odpověděl mu lidskou řečí chlapec. „Nepotřebuji jméno.“

Kapitán se hluboce zamyslel, protože tomu moc nerozuměl. „Ty nemáš jméno a nevadí ti to?“

Pasáček králů zavrtěl hlavou: „Nepotřebuji ho. Když sedím na hřbetě kosatky, žiji svým posláním. Dorozumívám se s ní dotykem, souzněním, písní, a stejně tak se stádem. Nepotřebuji jméno, abych byl šťastný.“

„Bláhový,“ zašeptal Tytam.

„Šťastný,“ řekl kapitán.

„Moudrý,“ usmála se Jana.

„Kdo jsou ti králové moře? Možná bys nám mohl vyjednat návštěvu v paláci. To by mi myslím vůbec nevadilo,“ odtušil Mykos.

„Králové moře?“ zasmál se Pasáček a vstal. Nabral do dlaní mořskou vodu a přiložil je k ústům. Vyrazil pronikavý výkřik, který rezonoval netušenou hlubinou.

Voda tři desítky metrů od korábu začala vřít. Bublala jako kypící zřídlo, chvěla se neklidem, jako by se blížilo něco obrovského. Námořníci zatajili dech. Moře vstal ze sítě a založil ruce v bok. Z vody vyrazil gejzír do výšky nejvyššího stěžně. Voda se odlévala ze všech stran a vynořovalo se z ní obrovské tělo velké jako malý ostrov. Padesát metrů od zádi vyrazil další gejzír a na levoboku další. Kolem korábu se jako houby po dešti vynořovala další a další obrovská požehnaná těla. Moře vřelo a bublalo stádem velryb, které přišlo na volání pastevce. Kosatka kolem nich kroužila a sháněla je dohromady jako ovčácký pes.

„Naším palácem je moře. Jsi zván!“ zakřenil se chlapec na Mykose, který mu široký úsměv překvapivě vrátil.

Koráb zpomalil a kochal se pohledem na majestátní bytosti. V tu chvíli moře vypadalo jako vrchovina, protože hřbety velryb se houpaly všude kolem. Z hlubin se ozval dunivý tklivý niterný tón podobný zvuku varhan. Všichni zapomněli na to, kam jedou a proč, když začali králové zpívat. Pasáček se posadil se zkříženýma nohama a přidal se k nim. Velký to den. Svět se stal velrybí písní.

* * *

Pasáček se rychle spřátelil s posádkou. Zůstával na korábu i přes noc. Moře mu mezi stěžni natáhl malou houpací síť, protože chlapec nebyl na uzavřené prostory zvyklý a nedokázal si představit, že by měl usínat bez hvězd nad hlavou. Několikrát mu nabízeli kajutu, on ale nepřijal, ani když pršelo.

„Pocházím z ostrova, na kterém je ta nejslavnější věštírna,“ chlubil se hned druhý den kapitánovi.

„Opravdu? Právě tam plujeme!“ zaradoval se kapitán, až mu prýmky na kabátě zazářily zlatem.

„Pomůžu vám najít cestu pásem skalisek, které celý ostrov obklopují. Je to tajná velrybí cestička. Sami králové mi ji ukázali.“

„Slyšíš to, korábe?“ zaradoval se znovu kapitán. „Máme dvojnásobné štěstí!“

Lana odhodlaně zaskřípěla a plachty nabraly více větru.

„Jsem moc rád, že vám můžu být užitečný. Děkuji, že si se mnou povídáte,“ uklonil se kapitánovi chlapec.

Každý den s novým hostem přinesl něco nového. Od rána do večera běhal Pasáček od jednoho člena posádky ke druhému.

„Vyprávěj mi prosím ještě tu legendu o kyklopovi. Prosím!“ žadonil u Udatena, který se ládoval sušeným masem a namáčel ho v česnekovo-zelné omáčce.

„Pasáčku, vždyť už jsem ti to dnes povídal třikrát. A za poslední tři dny devatenáctkrát!“

„Pokaždé, když mi vyprávíš, vidím toho obra přímo před sebou!“ vykřikl chlapec. „Vidím, jak blýská zlým okem, jak se sápe po hrdinovi mozolnatýma rukama, které rozdrtí i skálu.“

Udaten měl pro legendy slabost, a proto se nakonec pokaždé nechal umluvit.

Od Udatena utíkal chlapec za Janou. Přemohl už trochu původní ostych, přesto jí jako první nedokázal oslovit. Pokaždé k ní přišel a potloukal se kolem, po očku ji pozoroval a čekal, až si ho všimne a usměje se.

„Zdravím tě, malý princi.“

„Ach paní, já nejsem žádný princ.“

„A kdo bys byl, vždyť jsi synem králů,“ odpověděla Jana a uvázala mu kolem ruky modrý šátek.

Pasáček se zarděl a zavrtal se očima do paluby a koráb na něj musel shodit lano, protože ho to strašně lechtalo. Chlapec se lekl, až se mu podlomila kolena, vzápětí se ale hlasitě rozesmál. Rozpustile odběhl a šimral koráb, tady a tamhle, a stěží v té uličnické hře uhýbal lanům a kýblům s vodou. Kdyby se tak koráb uměl smát. Bavil se tou hrou, že na okamžik zapomněl kormidlovat, takže odbočil doprava a vykroužil v moři obrátku o tři sta šedesát stupňů, než zase našel směr.

Jak Pasáček běžel, náhle se mu nohy zamotaly do provazů a on se jak dlouhý, tak široký natáhl na palubu. Nohy měl beznadějně svázané zauzlovanými provazy a byl by tak zůstal ležet až do večera, kdyby ho nevysvobodil Tytam.

„Spravuji rychloměr, víš? Některé uzly se rozvázaly, tak jsem ho tu natáhl, abych jej převázal, a ty do něj vlétneš jako hříbě!“

„Omlouvám se,“ zadrmolil chlapec a jedním dechem pokračoval: „Moc by mě zajímalo, co to rychloměr je. Hrozně rád bych se to naučil.“

A tak mu Tytam trpělivě vysvětlil všechno o měření rychlosti v uzlech a o závodech korábů, a potom jej nechal vlastnoručně několik uzlů uvázat. Vyprávěl mu o tom, jak tento rychloměr před mnoha dny vyrobili s bratrem Hejtym.

Pasáček se radoval z toho, co se dnes naučil.

Skrze kulaté okno se zaběhl podívat na Hejtyho, kterého chodil každou hodinu kontrolovat, jestli se náhodou nevzbudil. On sám nikdy toho pána nepoznal, ale z toho, jak hezky o něm ostatní mluvili, a z jejich smutných výrazů poznal, že to musí být výjimečný člověk.

Ani tentokrát se Hejty nepohnul. Škoda, zachmuřil se Pasáček. Zároveň se ale rozhodl – pro toho pána musí přece existovat lék. On lék najde a vyléčí ho. Tak oplatí ostatním dobrotu, s jakou se k němu chovají.

Bylo toho tolik nového! Tolik zajímavých historek a vyprávění, tolik věcí, které se mohl naučit, tolik milých lidí. Jednoho z nich si ale oblíbil nejvíce.

Nebyl ani největší, ani nejpříjemnější. Ani nejsilnější, ani nejmoudřejší. Ani vznešený, ani krásný. Stál trochu stranou a před ostatními s ním jednal vždy příkře. Ale když spolu byli sami, byl Mykos tím nejhodnějším člověkem na světě.

Mluvil k němu upřímným hlasem a pokaždé se sehnul, aby se jeden druhému dívali do očí. Bavil ho veselými historkami a vyprávěním o mnoha zajímavých věcech. Učil ho házet nožem a kvákat jako žába, také jak skládat z papíru létajícího draka. Ze zásobovacího sudu v kuchyni pro něj pokaždé uloupil nějakou sladkou křížalu, když to ale chtěl udělat Pasáček, tuze se na něj rozzlobil.

„Jedinkrát budeš krást, a už s tebou víckrát nepromluvím!“ rozkřičel se na něj.

Toho se Pasáček bál, a tak to raději nezkoušel. Vyhledával ho v soukromí, což nebylo tak těžké, protože Mykos se ostatních stále trochu stranil. Naučil se od něho šplhat a dělat akrobatickou hvězdu a nasliněným prstem v puse mlasknout, jako když vyletí z láhve špunt. Na oplátku mu on vyprávěl o svém putování s velrybím stádem, o tom, jaké to je řítit se vstříc bouři na hřbetě kosatky, o Mořské věštírně, která leží na ostrově za obzorem.

Když k nim ale přistoupil Tytam a zvědavě se zaposlouchal do jejich rozhovoru, změnil se Mykosův tón.

„Tak ty se chceš naučit šplhat? Kluku, na to jsi moc malý. Nemáš žádnou sílu a já tu s tebou ztrácím čas,“ řekl a odkráčel pryč.

Pasáčkovi chvíli trvalo, než Mykosovo chování pochopil. Nejdříve dával vinu sobě, potom ale zjistil, že sám Mykos si takto působí výčitky. Příště, když se potkali, přinesl mu hrst křížal. Naznačil pohlavek, ale místo toho ho pohladil po vlasech.

„Připomínáš mi malého chlapce, kterého jsem znal. Tady jsi v dobré společnosti a já se mohu zaručit za každého z námořníků. Radím ti ale dobře, vždy si dej dobrý pozor, na jakou loď se nalodíš.“ Přistoupil až k Pasáčkovi a naléhavě mu pohlédl do očí. „Můžeš zapomenout, jak udělat hvězdu, uvázat uzel nebo složit papírového draka. Jen tuhle věc si pamatuj!“

Chlapec nevěděl, proč na tom Mykosovi záleží, ale protože ho měl rád, slíbil mu to.

XIX. KAPITOLA

která je celá věnována strastiplné cestě k mořské věštírně, v níž kapitán položí jedinou otázku

Když se dalšího dne objevila skaliska lemující ostrov s Mořskou věštírnou, velrybí stádo se rozptýlilo a chlapec přesedl na svou kosatku. Skály jako žraločí ploutve řezaly moře. Bylo jich nepočítaně, jako by těsně pod hladinou spočíval nějaký obrovský ostnatý netvor. Pasáček plul před korábem na vzdálenost lana a naváděl jej za pomoci Mykose, který se přesunul ke kormidlu. Kapitán stál na přídi a úzkostlivým pohledem odháněl skaliska, která se zatoulala příliš blízko k dřevěnému trupu.

Za polem smrti se k obloze zvedala strmá hora, jejíž kořeny se rozlévaly po celém ostrově. Její úpatí bylo porostlé stromy, po jejím těle se klikatila cesta, která ji mnohokrát obkružovala při pouti k vrcholu.

Kapitán cítil sílu a majestát hory. Možná to byla ta největší hora na světě a nad mořskou hladinu vykukoval jen několikasetmetrový vršek. Jak se k ní pomalu blížili smrtonosným bludištěm, padal na kapitána podivný stesk.

„Pozor! Přímo před námi!“ vykřikla Jana a koráb se v poslední chvíli prudce nahnul na levou stranu, aby se vyhnul skalisku, které se skrývalo těsně pod vodou. Vše, co nebylo přivázané, letělo. V kuchyni se vysypaly všechny příbory a hrníčky, Mykosovi se vysmeklo z ruky kormidlo a málem sletěl přes palubu. V poslední chvíli se naštěstí zachytil zábradlí, takže když koráb opět nabral rovnováhu, upadl na palubu.

„To bylo těsné,“ otřel si kapitán zpocené čelo. Naštěstí se již dostatečně přiblížili, a tak mohli zakotvit a spustit na vodu člun. Pasáček sklouzl z kosatky a odplaval ke břehu.

Kapitán si všechny zavolal. Pohled v jeho očích byl plný zvláštní horečky, směs touhy po odpovědích, ale zároveň také obav. Mořská věštírna se blížila každým okamžikem – již brzo položí své otázky! Co kdyby ale zjistil, že koráb žádné jméno nemá? Nebo co kdyby se mu jméno nelíbilo? Co kdyby bylo směšné? A co kapitánovo jméno? Také by se neměl zapomenout zeptat na své vzpomínky. Vrátí se mu někdy? O otázky skutečně nebyla nouze, dělal si pořádek v šuplíčcích své mysli a otázky ukládal vedle sebe podle barev jako ponožky. Na zelené ponožce úplně nejvíc navrchu bylo napsáno: Kdo pojede na výpravu a kdo zůstane na korábu? Vytáhl ji ze šuplíku a pečlivě vytřepal, aby ji ostatním neukazoval zmuchlanou.

„Kdo půjde a kdo zůstane?“ zeptal se shromážděných námořníků.

„Pojeďme všichni!“ vyhrkl Udaten. „Bude to jistě velké dobrodružství.“

„A kdo se postará o koráb a o Hejtyho?“ namítl Tytam, ale bylo na něm vidět, jak touží jít také.

„Já svou budoucnost znát nechci,“ řekl Mykos. „Není o nic zajímavější než minulost. K čemu to je, že se dozvíte, že v budoucnu uděláte něco, co byste stejně udělali, protože to je vaše budoucnost? A co když neuděláte to, co jste ve své budoucnosti viděli? Pak už to nebude vaše budoucnost. Věštění je šarlatánství.“

„Mykosi, moc bych si přála, abys do Věštírny šel. Udělej to, prosím. Pro mě,“ řekla Jana, protože věřila, že až Mykos uvidí ve své budoucnosti dobro, zaplaší temnotu, která se mu občas zračí v očích.

Kapitán vypadal, jako by dřímal. Rukama se dotýkal stěžně, bosýma nohama šoupal po palubě. „Právě jsme se s korábem dohodli, že na výpravu půjdu také.“

„Běžte,“ povzdechl si Tytam. „Potřebujete kapitána, aby vás vedl. Udatena, aby vás chránil. A Janu, aby dovedla Mykose k dobru. Jediný, koho můžete postrádat, jsem já. Zůstanu zde a budu se starat o koráb i brášku.“

„Neboj se, nebudeš sám,“ ukázal Udaten na Moře, který právě pochrupoval v houpací síti.

„Tak se stane,“ rozhodl kapitán. „Vyrazíme zítra za svítání.“

* * *

Za rozbřesku nasedli do člunu a ponořili vesla do klidné hladiny ještě ospalého moře. S každým záběrem se vytoužený ostrov přiblížil o malý kousek. Chvílemi se zdálo, že si s nimi moře hraje, že je nechává pádlovat na místě, anebo i couvat. Tak je to ale vždy, když po daleké pouti stanete na dosah cíle.

U břehu již na ně čekal Pasáček, vítal je s dravou veselostí mládí. Cákal kolem vodu a táhl člun na mělčinu, aby mohli vystoupit suchou nohou. Noc na pláži strávil v malém přístřešku, který si zhotovil z palmových listů.

„Znám tento ostrov. Povedu vás na Solnou horu!“ žadonil pohledem, aby jej vzali s sebou.

„Byl jsi někdy až nahoře?“ změřil si jej Udaten.

„Neměl jsem důvod. A vyjít si tam jen tak na procházku? Cesta je to nelehká, sami uvidíte. Pojďte za mnou!“ řekl a chtěl chytit Mykose za ruku.

Ten otevřel dlaň, ale v poslední chvíli ucukl. „Přeci nejsi malé dítě! Hlavně už pojďme, ať to máme za sebou.“

Skupinka čtyř vyrazila za chlapcem, který před nimi poskakoval jako kůzle, hýřivě, plný života, až z toho ostatní bolely nohy.

Vnořili se do nitra ostrova. Prošli pásem divoké džungle plné roztodivných květů a rostlin, divokých skřeků a vibrujícího pískání, královstvím pestrobarevných obřích motýlů, mechu podmočeného hnědou vodou. Kolibříci jim ovívali tváře, aby v tom parnu nepadli.

Džungle postupně mizela a přešla ve vyprahlou pustinu s rozpukanou půdou, která se drolila při každém kroku. Zemi pokrývala solná krusta, na některých místech ztvrdlá na kámen, na jiných křehká a praskající pod chodidly. Stanuli přímo pod Solnou horou.

„Cítíte tu vůni ve vzduchu?“ zeptal se kapitán.

„Vůni? Spíš zápach, který pálí v nosu,“ nesouhlasil Mykos. „Sůl.“

„Hora třpytící se jako diamant!“ zaplála Jana.

„Tak to máš pravdu. Stejně tak chladná a její hrany stejně tak ostré,“ stěžoval si Mykos.

„Pojďme,“ povzbuzoval je Pasáček: „Tady jsem ještě byl. Až k prvnímu zákrutu jsem se podíval. Až slunce nabude k polednímu plné síly, půjde se hůř.“

Mlčky kývli a vydali se po schodech – širokých nevysokých stupních, vytesaných přímo do gigantického kusu soli, kterým celá hora byla. Schodiště stoupalo po jejím obvodu a mnohokrát ji obkružovalo, spjaté s ní svou existencí, než vystoupalo do výše dávající tušit naplnění.

„Jsem moc zvědavá, co se stane, až zjistíme, jak se náš koráb jmenuje!“

„Třeba zprůsvitní a zmizí!“ dělal si legraci Mykos.

„Ne. Docela určitě ještě zkrásní a zpevní sebedůvěrou. Bude to nejlepší loď na světě,“ nedala se Jana. Přestože se smáli, cesta ubíhala pomalu.

Bílý křišťál pod jejich nohama. Průhledný mat ledu, který není ledem. Místo mrazu čpí vražedným suchem, vykrádajícím vláhu tváři, takže se brzy stáhne vráskami. Bere vláhu očím, jež začnou slzet, ale vzápětí se vysuší a zarudnou, takže každé mrknutí bodne jako včela. Sůl vysává ústa a nos a nutí člověka dávivě kašlat a vdechovat ještě více vražedného sucha.

Námořníci kráčeli několik hodin, a pak si museli udělat přestávku. Polovina vody z cestovního měchu v nich zmizela jako v rozpukané poušti. Již vystoupali do slušné výšky a začal foukat vítr. Vítr zabiják, který rád víří solná zrnka a útočí jimi do každé skuliny. Někteří námořníci si šátkem překryli tvář. Jejich vlasy, pokryté bílým práškem, zšedly.

„Chce se mi spát,“ řekl Pasáček.

„Neodpočívejte dlouho, co nejdříve vyrazíme,“ rozhodl kapitán. „Každým krokem z nás Hora vysává sílu. Nezdoláme-li ji rychle, prohrajeme.“

Udaten jen pokýval hlavou. Šetřil dech, protože se pevně rozhodl, že až dojde na nejhorší, bude při síle a připraven pomoci.

„Zatracené místo!“ klel Mykos a snažil se Janě oprášit sůl z dlouhých řas. Nedařilo se mu to. Místo toho sůl jen zvířil a foukl do jejích očí.

„Dost! Přestaň s tím. Pomůžu si sama,“ rozčílila se na něj.

Mykos jen uraženě zavrčel: „Dítě a ženskou pošleme zpátky, tohle není cesta pro ně!“

Jana ho probodla rozzlobeným pohledem: „Zvládnu to. Nejsem žádná křehká holubička. Jsem námořník!“

Kapitán ji ale zarazil, a jak mluvil, jeho slova nabývala na rozhodnosti vládce moře, jako by ani nestál na pevnině: „Mykos má pravdu. Jsme sotva v půlce. Vraťte se raději s Pasáčkem dolů.“

„My tam ale dojdeme!“ trvali na svém oba.

„A dokážete dojít také zpět?“ byl nesmlouvavý kapitán. „I tak bude těžké vrátit se, pod jednou rukou ponese Udaten mě a pod druhou Mykose.“

Pasáček se při té představě rozesmál. Jana si ale kapitánovo chování vyložila jako nedůvěru.

„Mrzí mě, že o mně pochybujete. Nesluší se ale odporovat kapitánovi. Splním váš rozkaz. Jako rozkaz.“ Otočila se a rozzlobena se vydala dlouhou cestou po schodišti zpět. Pasáček si povzdychl a odběhl za ní.

„Překvapil jste mě, kapitáne. Díky,“ zašeptal Mykos, a pak ještě dodal uštěpačným hlasem, aby ho nikdo nepodezříval z ohleduplnosti: „Konečně se nám nebudou plést pod nohama.“

Další sůl a další jedový vítr. Stupeň za stupněm. Každý krok bolí. Stupeň za stupněm. Nohy se pletou a jazyk je vyprahlý otrávený netopýr, který se převaluje v jeskyni úst. Svět je bílé nakřivo. Solná cesta stoupá solnou krajinou. Je lemována solnými stromy, pod kterými rostou solné keře a houby. Nad solnými oblaky hopkají solní zajíci. Solné sny přicházejí potom, co dojdou poslední kapky vody. Když tři námořníci stanou na samotné koruně solné říše, nechtějí věřit, že je jejich vidění pravdivé. Před nimi se rozkládá kruhová plošina v průměru sta stop. V jejím středu je jezero.

„Hhhh-hhhhh,“ zasípal Mykos a vyklepal z očí prach. Vrhl se k vodě. A za ním Udaten i kapitán. Padli na kolena a začali ji chlemtat, blázniví žízní a solí, aby ji vzápětí vyplivovali, tváře zkřivené odporem.

Mykos naprázdno dávil.

„Je slaná!“ zaúpěl Udaten.

„TO JE PŘEKVAPENÍ,“ řekl dunivý bublavý hlas.

Překvapení udeřilo námořníky tak, že zavrávorali. Na dně jezera se pohybovala obrovská ústa jako kamenné překlady. K námořníkům mluvila solná tvář ze dna jezera.

„Hledáme Mořskou věštírnu,“ odpověděl odhodlaně kapitán.

„NAŠLI JSTE JI. JÁ JSEM STRÁŽCE.“

Solný prášek, který kapitánovi ulpěl na tváři, ve vlasech a krátkém vousu a stačil pokrýt jeho tvář, mu dodával důstojnosti kmeta zašlých časů. „Jsem kapitán beze jména z bezejmenného korábu. Žádám tě, propusť nás dál!“

Ve větru kolem se ozvalo zabouření moře, dílem výsměšné, dílem hrozivé.

„PROČ CHCEŠ PŘEDSTOUPIT PŘED VĚŠTKYNI?“

„Chceme jí položit otázky, na které jen ona zná odpovědi!“ vykřikl Udaten.

Tvář ve vodě, třebaže vytesaná v masivu soli, se jim zdála povědomá. Jako by ty hluboké oči plné neklidu a strniště vousů už někde viděli.

„JEN JEDEN Z VÁS SMÍ PŘEDSTOUPIT. JEDNA LOĎ, JEDNA OTÁZKA. TAKOVÝ JE ZÁKON PO VĚKY VĚKŮ.“

„Áááách! To není fér! Proč tu musí být vždycky nějaké ALE!“ vykřikl Mykos vzteky a udeřil pěstí do země. Ten úder rozechvěl vodu a uštědřil obrovské podvodní tváři políček.

Zachmuřila se jako obloha před bouří. Země se zachvěla, až všichni námořníci ztratili rovnováhu a popadali jako hrušky. Navíc se pod jejich nohama rozběhla síť prasklin.

„Dost!“ křikl kapitán a rozzlobeně se podíval do solné tváře. „Nemusíš nám předvádět svou moc. Poradíme se.“ Jeho spravedlivý hněv zalil praskliny olovem.

Námořníci odstoupili několik kroků, aby se mohli poradit.

„Ať jde kapitán,“ navrhl Mykos. „Co si pamatuji z minulosti, mi úplně stačí, a co se týče budoucnosti – budoucnost Mykose je pouze v Mykosových rukou. Myslím, že je to bez diskuze.“

„Má minulost je se mnou v každém okamžiku. Naplňuje mne tím, čím jsem, dává mi sílu,“ promluvil Udaten. Chvilku váhal a přes jeho tvář přelétlo několik černých vran. „Svou budoucnost jsem už zvolil.“

Kapitán beze slova kývl a pevně jim stiskl ramena.

„Já půjdu,“ řekl a přistoupil až k okraji jezera.

V očích jezerního obra to zablýskalo. Hladina jezera se rozestoupila a vlny zatuhly v podobě schodů klesajících ke dnu. Jako jinovatkou pokryly se kobercem solné krusty. Kapitán nezaváhal a nakročil na první schod. Udržel ho, a tak pokračoval v sestupu až k samému dnu, na kterém na něj zírala divokýma očima tvář.

Tam se naposledy ohlédl na námořníky a oni náhle uviděli, že podivná nejistota, která se v jeho očích zračila při výstupu na Solnou horu, je pryč. Kapitán byl rozhodnutý. Znal svou otázku.

Jako branou vstoupil mezi obrovské solné rty. A ty se za ním zavřely. Voda se v jezeře rozlila, jako by žádné cesty nikdy nebylo.

* * *

Dívka a chlapec kráčeli dolů po solném schodišti a rozhodně neměli vítěznou náladu. Jana a Pasáček. Kolem její hlavy bzučelo mračno nespokojených myšlenek.

„Ten namyšlený, namyšlený Mykos! Jsem dost dobrá, abych se mu v čemkoli vyrovnala!“

Pasáček se rozesmál: „Teď mluvíš přesně jako on.“

Jana se zarazila. „Máš pravdu. Proč nás ale poslali zpět? Doufala jsem, že o mně má kapitán lepší mínění.“

Pasáček jen pokrčil rameny. Znal námořníky sotva týden, a to nebyla dost dlouhá doba.

„Koho máš na lodi nejraději?“ zeptal se jí s dětskou nevinností.

„Asi… Měla jsem nejraději Hejtyho pro jeho upřímnost a fantazii. A Udatena pro jeho hrdinství, a že byl tím prvním, koho jsem uviděla, když mi vrátil život. A lituji Mykose pro to, co si prožil.“

„A co ty?“ zeptala se za chvíli.

„Mykose na blízko a kapitána na dálku, řekl bych,“ odvětil bez váhání Pasáček.

„Mykose? Nezdálo se mi, že by se k tobě choval hezky.“

„Mykos je svůj. Snaží se být dobrý, přestože zažil, jaké to je být zlý.“

„To je podivná logika. Ale jak jsi myslel to na blízko a na dálku?“

„Mykose mám rád, protože mu rozumím. Kapitána obdivuji pro rozhodnost, obětavost, hrdinství. Je pro mě jako bůh. Příliš vzdálený na to, abych ho měl rád, ale neváhal bych, kdyby mi nařídil, abych skočil mezi žraloky.“

Jana si dala ruce v bok. „To jste vy muži. Samá velká slova, která duní jako prázdné makovice! Obětování se. Hrdinství. K čemu je kapitánovi obdiv, když je mezi vámi osamělý!“

Pasáčkovi nezbylo než pokrčit rameny.

Sestoupili z hory a prošli pásem pralesa. Tam se na pláži utábořili ve stínu přístřešku, který noc předtím Pasáček postavil.

„Vypráví se, že tento ostrov má zvláštní moc změnit osud člověka,“ řekl Pasáček.

Jana ho ale neslyšela. Dívala se k vrcholu Hory, který zahalila nízká oblaka. Vypadal zlověstně jako dýmající sopka, která se chystá vychrlit všechnu trýzeň a zlobu moře.

„Na dnešní noc jsem tu ležel pod hvězdami jako tolikrát od chvíle, kdy jsem se stal pasáčkem velrybího stáda.“

„Bylo ti smutno?“

„Jen pár dní stačilo, abych zapomněl na sladkou chuť osamělosti. Zhořkla mi.“

„Proč?“ zadívala se na chlapce Jana.

Chlapec dlouho mlčel a v jeho očích se odrážela obloha plná hvězd. „Je to tím, kam míříte.“

„Kam míříme? Vždyť to nikdo neví.“

„Já to vím,“ zasmál se Pasáček. „A chtěl bych jet s vámi.“

Víc už neprozradil, třebaže jej Jana škádlila i prosila. Měsíc se na ně díval, když se přikryli palmovými listy a z písku si nahrnuli polštář pod hlavy. Čekali u člunu, až se vrátí zbytek výpravy a všichni budou moci odplout zpět na koráb. Na koráb, který se už zítra od kapitána dozví své jméno.

* * *

S východem slunce se voda v jezeře opět rozestoupila. Z vln se vytvořily schody zatvrzené solí. Kapitán po nich vyběhl, jako by byl znovu nedočkavým plavčíkem před první plavbou. Na náhorní plošině se zarazil, protože po jeho přátelích nebylo ani památky. Místo nich tam stály jen dva solné sloupy.

„Proboha, ne!“ vykřikl kapitán. „Vždyť jsem tam byl jen malou chvilku.“

Někdy ale běží čas každému jinak. Zachvátil ho strach a výčitky svědomí. Sedl si na solnou zem a plakal sladké slzy. Zahleděl se vzdorně do slunce, aby jej za nespravedlnost svrhl z oblohy. Náhle v jeho oslnivé záři spatřil oči. Probleskovaly z něj jako sen, chvíli ztracené a za okamžik jasné. Hluboké a krásné oči, jaké mívají divocí tvorové. Skláněly se nad ním, zahrnovaly ho láskou. Pro ty oči, co kdysi ztratil, se znovu postavil na nohy.

Sebral všechnu zbývající sílu a odvahu. Pod jednu ruku vzal sloup, který býval Udatenem, a pod druhou menší Mykosův. Drobnými, namáhavými kroky, ztěžklými smrtelným vypětím, se vydal po stupních dolů. Každý krok jej stál chomáček dechu, každý stupeň den života. V rudé mlze vyčerpání jej vedlo mihotavé světélko naděje a také odpověď, kterou dostal od Mořské věštírny. Solná hora ještě nikdy neviděla takové hrdinství.

* * *

Jana s Pasáčkem se mu vrhli naproti, jakmile ho uviděli – bílou potácející se sochu na hranici pralesa. Sotva se k němu rozběhli, kapitán upadl a okamžitě vyčerpáním usnul. Odtáhli ho i s Mykosem a Udatenem k blízkému prameni vtékajícímu do tůně a z každého omyli všechnu sůl. A té soli bylo tolik, že od té doby v tůni už nikdy nebyla sladká voda.

Mykos s Udatenem se nakonec probrali. Pod solným krunýřem se nedokázali ani pohnout, a jediné místo, které zůstalo nepokryté, byly nosní dírky, protože jimi neustále proudil vzduch. Byli rozlámaní až běda a scvrklí tak, že každý měřil polovinu své obvyklé výšky. Vypadali trochu jako Pygmejové, ale jejich kůže byla skoro bílá. Naštěstí však neměli žádná vážnější zranění, a tak bylo jen otázkou času, než se zotaví.

Kapitán na tom byl hůře. Většinu cesty, kdy ho již opustila veškerá fyzická síla, nesl své druhy jen silou vůle. Ke konci už nevěděl nic o sobě ani o korábu, nic o své posádce a o moři. Věděl jen, že musí udělat další krok. A další. A další. Až dokud nezanikne svět.

Nebudili ho. Omyli ho spícího ve vodě a poté naložili do člunu. Smuteční člun odrazil směrem ke korábu. Moře šumělo tiše a vlny téměř zmizely, jako by nechtěly rušit smuteční průvod. Když dorazili a vyzvedli na palubu kapitánovo bezvládné tělo, rozeznělo se kolem strašlivé ztrápené skřípění a vrzání a všechny plachty zčernaly. Ten večer byl tak smutný, že ani Pasáček nedokázal námořníky požádat, aby ho vzali s sebou. Choulil se v rohu na hromadě lan a čekal, až se kapitán probudí.

Mykos s Udatenem museli všem vyprávět, jak probíhala výprava k Mořské věštírně a co je na náhorní plošině potkalo. Seděli v podpalubí, rokovali u petrolejky a hrníčku rumu, který jim Tytam nalil z lodních zásob. Jana mezitím držela stráž u kapitána. Přikryla ho teplými dekami a uvařila bylinkový čaj. Stoupala z něj uklidňující vůně heřmánku, ta buditelka naděje a odolnosti organismu, plnila kajutu a míchala se s dřevitou vůní korábu. To byl ten nejlepší lék a z kapitánova smrtelného spánku se stal spánek úlevný.

Celý další den kapitán prospal. Koráb stále úzkostlivě kotvil nedaleko ostrova. Udaten využil volného odpoledne a navozil na loď z ostrova banány a ananasy a melouny, takže měli za chvíli všichni ulepené ruce. Když konečně kapitán otevřel oči, vykřikl Mykos, který u něj právě držel stráž.

„Už se probral! Sláva!“ Provolání slávy se rozeznělo celým korábem a dvě děla sama od sebe radostí vypálila ze střílen.

Námořníci se sběhli k lůžku svého kapitána během okamžiku. Jana nedala jinak, než že zkontrolovala každý kousek jeho těla, jestli nedošel nějaké újmy při tom dlouhém spánku. Udaten zase ověřil kapitánovy vzpomínky. Až na cestu zpět z hory se kapitán pamatoval na vše.

Přes velkou radost se však mezi mužstvem šířilo napětí. Nikdo nechtěl být prvním, kdo se zeptá, všichni ale umírali zvědavostí po celou dobu, co kapitán spal.

Nakonec to Mykos nevydržel: „Tak jak se jmenuje?!“ Všichni horlivě přitakávali.

Kapitán se zarazil a zamyšleně si je jednoho po druhém prohlédl.

„Nevím.“

„Nevím?“ zahloubal Udaten se do ticha, které nastalo. „To je ale podivné jméno.“

„Také to není jméno. Neznám jméno korábu,“ odtušil kapitán.

Vypukla vřava. „Chcete říct, že jste to jméno zapomněl. Že jste ho zaspal, a zrovna si nevzpomínáte?“ snažil se mu pomoci Mykos.

„Ne. Nezeptal jsem se na něj.“

„Kapitáne! Sůl musela zatemnit vaši mysl. Vždyť to je důvod celé téhle výpravy! Měsíce se taháme křížem krážem celým světem, riskujeme životy v bouřích, prcháme před piráty a jinými blázny, trpíme žízní a hladem, nejeden z nás už málem položil život, a to všechno jen proto, abychom našli jméno korábu. A vy mi chcete říct, že jste se na něj nezeptal?“ nechtěl svým uším věřit Mykos. Ostatní mlčeli a bylo na nich vidět, že se jim hlavou honí to samé.

Kapitán smutně sklopil oči. „Ne. Opravdu jsem se nezeptal, třebaže jsem tisíckrát chtěl. Budeme to muset zjistit jinak.“

„Málem nás to stálo život!“ rozčílil se Mykos.

„Málem vás to stálo život!“ nechápal Udaten.

„Měl jsem jen jednu otázku. Zeptal jsem se na něco jiného.“

V tu chvíli padl Tytam před kapitánem na kolena a poklonil se mu se slzami v očích. „A odpověděla vám Věštírna?“

„Ano, vím jak vyléčit Hejtyho.“ Kapitán vstal z lože a odešel z kajuty.

Jana se rozesmála. „Ach bože!“ vykřikl Mykos a rozběhl se za kapitánem. „Jste hlupák! Hlupák!“ křičel na jeho záda.

„Především je kapitán,“ odsekl mu Tytam.

„Posádka je všechno, bez ní by koráb neměl smysl, i kdyby měl sto jmen,“ odpověděla Mykosovi kapitánova záda.

„Tolik jste ho toužil poznat! Jste hlupák!“ zakřičel Mykos a smetl slzy, které mu stékaly z očí. „Je mi vás líto!“

Jana k Mykosovi přistoupila a dřív, než se vzpamatoval, ho objala. Za okamžik se z jejího objetí vymanil, ten hřejivý dotek ale cítil ještě další týdny.

Kapitán došel k houpací síti, ve které spočíval bezvládný Hejty. Sklonil se k jeho tváři, dechem ho polechtal v uších a zašeptal několik slov. Napětí všech bylo takové, že se v ten okamžik zastavil celý svět, vlny ztuhly v nehybnosti, a dokonce i Moře pootevřel v očekávání ústa. Po námořníkově tváři se rozběhly vlnky života. Víčka se zachvěla a tváře nalily růží. Temná propast viny se za Hejtym zavřela a námořník se po mnoha týdnech života mezi bděním a sněním probudil.

Co ale kapitán Hejtymu pošeptal, to nikomu neřekl.

* * *

Veselí a ohňostroje vypukly pod noční oblohou. Hřejivý rum koloval z ruky do ruky. Štěstí je tolikrát silnější, kolik lidí ho sdílí. Světélka na obloze tančila jako svatojánské mušky a lana korábu zestříbřela měsícem. Udaten začal tančit rybářský tanec a za chvíli už všichni poskakovali po palubě rozevlátí a smějící se jako děti.

Hejty byl mezi nimi a křičel: „Radostně a rozjařeně zaštěkal bych jako štěně. Chyběli jste mi! Tolik! Tolik!“ Obíhal je a objímal.

Slavili a radovali se, až se jeden soudek rumu rozlil po palubě. Prosákl hluboko do dřeva, jeho sladká a omamná vůně zahalila celý koráb. Radostí a rumem opilý koráb se začal pohupovat ze strany na stranu. Ani si nevšiml, že vytáhl kotvu a vydal se radostnými opileckými krůčky na širé moře. Protože měli všichni oči zatažené zlatem Hejtyho úsměvu, ani si nevšimli, že se vnořili do pásu smrtících skalisek. S absurdním štěstím bohémů se jimi koráb propotácel bez nejmenší újmy.

„Vezměte mě prosím s sebou!“ požádal kapitána Pasáček.

„Vždyť ani nevíme, kam plujeme. U svého stáda máš alespoň jistotu.“

„Já ale nestojím o jistotu. Chci zažít dobrodružství. Poznat svět. Jednou se chci stát také kapitánem!“

Kapitán se na chlapce usmál. „Nemáš věru malé cíle. Naše cesta je ale plná nebezpečí.“

„Vezměte ho s sebou. Zaručím se za něj, je to dobrý hoch a bude z něj dobrý námořník,“ řekl Mykos, který se náhle objevil vedle nich. Měl už také upito. Oči mu zářily a zapomínal na svou pichlavost.

Kapitán se zamyslel. „Dobrá, Pasáčku, staň se tedy naším plavčíkem.“

„Jupí!“ vyskočil chlapec a prozářil noc jako kometa.

Mykos poodešel stranou, aby si v klidu a sám vnitřně užil tu chvíli dobra a štěstí. Aby ji strávil a uložil hluboko ve svém srdci na horší časy, které jistě brzy přijdou. Ve vzduchu ucítil její vůni, takže ho ani nepřekvapilo, když vystoupila ze stínů.

„Jsem ráda, že jsi v pořádku,“ řekla a pohladila ho po vlasech.

Mykos byl tak zaskočen, že nestihl uhnout, a dokonce ho nenapadla ani žádná vtipná narážka, kterou by vše zesměšnil. Tiše stál, myšlenky se mu divoce rozutekly a nezbyla žádná, která by kočírovala mozek. Třásl se.

„Tolik sis toho prožil v dětství, a ani v dospělosti nemáš najít klid, viď?“ zašeptala Jana.

„Ehmm,“ zatápal Mykos. „Jsi opilá.“

„Vyprávěj mi o svém dětství,“ požádala ho.

„Nerad o tom mluvím. Není důležité, co bylo. Temnota je zapomenutá. Pryč. Nikdy nebyla. Mluvme raději o tom, co je.“ Mykos na ni upřel hluboké oči: „Co by mohlo být.“

„Tolik jsi toho prožil.“ Bylo vidět, že Jana má pláč na krajíčku. Vyšli si vstříc přitaženi silou protikladů.

Tvářemi se téměř dotýkali. Mykos se naklonil, aby ji políbil.

„Co to děláš?“ uhnula tváří.

Znovu to ticho bez jediné myšlenky, tisíckrát trapné ticho.

„Mykosi, špatně jsi pochopil… Já chtěla jen, abys věděl, že tu je někdo, kdo si uvědomuje, čím sis musel projít. Je mi tě líto.“

„Tak ty mě lituješ?“ v Mykosovi se vzedmula raněná pýcha a vzplanula rudým plamenem. Uvěznil její ruku železným stiskem.

„Au! To bolí.“

„Teď mě dobře poslouchej, má milá. Tvá lítost pro mě nic neznamená. Je odpudivá a lepkavá jako žába. Nechtěná jako stará panna a nechutná jako prašivina. Nech si ji pro sebe, má milá.“

„Ty!“ vykřikla Jana a její kůže se rozhořela vztekem tak, že popálila Mykosovu ruku, na níž okamžitě naskákaly puchýře. „Měla jsem dobrou vůli. Ponořila jsem se do špíny, ze které jsi vzešel. Smáčela jsem si v ní chodidla i ruce, když jsem hledala tvé zlaté srdce. Myslela jsem si, že jsem ho našla – a přitom to bylo jen kočičí zlato, pouťová tretka bez ceny. Nabídla jsem ti svůj soucit, a ty jsi ho zahodil.“

„Ublížilas mi!“ chtěl vykřiknout Mykos, ale z jeho úst vyšlo: „Nenávidím tě!“

Jana doširoka rozevřela oči a překvapeně zazpívala jako raněný ptáček.

Mykos utekl do tmy na záď a zahleděl se do vln. Cítil, jak se mu ze sebe samého udělalo zle. Vyhlížel žraločí zuby, aby v nich rychle ukončil strašnou vnitřní trýzeň. Nikde je ale neviděl, a pak si náhle uvědomil, že jej už dvojité čelisti porcují zevnitř. Ukusovaly celé kusy srdce, rvaly duši v cáry. Divoce a ztraceně pohledem narážel do vln. Z úst vykašlával krvavý proud citů. Zalykal se, přesto nedokázal to žhavé a spalující vykašlat. Bolest se stupňovala. Neovládnutelná. Nekonečná. Postavil se na zábradlí a věnoval poslední myšlenku kapitánovi. Poruším přísahu, kterou jsem nikdy nesložil, kapitáne. Nechám vás svému osudu. Doufám, že se už nikdy neuvidíme, protože mířím přímo do pekla. Naklonil se nad moře, aby do něj skočil.

Malá ruka jej zatahala za kalhoty.

„Udělej salto, Mykosi,“ plavčík na něj upřel rozesmáté oči.

Mykos vrávoral na hranici propasti. Pomalu trhal temný sen, jako by se vracel z velké dálky. Jako by byl již napůl mrtvý.

„Salto vpřed, nebo vzad?“ zeptal se plavčíka hluchým nepřítomným hlasem.

„Kdybys skočil vpřed, skončíš v moři!“ zasmál se chlapec. „Udělej dvojité salto vzad!“

Mykos váhal jen chvilku. Mocně se odrazil a předvedl své nejlepší salto. Chlapec začal tleskat a vykřikovat: „Hurá!“

V tu chvíli Mykose popadla taková touha ho obejmout, že to udělal. Objal ho a tančil s ním po palubě jako naprostý blázen, po skráních se mu rozlévala mořská tříšť. Vrátili se mezi ostatní námořníky. Co, vrátili? Vtrhli mezi ně jako vichřice. Tancovali rybářské tance. Zpívali nejsprostší odrhovačky. Smáli se. Křičeli štěstím a topili se v rumové vůni. Mykos se strašlivě opil. A těsně nad ránem, když i hvězdy začínaly zívat, se mu podařilo alespoň na chvíli zapomenout.

XX. KAPITOLA

vypráví mnoho o lidské duši, kapitán v ní nalezne, co nehledal, a také se v ní objeví nefalšovaný souboj na nože

Další den ráno kontrastoval s bláznivým veselím včerejšího večera. Obloha byla šedá a moře plaché. Většinu námořníků včetně kapitána bolela hlava z kocoviny. Vypili všechen rum, takže už nebylo možné trochu si osladit ráno. Věrný Tytam rozdělal oheň a ukuchtil pro plavčíka a Janu slanečky na víně a pro ostatní plný kotel hutné česnečky.

Horká polévka účinkovala jako elixír a vracela život pochroumaným stínům hrdinů včerejšího hodokvasu.

„Na míle milníků u dna kotlíku visí viselci, mnoho jich dobře chutná,“ pochválil polévku Hejty.

Tytam byl šťastný, že se Hejty vrátil mezi ostatní. Skákal kolem něj a věnoval mu tolik pozornosti, jako by mu chtěl vynahradit dřívější výčitky. Hejty si nejdříve jeho péče užíval, ale brzy ho to přestavilo bavit a požádal Tytama, aby si našel jinou zábavu. Potom i Tytam upadl do letargie, která halila palubu.

Nebylo to však jen kalné ráno, které způsobovalo zvláštní pomalost. Jako by se ani korábu nechtělo nořit do vln, jako by kapitán marně hledal dalekohledem cíl. Pod nohama námořníků čvachtala neochota a podivná melancholie. Moře zpívalo bluesovými tóny, ponořené samo do sebe, a Moře na zádi kouřil navlhlý doutník.

Jana byla ke všem milá jako dřív, na Mykose se ale dívala příkře, a každý takový pohled ho zabolel jako rána bičem. Mykos si nenechal nic líbit. Zalil Janu vlnou nezájmu, takže jeho očím zmizela, jako by se zabalila do pláště neviditelnosti.

Kapitán si uvědomil, že morálka posádky nasákla kocovinou, a to nikdy není dobré znamení. Uhladil tedy uniformu a naladil velitelský hlas.

„Vyčistěte plachty,“ nakázal kapitán Janě a Tytamovi, protože plachty zůstaly černé od doby, kdy se koráb bál o kapitánův život.

„Vydrhni rýžákem palubu,“ řekl Udatenovi.

„Vyčisti všechny pánve a hrnce v kuchyni,“ nakázal Hejtymu.

„Protáhni všechna děla,“ nezapomněl na úkol pro Mykose.

„Promaž všechna lana,“ zadal úkol plavčíkovi.

Přestože posádka zrovna nepřetékala ochotou, rozešla se za svými úkoly.

„To by mě zajímalo, jestli bude kapitán také něco dělat,“ stěžoval si Udaten, kterého strašně bolela hlava. „Drhnout celou palubu! A sám!“

„No jestli myslíš, že strkat prsty do tlam nerudných děl je lepší práce, rád si ji s tebou vyměním,“ zašklebil se na něj Mykos, kterého těšilo, že alespoň někdo je na tom hůře než on. Dobře věděl, že Udaten je příliš hrdý, aby si s ním práci skutečně vyměnil.

Jakmile se pustili do práce, čas zase ubíhal rychleji. Byli zhruba někde v půlce, když se ozval křik plavčíka, který se právě houpal na laně u plachty hlavního stěžně.

„Lóď! Lóď na obzoru!“

Kapitán stál na můstku a štepoval si zaprané bílé kapitánské punčochy. Zpozorněl, odložil punčochu s dřevěným hříbkem, roztáhl dalekohled a přiložil si jej k oku.

Za chvíli už křičel rozkazy, které se rozlétly po celé lodi jako rachejtle ohňostroje.

„Všichni na svá místa! Kormidlo tři čárky na pravobok, Mykosi. Udatene, připrav loď k boji!“

Plavčík mezitím sjel po laně až k poplašnému zvonu, který se na lodi používá k oznamování času, výměně hlídek, ale také k varování před nebezpečím. Bim a bam, hrana zvoní nám, bim a bam! rozkřičel se zvon. Hejty už šplhal do strážního koše, aby všechny mohl zpravovat o tom, co se děje. Udaten s radostí zahodil rýžák. Ostatní se mezitím překvapeně sbíhali na palubu.

Kapitán odložil dalekohled a promluvil k nim.

„Pirátská loď na severoseverovýchodě. To je tuze špatné!“ Všichni pochopili, co tím kapitán myslí. Je dost špatné, když se objeví piráti, když je ale navíc přivane studené povětří ze severu, je jisté, že půjde o bandu bezcitných mizerů s kusy ledu místo srdcí.

„Budeme bojovat!“ zachmuřil se Udaten a sevřel v rukou pádné pádlo jako artefakt z legend.

„Rozeznáš již počty?“ zavolal kapitán mezitím na Hejtyho.

„Ne víc než dva a ocet, vítám vás!“ odpověděl shůry Hejty.

„Myslí dvacet na každého z nás,“ vysvětloval temně Tytam.

„Utečeme,“ rozhodl kapitán. „Musíme změnit kurz. Mykosi, hned obrať loď!“

Díky vší zkušenosti a dobrému nácviku, který námořníci v průběhu plavby prováděli, se podařilo loď pootočit za několik minut. To vůbec nebylo špatné, přesto se pirátská loď dostala na dohled pouhým okem. Nezbylo než utíkat ze všech sil a doufat v zázrak. Černý koráb se ale stále blížil.

Vypadal jako mrtvola tuleně. Potrhané temné plachty, vychrtlý trup s vystouplými žebry, rudě sálající oči desítek dělových hlavní a na samé špici, místo krásné lodní panny, kostlivec. Opar tmy kolem lodi roztahoval křídla a zabíjel barvy, kam až dosáhl. Pirátská loď krájela moře surovou špicí, bortila vlny smrtonosnou elegancí, v brázdě za lodí se rozléval odpudivý rozklad.

Námořníci utíkali. Pluli polednem. Prchali jako zajíc před vlkem. Čas běžel, snad pluli celý den. A vzdálenost se pomaličku nezadržitelně zkracovala. Mířili do míst, do nichž ještě nikdy žádný mořeplavec neplul a žádná mapa dosud nepoznala jejich chuť. Mířili do míst, o kterých se povídaly strašidelné báchorky. Než nebe potemnělo večerem, přiblížili se piráti na polovinu vzdálenosti. Když přišla noc, byli námořníci unavení a vystrašení, protože jim zatím nebylo souzeno pronásledovatele setřást.

Tu se rozhodl plavčík: „Zkusím pomoci, kapitáne.“

„Jsi ještě chlapec!“ namítal Tytam, ale Mykos jej zadržel.

„Je dost silný, aby plul s námi. Jestli z něj má vyrůst něco pořádného, musí se umět o sebe postarat,“

„Jestli má vyrůst, musí žít!“ odsekla Jana.

Plavčík ale na víc nečekal. Chvíli volal a pískal do vln, poté se rozběhl a skočil přes palubu. Moře divoce zabouřilo a nad plavčíkem se zavřela voda. Potom jej neviděli až do půlnoci, kdy se zmáčený a velmi unavený vyškrábal zpátky na palubu.

„Přijdou, slíbili mi to,“ řekl ostatním ještě předtím, než usnul jako batole, opřen o Mykosovo rameno.

Noc byla bouřlivá a plná tajemných zvuků. Za hranicí tmy se posunovaly světadíly, jejich zemské desky se o sebe třely s kamenným smíchem. Tříštění pěny se rozlévalo pod výhružným hřměním oblohy. Někde za hranicí světla se blížil kostlivec kostlivý, smrt smrtonosná, hrůza hrůzná, koráb korzárů. Moře úpělo bolestí a ustupovalo mu z cesty. Jeho příď zajížděla do vody jako hladový nůž. Mrzačila se blíž a blíž bezednou nocí.

Kopce se k ránu rozprostřely všude kolem, takže když první a nejodvážnější paprsek vyhlédl z peřin, uhlídal ubohou fregatu téměř na dostřel temného korábu. Nedělila je však pouhá voda. Moře se pěnilo desítkami a stovkami kopců, které tu přes noc vyrostly. Hřbety velryb nechaly moře ustrnout v jedinou pevnou pláň, takže se k sobě koráby nemohly dostat ani o metr blíž.

Námořníci zašeptali tiché díky plavčíkovi, který přivedl velryby. Králové moře teď pluli mezi nimi a nebezpečím jako neprostupná zeď.

Kapitán vylovil dalekohled a zahleděl se na nepřátelskou loď na hranici dostřelu. Na její palubě stála vyhublá postava. Bylo na ní vidět, že od posledního setkání uplynulo mnoho času. Na Bambitkasovi vlály cáry dříve výstavní uniformy. Klobouk sedící mu na hlavě byl černý a zašlý, oči pod jeho krempou zapadlé a horečnaté. Tvář zakrývalo drásající strniště a rty stažené ve vlčím šklebu prozrazovaly i na dálku sílu jeho zloby.

Když pirát uviděl, že se na něj kapitán dívá, vytáhl od pasu kord a vzdal mu čest. Kapitán smutně zamával zpět. Chvíli přemýšlel, jak se dostat z této patové situace. Nakonec ale svěsil hlavu a nechal Tytama zhotovit bílou vlajku.

„Doufám, že se nehodláte vzdát!“ poskakoval kolem Mykos. „Tohle není žádná legrace. Vím, co dokážou piráti! To snad koráb raději sám potopím!“ Jeho výkřiky utnul až Udaten, který mu připlácl ruku přes pusu.

„Půjdu vyjednávat,“ odpověděl mu kapitán, a protože žádný kapitán nemůže vyjednávat o čemkoli bez klobouku, nasadil si na hlavu papírovou čepici, kterou mu darovali k narozeninám.

„Buďte opatrný,“ poprosil jej Tytam a předal mu vlajku.

„Budu sledovat každý váš krok,“ zašeptal mu Mykos. „Kdyby se o něco pokusil, budu dole u děl. Ani netušíte, s jakou vervou by bránila kapitána.“

„Žádná kanonáda!“ napomenul Mykose kapitán. „Nezapomeň, že budeme jednat na dostřel obou lodí.“

Potom sešplhal po provazovém žebříku z boku lodi na hřbet první velryby. Poděkoval jí, zamával bílou vlajkou a přeskočil na záda další velryby. Takto poskakoval po velrybích hřbetech jako po kamenech, až stanul v polovině vzdálenosti mezi koráby.

Z druhé strany se mu vydal naproti pirátský kapitán, který si také vzal bílou vlajku – s jediným rozdílem: byly na ní totiž vyobrazeny zkřížené hnáty. Setkali se. Dva velcí námořníci. Velitelé posádek, oba s neomezenou mocí nad životy svých lidí.

„Opět se setkáváme,“ uklonil se kapitán. „Nemohu říci, že bych z toho měl radost.“

„Potěšení je bezpochyby na mé straně,“ zasmál se Bambitkas a úklonu vrátil.

„Doufal jsem, že jste se poučil po tom minulém výprasku!“ zaútočil sebevědomě kapitán, aby skryl strach.

„Ach ano, příště vás již nepodcením. A příště je dnes. Mohl jste nás potopit. Udělal jste šlechetné gesto, máte můj obdiv a úctu. Nepřipadá vám to ale v této chvíli hloupé?“

Kapitána nenapadlo, co by na to odpověděl, a tak mlčel.

Pirát tedy pokračoval: „Dobrá, respekt jsem vám vyjádřil. Teď k vyjednávání. Přišel jste mi nabídnout kapitulaci?“

„To nemám v úmyslu,“ odpověděl kapitán. „Vlastně jsem se vás chtěl zeptat na to samé.“

Bambitkas se rozesmál a na okamžik vypadal jako mladý a krásný rozpustilý don s jiskrnýma očima a bílými zuby. Vzápětí se ale vrátila pavučina rozkladu a krutosti.

„Mám přesilu mužů více než dvacet ku jednomu. Převyšujeme vás o šestnáct děl. Poprvé jsem vás podcenil, pane, dnes ale nemáte šanci.“

Kapitán pokýval hlavou, věděl, že pirát má pravdu.

„Proč mě vlastně stíháte? Honíte se za námi už od onoho ostrova jak lovecký pes.“

„Na mně a mých mužích ležela kletba. Byli jsme otroky zlata, které jsme naloupili, přesto jsme si z něj nesměli užít ani pěťák. Zlomili jste tuto kletbu, když jste zlato potopili. To všechno proto, abyste na mě uvrhli kletbu novou a ještě horší!“ rozohnil se Bambitkas.

„Nerozumím vám. Dostali jste šanci začít znovu.“

„Kdo se vás ale prosil?“ Pirát rozčileně přecházel po velrybím hřbetu. „Myslíte si, že je lehké zapomenout na všechno, co bylo? Na všechnu prolitou krev a zničené životy? Myslel jste si, že kletba skončí a já nastoupím u pobřežní stráže? Pověsili by mě v každém přístavu v okruhu tisíce mil, a co je horší… Znovu jsem začal myslet na Rózu!“

„To znamená, že vaše srdce ještě není mrtvé,“ usmál se kapitán.

„A za to vás nenávidím. Chtěl jsem umlčet ten hlas, tu bolest, která mě hryzala v nitru den ode dne víc. Nešlo to! Nepomohl mi karibský rum, ani kokové plody, ani bujaré kratochvíle s posádkou. Mé svědomí změnilo koráb na strašné místo stínů a vzpomínek. Přesto jsem doufal, že možná není pozdě. Hledal jsem pomoc vyšší síly.“

„Navštívil jste Věštírnu,“ uhodl kapitán ve chvíli prozření. „Tam jste opět našel naši stopu, že?“

„Vystoupil jsem na Solnou horu a položil svou otázku,“ odpověděl pirát.

„Co jste se dozvěděl?“

„Že mi není pomoci.“

„Tomu nevěřím. Máte na palubě přece tolik mužů, a dokonce jednoho papouška!“

„Nebratříčkuji se s posádkou. Kázeň zlořádů a násilníků si musíte udržet za každou cenu.“

„Obětavostí,“ odpověděl kapitán.

„Tvrdostí,“ zahřměl Bambitkas.

„Skromností.“

„Nesmlouvavostí.“

„Musíte jim jít příkladem.“

„Musíte být horší než oni,“ zakončil Bambitkas s lítým pohledem. „Musí z vás mít strach!“

Ovládl třas, který se ho zmocnil, a uhladil si knírek.

„Vzdejte se mi a já ušetřím vaše životy,“ požádal naposled pirát.

„Řekněte mi, co vám prozradila Věštírna,“ naléhal kapitán.

„Nic vám do toho není!“

„Týká se to Rózy, že? Mluvil jste o ní, o své milované dívce. Můžeme ji hledat s vámi!“ nevzdával se kapitán.

„Vy nedáte pokoj, dokud to ze mě nevytáhnete, co?! Nu dobrá, ale to tajemství si odnesete ke dnu.“ Bambitkas stiskl zuby, obličej náhle zahalený mořskou tříští. „Zemřela na mor. Bůhví jestli si na mě pamatovala, když chřadla den za dnem v nečistém přístavním ovzduší.“

„To je mi líto.“

„Ještě jednu otázku jsem položil Věštírně.“

„Podivné. Myslel jsem, že za každou loď je jen jedna otázka.“

„Však jsem také zaplatil jiným platidlem,“ rozchechtal se Bambitkas a jeho vyhublá tvář náhle připomněla lebku. „Ptal jsem se, kdy konečně dojdu klidu. A víte, co mi odpověděla?“

Jeho tvář se stáhla do temného šklebu a prsty jako spáry se zanořily do záňadří a sevřely se na střence dýky. Antonio Miguel Bambitkas s přivřenýma očima recitoval.

Setkáte se v pláni, kde vítr teskný vane,

ten, co sen tká, a ten, co snem zmírá,

u konce sil na konci všehomíra

utkáš se s opakem duše rozhárané.

Nože smyjí jed ten zmijí, poslední tvůj hřích,

a vina míjí tesknou melodií ve vln závějích.

Tak najdeš klid, jenž toužíš mít,

klid hlubší než moře, než lidský cit.

A ze rtů tvých chraplavý smích, poslední vzdych,

Sen v spánek, spánek v dlouhý sen zhasne.

Konec nadějí, konec trápení.

Smíření.

Kapitánovi se málem podlomily nohy, jak na něj dopadla tíha pirátovy beznaděje.

„Jsem ztracený,“ zašeptal Bambitkas. „Spáchal jsem hodně zlých činů, proléval jsem krev a bez ptaní bral lidem život. Přesto jsem snil, že jednou dojdu odpuštění. Ona jediná měla tu moc. Dveře jsou zavřené a z pekelných jam dýchá žár.“ Pirát náhle svíral v ruce štíhlou dýku.

„Chcete mě zabít. Myslíte si, že jsem vaším opakem? Snad o mně samotném víte víc než já. Snad máte o sobě zlé mínění.“

„Jsme téměř na konci světa. Může se stát cokoli,“ vykřikl Bambitkas a pozvedl srdcobodnou dýku, aby ji vrazil do kapitánova srdce.

„Nedělejte to! Už kvůli sobě,“ požádal jej kapitán.

Svist. Svist. Svist. Svist. Svist. Svist. Svist. Celých sedm otáček opsal nejlepší hýčkaný Mykosův nůž, o půlnocích broušený, o polednách kalený, aby se zabodl do pirátova krku. A zabodl by se, kdyby kapitán v posledním okamžiku nevložil do jeho dráhy dlaň. Nůž do ní zajel jako horký nůž do másla. Malinová šťáva vystříkla a kapitán sykl bolestí. Ani na okamžik však z piráta nespustil oči a držel jej svázaného naléhavostí pohledu.

Bambitkas zakolísal: „Proč jste to udělal?“

„Jsem kapitán. Nedovolím, aby za mě někdo stále dělal špinavou práci.“ Obličej se mu stáhl bolestí, když si vytrhl nůž z ruky. „Až vás budu chtít ztrestat, udělám to sám.“

„Teď jsme ozbrojeni oba,“ usmál se pirát. „Již nemusím mít výčitky.“

„Silní lidé dokážou přemoci osud.“

„Nedělám to kvůli věštbě. Jste tím, kým jsem mohl být, kdybych si nešpinil ruce blátem a nevláčel se v prachu. Chci se pomstít!“ vykřikl Bambitkas a vyrazil rychlým výpadem, aby kapitána probodl.

„Spletl jste si protivníka. Bojujete sám se sebou,“ kontroval kapitán a uskočil z dosahu nože.

Pirát nelenil a znovu zaútočil. Kapitán opět ustoupil, až se ocitl na samém ocasu velryby, který byl úzký a kluzký. Nebylo kam dále couvat. Obranu vystřídal útok. Kapitán vyrazil zoufalým útokem vpřed a zaskočený pirát musel poprvé ustoupit. Bambitkas nebyl jednoduchým soupeřem. Uskakoval z dosahu švihů nože tanečními kroky. Přesunuli se na druhý konec velryby a zase zpět. Výpad střídal střeh, fintu zas protiútok. Vzduch ztěžkl létající ocelí.

Když to uviděla posádka pirátské lodi, se strašlivým řevem se začala spouštět po boku kostlivého korábu. Piráti sjížděli po lanech, šedé tváře rozzářené lačností, oči zaslepené mamonem. Mladí i staří, chudáci v odraných hadrech, v ošuntělých, moly prožraných kabátech. Mávali rezavými šavlemi, polámanými rapíry, zubatými mačetami a tupými jatečními noži. Jako temné hejno polámaných můr, co si zahrávaly se světlem, až je sežehlo svou láskou. Ztracení synové moře. Řev prorazil skrz zkažené zuby a vyletěl vstříc bojujícím kapitánům i korábu. Řev žhavý jako láva. Jekot démonů. Černý koráb rozepjal plachty-dračí křídla a z přídi vychrlil oheň. Smrt. Smrt vůkol!

Plavčík se roztřásl, třel dlaněmi o sebe, jako by prosil o život. Udaten obouruč svírá nejtěžší pádlo záchranného člunu, připravuje si kyj a mračí se jako sama bouře. Tytam svírá v jedné ruce pánev a v druhé vidličku. Je připraven bránit koráb do posledního dechu. Jana pohledem oblétne celý obzor ve snaze nalézt jakoukoli pomoc. Mykos se postaví mezi ni a útočníky jako zeď. Dlaně má prázdné, zpocené. Moře stojí mlčky na přídi. Hejty stojí ve strážním koši, kolem krku má omotánu dlouhatánskou rudou šálu, která ve větru vlaje jako vlajka. Plavčíkovi se mezi dlaněmi vytváří tenký stvol, za chvíli je to trubička. Přiloží ji ke rtům a tiše do ní šeptá. Flétna zpívá píseň Králům moře.

Temný pirátský houf se blíží k bojujícím kapitánům. Na tváři Bambitkase hraje vlčí škleb. Jak blízko je k vítězství!

Náhle před piráty vyrazí gejzíry vody jako vodní zeď. Velrybí těla pod jejich nohama jsou kluzká, voda rychle stoupá ke kolenům, k pasu. Králové se potápějí, země pod nohama mizí. Vítězný ryk se v okamžiku mění na hrůzyplné úpění a volání o pomoc. Plavčíkovi steče po tváři slza, z chlapce se stane muž. Můry spláchnuté do výlevky. Zalykají se vodou a jdou ke dnu. Vření a stříkání vody utichá, na moři zbyla jediná velryba, na jejíchž zádech stále zuří boj.

Bambitkas zaváhá, když vidí, jak přišel o celou posádku. Kapitán proklouzne pod jeho rukou a zasadí mu ránu. Rozšířené pirátovy zornice. Strnulý úsměv vlka. Mykosův nůž vězí až po střenku v černém srdci. Kapitán cítí, jak jej ta rána zabolela. Jako by ji pirát zasadil jemu samotnému. Cítí, jak mu po těle stéká horká… Podívá se níž a vidí, že i z jeho těla trčí nůž, stále sevřený v Bambitkasově ruce.

„Zabil jsem tě,“ procedí skrze zuby kapitán. „Zachránil jsem loď.“

„Nemůžeš beze mě žít,“ směje se umírající pirát. „Jsme dvě strany stejné mince.“

„Nikdy. Jsi špatnost, které jsem se vyhýbal. Jsi démon.“

„Přiznej to. Beze mě nejsi nic. Není dobro bez zla.“

„Mohlo by být.“

„Ani ty tomu nevěříš. Musím to vědět, vždyť já jsem ty. Jsem část tebe, kterou se snažíš zabít, zničit. Tvrdíš, že nikdy neexistovala.“

„Bylo lepší zapomenout.“

„Nikdo není dokonalý. Obětuj nevinnost a žij…“

„To raději umřu!“

„Beze mne nikdy nedojdeš na konec své cesty!“

Objímají se ve smrtelném objetí. Jsou si stále blíž, prolínají se jeden do druhého.

Stojí vedle nich třetí postava – stařec. Kapitán ji rozostřenýma očima nepoznává, je modravá, sálá vlhkostí a solí. Muž se založenýma rukama. Hluboké a neklidné jsou jeho oči. Jako moře.

„Co se to stalo?“ zašeptá kapitán. „Jsem mrtvý?“

Nechtěl jsi umřít. Přijal jsi ho do sebe.

„Bože! To že jsem udělal? Raději bych zemřel, než –“

Příliš lehko odhazuješ život. Vidíš? Ve skutečnosti jsi to nedokázal. Nedokázal ses jej vzdát, i za cenu toho, že ses změnil.

Kapitán mlčí, dochází mu, co se stalo.

„Bylo to tak jednoduché. Dřív. Vždy jsem věděl, že to, co dělám, je dobré. Teď je ve mně i pirát. Nebudu nikdy vědět, kdy naslouchám své dobré stránce a kdy špatné.“

Musíš rozmýšlet, kdo ti radí.

„Zblázním se z toho! Být neustále ve střehu. Neustále rozvažovat.“

Hledej rovnováhu. Vyvážit a hlídat své špatné stránky. Teď jsi kompletní.

„A… na něco si vzpomínám. Já… Konečně si na něco vzpomínám! Měl jsem matku a otce, dětství.“

Jsi připraven dojít na konec své cesty.

Smích jako mořská pěna zalepí oči i uši. Rozpije pastelovou oblohu i moře v čmouhy. Valkýry brázdí svět na hromových mořských koních. Tma. Obrazy. Kapitán leží na zádech velryby, která pluje mořem. Houpání. Nakloněná rovina. Střapatá hlava plavčíka a Udatenovy rusé vlasy. Ruce podkládající jeho hlavu.

„Bože! Kapitáne! Jste celý od krve,“ běduje Jana a rozepíná rychle uniformu a ohledává nahou hruď. „Není vaše. Díkybohu, není vaše!“

Na kapitána je toho už moc, omdlí. Prospí celý den a noc.

* * *

„Děkuji ti, náš zachránče,“ zasmála se Jana na plavčíka a objala ho kolem ramen, když se bludný černý koráb ztratil za obzorem. Nahnula se k němu a políbila ho na čelo.

Udaten ho zase poplácal po rameni: „Malý přítel, který dělá pro své druhy velké věci!“

Mladík lehce zrudl hedvábným nachem, zároveň se mu ale pobouřením zakalily oči. Poklonil se jim a rozběhl se pryč.

Když utíkal přes střední palubu kolem Mykose, sevřel jej šašek železným stiskem za rukáv.

„Nespěchej!“ Zkrotil jeho divoké oči. „Chtěl jsem ti říct, že ti rozumím. Já jediný z celé posádky. Vím přesně, jak se teď cítíš.“

„To zrovna,“ odsekl chlapec a hrubě jej odstrčil.

„Něco ti povím, dobře poslouchej,“ odpověděl klidně Mykos, který odmítl pustit chlapcův rukáv. „Když člověk trpí, často za to zraňuje druhé. Přesměruje část své bolesti na někoho jiného. Když je to ale člověk dobrý, zraňuje se tím víc, protože to sám před sebou neumí skrýt. Bolest se mu dvojnásobně vrátí. Mám tě rád, plavčíku. To je všechno, co jsem ti chtěl říct.“

Chlapec chvíli přemýšlel. „Omlouvám se, Mykosi. Jsi můj nejlepší přítel. Víš, cítím strašné pnutí tady uvnitř. Pokaždé, když si vzpomenu na jejich výkřiky, jako bych se měl roztrhnout.“

„Zachránil jsi loď a poslal pár lidí ke dnu. Buď ty, nebo oni. Tohle si můžeš vyřešit jen sám v sobě. Nikdo ti nepomůže. Já ti alespoň držím pěsti.“ S těmito slovy Mykos zanechal plavčíka myšlenkám a odešel za kapitánem. Našel ho na zádi, jak se naklání přes zábradlí a zamyšleně sleduje linku pěny za plujícím korábem. Bílé chomáčky rychlosti se po několika metrech rozpíjely v moře.

„Můj kapitáne! Rád vás vidím.“

„Vida, Mykos. Myslím, že mám něco, co ti patří,“ řekl kapitán a podal Mykosovi jeho nejlepší nůž. „Budeš ho potřebovat, abys příště nebránil Janu s prázdnýma rukama.“

Šašek ale ruku odstrčil. „Jana je mi ukradená. Raději si ho ještě nechte. Kdyby se měl Bambitkas vrátit, budete ho potřebovat.“

„Jak to myslíš? Vždyť jsem ho porazil,“ zadíval se na něho zkoumavě kapitán.

„Kapitáne, já vím, že zlo nejde porazit. Pokud o něm víte a ovládáte je, je to lepší než předstírat, že není.“

„Ty to nakonec musíš vědět,“ odpověděl neutrálně kapitán.

Mykos se zachechtal: „To byla podpásovka! Ale mám dnes oduševnělou náladu, takže vám to prominu. Předvedl bych vám nějaké šprýmy, ale vy jste jim stejně nikdy nerozuměl a hrachu jsem se na zeď naházel už dost.“

„Mykosi, chtěl jsem ti říct, že jsem hodně přemýšlel. Nad vtipem, cos mi jednou vyprávěl o slepci a jednookém. Jak jdou lesem za tetou a větev vyšvihne tomu jednookému zdravé oko. Řekne: Tak jsme došli. A slepý řekne: Ahoj, teto! Stále jsem nemohl pochopit, co je na tom směšného… Teď už tomu rozumím. Vtip je v tom, že se stalo něco tak smutného, že vzít to vážně, museli bychom plakat, a tak je lepší se smát. Je to ironie. Je to boj se strachem.“

„Kdybych měl co, smekl bych před vámi, kapitáne,“ usmál se Mykos a začal vyprávět své nejlepší vtipy a historky. Žongloval, chodil po rukou a metal kozelce a hvězdy. Nad korábem se ozýval dvojitý burácivý smích. Léčivý. Uvolněný a hojivý smích.

„Jste skutečnější než kdy předtím,“ vykřikl Mykos celý udýchaný. „Už o vás nemám starosti.“

Ten den koráb opět nabral vítr do plachet a vydal se napříč mořem. Hejtyho šála uvázaná na špici hlavního stožáru vlála odhodláním a ve vzduchu byla cítit báječná příchuť čekajících dobrodružství.

XXI. KAPITOLA

vypráví tom, jak se koráb skoro potopí, a to hned několikrát, o Udatenově rozmluvě se žralokem, a nevyhneme se ani samotné matce bouří

Cesta pokračovala. Vlnky a vlny dál budily spáče, stříkaly jim pootevřenými okny do kajut, večer je zas hvězdný jas šimral pod nosem. Koráb se dral kupředu, s jistotou si nacházel cestičku v moři, jako by věděl, kam pluje. Tytam a Mykos naučili plavčíka námořnickému umění, takže brzy dokázal rychle skasat plachty, bruslit po palubě na rýžových kartáčích, lelkovat ve strážním koši či čurat vždy po větru. Kapitán jej zase naučil dívat se do dalekohledu ze správného konce a vyhlížet zemi nejen očima, ale i srdcem.

Jana se k Mykosovi stále chovala chladně, protože mu nedokázala zapomenout, jak jí ublížil, když na ni křičel, že ji nenávidí. Ke všem ostatním byla ale moc hodná a všichni její milou přítomnost vyhledávali.

Den šel za dnem a Udaten byl stále neklidnější, jako by jej něco tížilo. Často seděl sám a jen se díval do vln. Zdálo se, že ani nebyl přítomen. Hejty si dokonce všiml, že jednou Udaten zprůsvitněl, a tak na něj volal: „Hola! Udatníku, císař je nahý!“ aby jej vrátil zpět. Nikdo nevěděl, co tíží jeho srdce, a sám Udaten odpovídal jen: „Nic mi není, nemějte strach.“

* * *

S Udatenovou zadumaností a Mykosovou trpkostí bylo Janě v blízkosti Hejtyho jako v záři sluníčka. Hejty míval od probuzení radostnou náladu a Jana byla šťastná, že na lodi někdo takový zbyl. Kapitán jí připomínal sochu z dávných dob, jeho myšlenky byly důležité a vážné, rozhodovaly o osudu korábu. Nepřipadal jí zrovna jako partner k bezstarostnému povídání. Udaten, ačkoliv dříve usměvavý a ochranitelský, byl nyní plný neklidu, který mu chvílemi probleskoval pod víčky, když po straně pohlédl k moři. Tytam byl zase starostlivý až příliš. Neustále kolem všech pobíhal, opatrný, aby nikomu ani slůvkem neublížil – a nejvíc se věnoval Hejtymu. Tytamova přehnaná bratrská láska, kterou mu dopřával plnými doušky, byla asi tím jediným, co dokázalo Hejtyho na lodi otrávit. Plavčík byl příjemný a uctivý, ale paktoval se s Mykosem, a to se Janě nelíbilo. Mykos byl… hrozný. Vyhýbala se mu. Bála se ho. Přesto mu nedokázala uniknout, protože ji jeho temné naléhavé oči pronásledovaly i ve snech. A o co více se mu vyhýbala, o to víc o něm snila. Věděla, že osobní nelibost je vzájemná. Proto ji popouzelo, když jí drobnými gesty prokazoval úctu či náklonnost, aby se vzápětí urazil a odešel právě ve chvíli, kdy jej už už chtěla vzít na milost. Mykos… Tak si raději povídala s Hejtym, i když to chvílemi bylo stejné jako povídat si s motýlem nebo oblohou.

„Jak to děláš, že máš pořád dobrou náladu?“ zeptala se ho jednou.

„Zeptej se ryb, jak se naučily tančit,“ odpověděl Hejty s nakažlivým smíchem a za chvíli se smála i Jana.

Přistoupila k němu blíž a zašeptala: „Pověz mi, co ti tehdy řekl kapitán, když se vrátil z Věštírny. Prosím!“

„Řekl mi to, co to řeklo jemu,“ odpověděl šeptem Hejty.

„Nenapínej mě!“

„Že se brzo setkám se svými rodnými.“

„No to je skvělé! Mám za tebe radost,“ vykřikla Jana a objala ho.

„Mňau mňau,“ houkl Hejty a zatočil se s ní.

Jana měla velkou radost. Hejtyho zpráva jí prozářila celý den, takže se usmála dokonce i na Mykose, kterého tím překvapila tak, že málem spadl z ráhna. Když šla večer spát, usnula lehounkým spánkem. Uprostřed noci ji ale přepadly zlé sny. Probudila se celá zpocená a se srdíčkem bijícím na poplach. Co když to bylo zlé znamení, letělo jí hlavou. Co když Hejtyho rodní už nejsou naživu?! Dlouho se převalovala, než se znovu propadla do království spánku. Kdo by si ale ráno pamatoval sny!

* * *

„Blížíme se k cíli,“ řekl kapitán posádce chvilku potom, co koráb narazil na korálový útes a začal se pomalu potápět. Stalo se tak nešťastnou náhodou. Jeden člen posádky totiž nedával pozor a pospával, ale v tom shonu, který vypukne na potápějící lodi, se zapomnělo na to, který to byl – a je to tak asi lepší.

Hejty byl u vytržení. Protáhl se a zívl: „Tolik krásy na jednom místě! Poklad pokladů! Hejno zlatorudých víl postříbřilo jasem oblohu až na dno!“

Mykos se ale rozčílil: „Co to blábolíš? Zatímco tu tlacháš, do podpalubí se valí proudem voda!“

„Všichni k pumpám!“ zvolal kapitán. „Udatene, ty tu díru zkus něčím ucpat!“

V okamžení již skřípaly ruční pumpy, jak jimi námořníci snaživě lomcovali. Vodu se jim však dařilo odčerpávat jen pomalu.

S korábem se to má tak, že i do nejpevnější a nejlépe utěsněné lodi voda trošku prosakuje. Taková voda však dělá korábu dobře, aby nevyschl na troud, tohle ale nebylo žádné prosakování. Dva sáhy pod čarou ponoru zela díra, že by jí proplaval soudek. Skrz ni nakukovaly do korábu nádherné červené korály roztřepené jako dětské prsty, žluté zavinuté jako mušličky a zelenavé ověnčené jemnými chomáčky řas. Mezi nimi do korábu zvědavě vplouvaly rybky všech velikostí, pestřejší než motýli a rozverné jako děti.

Přestože námořníci pracovali u vodních pump, nedařilo se jim příval vody zastavit a koráb se nořil hlouběji a zaklesával se tak stále víc do podmořského útesu. Udaten se mezitím v podpalubí pokusil nacpat do díry pytel s moukou, tryskající voda mu jej ale vyrazila z ruky a odmrštila pryč. Ve tmě, která tam vládla, bylo těžké hledat nějaké předměty, a tak se Udaten rozhodl, že musí otvor prozatím ucpat svým tělem. V běsnícím vodopádu se zkusil prodrat k otvoru, lámal korály, které z něj čněly, až měl ruce samou krev. Ne a ne se k němu ale protlačit. A když už myslel, že se v podpalubí utopí jak myš, ozvalo se plop. Takové to plop, které se ozve, když vrazíte do vypouštějící se vany špunt.

Něco se ve tmě hýbalo. Byla to obří šedá ruka samotného Poseidona, který osobně ucpal otvor v korábu, aby přišel na pomoc synu rybáře, který jej celý život uctíval. Teď na Udatena shovívavě kynul svými prsty. Konečně si mohl dusící se koráb trošku oddychnout, nejhorší nebezpečí bylo zažehnáno a voda v podpalubí začala opět ubývat rachotícími pumpami.

„Ohó, buď požehnán, Poseidone!“ vykřikl Udaten a hluboce se uklonil. A v pokloně setrval až do chvíle, kdy přišli ostatní námořníci se světlem.

„Ohó,“ řekl Mykos. „Co to tu provádíš?“

Udatenův svět se proměnil ve svět ozářený petrolejkou. Místo pána moří vězela v trhlině vyděšená mořská želva, jejíž krunýř zvenčí zatarasil díru. Čtyři šupinaté nohy a ploská hlava sebou nyní nervózně komíhaly, jak se stará paní snažila smířit s novou životní situací.

„Buďte prosím trpělivá,“ požádal ji vážným hlasem Udaten.

„Budeme vás teď nějakou chvíli potřebovat,“ ušklíbl se Mykos a jen tak tak stačil ucuknout před jejím rozzlobeným kousnutím.

„Přestaňte čepovat! Motýli mají dost!“ vykřikl náhle Hejty na ty, kteří se na palubě stále dřeli s pumpami. A měl pravdu. Pestrobarevné rybky, které tak zvědavě vtrhly do korábu, nyní lapaly po dechu a lítostivě koulely očkama po každém, kdo se na ně podíval.

„Inu,“ rozhlédl se spokojeně Mykos, „všechno zlé je k něčemu dobré. Uděláme si je na víně.“

Vzápětí měl co dělat, aby uhnul mokrému hadru, který po něm hodil Hejty.

„To je přece život. Jíš ryby, dokud nenarazíš na nějakou dost velkou, která sní tebe,“ odsekl Mykos.

Udaten se na něj zachmuřeně podíval. „Pustíme je. Život je i tak příliš krátký.“ Vznášel se kolem něj opar nezvratnosti, ale nikdo si toho zatím nevšiml.

Kapitán souhlasil a s Hejtym vymysleli plán záchranné akce. Námořníci prohledali loď a přinesli všechny nádoby větší než květináč, které dokázali najít. Poté do nich nabrali mořskou vodu, postavili se za sebou a vytvořili řetěz. Hejty stál v podpalubí po kotníky ve vodě a vysvětloval rybkám, co mají dělat: „Vřaďte se v řady, zfrontujte ve fronty. Frontální řadou, poskokem skok!“ Potom jedné po druhé nastavoval vědro, aby si do něj přeskočily a pak dál do Janina hrnce a Udatenova džbánu – a dál a dál, až k samotnému zábradlí korábu. Tam byl jako poslední přiřazen kapitánem Mykos, aby každé rybce popřál hezký den a vypustil ji na svobodu.

Zanedlouho byli všichni koráloví motýli na svobodě. Radostně poskakovali kolem korábu, jen jednomu místu se vyhýbali – tomu, kde se v jeho stínu skrýval ještě temnější stín.

Kapitán přemýšlel nad tím, jak by mohl koráb opravit – přece jen se nemohou věčně spoléhat na ubohou želvu. Kdyby tak byl na dohled nějaký ostrov! Připluli by k němu, vyložili všechno z lodi, aby se zmenšil ponor a oni mohli díru pořádně opravit a zasmolovat.

Přestože koráb zatím snášel zranění statečně, na prahu slyšitelnosti se po palubě rozlévala tichá bolest.

Dny běžely a námořníci vpluli do krajin nestálého větru a bouří. Z ustavičného vypětí, kdy museli být ve dne i v noci připraveni čelit rozmarům moře, byli velmi unavení. Teď si dopřávali alespoň chvíli spánku. Všichni, až na Udatena.

V jeho zachmuřených očích se odrážely blesky, když stál na houpající se přídi korábu. Nebe temnělo přicházející bouří. Vlny mohutněly silou hlubinných vampýrů, obloha dštila záští a myšlenky ostré jako žraloci ploutve páraly sny. Udaten jen pevněji semkl rty. Stál na přídi sám, ostatní vyčerpaně spali. Stál na přídi a s přicházející vichřicí sváděl rvačku o kabát. Sám. Hrdina. Zbabělec.

Slyšel bouři, jak ostří nůž. Jak brousí zuby, aby je zabořila do boku korábu, a věděl, že tentokrát tak lehce nevyváznou. Vpluli do neklidných vod. Sám Moře kamsi zmizel a jeho houpací síť na zádi zůstávala prázdná. Divoké proudy narážely do korábu z překvapivých směrů, měnily se rychle, hrály s kormidlem na slepou bábu. Vysmívaly se jim. Škodolibé a zlostné.

V posledním týdnu již přestáli několik bouří. Polovina posádky měla mořskou nemoc. Bouře byly čím dál častější a delší, až měl Udaten pocit, že se slily v jednolité smrtící počasí.

„Co se to s tebou stalo?“ Sám přesně nevěděl, ke komu mluví.

Pocítil lupání v uších, jak se strašlivě změnil tlak. Vzduch zvlhl, že se dal stěží dýchat. Studený pot se plazil po těle a zanechával lepkavé stopy. Tma vůkol. Bouření vln v uších. Bouření vln v mysli. Údery zákeřného větru jako ledové facky do tváře.

Udaten si chtěl představit rodnou vesnici a mámu, jak vyspravuje sítě. Nepodařilo se mu to, řev vln v uších vzpomínku rozerval a spláchl vírem. Přicházela Matka bouří. Pohlcovala vše živé i neživé, vše, co mělo nějaký smysl, aby to přetvořila. V co?

„Vzpomeň si na slunce. Oslepující. Zářivé,“ protrhl bouři kapitánův hlas vedle Udatena.

Zkusil to. Slunce. Ta nejjednodušší vzpomínka. Řev jako by na okamžik utichl. Udaten byl rybář a znal moře. Věděl, že to je chvíle, kdy bouře sbírá sílu k útoku. Představil si slunce a uvěřil, že někde nad ocelovým poklopem…

„Díky, kapitáne.“

„Musíme na něj myslet. I když se nás bude snažit přesvědčit o opaku,“ zašeptal hlas ve tmě. „Každá bouře jednou skončí.“

Ticho jak v márnici. Byl tu ten hlas, anebo to byl jen sen? Na lanech a ráhnech, na hrotu čelenu se rozžehly podivné modravé plamínky. V první chvíli se Udaten vyděsil. Nabral do vědra vodu a zkusil jeden z nich uhasit. Nestalo se nic. Tančily dál jako pouťové přeludy, jako navigační systém na cestě do nebes. Do pekel. Kdo ví?

Udeřila plnou silou. Prostě tu najednou byla! Matka bouří. Lámala ráhna. Drtila dřevo. Trhala plachty. Zalévala je vodou. Zabíjela naději. Je nemožné popsat takové peklo.

Každá bouře jednou skončí, pomyslel si Udaten. V té chvíli jej uvolněné ráhno udeřilo do hlavy a srazilo přes palubu. Černá voda vře vůkol. Kostřičky hvězdic dláždí oblohu. Studená rybí těla uhýbají pod rukama. Mokré šupiny odírají kůži. Představení končí. Černá voda jako zavírající se opona. Slunce? Co znamená to slovo? A vzduch?

Asfaltový bouřící oceán zaslepí oči i uši, zabije myšlení. Instinkty převezmou starost o tělo bojující o život. Zemdlelý koráb se odevzdá moři.

* * *

Ještě dlouho zuřila bouře. Možná hodiny, možná léta. Námořníci byli zmítáni ve tmě. Jeden nevěděl o druhém. Poletovali ze strany na stranu v útrobách korábu, naráželi do stěn a způsobovali si modřiny, které budou po mnoho dnů zdobit jejich čela a těla. Moře chrastilo s korábem jako zvědavé dítě, které třepe krabičkou od zápalek s uvězněnými mravenci.

„Naděje existuje i v pekle,“ řekl Mykosův hlas. „Věřte mi! Bez nekonečného čekání na vykoupení by peklo nebylo tak strašné.“

Když nakonec zimomřivé slunce vyhlédlo zpod ocelového deštníku, mžourali do něj solí spálenýma očima a rozmočenými prsty si je clonili. Nastavovali světlu bledé tváře, aby vysušilo kapky na jejich řasách. Hýčkali mdlé paprsky jako požehnání života. Spočítali prsty na rukou, vyždímali vlasy a námořnická trička, a teprve potom si uvědomili jeden druhého. Zjistili, že chybí Udaten. Nikde na lodi nebyl.

Koráb byl zle poničen. Mnohá ráhna přelámaná, lana zamotaná v gordických propletencích. Kotva prorazila v jednom místě bok a loď nabrala hodně vody, takže mezi koleny námořníků proplouvaly ryby. Přišli dokonce o jeden stěžeň, zlomil se vpůli jako tříska, jako páteř žirafy.

Koráb byl v zuboženém stavu, a bylo vlastně podivné, že se ještě nepotopil. Jako by jej nad hladinou drželo něco nadpřirozeného.

„Kde je Udaten?!“ vykřikla Jana. Procházela lodí a zvedala potrhané plachty a odvalovala pytle, dívala se i pod malé polštářky a otvírala skříňky, jako by se v nich mohl obrovitý hrdina schovávat. Ledová hrůza se postupně rozlézala do všech částí jejího těla.

„Musí tu někde být! Určitě tu odpočívá pod nějakou plachtou a dopřává si pořádný spánek,“ lamentoval Mykos a pomáhal jí hledat. Ruce se mu ale třásly stále víc.

Přidali se i kapitán, plavčík, Hejty a Tytam, který utržil krvavý šrám přes celé čelo. Jak se ale hledání protahovalo, zdálo se stále marnější.

„Jestli se najde živý, řeknu jí to. Vše o mém srdci. Přísahám. Jen ať se najde živý!“ zašeptal Mykos mořskou přísahu do dlaní. Raději by si nechal useknout ruku, než aby viděl Janu zlomenou.

„Podívejte!“ vykřikl kapitán, který konečně vytřásl z dalekohledu mořského koníka a přiložil jej k oku. „Támhle – vidíte ten vor?! Leží na něm muž!“

„Hurá!“ vykřikl jako první Mykos a klesl na kolena, jak jej ta úleva srazila.

„Sláva, sláva!“ volala Jana dvojhlasně s plavčíkem. „Udatene, vydrž! Už plujeme!“

Koráb se šinul jako zraněný šnek. Táhl za sebou širokou stružku bolesti. V moři kolem něj plavala spousta zásob: zmáčených pytlů s obilím, dřevěných třísek, zbytků lan a soudků od pitné vody. Rozlévaly se kolem lodi jako krvácení. Několik děl se utopilo a ta ostatní nyní hučela temné rekviem.

Zrzavý obr se probral. Byl zmáčený jak zmoklá slepice, měl husí kůži a třásl se zimou jako ratlík. Přesto byl živý a koráb se k němu blížil.

Přes slunce se zatáhl mrak, zapomenutý cár zásvětí. Kapitánský klobouk prořízl hladinu, dvě řady zubů zařvaly němou výzvu. Ploutev ostrá jako nůž a velká jako plachta jachty vyplula nad hladinu. Princ žraloků si přišel vybrat svou kořist. Obeplul vor ve výsměšném kruhu. Jednou. Podruhé. Voda kolem něj vřela, jako by byl žhavější než láva. Udatenovy rty se pohybovaly, zdálo se, že hovoří.

Nebyli dosud na doslech. Přesto křičeli. „Vydrž, Udatene! Hned jsme u tebe! Vydrž, náš hrdino!“ Mykos pobíhal zmateně po korábu a hledal něco ostrého, co by mohl po žralokovi mrštit.

Udaten neslyšel a dál vedl svůj monolog. Žralok obkroužil poslední kruh a poté zmizel pod hladinou.

„Nemůžu zemřít dvakrát,“ jektal Udaten zuby, když ho námořníci zkřehlého vynášeli na palubu. Usmíval se a odhaloval několik vyražených zubů. „Vím, kam máme plout. Žralok mi to prozradil. Skrze proudy beznaděje. Tři dny odtud je obrovská brána. A za ní…,“ zářil Udaten. „Za ní je konec světa.“

XXII. KAPITOLA

vypráví o tom, jak se skrz beznaděj námořníci ocitnou na dosah cíle své cesty, a o tom, že vše má svou cenu

Mnohé se změnilo – k lepšímu či horšímu? Kdo ví. Koráb byl raněný. Byl jako zmrzačený člověk spalovaný horečkou, s polámanými kostmi a pohmožděnými plícemi.

Poslední bouře jej poškodila natolik, že se námořníci museli neustále střídat při čerpání vody, která do něj prýštila desítkami děr, škvír a netěsností. Neustále museli být dva z nich vzhůru a starat se o to, aby loď neklesla ke dnu.

Týden opravovali koráb na místě, kde zachránili Udatena, aby byl schopen další plavby. Když zrovna nevylévali vodu, sešívali plachty, přestože již docházely nitě. Zlomený stěžeň se jim podařilo nastavit, ale neustále bylo třeba dotahovat uzly, které se povolovaly. Kapitán měl pod očima modré kruhy z nevyspání, až to vypadalo, jako by nosil tmavé brýle. Veškerý čas totiž trávil konejšením korábu.

Sliboval mu krásný suchý dok, kde se o něj postará parta těch nejlepších loďmistrů: nejjemnějším hoblíkem začistí celý trup, horkou smolou zatáhnou i ty nejdrobnější spáry, vonnými ochrannými oleji vymažou palubu a na příď nechají připevnit tu nejkrásnější dřevěnou mořskou pannu od italských mistrů.

Bylo to jako pohánět spřežení tažené posledním psem, který veze ledovou vánicí svého pána domů. Bylo to jako děsit se o nemocné dítě. Kapitán se tolik staral o koráb, až část svého života přeléval do jeho žil. Zůstával ve své kajutě, protože už neměl sílu vycházet. Ležel na lůžku a ve svitu petrolejky listoval deníkem. Vzpomínky mu přinášely alespoň trochu radosti.

Snad i proto se po týdnu oprav opět mohli vydat na cestu – kapitán a koráb. Oba napůl mezi životem a smrtí, vyčerpaní a vědoucí, že cesta, jež jim zbývá, nebude dlouhá.

Beznadějné proudy cloumaly lodí hned na jednu, hned na druhou stranu. Když pluli třetí den mořem tmavým jako lak na rakvi, Jana už nedokázala zoufalství unést.

„Nikde tu bránu nevidím!“ zaúpěla nešťastně, protože poznala, že další chvíle mlčení by jí zalepila ústa už napořád.

„Krákorá! Viděls ji? Šerednou vránu, kroužila k ránu nad zdí hřbitova,“ postěžoval si Hejty s očima odrážejícíma černou bezednost moře.

„Kde je ta brána?“ udeřil Mykos na Udatena. „Říkals, že tu bude!“

„Slíbils to!“ zašeptala Jana.

Nezdálo se, že by se Udatena zoufalství dotklo. Na rozdíl od předchozích týdnů, od osudné bouře byl klidný. Vyrovnaný. Proto jim velmi rozumně odvětil.

„Řekl mi to on. Tři dny plavby. Možná plujeme pomalu, protože máte srdce tak těžká.“

„Vysmíváš se nám!“ rozlítil se Mykos, vyhrnul si rukávy a zapíchl do něj prst. „Je to tvoje chyba!“

„Nebuď hloupý, bratříčku. Netušíš, co pro mě znamenáte.“

„Netuším. Pravda, netuším. Hlavně že to víš ty!“ strčil prudce do Udatena.

„Takhle smutné moře jsem nikdy neviděl,“ zašeptal plavčík.

Jana se opřela o zábradlí a cítila, jak jí z koutku oka stéká slza. Dívala se na černou vodu kolem, která nic nezrcadlila a pohlcovala světlo. Cítila, jak ji voda vtahuje do sebe, jak ji ujídá kousek po kousku. A najednou to uviděla.

„Plujeme pozpátku,“ zavzlykala. „Unáší nás proud. Nikdy k té bráně nedoplujeme.“

Zavrzaly dveře kapitánovy kajuty. Jeden krok, druhý. Sám kapitán se vypotácel, aby se ztěžka opřel o stožár. Stál tiše. Bledý, třesoucí se. Nejistý. „To ta černá voda. Mrazí v kostech, kalí naše oči,“ zašeptal nakonec. U kormidla se zjevila zlověstná postava starce, který přejížděl brouskem po čepeli kosy.

A poté udělal Udaten jeden z největších hrdinských skutků svého života. Spustil vědro do temné vody a vytáhl je na palubu. Popadl největší plecháč za ouško a podíval se významně na své druhy. Naplnil jej po okraj a přiložil ke rtům. Hltavě se napil přemáhaje nutkání k dávení. Hrdlo se mu stahovalo odporem, jak polykal mořskou vodu. Když byl plecháč prázdný, zahodil jej a rukávem si utřel plnovous.

„Vždyť je to jen černé pivo!“ vykřikl z plných plic a rozesmál se.

Hejtymu zatančily v očích ohýnky. Jeden po druhém námořníci pochopili a přidali se k jeho úlevnému smíchu. Křičeli rozjařeností. Nabírali si do plecháče tu odpornou břečku, upíjeli ji a prskali s obličeji staženými odporem. A znovu se smáli.

„Nic než černé pivo! Na zdraví!“ křičeli a házeli po sobě plecháči a dováděli jako děti.

Porazili beznaděj, proudy je propustily z kluzkých spárů. Druhého dne se na obzoru objevila Brána ke konci světa.

* * *

Blížili se k ní na zpeřených vlnách tmavého tyrkysu. Koráb se potácel vpřed jako vyčerpaný kůň vedený žokejem k poslednímu cvalu. Brána – dva obelisky vypínající se k oblakům a obehnané skalisky jako souvislou zdí. Na dosah, a přece stále vzdálená zářila ve světle slunce, jako by hořela vnitřním ohněm, nejen zrcadélky slídy, odrážejícími paprsky do všech stran.

„Už ji vidím pouhým okem,“ radoval se plavčík a poskakoval nedočkavostí s tlukoucím srdcem vrabčáka. Jeho vzrušení bylo nakažlivé, a tak za okamžik stáli všichni u zábradlí a vyhlíželi, jak se k nim Brána blíží.

Tytam objal plavčíka a Mykose, kteří stáli poblíž. Měl vlhké oči. „Přiznávám, že někdy jsem tomu už nevěřil. Náš cíl byl jen kapitánovým snem…“

„Přesto jsi mě následoval, dobrý Tytame. Stejně jako ostatní,“ řekl kapitán. „Šli jste za mým snem a cestou se z něj snad stal sen nás všech.“

„Tak co vás tíží? Měl byste být rád, že je na dosah,“ znejistěla Jana.

Kapitán ale pokrčil rameny. „Co nás čeká? Plujeme tam, anebo zpátky? Jaké je jméno korábu?“

Mykos kývl a zasmušil se. „Pamatujete si, jak jsem vám na začátku naší plavby odmítl přísahat věrnost, protože neznám vaše jméno a nevím, kdo opravdu jste? Vytáčel jsem se, protože jsem nevěděl, jestli vás zradím nebo ne.“ Mykos se ošíval. „Dnes přísahám, že budu stát při vás, ať jste k čertu kdokoli. A už o tom nemluvme.“ Rozpačitě odběhl do podpalubí a zanechal uznale se usmívající zbytek posádky na palubě.

„Mykosovi z vás všech rozumím nejméně. Pokaždé, když si myslím, že už ho znám, dokáže mě překvapit,“ ušklíbla se Jana.

„Jediný problém je, že ne pokaždé je to překvapení příjemné,“ rýpl si Tytam.

„Kvapně jen kvapně, v klopách snítku myrty, v srdci den návštěvní, svatebčané!“ zahlaholil Hejty. Potom každého obešel a zálibně si je prohlížel novýma očima.

„Chlapec v muži,“ pošeptal kapitánovi.

„Klíčící semínko,“ řekl Janě.

„Legenda,“ uklonil se Udatenovi.

„Muž v chlapci,“ pohladil po vlasech plavčíka.

„Nešťastný bratříčku, už brzo se dočkáš,“ objal Tytama.

„A kdo jsi ty. Kdo jsi ty, bratříčku,“ šeptal mu Tytam do ucha.

„Pohádkář,“ zasmál se Hejty jako motýl. „Tisíc a jeden pohádkář!“

* * *

Poslední námořní míle ukrajoval koráb hlemýždím tempem. Nebylo to proto, že by chtěl námořníky napínat – to spíš se jen stěží držel nad hladinou. Vůlí pevnější než lano zatvrzené kapitánovou myslí se šinul blíž a blíž k zázračné Bráně. Byl krásný den. Zlatavé paprsky si pohrávaly s vodou, vítr přinášel divotvorný vzduch plný vůně dálek. Byl studený a čirý, smýval vrásky a starosti, které do tváří námořníků vyryly útrapy.

V moři kolem lodi se vytvářely víry, ze kterých tryskaly písně jiných světů. Šplouchání vln bylo tím nejpřirozenějším zvukem. Dýcháním. Ale dnes znělo nově, jako první den na moři. Dnes se to mělo stát.

Dva obelisky tyčící se k nebi narostly do obřích rozměrů. Jejich špice se ztrácely v mracích a paty mířily k bezedným hlubinám. Symfonii moře obohatil nový zvuk, tiché a mohutné šumění padající vody. Cesta k Bráně byla volná. Vlastně ne! Mezi korábem a Bránou plaval kapitánův ztracený klobouk.

„Přišel můj čas,“ řekl klidně Udaten.

„Jak to myslíš, bratříčku?“

„Jsme téměř na konci světa. Legendy jsou tu silnější než skutečnost.“

„Sny jsou s námi,“ zašeptal Hejty.

Udaten si svlékl kalhoty i tuniku, takže tu stál jen v bederní roušce. Protáhl se jako lev, vystavuje svalnaté tělo hřejivému slunci.

Klobouk na hladině se nazvedl, jak pod ním zabublala voda. Neklidné vlnění narostlo a na hladinu se začala vynořovat ostrá žraločí ploutev. Moře vřelo a stříkalo.

„Proboha!“ vykřikla Jana a zaťala prsty do zábradlí. „Co to je?“

„To je ten starý žralok, Udatene. Podívejte, jak vyrostl!“

Žraločí ploutev rostla, až byla velká jako plachta jachty, objevila se část těla šedého a hladkého jako tělo ponorky, ocelového zabijáka hlubin. Netvora z prasvěta. Prince žraločího rodu. Bestie rozevřela strašlivou tlamu, jíž by dokázala překousnout koráb vedví, a bezhlesně zařvala. Neozval se žádný zvuk, ale náraz hrůzy podlomil plavčíkovi kolena a Janu uvrhl do mdlob.

Udaten stiskl zuby a přemohl strach. Otočil se k ostatním, jako by chtěl něco říct, místo toho se jen usmál a skočil přes palubu.

* * *

Dlouho, dlouho trval ten boj. Nad mořem, pod mořem, ve vzduchu, v bičování vodní tříště a křišťálové pěně, která zrůžověla krví. Moře vřelo surovostí jako pekelný kotel. Udaten mizel a objevoval se ve vírech žraločích zubů, černá ploutev řezala moře na spásu a zavržení. Pěsti drtily maso, zuby trhaly svaly. Námořníkům ustrnulo srdce, jak zadržovali napětím dech. Protivníci byli propletení ve vražedném chumlu, a tak nebylo možné rozlišit, kdo vyhrává. Vření a vřava boje. Nad hladinou a hluboko pod ní. V divokých kruzích tam a zpět. Nahoru a dolů. Bubliny nad hladinou. Gejzíry vody tryskají v rudé nebe! A najednou ticho. Strašné ticho, jako by ustal veškerý zvuk, umlklo přirozené šumění moře a skřípění ráhnoví ve větru. Jen ticho. Ticho. Na hladině před korábem… osamělý, houpe se na vodě třírohý klobouk.

Čekali dlouho, až do temné noci. Zadržovali dech, neschopni jeden na druhého promluvit. Zatínali prsty do zábradlí, oči upřené na hladinu, jež temněla přicházející nocí, zatímco se na ní rozsvěcovaly první odrazy hvězd. A tehdy je konečně uviděli. Mohutného válečníka bojujícího se strašlivou bestií. Stali se legendou. Souhvězdím na obloze.

XXIII. KAPITOLA

završí všechna dobrodružství a námořníci poznají jméno korábu

Noc přešla a po ní další den, než svět opět získal smysl. Dalo mu jej slovo. Nebo spíše věta.

„Ten tam je Udaten,“ zašeptal Hejty, který přestal mluvit nesmysly.

Kapitán mlčel. Stál na přídi, jako by se stal čtvrtým stěžněm. Možná zapomněl chodit.

Oblohu halil závoj vraních křídel, vzduch byl suchý, až dusil. Když se Mykos pokusil promluvit, uvázla mu slova v hrdle – vyšlo z něj jen zlobné zvířecí zavrčení.

„Hněv je převlečené zklamání,“ řekl mu plavčík. „To jsi mě učil.“

Tentokrát se ale spletl, protože Mykos již v životě potkal tolikrát smrt, že se s ní naučil smiřovat. Ztráta Udatena ho velmi bolela, ještě hůře ho však trýznila bolest někoho jiného.

Jana, jediná ona se dosud dívala na neklidnou vodu a čekala, že se Udaten vynoří. Nikdo neměl odvahu říci jí pravdu. Báli se, že by se snad rozplynula v pěnu.

Mykos ji objímal očima, chlácholil myšlenkami. Strašně jí toužil pomoci, nevěděl ale jak. Díval se na ni a čekal, až ji zasáhne to strašné pochopení, a srdce ho bolelo tak, až hrozilo, že mu každým okamžikem praskne.

Proč? Ptal se sám sebe v duchu. Bolí mě, že tolik trpí pro Udatena? Bolí mě, že já bych jí nechyběl?

Mykos odešel do podpalubí a zamkl se v sobě na sedm západů. Nejdřív pil z kalíšku, později si pod sud s rumem lehl. Rozhodl se totiž, že se upije k smrti.

* * *

Když Mykos odešel, přistoupil k Janě kapitán a položil jí ruku na rameno. Bylo to snad poprvé, co se jí na lodi dotkl. Měla chladnou pleť a ve vlasech rosu.

„Tak takové to je, někoho ztratit,“ zašeptala vytržena z letargie.

„Ano, takové to je,“ odpověděl kapitán. Mlčeli. Vítr si pohrával se zbytky Hejtyho šály, které se omotaly kolem špičky hlavního stožáru a po všech bouřích nyní vypadaly spíš jako hadr na palubu. Oblohou se táhly bílé pruhy páry bloudící v labyrintu šedi.

„Chvíli jsem si přál, abych opět ztratil paměť. Vzápětí jsem si ale uvědomil, že bych zapomněl i vše krásné, co jsme s Udatenem prožili,“ navázal kapitán.

„Je to taková bolest hluboko uvnitř, ochromuje mě od hlavy až k patě, mrzačí duši,“ šeptala si Jana sama pro sebe.

„Nikdy na něj nezapomeneme,“ navázal kapitán. „Díky našim vzpomínkám se stal tím, čím toužil celý život být. Legendou. Vybojoval nám cestu k cíli.“

„Já už s vámi nechci mít nic společného,“ zašeptala Jana a plačtivě vykřikla: „Nechci už nikdy nikoho ztratit!“

Sedla si na smotek lan v nejodlehlejším koutu lodi, až na samotné zádi, a vytvořila kolem sebe neprostupnou bariéru.

„Janičko, pusť mě k sobě. Chci ti pomoci!“ naléhal Tytam. Slzy mu stékaly po tváři, ale hradba kolem Jany zesílila o další pás a pokryla se bodci.

„Nepřibližuj se, Tytame. Kéž bych zapomněla tvé jméno!“

Dokonce ani Hejty se k Janě nedokázal přiblížit.

„Zavezte mě na první pustý ostrov, který cestou objevíme. Do té doby už s vámi nepromluvím jediné slovo, neuslyším jediné vaše slovo, nepomyslím…“ Vzdálila se jim, zmizela v začarované pevnosti a na lodi zůstal jen její obraz. Jen odraz, puklá skořápka, černobílá fotka ve včerejších novinách.

Opustili jsme Mykose, když ležel na zádech s ústy plnými pálícího zlatého jedu a upíjel se k smrti. Bylo by se mu to podařilo, kdyby jen zbylo v podpalubí víc sudů. Jeden celý ale vypil, prošel strašnou opilostí, až se propil do střízlivosti a ještě dál – až do stavu delirického osvícení, ve kterém stanul tváří v tvář své duši.

Byla v lepším stavu, než čekal, třebaže hranatá jako granit a ostrá jako střepy skla. Byla zrcadlem, které odráželo všechny myšlenky, i ty nejtajnější, o kterých nikdy nevěděl. Poprvé v životě sám před sebou nemohl uhýbat, vykrucovat se či odvádět pozornost. Tak teprve namol opilý Mykos zjistil, že miluje Janu celým svým bytím (dokonce víc než sám sebe) a že mu v životě na nikom tolik nezáleželo.

Za upřímnost se však nezřídka platí. Když Mykose dohnala kocovina, smrt mu připadala jako vysvobození. V bolestech a s bouřícím žaludkem se potácel v pekle podpalubí, narážel do vzpěr a klel jako nejsprostější pirát. A potom, když nejhorší pominulo, se Mykos změnil. Věděl to od chvíle, kdy pohlédl pravdě do tváře. Osamělost se mu stala břemenem, zlomila mu krk a nahrbila záda, sklonila ruce a vlila do očí obavu a těkavý neklid.

Když pak vystoupil na palubu a zjistil, co se mezitím přihodilo s Janou, posedla jej divokost. Hluboce zatoužil všechno jí říct, ona už byla ale jiná, stala se znovu Sirénou. Vzdálená jako mramorová socha. Teď, když i Jana pozbyla té niterné krásy, kterou si mezi sebou mohou přelévat dva lidé, ztratili poslední šanci. Mykos ji prováhal.

Jana byla citlivá a křehká a on nikdy nedokázal pochopit, jak může takhle žít, neustále zraňována světem, který si pouštěla k tělu. On byl jiný. Tak dlouho se před světem bránil a schovával, že teď, když by jej chtěl znovu intenzivně prožít, nevěděl jak.

Obcházel kolem Jany a trápil se, protože věděl, že je vypálený jako vesnice vydrancovaná nájezdníky. Ta změna možná nastala dávno. Potom, co zabil své štěně, zapomněl mluvit přes růže a zpívat jako housle. Teď mu zbývalo jen trápení. Zasloužený trest. Mykos chřadl, ztrácel se před očima a bylo jasné, že brzy přijde posádka o dalšího člena.

Kapitán sepjal ruce a hledal v trhlině mraků slunce. Hledal je dlouho, dokud ho nevyrušil Hejty.

„A nezaprší a nezaprší, co?“

„Deště jsme si užili dost,“ povzdechl si kapitán. „Ale co se stalo, Hejty? Mluvíš jako obyčejný člověk.“

„Každý básník jednou dospěje. Procházím těžkým obdobím.“

Kapitán si nebyl jist, jestli neměl raději toho starého Hejtyho, ten nový připomínal spíš lehce jízlivého Tytama.

„Blíží se noc. Tento den byl nejdelší v mém životě. Těším se do postele, protože každá další minuta dneška ze mě upíjí život,“ svěřil se mu.

„Musíme se prospat do zítřka,“ souhlasil smutně Hejty. „Jenom se bojím rána, bude jiné? Co když zítřek také nebude šťastný? Musí to být strašné, žít z jednoho nešťastného dne na druhý, bát se probudit.“

„Zítřek bude lepší,“ odtušil kapitán.

„Opravdu tomu věříte?“

Kapitán se zamyslel a uvědomil si s trapností, kterou mu znachověly tváře a uši, že jeho hlas je plochý a vypražený jak připálená ovesná kaše. Cítil, jak naběračka v jeho duši škrábe na prázdné dno, žádná naděje už nezůstala. Nemělo cenu lhát.

„Ne,“ řekl a cítil, jako by mu tímto přiznáním spadl kámen ze srdce. „Nevím, co mám dělat. Zklamal jsem. Celou cestu jsem měl pocit, že vím, co dělám a kam mířím. Teď jsme těsně před cílem… a jaký je výsledek? Udaten je mrtvý, stejně jako Miguel Antonio, který mi zkřížil cestu. Jana se zlomila jako rákos, Mykos se zamkl do sebe a zahodil klíč. I o tebe jsme málem přišli. Koráb je polámaný a nemocný. Ne. Asi jsem se na počátku vydal špatným směrem.“

„Možná ano. A možná ne, kdo ví,“ řekl Hejty. „Přinejmenším můžeme rozmotat to klubko a zkusit to od počátku znova a líp.“

Kapitán uvážlivě pokýval hlavou. „Budu o tom přemýšlet, slibuji. A teď se zkusme prospat do světlejšího zítřka.“

Hejty ale nešel spát. Vylezl si do strážního koše a díval se z ptačích očí na maličký koráb, na nešťastnou nepřístupnou Janu, ztrápeného Mykose těkavě kroužícího kolem jako albatros, který nenalézá odvahu usednout. Na mlhu osamělosti, která mezi nimi jiskřila napětím a vysávala z okolního světa teplo – a najednou se udeřil do čela.

„Jsi to ale hlupák, Hejty!“ Ponořil se do bludiště strážního koše a dlouho, dlouho v něm hledal.

* * *

Noc začala a byla to nejdelší noc od počátku světa. Byla totiž věčná. Noc pozřívačka duší. Noc královna samoty. Černá jako vesmír a lidské duše se jedna druhé vzdálily jako hvězdy.

V uskřípnutém tichu Mykos zjistil, že pro něj příběh ztratil poetiku. Slova ztěžkla a věty se staly strohými.

Loď plula ve tmě. Nebylo nic vidět. Nebe bylo černé. Vlny cákaly. Sůl a mokro kolem. Kopal špičkou nohy do paluby. Dřevo znělo dutě. Rozbolela ho noha, a tak toho nechal. Sedl si na bobek. Zavolal na Janu: „Jano!“ Ona neodpověděla. Nemluvila s ním. Chtěl za ní jít, ale nenapadla ho žádná slova. Napadaly ho jen holé věty. Nevešly se do nich city. Jen kusy slov. Nedodělané kusy myšlenek. Nic moc. Vlastně vůbec nic. Stejně to nemělo smysl. Udaten byl pryč. Kapitán se rozhodl, že poplují zpět. Byla noc. Prázdná noc. Noc utrpení.

Jana Mykose zaslechla. Nerozuměla slovům. Mykos nevěděl, co dělat. Tupec. Zmařená naděje. Nikdy nevěděl. Nikdy necítil. Sobec.

Z temnoty vystoupil stín. Byl to cizinec. Velké oči plné osudu. Moc změny. Ortel. Svítání nad kostelem. Nebyl to cizinec. Bylo ho vidět trochu víc. Byl to Hejty. Něco měl v ruce. Nějaký předmět. Nějaký zářící, přetékající, láskyplný předmět. Oči byly vážné. Byly naléhavé. Mykos si to vzal do ruky. Bylo to…

Sotva Mykosovy prsty pohladily jejich tělo, vytryskly mu slzy jako stříbrné korálky – ne mořská tříšť, ale pravé drahocenné perly se mu koulely po tvářích, padaly na palubu a drnčely na ní písní odpuštění. Kde se dotkly dřeva, rány se hojily a letokruhy spojovaly v srdce – a na místech, kde perličky zastavily, vyrážely ze dřeva klíčky nového života. Mykosem otřásaly emoce, postrádal slova a k zalknutí šťastný děkoval Hejtymu za dárek. Byly to Mykosovy housle!

Když je u ostrova Sirén roztříštil, Hejty se v noci vrátil a všechny kousky opatrně sesbíral. Prošmejdil loď do nejzapadlejších koutů, a když našel i ten poslední tisící kousíček, ukryl je všechny ve strážním koši a po mnoho týdnů skládal dílek po dílku.

Nyní byly housle celé – slepené střepy z Mykosovy duše – a Mykos mohl opět zpívat jako housle. Kdysi selhal. Pamatoval si to, jako by se to stalo dnes, tisíckrát se za to proklel. Tentokrát ale byla jeho touha rozbít zeď mlčení tak silná, že nezaváhal. Vložil je láskyplně pod bradu a začal zpívat.

Nelze popsat, o čem si s Janou povídali, protože Mykosova píseň byla tak čistá, že jí nedokázal porozumět nikdo kromě nich dvou. Jana nejspíše naříkala, že je tak těžké někoho ztratit a že má strach mít ještě někoho ráda. A co jí odpověděl Mykos? Zahrál jí píseň, do které vtělil celé své Já. Vypověděl houslovým jazykem všechno, co k ní cítí, a namaloval ji takovou, jakou ji viděl. Muselo to tak být, protože jak jinak by Jana pochopila, že milovat má smysl, i když se člověk vystavuje bolesti.

Jisté je, že na ně k ránu shlížely blednoucí hvězdy s podivnou náklonností. Mars a Venuše se ocitly v nevídané konstelaci důvěry a porozumění a od těch dob již pluly spolu, kroužíce kolem sebe jako oddané satelity.

* * *

Ráno přišlo v bílém. Zářilo jako nejprvnější ráno, když poprvé otevřete oči. Většina z nás si ho již nepamatuje, ale já jsem ho nezapomněl. Omráčilo mě svou novostí, že jsem okamžitě spustil nadšený a vystrašený křik. Novorozené slunce nad korábem rychle stoupalo.

„Přátelství a láska jsou jednou stranou mince,“ řekl kapitán. A znamenalo to, že je mu dobře.

Mykos s Janou stáli mezi ostatními. Na první pohled bylo patrné, že jejich zlatavé aury splynuly v jednu.

„Poplujme dál,“ ozval se nesměle Tytam. „Musíme plout dál!“ vykřikl vzápětí.

„Ano!“ výskl Hejty. „Popsané stránky za námi, dobrodružství před námi!“

„Nikdy jsem se vás neptal na cestu,“ hlesl kapitán. „Neptal jsem se, protože jsem ji znal a znám ji i dnes. Nevím ale, kam nás zavede. Slyšel jsem i legendy o tom, že na konci světa moře přepadává přes okraj do nekonečné propasti. Může to být pravda.“

„Dokončíme, co jste začal,“ zatahal kapitána za rukáv plavčík.

Koráb zaskřípal, zavrzal souzněním i bolestí. Pomalu. Závoj za závojem se napínaly plachty, vlnku za vlnkou rozhrnoval trup, paluba křupala jako narovnávající se záda. Koráb se naposled svěřil důvěře proudů, podvodních čarodějů. Jako starý kůň klopýtal vpřed.

S vidinou blížící se Brány rostlo vzdálené hřmění na hranici snů. Námořníci postávali na přídi a snažili se očima proniknout oblaky zvířené mlhy, která pokrývala svět za Branou. Jejich napětí rostlo, dokonce i Mykos nechal kormidlo kormidlem a postával na přídi s ostatními, nechávaje koráb unášet mořem podle jeho přání.

Hřmění vodního proudu rostlo a koráb se začal třást. Skřípal ve švech, skrze spáry pronikaly drobné pramínky vody. To už byli těsně před Branou – proud se zrychloval a obelisky jako by se řítily shůry. Voda vřela. Mořskou tříští zhoustl vzduch.

Stoupli si vedle sebe, jeden druhému nablízku. Ponořili se do víru neposedného větru a chomáčů mlhy a čekali, že jim každým okamžikem zmizí země pod nohama.

Náhle se před nimi objevila propast tak obrovská a bezedná, že mohla spolknout celý svět. Za ohlušujícího hukotu se do ní řítily miliardy hektolitrů vody. Proudy loď strhly jako zbloudilé pápěří a unášely obrovskou silou vstříc řvoucímu jícnu. Koráb doplul až na samotnou hranu srázu a odrazil se… Letěl.

Letěl vpřed. Jako albatros se rozletěl za koncem světa. Námořníci stáli oněmělí úžasem. Míjeli představy a myšlenky, které se zjevovaly v mracích. Pluli neuvěřitelnými končinami, kde lodě žijí jako lidé. Propluli středem plesu delfíních princů. A kolem trůnu samotného Poseidona. To vše v čase jediné minuty, která se plazila déle než týden. Stařec Moře se usmíval a rozplynul se v pěnu.

Nepřepadli přes kraj světa. Mlha se roztrhala a námořníci poznali cíl své cesty. Vplouvali do azurové laguny ostrova v oblacích. Neskromně ležel před nimi – ani příliš malý, ani příliš velký – nepředstavitelně nádherný. Ostrov bez činže a s pomeranči a datlemi a kokosy a fíky, bez mouru a bláta, zato se zlatým pískem na pláži a kraby, co štípají nehty u prstů, když jsou moc dlouhé. Když připluli blíž, uviděli, že poskakující postavičky domorodců, které je vítají, jsou jim povědomé: Tamta, Onen, Ten, Tenhle, Ona, Tuten, Tahleta, Halóty a Steboumluvím a oba jejich rodiče. Hejty s Tytamem se objali.

„To je to místo,“ zašeptal kapitán. „Tady to kdysi všechno začalo.“

Zachvěl se, neboť cítil, jak Miguel Bambitkas uvnitř něj se zachvěl, protože pochopil, že dostane ještě jednu šanci. Kapitán si náhle uvědomil, že má paměť plnou úžasných vzpomínek na všechno, co se svými námořníky během posledních měsíců prožil. Prázdnota z počátku plavby byla pryč – kapitánova duše přetékala zážitky a poznáním. Po jeho tváři se rozlil klidný a šťastný úsměv. Byl na konci plavby, ale na začátku něčeho nového.

Zatímco se koráb blížil k požehnané pevnině, Jana a Mykos se na sebe dívali a vyčetli si z očí, že se už nikdy nerozdělí. A že spolu možná budou mít dítě s očima plnýma moře, které zde šťastně vyroste a stane se plavčíkem a jednou… Jednou možná kapitánem.

Námořníci stáli všichni vedle sebe a vzpomínky na minulost i budoucnost proudily jejich hlavami jako sny.

* * *

A jméno korábu? Pochopili to jako zázrakem, jako by našli tu nejsamozřejmější a nejdrahocennější věc. Kolébalo je, hýčkalo. Bylo celou dobu s nimi. Jedli ho, dýchali ho, žili ho. To jméno bylo na obloze a v mořském šumění a ve slaném větru štípajícím do tváří. To jméno bylo ve vzájemné blízkosti a bylo v jejich srdcích. A to jméno bylo

Láska.

Pavel Renčín

Jméno korábu

Ilustrace na obálce z Pixabay.com

Korektura Jaroslava Bednářová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 9. 1. 2026

ISBN 978-80-274-4845-6 (epub)

ISBN 978-80-274-4846-3 (pdf)

ISBN 978-80-274-4847-0 (prc)

Obsah

1. I. KAPITOLA ve které se píše o tom, že vše je lepší, než se vydat na cestu sám

2. II. KAPITOLA ve které se posádka rozroste o další dva členy, a také se v ní filozofuje o údělu ryby

3. III. KAPITOLA je věnována vzpomínce na jednu rybářskou bárku a ukáže se v ní, že lvi na sebe mohou brát lidskou podobu, a navíc dokážou plavat

4. IV. KAPITOLA ve které Udaten ušetří žraloka a posádka na vlastní kůži pozná, že moře stejně jako Měsíc má i odvrácenou tvář

5. V. KAPITOLA ve které Hejty odhalí nového člena posádky a námořníci se setkají s umírající bytostí, jež mluví jako housle

6. VI. KAPITOLA ve které se vypráví o jménech a údělech, jež jsou s nimi spojeny

7. VII. KAPITOLA ve které se vypráví o tom, že přílišné pochyby mohou stát člověka krk

8. VIII. KAPITOLA ve které se vypráví o tom, že příliš byrokracie může i zabít

9. IX. KAPITOLA ve které se vypráví o tom, co se třpytí, o ztracených láskách a o výhodných obchodech

10. X. KAPITOLA ve které se strhne námořní bitva, při níž dělové kule sviští z jedné stránky na druhou a čtenář by měl dávat pozor, aby ho nějaká omylem nezasáhla

11. XI. KAPITOLA ve které je zkoušena morálka posádky a smrt žízní se zdá nevyhnutelná jako pondělí

12. XII. KAPITOLA ve které se rozmlouvá o Mykosovi, a také je v ní odhalen jeden smutný příběh, který však bude mít ještě pokračování…

13. XIII. KAPITOLA ve které se od Jany dozvíme jméno korábu

14. XIV. KAPITOLA vypráví o zašlé kráse Džinbiru, o tom, že i stesk může mít smysl a bloudí v labyrintu lidských srdcí

15. XV. KAPITOLA vypráví o nočních událostech a jejich pochybných následcích

16. XVI. KAPITOLA ve které se oslavují narozeniny, promítají sny a úplně ke konci bude odhaleno jedno strašné tajemství

17. XVII. KAPITOLA ve které se Mykos ukryje, kapitán rozjímá a Jana lituje. A nakonec přijde anekdota

18. XVIII. KAPITOLA ve které se rozjímá o strachu a na loď zavítá pasáček králů moře

19. XIX. KAPITOLA která je celá věnována strastiplné cestě k mořské věštírně, v níž kapitán položí jedinou otázku

20. XX. KAPITOLA vypráví mnoho o lidské duši, kapitán v ní nalezne, co nehledal, a také se v ní objeví nefalšovaný souboj na nože

21. XXI. KAPITOLA vypráví tom, jak se koráb skoro potopí, a to hned několikrát, o Udatenově rozmluvě se žralokem, a nevyhneme se ani samotné matce bouří

22. XXII. KAPITOLA vypráví o tom, jak se skrz beznaděj námořníci ocitnou na dosah cíle své cesty, a o tom, že vše má svou cenu

23. XXIII. KAPITOLA završí všechna dobrodružství a námořníci poznají jméno korábu

Table of Contents

I. KAPITOLA ve které se píše o tom, že vše je lepší, než se vydat na cestu sám

II. KAPITOLA ve které se posádka rozroste o další dva členy, a také se v ní filozofuje o údělu ryby

III. KAPITOLA je věnována vzpomínce na jednu rybářskou bárku a ukáže se v ní, že lvi na sebe mohou brát lidskou podobu, a navíc dokážou plavat

IV. KAPITOLA ve které Udaten ušetří žraloka a posádka na vlastní kůži pozná, že moře stejně jako Měsíc má i odvrácenou tvář

V. KAPITOLA ve které Hejty odhalí nového člena posádky a námořníci se setkají s umírající bytostí, jež mluví jako housle

VI. KAPITOLA ve které se vypráví o jménech a údělech, jež jsou s nimi spojeny

VII. KAPITOLA ve které se vypráví o tom, že přílišné pochyby mohou stát člověka krk

VIII. KAPITOLA ve které se vypráví o tom, že příliš byrokracie může i zabít

IX. KAPITOLA ve které se vypráví o tom, co se třpytí, o ztracených láskách a o výhodných obchodech

X. KAPITOLA ve které se strhne námořní bitva, při níž dělové kule sviští z jedné stránky na druhou a čtenář by měl dávat pozor, aby ho nějaká omylem nezasáhla

XI. KAPITOLA ve které je zkoušena morálka posádky a smrt žízní se zdá nevyhnutelná jako pondělí

XII. KAPITOLA ve které se rozmlouvá o Mykosovi, a také je v ní odhalen jeden smutný příběh, který však bude mít ještě pokračování…

XIII. KAPITOLA ve které se od Jany dozvíme jméno korábu

XIV. KAPITOLA vypráví o zašlé kráse Džinbiru, o tom, že i stesk může mít smysl a bloudí v labyrintu lidských srdcí

XV. KAPITOLA vypráví o nočních událostech a jejich pochybných následcích

XVI. KAPITOLA ve které se oslavují narozeniny, promítají sny a úplně ke konci bude odhaleno jedno strašné tajemství

XVII. KAPITOLA ve které se Mykos ukryje, kapitán rozjímá a Jana lituje. A nakonec přijde anekdota

XVIII. KAPITOLA ve které se rozjímá o strachu a na loď zavítá pasáček králů moře

XIX. KAPITOLA která je celá věnována strastiplné cestě k mořské věštírně, v níž kapitán položí jedinou otázku

XX. KAPITOLA vypráví mnoho o lidské duši, kapitán v ní nalezne, co nehledal, a také se v ní objeví nefalšovaný souboj na nože

XXI. KAPITOLA vypráví tom, jak se koráb skoro potopí, a to hned několikrát, o Udatenově rozmluvě se žralokem, a nevyhneme se ani samotné matce bouří

XXII. KAPITOLA vypráví o tom, jak se skrz beznaděj námořníci ocitnou na dosah cíle své cesty, a o tom, že vše má svou cenu

XXIII. KAPITOLA završí všechna dobrodružství a námořníci poznají jméno korábu