Noc a naděje

Arnošt Lustig

Znění tohoto textu vychází z díla Noc a naděje tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Hynek v Praze v roce 1999.

§

Text díla (Arnošt Lustig: Noc a naděje), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 3. 4. 2026.

Trojice přání Arnošta Lustiga

„Píšu povídky, v kterých hledám záhadu života, to nádherný přízemní, co člověka povznáší nad hvězdy, co ho sráží do pekel. Čím je člověk tím nejúžasnějším, co se ve vesmíru objevilo. Čím je dobrý, čím je horší…“

(Dobrý den, pane Lustig. Myšlenky o životě, 1999)

Mám radost, že ke 100. výročí narození spisovatele Arnošta Lustiga vzniká jubilejní elektronická edice jeho vybraných spisů ve zpracování týmu Městské knihovny v Praze v rámci projektu Praha město literatury.

Pro Arnošta Lustiga byla literatura „citovou pamětí člověka… vzrušujícím amalgámem v tom dobrodružství, kterému říkáme život“. A zároveň zastával názor, že „psaní je přitom zápas člověka s pamětí i zápas o krásu a ušlechtilost; zkušenost jednoho, která obohatí mnohé; příslib i varování, že co se stalo, by se mohlo stát znovu“.[1]

Své dílo věnoval „obětem židovské tragédie – šoa. A všem, kteří dovedou říct NE totalitním režimům. Těm, co dovedou rozlišovat mezi dobrem a zlem. Těm, co se dokáží rozhodnout. Pro koho slovo demokracie představuje nápravu chyb, životní styl“.[2]

V posledních letech přede mnou Arnošt Lustig, můj otec, odhalil svá tři přání. Zaprvé chtěl vdechnout duši těm, kteří se nenarodili pod šťastnou hvězdou. Zadruhé toužil, aby jeho příběhy byly krásné jako píseň. A zatřetí si přál, aby byl čten i za padesát let. Jsem přesvědčená, že Arnošt Lustig se bude číst, dokud literatura bude literaturou.

Eva Lustigová

spoluzakladatelka Nadačního fondu Arnošta Lustiga

7. 5. 2025

1. 1 Arnošt Lustig, Dobrý den, pane Lustig. Myšlenky o životě, 1999

2. 2 Ibid.

Stokrát padnout,

stokrát povstat

a neříci – ach!

— Neznámý pěvec terezínského ghetta

Návrat

1

Ne, úleva, kterou očekával, nepřišla. Ve výklenku to bylo zlé. Ale teď zase neměl kam jít. Nejistě se rozhlédl po chodníku. Hned se však zarazil. Jdi, napomenul se, jako bys šel ke krejčímu.

Opět vykročil. Kdysi tak chodil do kavárny. Zdravil známé malou úklonou a věděl, že patří mezi ně. Teď cítil, jak se mu chvěje brada. Ale co si na něm mohou vzít, jde-li tak způsobně po volném pruhu chodníku? Krok – modré kostky, krok – bílé. Nesmí se bát. Čeho by si na něm mohli všimnout? Svíral ho had pochybnosti. Tlak na spáncích dotíral prudkým bušením. Žide, volá to někde uvnitř. Lekne se. Neodrážejí ozvěnu portály domů? Zabrousil k okraji dlažby. Ale ne, napomenul se, byla to hloupost. Krok, modré kostky, krok, bílé. Má u sebe své peníze? Horečně si sáhne na kapsu. A všechny? Bílé kostnaté prsty s černými chloupky přilnou ke kabátu jako křečovitý vějíř. Ulehčeně si oddechl. S uspokojením přidržel chvilku dlaň na místě, kde cítil pod látkou tuhou kůži peněženky. Ale na něco zapomněl: rty! Nesmí přece svírat tak zarputile ústa. Vzpomněl si na knírek. Ruka, která dotykem přenášela zlomek klidu do mozku malého mužíka, se náhle vymrštila ke rtům a ohledávala téměř neznatelný trojúhelník vousku. Krok, modré kostky – krok, bílé. A tady přestávají kosočtverce dlažby. Má přejít ulici, nebo se vrátit? Ozvěna posledního slova se v něm tisíckrát odrazila a dozněla do prázdna. Kam? Vybavil si před očima vlastní tvář. A zase se vrátil k vousku. Vír myšlenek se zachytil na pevnějším bodě. Knírek. Před dvěma dny si ho oholil. Měl dojem, že když to neudělá, něco se stane. Majitele bytu šíleně vylekal. Co ho to napadá. „Pane Tausig, nemůžete přece ven, vždyť je den!“ Právě proto musel ven. Výklenek ho dusil. Živý člověk nemůže vydržet tak dlouho v temné vydloubnuté zdi, zakryté kuchyňskou kredencí. Musel tedy ven a oholil se. Schválně to protahoval. Někde voněl marcipán. Kulaté bílé hodinky s modrým okrajem cize a bez účasti odháněly čas. Bílé mýdlové bubliny smývala voda. Vytáhl kapesník a osušil se, protože nechtěl obtěžovat žádostí o ručník. Starší manželé, kteří ho ukrývali, mřeli hrůzou, že právě v té chvíli někdo vpadne do kuchyně. Zatáhli roletu; den se proměnil v hnědavé pološero. „Nemáme děti, pane Tausig, ale rádi bychom zažili první den po válce.“ Nemohl odpovědět. Zdálo se mu, že bez knírku ztratil svou tvář. Znovu zalezl. A pak už netloukl klouby na zadní stěnu kredence. Odnesli by to jako on. První den po válce, myslel si, kde ten byl.

Prsty Hynka Tausiga přejíždějí po vousech měkkými polštářky špiček. V dálce houká klakson. Když se holil, myslí si, voněl tam marcipán. A padlo slovo, že bude po válce. A v neviditelném autu teď někdo někam jede a ví kam. V někom je naděje a v někom není vůbec nic. Krok – modré kostky, krok – bílé. Těkavě přejíždí očima po známých obrazcích dlažby. Když byl malý, chodíval jen po modrých. Věřil, že to přináší štěstí. Nesmí ani teď šlapat na bílé. Krok – modrá, modrá. Musí natáhnout nohy. Nešlápne-li na bílou, všechno možná dobře dopadne. Co je s peněženkou? Ruce mu opět sjedou, pravá přilne k boku. Neměl by se tak bát. Raději tu podrží paži. Ale není to nápadné? Spustí tedy ruce zas podél těla. Snad by neškodilo schovat část peněz do nějaké skrýše. Ale kde najde takovou, aby se k ní mohl kdykoliv vrátit? Ne, rozhoduje se, nikam nic neschová. Jestliže ho gestapo chytí, stejně se už nikam nevrátí.

Malá postavička náhle neví co s rukama. Zastrčí je do kapes. Ale hned se vyděsí. Půjdou-li kolem vojáci, řekne si, budou si třeba myslet, že drží v ruce zbraň. Prudce vytáhne ruce; olízl mu je neviditelný plamen. Přechází ulici. Ale ne tak zbrkle, poroučí si. Ještě aby se tak do něčeho dostal kvůli přecházení! Taková pitomost. Podruhé už to neudělá.

Zrovna jde někdo přímo proti němu. Samozřejmě se vyhne. Jen nesměle se sveze očima po tváři neznámého. Je to cizí tvář. Obraz však tkví před ním, i když uhnul pohledem k zemi, jako by něco hledal. Stále ji vidí před sebou a už si vůbec není tak jist, že je docela neznámá. Modrá kostka, bílá. Je v ní něco povědomého. Na bílou ne. Modrá, znovu modrá, modrá. Nesmí na to myslet. Přivolává to neštěstí. Zavrtává se očima do dlažby. A náhle vidí, že bylo všechno pro kočku, co si v noci namlouval, že na ulici to bude lepší než ve výklenku, že město je život a výklenek smrt a ulice světlo a vyzděná díra noc a že ho nikdo venku nepozná, protože sešel. Nic není dobré. Ani že se oholil, ani že už mu kousek knírku zas narostl. Ani výklenek, ani ulice. Naklání se nad chodník; jde zcela shrben. Ale není mu vidět do tváře. Malá, dobrá jistota. Člověk už je těsně u něho. Minou se. Vidí jenom černé polobotky a otřepané manžety z hrubé šedé látky a kousky bláta. Ale jak má poznat, je-li to známý, podle blátivých kuliček na šedivých kalhotách? Potřeboval by kousek jistoty. Ale nesmí se otáčet. Chodí jen po modrých. Snad to nebude známý. Ale jestliže přece jen ano, a on to nepoznal, mohlo by se to stát teď, když se otočí. Modrá, modrá, modrá. Zblázní se. Hlava. Ale proč jde vlastně stále po hlavní třídě? Potká-li se s někým, může mu nakrásně lhát do očí, že není tím, kým je, ani tím, čím je, ale – jak je to uboze málo za dvacet tisíc! – Alfrédem Janotou, inženýrem z výzkumu kotlů v Hradci Králové. Modrá, modrá. Má na to průkaz. Černé na bílém, Alfréd Janota. Modrá. Praskne mu lebka. Ale otočit se nesmí.

Modrá. Musí sám sebe přesvědčit, že s Hynkem Tausigem už nemá nic společného. Tausig, s tím mi nechoďte – zní to tak židovsky! Nebyl to nějaký obchodní cestující? Smál by se. Ale chvěje se mu jen brada. Tausig a Janota. Taková komedie. Ale proč tomu věří? Jestliže ho dostanou do Petschkova paláce, vytlučou mu to z hlavy i se zuby. Modrá, modrá. Ale vždyť on, Hynek Tausig, je přece opravdu Alfréd Janota. Legitimace není falešná. Dal za ní dvacet tisíc. Je tam razítko komisařství třetího pražského okresu a podpis policejního úředníka. Tady Tausig a tady Janota. Z ručky do ručky. Tady peníze a tady průkaz. Modrá. Taková koupě. Kolikrát za život se asi dělá? Za své peníze není sám sebou. Modrá. Modrá. Měl by někam zmizet a sednout si. Ten člověk asi nebyl známý. Jinak by se už dávno vrátil. Modrá. Kdyby tu někde byla louka. Chladná, pružná tráva. Zatouží po tom, zabořit někam lokty a opřít si hlavu do dlaní. Dříve to mohl dělat, kdy se mu zachtělo. Opřít si hlavu – než se mu rozletí na kousky. Uhne z ulice.

Kousek od hlavní je zátiší. Tichá ulička; s modravým povlakem odcházejících mlh. Nikdo tu není. Sklouzne pohledem na opuštěnou novostavbu. Před sebou má hospodu. Dobře, že odbočil. Na dvojitém kamenném oblouku brány K Zelenému myslivci se honí veverky vytesané italskými kameníky. Je to starý dům, omšelá hospoda. Mohl by do ní vklouznout. Muži, kteří právě svačí, budou nejspíše zedníci odnaproti. Kolik je hodin? Deset. Jakmile vidí lidi, cítí, jak odchází klid tiché ulice. Náhle se mu zdá, že zedníci, kteří jsou uvnitř, nestavějí byty. Jen výklenky. Tisíc výklenků. Chce se mu zvracet. Obejde hostinec. Na oknech nejsou záclony. Každému je vidět až do krku. Co jí a co pije. Kdo se to opírá bokem o výčep? A komu patří odložená hučka s pérem? Uniforma – žádná. K Zelenému myslivci. Směšné jméno. Jako Janota. Ale lepší. Myslivec je myslivec. A zelený. Nic víc. Nic předstíraného. Prostě – zelený myslivec. Ale co je-li některý z hostů vlajkař? Ale to přece nevadí, pane Janota, slyší něco v sobě. V nejmenším ne. Máte přece jazyk, abyste mluvil. Jak se račte vynacházet? Jste snad u Vlajky? Ach, ano, velmi záslužná organizace. Zbaví nás té židovské havěti. A snad ještě dříve než naši kolegové z říše. Také jsem znal jednoho Žida. Nějakého Tausiga. Cestoval s vysavači. Ne, nikoho neměl, žádné příbuzné. Správně, pane Janota. Jste náš člověk. To se hned pozná. Stačí, abyste promluvil. Modrá. Tak odhodlá se tam konečně vejít, nebo ne. Jistě je nápadné, že se tak dlouho rozmýšlí. Pocítí pohled zevnitř. Někdo si ho prohlíží. Dva pronikavé teleskopy lidských očí. Patří mu to. Proč tak dlouho čučel před vchodem. Buď půjde dovnitř, nebo pryč. Ale vůbec není tak rozhodný. Naopak se v něm rozleje lítost. Kdyby tu byly záclony, myslí si, nikdo by ho neviděl. Všechno je proti němu. Co z toho má, že je tak zchátralý a že ho nikdo nepozná? Všechny sešlé tváře jsou dneska podezřelé.

Otočí se ke kropenatým kamenům, které vymezují chodník. Zatouží lehnout si na jeden z nich. Kdyby mohl přitisknout čelo a tvář na dlažbu, spadla by z něho únava, která ho tiskne k zemi. Jistě by usnul. To by bylo krásné. Chodník. Náhle se zužuje všechno, čím kdy žil, na podlouhlý kropenatý kámen. Tady se narodil a tady žije – už čtyřicet let. To všechno byl jediný dlouhý den a teď je večer a on si lehne. Ale vždyť je teprve hodinu na ulici! Mohl by snad přece jen vejít do hostince. Poručit si světlé pivo a okurku nebo očko, jen vstoje, přímo u výčepu. Ale okurky jsou už třeba na lístky. Ráno se na to neptal. Vybaví se mu před očima bílé kuchyňské hodiny s modrým okrajem. Stýská se mu po nich. Podobné byly u nich doma. Maminka je večer natahovala a nikdy na to nezapomněla. Ale není ještě pivo na lístky? Nějaké dostal s sebou. Vytáhne peněženku. Kde jsou? Prohledá všechny přihrádky. Úzkost, která ho posedne, se mění v jistotu. Že je ztratil! Tak tohle.

Skřípění dveří a hlasy. Modré blůzy s bílými skvrnami. Zedníci se vyhrnou. Je po svačině. Tázavé pohledy, které drtí. Někdo ho přátelsky žďuchne do zad. „Tak kolik už jich maj v sobě, pane kolego?“ Zapotácí se. Cítí dotek veliké tvrdé dlaně. Jenom ne upadnout, říká si zoufale, jen to ne. To by bylo nápadné. V očích jednoho z mužů tuší nepřátelství. Jako by říkal: Kdo dnes vlastně může mít na chlast? Kdyby to mohl nějak zařídit, aby se na něho lidé nedívali.

Proč raději nezůstal v té díře! Ale tam přece nemohl zůstat. Nepouštěli ho rádi ani v noci. Jen podat kbelík, dávat pozor, aby držadlo nedělalo chřestivý rámus, a zase si ho brát k sobě. Proč se ho ptali, kolik jich má v sobě? A co mysleli? Pivo? Režnou? Snad to byla jen zkouška. Vrátí se, jeden z nich obrátí klopu, objeví se odznak a vezmou ho s sebou. A tam pak (zaslechne pomalý hrkot míchačky betonu) – ne, jsou to zedníci. Nikdo ho nikam nevezme.

Jde a cítí, že někde je záklopka konce. Náhle se otevře a šup – spadne do propadliště a ani nebude vědět jak. Do té hospody nesmí. Do žádné veřejné místnosti nesmí. Někdo někde něco kecne, seberou je všechny a jeho s nimi! Je pak možná pustí, ale jeho už nikdy. Dovedou to dělat ve velkém: celá tramvaj, celá ulice, všechno.

Teď je v Karlíně. Za deset minut, půjde-li takhle pěkně, ani rychle, ani pomalu, bude na Václavském náměstí. To je něco jiného. Tam nemusí kráčet jako beran. Náměstí – to je záchranná stanice: transfuze, hustota – nikdo si nikoho nevšímá. Promiňte a s dovolením anebo spěchám. Nebýt těch tří dnů ve výklenku, nebyl by tak vyplašený. Za chvíli to ze sebe střese. Vidíš, Hynečku, povzbuzuje se, venku je to přece jen lepší. Koho by vlastně napadlo myslet si, že maličký pán, který si bude vykračovat zanedlouho po Václavském náměstí, není Alfréd Janota?

Modrá, modrá. Tři neděle ve společnosti kufrů, s výhledem do tmy, když se nechtěl zalknout pachem petroleje. A pořád slyšel znít v uších: „Pane Tausig, jen ať to, proboha, nechytí.“ Mohlo by to ještě chytit. Modrá. Shořel by za kredencí. Tenké dřevo, spousta papíru, lepenka – a on, kus škvarku. Pokud myslí na výklenek, je mu špatně a zároveň volněji, že je na ulici. Modrá. Za chvíli bude ve středu města.

Vojáci! Konec. Záklopka se otevřela. Jdou proti němu. Zabírají téměř celou šíři chodníku. Ke kraji, nařizuje si. Jak se má tvářit? Jsi Janota, blbče, Janota, Janota, Janota! Měl by se usmívat. Ale ne moc. Zkřiví svou popelavou tvář. Muži v zelených polních uniformách si ho nevšímají. Minuli nicku, která nevěděla, že stačí odklidit se ke kraji chodníku a ani už nescházet na silnici. Vydechne. Ale tu ztuhne i se svým úšklebkem. Slyší hlas a cítí příchuť cizího dechu. „He, kolik je hodin?“ Tak přece konec. Rozumí Alfréd Janota německy? Víc ho nenapadne. Odhrne kousek rukávu, aby voják, který se vrátil, mohl pohlédnout na ciferník. Ale to nedělá on, to v něm vykonává někdo cizí. „Kruci,“ slyší, „čtvrt na jedenáct – proklatě moc času.“ Jdou dále, hluční a bujní, a poslední z nich, který se ptal, kolik je hodin, je rychlejším krokem dohání. Před Hynkem Tausigem je pestrý obrazec dlažby a dál už nic. Jediné, co ví, je to, že se nesmí zastavit, aby se nezhroutil na chodník. Modrá.

Na Poříčí je více lidí. Tak vidíš, říká si, na Václavském už nebude k hnutí. Jde rychleji. A zase zpomaluje. Není zvyklý tolik chodit. Na nároží spočine. Hledá červenou tabuli s bílými písmenky. Najde ji. Je mu to příjemné. Ulice se jmenuje jako dříve. Příkopy. Ještě kousek a bude u Koruny. Je tam jídelna a lázně. Tři neděle je neměl. Ale lázně jsou nebezpečné. Musí odevzdat všechny věci – průkaz i peníze. Dostane skříňku a klíče. Ale co když mají ještě druhý klíč? A je vše stále při starém? Zase si neklidně sáhne na kapsu. Peníze tu jsou. Modrá.

Měl by také jíst. Ne, z hladu ne. Ale aby se zničehonic nesesunul. Měl by si také předem připravit drobné. Náhle zahoří neklidem, je-li na místě ne peněženka sama, ale její obsah. Jestliže se hned nepodívá, zešílí.

Na druhém konci Příkopů stojí kolportér. Berla a brašna s novinami leží pohozeny na chodníku, sám se opírá o zeď. Zběžně si prohlíží lidi. Pohled, nic víc. Ale koho chce, toho si vytáhne očima z tlačenice a podrží v patrnosti. Popelavý muž, který si nesměle objedná sportovní list, je nějak nejistý. Proč mluví tak tiše?

Na tom něco je. Ovšem, co jiného si může objednat Alfréd Janota, kterého by stačilo obrátit naruby a maličko vytřást, aby vypadl Hynek Tausig? Nic závazného, nic politického, žádné zprávy – nic ho nezajímá. Balvan se odvalil. Peníze tam jsou. Proč je tak nemožně skládal? Musí vytáhnout padesátikorunu. Má kolportér drobné? Nevidí v placení větší bankovkou nic zvláštního. Lidé si potřebují proměnit, kolportér je k tomu dobrý. Co asi toho pána tlačí? Odpočítává drobné, hlasem je rychlejší než rukou – trochu předběhl sám sebe. Pozoruje, že človíček, který si koupil sportovní noviny, je poněkud roztržitý. Zkusí mu dát o nějaký haléř méně. Pak si to rozmyslí. Popelavá tvář s knírkem asi nemá na růžích ustláno. Dá mu nazpět správně, korunka, deset a padesát. Pěkně na ručku. Se vší pravděpodobností, myslí si kolportér, je to nějaký Žid.

Hynek Tausig má vlasy modravě černé, ale nos rovný a útlý, jako španělský aristokrat. Snad jeho předkové opravdu odešli odtamtud před autodafé právě tak, jako by on, jejich potomek, rád unikl odtud. Ale nepřekročil zatím víc než práh. Jen nenastoupil do transportu – do Veletržního paláce, první stanice před odesláním do ghetta Terezín. Ale necítí proto ani trochu uspokojení. Kdyby to možná byl udělal, myslí si, mohl teď mít pokoj. A ještě něco, napadne ho: vyrážení zubů nebo kulku, šibenici a nakonec, kdyby to mělo dobře dopadnout, přinejmenším zas ghetto. Proč necítí obdiv sám před sebou, že se odvážil nenastoupit? Slyšel o Hitlerovi dost, ještě než jeho vojáci vmašírovali do Prahy. Nikdy ho nenapadlo myslet na odpor. Ale bůhvíproč si myslel, že zrovna jeho rovný nos ho odlišuje od toho, čemu se říká židovský původ. Byla to jediná páka, kterou to všechno vzepřel. Roztrhal malý bílý lístek, kterým ho povolali do transportu. Večer odešel z domova a – a opravdu nenastoupil.

Je to přece jen výhodné, opakuje si a drží ruku v kapse, vypadat jako Janota, když je to teď tak nutné. V životě by nepřipadl na to, co si myslel kolportér. Jde tedy dál. Avšak ani uspokojení z peněz, v nichž neznámo proč spatřuje souhrn všeho, co mu může umožnit únik, tu není. Něco tu je, co ruší, jenže Hynek Tausig neví co.

Konečně je na Václavském. Je trochu zklamán, že kosočtverce dlažby jsou zde právě takové jako na Příkopech. Zjišťuje, že tu není tak plno, jak si sliboval, dokud byl ještě v Karlíně. Ne, žádná tlačenice, v níž by se ukryl. Chtěl by se zastavit, rozhlédnout, jde však dále. Má přece rozum. Je tady tolik vojáků! Přejde na druhou stranu, ale ani zde nenachází, co hledá. Dívá se na kovovou sochu svatého Václava, připadá mu malá, nepatrná a omšelá, a tu si náhle jasně uvědomuje, že celou tu dobu, co sem spěchal, se obelhával. Věděl to už v té nesmyslné chvíli, kdy vyšel. Jen utekl před výklenkem. Všude je to stejné, Hynku Tausigu, našeptává si, tady i tam. Brynda s tisíci děrami. Jednou tam musíš šlápnout, spadneš a na vzduch už se nevydrápeš. Tramvaje zvoní a jemu se jejich drnčení zařezává do uší jako hloupý výsměch. „Tak copak, pane Tausig,“ hrčí červené vozy, „ještě cestujete s vysavači? Což takhle nastoupit na dvaadvacítku a u sochy seskočit ze stupátka – po hlavičce?“

Socha světce se mu zdá tmavá a nepřátelská. Otáčí se k ní zády. Je unaven. Zajde si tedy do lázní? Kdo to má rozhodnout? Je poledne, třeba tam právě nikdo nebude. Smyje ze sebe strach. Potom si vleze do páry, na bidýlko, lehne si hezky naznak, a až se vypotí, půjde pod vlažnou sprchu. Vstrčí zřízenci nějakou minci do dlaně, aby ho nechal vyspat. Půjde tedy. Ať se děje, co se děje. Přidá do kroku. Než však dojde do poloviny, není už zdaleka tak srdnatý jako nahoře. Jen se netřást, napomíná se. Tausig tam zůstane, vyjde jen Janota. Ale než sejde na Můstek, ví, že do lázní nikdy nevkročí. A přece se loudá až před vchod. Tu slyší: „Nepotřebujete cigarety?“ Spočine na něm pátravý pohled. Cigarety? Vrtí záporně hlavou. Ne. Ale proč si ho ten člověk tak nepříjemně prohlíží? Snaží se poznat, s kým má tu čest? Hladce vyholená tvář. Všechno je na ní špičaté: oči, nos a uši, i lícní kosti. Ne, nelíbí se mu. Měl by mu říci něco jako: „Odprejsknou, člověče“ nebo „Neobtěžujte, zavolám strážníka!“ Nic takového však neřekne. Půjde svou cestou. Ale nohy má jako přilepené. Ten chlap ho nějak drží na místě. Ale měl by mu to říci. Snad se ho zbaví. Ale třeba je to fízl: čichá člověčinu a jde na něho od lesa. Kdyby se ho zeptal: „Co to stojí?“ nebo „Dejte mi pět krabiček po desíti…“, může vytáhnout legitimaci a vzít ho na komisařství. Ne, nemůže to tedy říci tak ani onak, a to ze všech možných důvodů.

Špičatý obličej má ovšem také svůj mozek. Ani jemu se nelíbí šedavě popelavá tvář, zmučené oči a skleslé koutky. Tady by mohlo něco kápnout, říká si. Tohle není asi jen tak nějaká myška – oceňuje malou postavičku –, může to být pořádná myš. Přistoupí až těsně k mužíčkovi. „Nic nepíchnu,“ řekne. A: „Jsem taky černej.“ Jeho pohled říká: Nejsme všichni krysy?

Neměl by teď docela obyčejně padnout na kolena a prosit, víří mu hlavou. Přece neskončí právě takhle? Ale copak on, Hynek Tausig, nevěděl, že nemůže v téhle době vyjít jen tak do ulic? Jako milostpán. Kam by byl vůbec šel, kdyby nepotkal špičatého? Co si vlastně myslel, když před čtyřmi týdny utekl z vlastního bytu? Je taky „černej“. Co tím chce říct? Že je ponorka? Jako on, Hynek Tausig? Nebo nemá prachy? Nebo chce jenom něco vylákat? Musí ho poprosit, aby ho nechal jít, že spěchá. Vhánějí ho na takovou cestu sami. Ne, nesmí se tu teď zřítit jako hromádka neštěstí. Pohne se z místa. Konečně projde kolem špičatého. „Co chcete?“ zavolá hlasitě. Co od něho chce? A odchází. Bude-li ten člověk chtít, aby se prokázal legitimací, prosím, beze všeho. Má papíry na jméno Janota.

Špičatá tvář ho však dohání. „Dej mi stovku, brácho, jsem na tom jako ty.“ Stejné oči, stejný pohled: Nejsme snad všichni krysy?

Dvoje oči se střetávají. Vodnaté, zelenošedé, se záblesky číhavosti a hnědé, tázavé a žhnoucí, s tajemnými napuchlými váčky jakoby pokrytými popelem, stále nejisté oči Hynka Tausiga. Kdyby věděl, že stovka ho špičatého zbaví, udělal by to. Hynek Tausig zůstal ve svých čtyřiceti letech v jádru stejný, jako byl v patnácti, dvaceti i třiceti: raději všechno vyřizovat po dobrém. Ano, kdyby to věděl jistě – dal by mu ji. Ale nemůže před ním vytáhnout tobolku. Vzmůže se jen na tiché: „Kde bych to vzal?“

Tón hlasu ho usvědčuje. Špičatý se postaví před něho a zostra sykne: „Ty škrobe, kamaráda v tom necháš plavat a sám pláchneš?“ A oči říkají: Kryso. Kryso. Krysičko.

Copak je možné číst cizí myšlenky? Špičatý si ovšem nemyslí, že Hynek Tausig je někdo, kdo by měl nosit hvězdu, ale má dojem, že ten malý, popelavě bledý a znavený pán se zabývá činností podobnou jeho a zrovna ho něco skříplo. Co by tu také jinak hledal? Proč by stál před vchodem do lázní a – nevstoupil? Jestliže tedy Hynek Tausig ještě chvíli vydrží hru nervů, v níž je v takové nevýhodě, bude mít přece jen vyhráno. Lidi mají nejrůznější sklony. Lázně jsou lázně. Co by udělal pak? A mozek mu vrací opak, co by třeba neudělal. A znásobuje se to: co musí, nesmí, může, nemá udělat? Za otázkou mizí otazník a mění ji v odpověď. Lázně. Kóje v jednotlivých odděleních. Naháči.

Zatím hlesne: „Co ode mne chcete? Nic nemám.“ Proč mu ten člověk vlastně zastoupil cestu? Vždyť je to šílená drzost. Někdo si jich může všimnout. Hlasitěji teď: „Jděte pryč!“ A: „Neobtěžujte mne.“ Tohle už ze sebe vyrazí skřípavě, těžce. Zmáhají ho pochybnosti, zda by nebylo lepší přece jen prosit.

Z ohbí pasáže se vynoří strážník. Teď to skončí jinak. Hynek Tausig musí postoupit o krok kupředu, aby nestál přímo proti špičatému. „Strážník!“ sykne. A tu špičatý odpálí tak rychle, jak si to Hynek Tausig přál hned ze začátku, když přemýšlel o lázních. Strážník se dívá na záda špičatého a přejde kolem Hynka Tausiga tiše, nevšímavě, kolébavě i vyčkávavě.

Tak z lázní nebude nic. Snaží se myslet nyní jen na lázně. Chvilka, kdy strážníka viděl, mu připomněla beznadějnost toho, co dělá. Tady je zákon, i když takový, že by před žádnou spravedlností neobstál, a na druhém břehu je on, človíček postavený mimo dosah toho všeho. Kdyby se dostal do lázní, bylo by to jiné. Kreslí si v duchu vodu; cítí téměř, jak mu teplá stéká po těle. Náhle mu svitne: nemůže tam jít. Jak na to mohl zapomenout! Rovný nos ještě není všechno, když na sobě nemá kalhoty. Je Alfrédem Janotou v šatech. Bez nich je prokazatelně Hynkem Tausigem. Navenek ano, uvnitř ne. Kdyby na to byl zapomněl, mohlo se mu to zle vyplatit. Jak je vlastně dobře, že ho ten obejda zdržel. Vzpomene si, jak maminka říkávala: Všechno špatné je k něčemu dobré. Ale zlobí se na rodiče – obřízkou mu zkazili možnost jít se vykoupat. Nechali ho poznamenat. Vyřadit. Nenávratně. Komu jednou odříznou kousek těla, už nikdy nemůže být a není celistvý, neporušený, dokonalý. Proč? říká si. Proč, proč, proč? Sní vteřinu o dokonalosti těla. Snad je něco takového jako dokonalé tělo. Ale to není, nebyl a nebude jeho případ. Myslí na to, kdo a kdy byl asi první. A kdo bude poslední. A rázem zapomíná, proč se nemohl před chvílí odhodlat vejít dovnitř. Rozlítostní se nad tím, že tam nemůže.

Vstoupí do automatu. Je tu horko, špatný vzduch. Dusno mu poněkud připomene výklenek. U blýskavých pultů s nápoji SS. Dávají si nalévat. U výdejny jídla vojáci. Vstoje polykají řízky. Spolkne slinu. Ach, ten dobytek, myslí si, sežerou všechno. Jde k velké tabuli: „Bez lístků.“

Není teď nápadný, objednává-li si polévku? Slušní lidé přece jen snad mají nějaký lísteček. Ale je tu více žadatelů. Koruna dvacet. Ne, tentokrát bude mít alespoň drobné. U hrnce je děvče s pomněnkovýma očima. Má červené prsty, trošku oteklé od páry. Podává mu talíř: „Prosím.“ Dívá se na ni, připomíná mu kvítek, něco čistého, a teprve její hlas ho přivede k sobě, protože je dost nevrlý. Je v něm netrpělivost i maličko nedůtklivosti. Ale proč? Dovedla by ho udat i taková dívka? Ne, teď už se mu její oči vůbec nezdají pomněnkově čiré. Napadne ho: nedal jsem jí peníze! Ovšem – zapomněl zaplatit. Hned to napraví. Pokusí se o úsměv na omluvu. Vyleze z toho špatná grimasa. Děvče je přesvědčeno, že ji ten maličký pán chtěl ožulit. Neskrývá své přesvědčení, špulí rty; takových sem chodí více. Hynek Tausig jí polévku a cítí pohled dívky v zádech. Musí to honem spolykat a vypadnout. Jí hltavě, pálí si jazyk a hrdlo, ale ví, že musí spěchat. Mezitím, než skončí s polévkou, by mohla někoho zavolat. Nechá raději talíř s polévkou na vysokém stole, u něhož není sám. Dere se ven. Tu ho někdo chytne za rameno. Tak přece. Tušil to. Někde to viselo ve vzduchu. Slyší za sebou tupý, rozpačitý hlas. Ne, tahle věc byla beznadějná už od samého začátku. Těm lidem, kteří ho skrývali ve výklenku, řekl, že má známé na venkově a taky tady. Že kdyby se nedostal ven z města, přespí zatím u nich. Lhal, nebo tomu věřil? Teď sám dobře neví. Ruka, která ho uchopila za rámě, už je dole. Hlas ještě doznívá: „Promiňte, myslel jsem, že je to Ferdinand.“ Člověk s omluvou odchází a nechává tu Hynka Tausiga, který si otírá čelo. Je mokré. Perličky potu mu stékají po tvářích. Je celý lepkavý. Náhle před ním vyvstává něčí život, snad klopotný, ale přece jen život – jakéhosi Ferdinanda, kterého může nějaký známý potkat a zaradovat se z toho. Pravda je lež a lež je pravda. Jen nejistota je opravdu nejistota, úzkost skutečně úzkost.

Projde skleněnými dveřmi na ulici. Zmocní se ho neodbytný pocit, že jestliže hned, ale ihned neodejde na okraj města, někdo ho tu chytne. Míjí květinový krám. Ve výkladní skříni je jen jediná čínská váza s červenými růžemi a zrcadla v pozadí. Spatří se. Ne, tak sehnut přece nemůže chodit. Zadívá se na růže. Jsou to jen poupata. Z krámu vyjde mladá dvojice. Chlapci může být osmnáct, dívce ještě méně. Jemu, Hynkovi Tausigovi, bude možná více než jim oběma dohromady. Jdou a nevidí na celém náměstí nikoho než sebe. Hoch nese květináč v bílém hedvábném papíru. Dívka se ho drží kolem pasu. V kabátech to vypadá trochu směšně; ale těm dvěma není teď nic na překážku. Dívá se za nimi, dokud se neztratí v pletenci davu dole na nároží. Jistě mají kam jít. A jdou jen tak, aniž na to myslí. Někde je dům se střechou, vchodem a schodištěm, bílé nebo modré dveře se zvonkem a pokoj nebo nějaká komůrka, kde jsou dvě židle, lůžko a stůl. A on nic, ani přelud něčeho takového.

2

O hodinu později viděla správcová nuselského domu U Kašny v Siegfriedově ulici zvonit Hynka Tausiga u dveří bytu ve třetím poschodí. Bydlili tu bezdětní manželé: on – nákupčí ve velkém obchodním domě, ona – účetní v kavárně. Hynek Tausig byl u konce svých sil. Správcovou neviděl. Když stoupal po schodech, myslel i na to, že půjde na komisařství a požádá, aby ho laskavě zařadili do příštího transportu. Sám neví, proč to ještě vlastně neudělal. Ale hledal východisko. Přesvědčoval se, že někde musí být nějací dobří známí. Pak přišel na tento dům. Ale vzpomněl si na něj teprve, když procházel Nuslemi. Vyrostl před ním tak náhle, jako by tu nikdy nebyl a najednou se objevil. Ale něco mu hned říkalo, že ty lidi by měl škrtnout jako všechny, na které vzpomínal. Stiskl hnědý bod zvonku. Chrčivý zvuk ještě zní a už má dojem, že by měl odejít, než se otevřou dveře. Kdesi dole se však krčí obava, že pro něho se dveře ani neotevřou. Co řekne? Že jde na zdvořilostní návštěvu? Nebo: „Došla mi sůl.“ Anebo: „Jdu se k vám na skok podívat.“ Tak se to přece říkalo. Napadne ho ještě něco horšího; že nebude mít, co by řekl.

Najednou se objeví mezi dveřmi člověk. Má klidné, šedé oči, trochu vyvalené údivem, který se ho zmocnil. Ne, teď už jeho oči nejsou klidné. Náhle přelétnou hruď malého muže před dveřmi. A ten pochopí; hledají žlutou hvězdu.

Domovnice otírá rámy oken v mezipatře. Hynek Tausig ji vnímá až teď, když nervózně těká po stranách. Nemůže přece mluvit před ní. Ale ví, že šedým očím se bude sotva moci svěřit. Správcová schází dolů. Klape pantoflemi o schody. Někdo si může vyjít jen tak, v pantoflích. Hynka Tausiga se zmocňuje dojem, že nechytí-li se veřejí, upadne. Jak dlouho tu vlastně stojí? Konečně je správcová dole a v domě ticho.

Hledí na bílou vizitku. A člověk, jehož jméno se úhledně krčí v mosazném rámečku, stojí mezi dveřmi – stále beze slova. Čeká a mlčí. V jeho hlavě se odvíjí kolo. Kdyby se zastavilo, vyzval by Hynka Tausiga, aby vstoupil. Chtěl by mu dokonce říci něco vlídného – bez ohledu na to, že ho viděla správcová a že jsou dnes takové návštěvy nebezpečné. Sám dobře vidí, že host potřebuje podepřít. Ale kolo se nezastavuje. Odvíjí s sebou všechno odhodlání, které na něm má být – po schodech, po nichž prve plácavě klapaly pantofle. Roztáčí se stále rychleji. Už je docela prázdné. Co se obnažilo, naplňuje muže ve dveřích hrůzou. Z nitra vyhřezne obraz SA, kteří zbili ženu i jeho za jediný křivý pohled – když v květnu hledali původce atentátu na Heydricha. Muž za dveřmi se teď sám ve svých šedých očích podobá něčemu hrozivě prázdnému.

„Co si přejete?“ řekne.

Hynka Tausiga zamrazí. Už se to dostavilo. Ale možná také, že se na něho nepamatuje. Musí mu říci, že spolu kdysi pracovali. Že mu jednou pomohl, když jeho žena měla přijít do Františkových Lázní. Měl známého lékaře a všechno tenkrát dobře dopadlo. Ale tušil, že tohle přijde. Všechno by bylo lepší než tu teď stát. I olověná kulička do středu čela. Snad ho šedé oči opravdu jen zkoumají. Tak sešel, z knírku má docela nedomrlou štětinku. Má mu sám říci, kdo je a co si přeje? Nejde mu to ze rtů. Řekni to, nutí se, ale jazyk mu dřevění. Něco vychází z bytu, co ho omamuje a bere mu sílu tvárnit slova.

„Jsem Tausig,“ zaúpí. Už je to tedy venku.

„Co si přejete?“ řekne muž. „Nemám kdy.“ Jeho oči toho říkají víc. Odvolávají se na hrůzu, na nebezpečí, na odpovědnost těch, co už prohráli, a na důvody, proč by neměli s sebou strhávat do propasti, v které už jsou sami nebo do níž už padají, nevinné, a rozhodně ne lhostejné, kteří nikomu nic zlého nepřejí, nic nezavinili, ale nemohou si víc dovolit, protože chtějí žít. Taková je doba. Kdo je v neštěstí, měl by alespoň dokázat myslet na ty, které to ještě nepostihlo. Je to povinnost člověka, otázka cti, otázka drzosti nebo ohledu.

Něco zatlačí Hynka Tausiga dolů, srovnává ho to s prachem červených dlaždic. Přijde správcová, setře ho vlhkým hadrem a vyždímá do kbelíku se špinavou vodou. Proč sem chodil? Neměl to dělat. Dveře zaklapnou, muž s šedýma očima, které ztratily klid, zmizí; uzávěr patentního zámku zachrčí jak věc, která dokonale zapadá na své místo. Nikdo se přece dneska nenechá kvůli někomu jinému pověsit. Němci nepotřebují důvody, aby někomu usekli hlavu. Nacisti dvakrát dají přednost zabít někoho bez důvodu, než aby se jen jednou zmýlili. Kdo to sám neví, měl by se radši spláchnout v záchodě anebo spáchat sebevraždu než vydávat cizí lidi do nebezpečí. Snad to jednou bude lepší, zatím ne. Nemá přece smysl uvažovat o tom, co je dobré a co zlé, správné nebo nesprávné anebo dokonce spravedlivé a nespravedlivé. Co rozhoduje, je, aby člověk přežil. Copak nemá každý sám za sebe plné ruce práce, aby to nějak protloukl až do konce? Bohužel, kdo to nedokáže sám, neměl by to svalovat na jiné. A když už někdo musí padnout do jámy, neměl by s sebou strhávat i jiné, nevinné nebo ještě nepostižené. Možná že jsou ještě nepostižení, ale ne nevinní. Jen více či méně lidi na ráně, namočení, vybraní k postihu. Jak to asi je? Jak to není? Hynek Tausig se snadno vžije do kůže druhých. Jak by asi šlapali v jeho botech oni?

Hynek Tausig se dívá přes zábradlí dolů. Zachytí se rukou a sune se po schodech. Znovu má před sebou šedý pohled. Hledal hvězdu. Není tam. Ale stejně zaklapl. Není tam doopravdy? Což je-li taková hvězda, kterou člověk nesundá kapesním nožíčkem?

Ulice ho opřede skličujícím pocitem bezcennosti. Jeho hlava se podobá kotli. Převařuje se v něm něco vyčpělého, co už nikdy nebude mít správnou chuť. Ještě má legitimaci. A víc nic. A lidé chodí, jako by nebyla válka. Pro ně je válka jen marmeládou místo sádla, myslí si, a špatné cigarety; ubohé pivo. Zachraň se, kdo můžeš. Každý sám za sebe. Musí si sednout. Vidí sám sebe; pobíhá ulicemi. Nikde nemají pro takové nic místo. Ale na stanici u sadu nasedne do tramvaje.

Průvodčí nechá muže s popelavou tváří přejet dvakrát napříč městem – od jedné konečné stanice ke druhé. Nabídne mu na otáčce z termosky kávu. „Jen si poslužte,“ zachraptí ledabyle. Hynek Tausig se dívá dost nedůvěřivě. Trochu zmalátněl. Káva? „Díky.“ Nejdřív se napije. Koflík je horký. Jak je to příjemné, moci ho podržet v prstech. Má si lámat hlavu, zda ho chce dárce udat? Koupil si prve lístek? Ne, nekoupil. Jezdil jen tak. Dívá se na klidnou tvář průvodčího; je spíš moudrá než hrubá, ale i něco takového je v ní. Průvodčí. Snad padesátník. Vzbuzuje dojem, jako by srostl se starým červeným vlečným vozem. Moc si jich dříve nevšímal. Člověk u nich nikdy nevěděl, kdy budou vlídní a kdy nevrlí. Ale jak mohl tenhle uhodnout, že on, Hynek Tausig, by si právě teď ze všeho nejvíce posloužil kávou? Udá ho potom? Dopijte. „Děkuju.“ Má vystoupit? Ale kam půjde? Průvodčí se k němu důvěrněji nakloní. Slyší dobře? Říká mu opravdu, aby si sedl do kouta a klidně spal? Má službu až do čtyř ráno. „To už něco vydá, človíčku, je to skoro celá noc.“ „Ano.“ Sedne si. Malátnost ho zmáhá. Chce ho udat? Únava je čím dál těžší. Nebo nechce?

Z hostince vytryskne nápěv. Lidi zpívají. Když mně neotevřeš, otevře mně jiná! Chraptivé mužské hlasy. Přehluší je kola, motor tramvaje.

Průvodčí se zas dívá na usínajícího. Bude to nejspíš jeden z těch, myslí si, o kterých tak řvou pouliční tlampače. Včera odpoledne slyšel jedno hlášení zrovna u nuselských sadů, kde ten člověk nastoupil. Je to jako když se rozprskne obrovská skleněná koule: třesk a táhlé zvuky – za ukrývání byli odsouzeni k smrti. Ne, říká si a chraptivě zahání myšlenky na opatrnost, těmhle lidem je nutné dneska podat ruku. A kdo mu co dokáže? A i kdyby.

A tak sedí Hynek Tausig v koutě vlečného vozu a klímá až do čtyř hodin. Na konečné stanici vystoupí. Dostane dva velké krajíce chleba s marmeládou, termosku s čajem a ještě dva krajíce zabalené do novinového papíru. „Děkuju.“ Ruku mu nepodá. Nechce se zdržovat. Jde pěšky stejnou cestou, po níž jezdí tramvaj číslo devatenáct a kterou projel pětkrát sem a tam.

3

Nazítří je vidět Hynka Tausiga, jak přechází těkavě kolem Veletržního paláce. Stejně nakloněn jako včera, s popelavou tváří o poznání tmavší, šeptá: modrá. Ale smysl tohoto slova už dávno vyčpěl. Mužík se vpíjí zarudlýma očima do betonové krychle s tisícem skleněných očí a s obrovským podbradkem ohrady. Holešovice. Sedmá pražská čtvrť. Kdy by si byl pomyslel, že se kus města stane mostem, po němž lidé, kteří tu nejsou doma, budou odvádět živé kontingenty do předstupně jiného světa, na nádraží Praha-Bubny.

Před chvílí vyšel od holiče. Byl to veselý šťoural. A přece byl rád, když vypadl. Takového rejpala mohou kdykoli přijít sebrat. Pak je konec. Ne, svého časného hosta, který si dal oholit vousek, ačkoli to byl i při nejlepší vůli jen zárodek vousku, lazebník nepovzbudil, i když se mu patrně zdálo, že toho má krajně zapotřebí. Knírek si Hynek Tausig sundal už předtím. Má za to, že teď ho alespoň nikdo nepozná. Ale ví, že je docela pochybné po včerejšku si něco takového namlouvat. Vidí se v duchu, jak vypadal s knírkem. Napomíná se: Knírek přece nejsou vlasy, kterými Dalila zbavila Samsona síly. Ale nemusí si vyčítat, že něco zanedbal.

Přiblíží se těsně k ohradě. Zřetelně slyší ruch skladiště, v němž se Židé shromažďují k odjezdu do ghetta Terezín. Je posedlý jediným přáním: dostat se mezi ně. Být jedním z toho žlutého označkovaného stáda. Připraví se o volnost, budou s ním nakládat podle svého – a to, věděl, nebude nijak příjemné. A přece teď po ničem jiném netouží. Za ohradou je jich tři tisíce. Viděl to hemžení z chodby nejvyššího patra protějšího domu. Představoval si, jak všechno páchne, leží-li tam namačkáni jako slanečci, na slamnících i bez nich, na podlaze posypané pilinami a vystlané slámou. A přesto si přál, aby tam ležel mezi nimi, označen svým číslem. Jméno? Co je mu platné jméno? Stejně už nenosí svoje skutečné jméno. Dostane číslo. Člověk se může schovat za číslo stejně jako za jméno. Kráva, vůl, kůň. Pes, kočka, bílá myš nebo dokonce slepice. Pocítil, co smazává rozdíl mezi jménem a číslem. V cirkuse mají jméno i krysy a činčily. Když se díval, viděl také, jak vojáci bijí při vydávání potravy lidi. Ale nicméně jim záviděl. Měli své vytčené místo. Kéž by s nimi mohl také stát!

Obírá se jediným: jak se tam dostat. Nepochybuje ani trochu, že bude-li uvnitř, zařadí se nějak mezi ostatní. Hledí, jak jednotliví lidé přistupují k ohradě, když je strážník na druhé straně své obcházky, a jak hovoří s někým za skulinami v prknech. Všimne si staré ženy, která stojí přitisknuta k prknům. Mohla s někým mluvit, ale mohla se také jen dívat. Koho tam asi má – manžela nebo syna? Ale jak může být sama venku, napadá ho, jsou-li oni uvnitř? Žena má červené, opuchlé oči. Otírá si tvář kapesníkem. V uslzené tváři vypadá šátek jako zmuchlaná prosba o příměří. Zřejmě se jí ho nedostává. Strážník několikrát přejde kolem. Je spíš zvědavý než horlivý. Slůvkem ji dosud nenapomenul.

Postavil se vedle ní a naslouchá. Nespatřila ho. Upřel se proto k vedlejší škvíře. Hledal, s kým žena hovoří, neviděl však nikoho. Jen hustou masu, tvory povalující se na zemi a označené hvězdami a čísly na zavazadlech. Asi volá všechny najednou, pomyslel si strážce. A tak tomu zřejmě bylo. Neboť dokud ji neodehnal, stále plakala a oslovovala někoho, kdo musel být vtělen v tisícihlavém davu s čísly. Strážník se míjí beze slova s německým četníkem. Vzájemně se vzdalují opačným směrem. Žena předstírá, že je jen chodec, a odchází za strážníkem, dál od německého četníka. Ohrada se zdá venku nahá. Teď se strážník vrací. Hlídá už hodinu sám. Další hodinu. Ohledává z nudy pohledem ohradu. Je vidět, že služba ho nebaví. Přestál už hodinu. Kopne do ohrady, aby zbavil špičku boty bláta.

Tam se potřebuji dostat, hučí sám k sobě Hynek Tausig – nikam jinam než tam. Potí se mu dlaně. Nemá hlad, není unaven. Ví, co chce. Má na co čekat. A čeká. Jakmile se snese šero, všechno se utiší. Českého strážníka vystřídá na noc německý četník. Ale ani četník si nepočíná bedlivěji. Hynek Tausig ohledává kostrbatý hřeben prken. Teď se rozběhnu, říká si, a přeskočím to. Ne, vyškrábe se raději nahoru a přehoupne se dolů na druhou stranu. A třebaže to ve tmě vypadá jednoduše, ví hned, že touto cestou to nedokáže. Jaké to asi je před vchodem? Nu ovšem! Musí to obhlédnout přímo pod dřevěným schodištěm. Spaluje ho nová myšlenka. Prošel by rychle strážemi. Stojí tam líné a nepozorné. Ale to, říká si zase, by znamenalo prostát tu celou noc. Někdo by si ho mohl všimnout. Mohl by také jít rovnou k četníkovi, když je sám, a strčit mu do kapsy nějaké peníze. Ne, ti mají nejspíš všeho dost. A pak – věřil by mu četník? Směl by si dovolit mu nabulíkovat takové báchorky? Co – nechtělo se ti před čtyřmi nedělemi? Tumáš – facku a kulku nádavkem. Ne, usuzuje nakonec, ani to nejde.

Odlepí se od šerých dveří. Někdo se vrací domů. Má ostatně štěstí, že nikdo nešel dřív. Šourá se po parku. Kousek odtud je Stromovka. Sedne si do křoví. Několik hodin tu vydrží. V dřepu, vsedě, chvílemi na bobku, než vymrzne. Listopad se nehodí k jeho pokusům vyváznout, myslí si, i když je to u něho z něčeho, do čeho se člověk nedostává tak docela vlastní vinou. Náhle mu začne překážet všechno, nač si vzpomene. Proč je v takovém postavení? Nejhorší je, je-li člověk vysunut mimo řadu. Je-li někým jiným než ostatní. Přemýšlí: je tady lidstvo, chudí, nejchudší, bohatí, milionáři, Židé a ostatní. Němci a Češi, národy, kasty, třídy, vrstvy a pak on, Hynek Tausig, malá nicka, kterou náhoda vysunula mimo linii. Vidí ji teď před sebou v podobě fronty na jídlo za ohradou, stočenou a zkroucenou, ale neustále na sebe navazující. Každý někam patří. Proč nenastoupil do transportu hned? A tak ho napadne, že nejsnadnější ze všeho by bylo skočit tady nedaleko na komisařství nebo se prostě skulit, takhle promrzlý, do řeky – jak dlouho to pak může trvat? Anebo jednoduše počkat, až půjde parkem strážník, a vystoupit: Pane inspektore, to jsem já, žádný Alfréd Janota a vůbec ne árijec. Docela obyčejný Hynek Tausig. Můžete pro mě udělat tu maličkost a vrazit mě do toho houfu za ohradou? Nebo si mě vezměte s sebou. Buďte tak laskav, to první s tou ohradou bych raději. Pro vás to nic neznamená, řeknete jen, že jste mě tady našel, že patřím do tohoto transportu a ne do toho, který už odjel. Je to pro vás jen několik kroků a pro mne – v této chvíli všechno, čemu se říká život.

Copak nevíš, slyší v duchu odpověď, že Německo znamená pořádek, jako jsou jedna a jedna dvě? Němci si říši nedají narušovat kdejakou nickou. To jen vy jste zmateni a popleteni a chtěli byste – každý sám pro sebe – něco zvláštního. Vzpamatujte se, človíčku. Držet se v řadě, jistě, ale to znamená nikdy nevybočit, ani v nejmenším. Jen jednou vybočíš a jsi z toho už provždy vyřazený. I ten nejpořádnější z vás je nakažen bacilem nepořádku, anarchie, vybočováním z řady. Jste nenapravitelní. Nelze se toho zbavit, dokud se svět nezbaví i posledního z vás. Nikdy se vám nic nelíbí, nic vám není dost dobré. Máte, jen po čem jste volali. Máš, cos chtěl. Co sis zasloužil. Nemá snad – nakonec – každý, co si zaslouží? Jinak by to přece neměl, jinak by ho to nepostihlo.

Možná, říká si v duchu Hynek Tausig. Ale jestli je tohle, co jsem si zasloužil, tak proč? Proč mi to nikdo nemůže vysvětlit a sám si to taky nedokážu vysvětlit? A v duchu dodává, že nic nezní pravděpodobněji a nespravedlněji než odbýt člověka tvrzením, že každý má, co si zaslouží, a vykazuje na pomyslnou adresu: Já přece nechtěl nic měnit, všechno předělávat, nenechat kámen na kameni. Čeká taky, kdy německého četníka vystřídá český strážník.

Ale strážník tu není. Hynek Tausig křehne a v duchu úpěnlivě volá po jitru. Když konečně přijde svítání, počká ještě chvilku a pak se ztěžka narovná. Chrupe mu v kostech. Rozhrne křoví a zmizí v parku. Prochodí pár hodin. Je mu poněkud lépe. Není v ulicích sám. Zajde si na polévku. Už nemá tolik strachu jako první den. Asi si zvykl. Jak říkala babička, člověk si zvykne i na šibenici. Ale obviňuje babičku taky za radu, kterou mu dávala nejčastěji: Polituj každého, i toho, o kom se ti zdá, na první pohled, že si to nezaslouží. Byla mu bližší rada otce: První ze všeho se musíš naučit se bránit. Když se nebudeš bránit, třeba sám, nikdo tě bránit nebude. Snadno se to řekne. Každý si myslí – i ti nejbližší –, že rada je jako maják, který svítí na cestu. Jako by si nakonec nemusel každý poradit sám. Ale zdá se mu, že babička v něčem měla přece pravdu: Hodně lidí si zaslouží politovat, až na to, že jim to ani v nejmenším nepomůže. Kdyby se měl rozhodnout mezi vzdorem a lítostí, nezaváhá ani vteřinu. Bohužel nemá čas ani sílu, aby uvažoval, kdo si zaslouží nebo nezaslouží politovat. To by ho nikam nedovedlo. Nemůže žít sto let za opicema. Dnešek nařizuje člověku jiné věci. Je blízko ohrady. Sní si pěkně polévku, způsobně jako malý chlapec – až do dna. Vydrží s tím až do deseti, pak půjde znovu, ovšem na druhou stranu, a během dne ještě dvakrát. (Jestliže se nějak mezitím nedostane za ohradu!) Olízne poslední lžíci. Ten, kdo vynašel automaty a vodové polévky bez lístků, je přece jen tak trochu jeho člověkem. Jde mu na ruku, pociťuje vděčně, vychází mu vstříc, v téhle době, kdy jsou si lidé tak šeredně vzdáleni. Ne, strach prvního dne už nemá. Je-li člověk unaven, stává se asi otrlejším, nevnímá všechny maličkosti. Vše ho hned nevyleká. Ale – napadá ho vzápětí – může to být správné i naopak. Je spokojen, že má peníze na polévku. Alespoň to.

Dovnitř, jen dovnitř. Dovnitř, říká si neustále. Samo slovo ho ponouká k činu. Slyší hluk za ohradou. Ne, přelézt nemůže. Musí se připlést, až půjde dovnitř nový transport. Ťukne se do čela. Že na to nepřišel dříve! V očích mu svitne ulehčení. A co kdyby se dokonce šel hlásit na Židovskou obec? Povolávají přece do transportu. Ale má-li gestapo i zde své lidi – co potom? A kdyby ne – nemohou mu padnout kolem krku, když je namočil do takové kaše. Někdo přece musel nastoupit místo něho. Ne, neměl to celé riskovat. Proč to vlastně udělal – ze vzdoru? To ne, říká hlas v něm. Ale strach, který má nyní, je ještě o stupeň horší. Ne, neudělá to tedy. Ale co kdyby to všechno obrátil vzhůru nohama? Naopak je to přece také možné. Až ti lidé vyjdou, nějak se k nim přidá.

Ožívá. Už nejde na polévku. Okřála v něm horlivost, jakou míval. Něco mu našeptává, že tohle uvážil dobře. Ohrada se špinavými prkny nabývá světlejší barvy. Teď si musí opatřit hvězdu.

Za několik minut mu náhoda posílá do rukou člověka, který mu ji může dát.

„Promiňte,“ zastaví ho, „opravdu jen na okamžik.“

Starý muž na něho upře černé, zkoumavé oči.

„Oč jde, pane?“

Chtěná věcnost, která se odráží v hlase, je poněkud roztřesená. Je ovšem překvapen neobvyklou žádostí, ale současně uklidněn. Nemýlí se však – černovlasý popelavý člověk před ním asi má opravdu se Židy něco společného. Jistě od něho nechce hvězdu jako unikát. Neboť i to by se mohlo stát. Někde snad byl a vrací se pozdě domů. A co je-li to nějaký provokatér?

„Nač to chcete?“ řekne.

„Ztratil jsem svou,“ odpoví Hynek Tausig, „měl bych potíže.“

Ne, říci to takhle by žádný provokatér nedokázal. Starý pán si rozepne kabát, strhává hvězdu ze saka a klade mu ji do dlaně. Jen má-li u sebe také zavírací špendlík. Ale ano, má – a věnuje mu i ten. „A teď sbohem, milý pane, nemůžeme tu spolu stát donekonečna. Zajděte si tady do průchodu a připněte si ji.“

Poněvadž se to nestane, starý muž odchází a ohlíží se podezíravě, dokud nedojde k rohu. Tam se dá do běhu. Spěchá pryč. Sípavě dýchá.

Mám přece jen trochu štěstí, myslí si Hynek Tausig. Tenhle starý pán byl prvním článkem v řetězu jeho štěstí. A jde téměř spokojeně; v kapse má žlutou hvězdu. Naplňuje ho pocitem, který nevyvolává hvězda, nýbrž tuna dynamitu, a odnímá mu klid. Co když ho teď někdo osloví? Bude-li chtít legitimaci. Jak potom vysvětlí, že má v kapse židovskou hvězdu?

Nesmí nic zkazit. Ty podělanče, vynadá si. Vzpomene si na výklenek. Vzduch, hučí do sebe, je nádherná věc a ty to víš! Od chvíle, kdy pojal nápad přimknout se k těm za ohradou, počíná si přece jen daleko rozumněji. Teď ho sužuje jen hlad. Ale na to nemá kdy. Stojí zas u brány v zšeřelé ulici. Cítí, že se za ohradou něco děje. Hluk neustává ani po západu slunce. Půjdou?

Je téměř jedenáct. Kdyby se vyvádělo do vagonů ještě v noci, byl by u cíle. Myslí na to, co je před ním. Celý se chvěje. Minuty se teď pro něho stávají hodinami, hodiny věkem. Čeká do dvou. Kde je německý četník? Hluk trvá. Ne, do sadů se už nevrátí. Vydrží tu.

Děrami suků vidí probleskovat bledá světla. Dvě a pět minut. Konečně. Brána se otvírá. Na ulici se vyhrne první kolona. Polévá ho horká vlna. Opět se mu roztřese brada. Teď udeřila tvá chvíle, říká si, jdi! Odlepuje se od domu, žlutou hvězdu v kapse. Projde kolem malého průvodu, aby viděl, kdo je hlídá. Už vychází druhý houf. Asi sto lidí. S každou skupinou jde jediný německý četník. Hynek Tausig se k nim rychle blíží. Ozbrojenec něco křičí. Snad ne na něho? Ovšem že na něho. Aby se koukal klidit, nebo že ho šoupne k nim! Četník se řehtá – pěkný vtípek. „Tak hybaj,“ řve bodře a skoro dobrácky; „hybaj, nebo se zapomenu!“ Tenhle národ to tu stejně uvolní pro Německo, myslí si a otáčí hlavu kupředu. Ale jako první jsou na řadě tihle. Hynek Tausig však do kroku nepřidává. Vždyť by to bylo obrovské štěstí, kdyby to ozbrojenec opravdu udělal. Jde stále stejně, i když kousek uhnul. Svírá v kapse hvězdu, v druhé špendlík. Spěšně obejde blok, aby se dostal na opačnou stranu než ozbrojený průvodce. Teď, anebo nikdy. Rozechvělýma rukama si připne hvězdu. Tak, křísí v sobě rozhodnost, která stále někam opadá, a legitimaci do kanálu, kousek odtud. Mříže se zubí do tmy. Ale už tam nedojde včas. Zarazí se. Bleskurychle strhne z prsou žlutý hadřík. Kus látky jde s ním. Ještě dobře, utěšuje se, že má v ruce legitimaci – může ji ukázat. Ale není to třeba. Kroky ho předcházejí, už je to celá postava, jejíž záda zhltne tma. Kolona se blíží. Začíná padat sníh. Vyhrne si límec, hvězdou zakryje vytržené místo v plášti. Četník je stále v čele. Teď skok. Je mezi nimi. Šum. Šepot. Četník se otáčí. „Klid, nebo vás přerazím!“ Asi si myslí: „Je to pravda, že nemají smysl pro pořádek; za žádných okolností; nikdo je to už asi nenaučí. Za to se teď budou škvařit ve vlastní šťávě.“ Hynek Tausig se k nim přimyká ještě těsněji. Pohledem ohledává řadu, k níž se přidal. Kráčí tu starý muž, dvojice manželů a dvě děti. Asi rodina, mihne se mu hlavou. „Dejte mi ten kufr,“ šeptá. Stařec nemůže dál, upadl mu klobouk a houf nečeká. „Dejte mi ten kufr,“ opakuje Hynek Tausig. „Pomůžu vám.“ A: „Musím mít něco v ruce.“ Vždyť nemá ani povolených padesát kilogramů. Ale stařec je taky nemá. „Nebojte se, dejte mi to,“ říká. V duchu spílá a žebrá. „Pane, prosím vás, půjčte mi to zavazadlo, alespoň na chvíli,“ hučí. Jestliže bude žadonit ještě vteřinu, bude pozdě. Jistě, všichni si berou s sebou to nejlepší, proč by to nechávali doma hyenám, které se minutu po jejich odchodu vrhnou na židle, věšáky, noční lampy nebo vytrhávají s obrázky zavěšenými na stěnách i háčky, na nichž visí, a srolují linoleum a seberou koberce dřív, než přijdou zřízenci z Židovské obce, aby to svezli do synagog, z nichž jsou teď sklady a stáje, anebo zřízenci místní pobočky gestapa, než se to rozdělí místním Němcům anebo odveze do říše. Němci to mají jednoduché. To nejlepší, co lidi mají, budou mít u sebe, až se jim to bude, na místě určení, zabavovat. Padesát kilo váhy a co chtějí z toho, co mají povolené, pokud se to vejde do jednoho kufru a jednoho batohu. Nedá se to vymyslet líp. Kdo by nechal doma za sebou peníze, zlato, drahé kamení nebo cenné papíry, pokud je ovšem má? Ale nač potřebuje člověk věci a poklady? Po válce si snadno opatří znovu alespoň to nejnutnější. Co si nikdo nemůže opatřit znovu, je holý život. Holý život, pomyslel si letmo Hynek Tausig, je jako panenství: člověk je má jen jednou. Ano, holý život, o to tu jde. Konečně starý chápe. Podá mu kufr. Přijde četník. „Mluvit je zakázáno!“ Kdo si tu troufá rušit? Nestačí snad, že to jednou nařídil? „Držte huby!“ řve. Manžel ženy, která už neunese batoh, se nabízí, že jí pomůže. „Klid!“ zařve ozbrojenec znovu. Kopne do ženy, její kufr padá ke kraji chodníku. „Dále a rychleji!“ A houf jde o poznání kvapněji. Sněží. Hynek Tausig trne, neboť četník se zastavuje těsně u něho.

Teď se jejich zraky střetnou. On své klopí. Kolik může být tomu chlapci let? Dvacet. A mně? Tisíc proti němu. Křiví ústa. Užuž se chystá vykoktat, že prosí o smilování, že nic nezavinil. Je přece tam, kde ho chtěli mít. Ale popelavou tvář, která to vše křičí naplno, skrývá noc. Hynek Tausig je bledší i temnější než sníh, který probleskuje tmou. Jsou teď v úzké ulici u nádraží. „Kolik vás tu je?“ rozkřikne se ozbrojenec. Tak to přece muselo špatně dopadnout. A takový kousek před cílem. Může tedy vše vyklopit. Ale než se vzmůže na přiznání, než protrhne mlčení, k němuž nutí jeho jazyk křeč, řekne někdo: „Ty děti jsme nepočítali.“ Ano, je to docela možné, míní četník, v říši se za lidi počítají jen dospělí, schopní práce. „Tak kupředu, dobytku,“ zavolá, „kupředu!“ A myslí si: Bože, jsem taky jen člověk! Uši Hynka Tausiga slyší v jeho řevu spásu. Kupředu, dobytku, kupředu. Volání v něm taví a uvolňuje strnulost napětí. Obchází výklenek a strach a křeč z úzkosti a prázdné náměstí. Teď se podruhé narodil. Kdo to asi byl, jenž řekl, že děti se nepočítaly? Hledá v temném houfu člověka, který se zvolna sune vpřed, člověka, který pochopil potřebu chvíle. Druhý článek v řetězu jeho štěstí. Je tedy jedním z řady. Kupředu, dobytku, kupředu! Jak pěkně to zní, když to platí i pro něho.

K ránu naloží Hynka Tausiga do vagonu. Je na vrcholku svého štěstí. Právě jím dosáhl počtu osmdesáti pěti. Plno. Vůz je zaplombován a jako jeden z osmatřiceti odeslán do Terezína. Theresienstadt, město, které daroval Hitler Židům. Stará pevnost, podobně jako stará loď, ještě dobře poslouží novému účelu.

Chrčivý lomoz závory, kterým se později uvolní dveře dobytčáku, znamenají cíl – ghetto. Třebaže je tu jedním ze tří zcela náhodně vybraných, kteří vypadli z přeplněného vagonu, sotva ho otevřely židovské a německé stráže, a které zkopal a zfackoval komandant Mönderling na uvítanou hned na rampě – má nezviklatelný dojem, že třetí článek v řetězu jeho štěstí byl právě ukut. Třetí a nejdůležitější, opakuje si stále znovu, anebo – jak se říká – do třetice všeho dobrého.

4

Večer Hynek Tausig, starší o tisíc let, ulehne. Je to jiný večer než ten, v němž přijel a v němž opadala vlna jeho rozhodnosti. Ví však naprosto jistě, že opět nebude moci dospat, neboť to bude dnes jako včera a zítra jako před týdnem. Opravdu se probudí. Procitne a má před sebou obraz města, protkaný tisíci nitkami. Není to snění a není to pravda, je to jen probuzení. Spí krátce a bdí dlouho. Sní o bdělém stavu, o hranici mezi snem a probuzením. Nemá se čeho přidržet.

Ghetto je vychrtlé na svých osmi hvězdných koncích a nabobtnalé uprostřed jako sopečná vyvřelina. I v temnu cítí Hynek Tausig život sevřený smrtí. Pevnost se podobá přecpanému tělu. Tmavé olověné nebe vidí jediným oknem ve stropě. Je zavěšeno nízko – v ranním šeru hrozí, že spadne. Zahryzává se do země. Prší, prší, u bran se valí těžká mlha.

Konečně je pět hodin. Vstane a oblékne se. Venku, před kasárnami, stojí u stromu krumpáč, pečlivě očištěný od hrášků prachu. Chopí se ho. Nese jej do středu města.

U kostela kope studnu. Jakmile přivře oči, nevidí hlínu. Vtíravě se mu vnucuje jediný kousek obrazu, na němž byl dříve on než město. Sedí na bobku ve Stromovce – vedle louže. Jeho louže. Vypíjí ji do dna. Cítí pachuť špíny na jazyku. Odplivne si. Byl jsi zbabělý, vyčítá si a kope měkkou zemi. Jenom převlíkáš svůj strach do nejrůznějších kabátů, aby vypadal jinak než bázeň. Jednou necháš svůj strach tvářit se jako lítost, podruhé jako rozhodnost, ale když to obrátíš naruby, jako pytel od brambor, vypadne vždycky strach. Máš pro svůj strach nejrůznější klobouky, tváře a škrabošky; chtěl bys, aby se tvářil jako odvaha, anebo aby alespoň vypadal jako statečnost? Asi jako bys chtěl od staré kurvy, aby se tvářila jako nevěsta. Od starého psa, aby běhal rychleji než mladý zajíc; od kolibříka, aby byl silnější než vlk. Chtěl bys od strašáka na poli, aby řval jako lev? Proč tolik uvažuješ o tom, co dělají oni, co je k tomu přivedlo a přivádí, abys jim snad líp rozuměl? Čím víc se jim budeš snažit porozumět, tím silněji tě prostoupí jejich myšlení. Ty a oni jste jako voda a oheň, i když se necítíš ani jako voda, ani jako plamen. Můžeš obstát, jen když budeš – sám pro sebe – svůj oheň, svoje voda. Nesmím s vámi nic mít, oslovuje obrovskou německou říši, jako by to byl člověk, podobný jemu. Ale tak to není. Tolik už taky ví. Je snadné pro stromy přehlídnout les. Každý úder ho nutí prožívat vše ještě jednou, dvakrát, a znovu a zase ještě nanovo. A vzápětí se chlácholí. Co mohl dělat, kdekdo se na něj vykašlal. Hlína je poddajná, lepí se na ocel. Pustí se do čištění.

Navečer si Hynek Tausig vezme kabát se záplatou na prsou; očistí si ruce; jde zpět.

Kasárna, kde bydlí, kryjí tuny černé, měkké země. Kobky jsou pod zemí. Nad nimi a vedle nich se tyčí hradby.

Uloží se na lůžko. Dlouho se převaluje. Ale spánek se k němu zase nedostavuje. Nebojí se snů; leká ho jitro. Pak přece jen krátce usne a jeho ztěžklý, hlučný dech prozrazuje neklid spáče. Tu ho probouzí pronikavý hvizd. Ale pískání nikoho neleká, spíš ruší. Včera jim starší pokoje řekl: „Je nařízeno sčítání. O půl čtvrté vás vzbudím. Do půl páté ať stojíte na dvoře.“ Rozhlédne se. Ano, teď to tedy přišlo. Vyleze z postele. K čemu to může být dobré, hučí sám k sobě. Ale v koutku duše je rád – mezi čtvrtou a pátou přichází nespavost. Navlékne si plášť. Přišel tu ke cti. Sklouzne očima po zašité díře. Vyjde. Ve svrchníku, pomyslil si s nevolí, je vtěleno vše. I to, jak oberscharführerovi Mönderlingovi div na rampě nepolíbil zadek vděčností za to, že ho zfackoval a zkopal za něco docela jiného, než čeho se bál. Ne, je provždy zbaven klidu, těkavý, nemluvný čtyřicetiletý mužík. Zvykli si ho tak brát. K ničemu nic nepoví. Válečné novinky poslouchá jen na půl ucha. „Tak co říkáte, pane Tausig, za půl roku je konec. Možná že dokonce už příští týden. Ale do šesti měsíců rozhodně.“ Co by měl říkat? Slyšel to tu už stokrát. Vždycky zaručeně. A přece, říká si pro sebe, kdyby zde nebyl, kam by byl šel? Starší pokoje na něho volá: „Nikam se mi nezdekujte, Tausig, počkejte tu.“ On za to ručí.

Tak tu stojí. Dívá se vzhůru k valům a ještě výš, k temnu, mezi bodce hradeb a skal a oblohu. Bude zas pršet. Po chvíli vytáhne z kapsy kousek chleba. Pomalu ukusuje. Je jedním z řady. Jestliže zajdou, říká si, zajde s nimi. Ale někde docela na dně jeho bytosti něco křísí nespokojenost.

Dlouze visí noc nad ghettem. Teď se začne její celistvý háv trhat. Vítr nese cáry tmy na západ. Už se spustil déšť. Ale svítání je tu také. Hynek Tausig se opře zády o strom. Odstraňuje si kouskem zápalky zbytky střídky ze zubů. Není to chléb, jsou to piliny, sláma a špatná mouka s vodou. Zevnitř proudí k branám města pestré průvody lidí. Nad hradbami krouží vrány. Krhavé hlasy se nesou k horám. K čemu nám zpívají, myslí si Hynek Tausig a v duchu opakuje po vránách: krá, krrí, krrá.

„Kde je váš starší?“ zaslechne za sebou. „Potřebujeme tucet chlapů, pomáhat nemocným.“

Krrá, krrí. Proč zrovna mne, říká si pro sebe. Ani se neotočí. Copak musí zrovna on spolykat každou špínu, dožírá ho, kterou chtějí v tomto městě sami na sebe vychrstnout? Nechtěl by taky od něj náhodou, aby hrál na foukací harmoniku K Bohu blíž, jako na Titaniku, než se potopil, a ještě k tomu zpíval?

„Je uvnitř,“ řekne neochotně. Pošle pak muže stranou a ukáže mu silného kopáče, který si proměnil úzké lůžko na psací stůl a nyní odškrtává v listinách, počítá a nemůže se dopočítat. Za tyhle lidi ručí – kdyby tu nebyli, říká si Hynek Tausig, dostal by za odměnu kobku ve sklepě komandantury, ne-li rovnou kulku. Proto tu musí být všichni, i on, hučí do posla ze starobince; v duchu ho posílá k ďasu.

Ale staršímu to nejde tak snadno. Konečně, usoudí kopáč po delším handrkování, když mu to onen pán podepíše, může jednoho člověka ze své místnosti uvolnit. Stran dalších nechť si laskavě obejde ostatní ubikace. „Kdo je hotov?“ zeptá se. Někdo to řekne. Hynek Tausig. „Stojí na dvoře.“ Ano, to už posel ví sám.

A tak se Hynek Tausig stane pro tento den – který sliboval odpočinek krumpáči – samaritánem.

Jdou vedle sebe beze slova.

Terezínské uličky, kasárensky jednotvárné, protínají pevnost. „Tak tady to je,“ řekne náhle posel. „Až budete hotov, vraťte se zas ke svým lidem.“ S tím odejde, pln chraptivě nevyslovené úzkosti, že nebude s to dostát se ctí svému poslání. Jsou tu ještě lidi, pro které je čest čest, hanba hanba a povinnost povinnost.

Ale je možná rád, myslí si Hynek Tausig, že shání ostatní a sám pomáhat nemusí. Hned se v něm vynoří námitka, že i tohle mu dá dost námahy, ale už za ním nepohlédne.

Dům, do něhož vejde, zdobí tři v kameni tesaní medvědi. Na nic se nemusí ptát. Lidé s holemi a berlemi snášejí po schodech své druhy, pro něž už takové pomocné prostředky nestačí. Jsou tak staří, že se na první pohled ani nepozná, jsou-li to stařeny nebo starci. Stařenám rostou vousy pod nosem, na tváři a na bradě a starci mají změkčilé, zženštilé tváře a podbradky, i když jsou jinak hubení trvalou podvýživou. A pohled mají starci i stařeny stejně vyděšený. Chtěli by vědět, co je, co bude, co se s nimi stane. Kdo by nechtěl? A napadá ho vzápětí: Kdo by nechtěl? Ledaskdo. Někdy každý a jindy nikdo. Věděl, co se s ním změnilo. Nesmí si dovolit, aby pro maličkosti probděl celé noci. Někdo pláče, drží se zábradlí a nechce uvolnit schody. Křik. „Zabijí nás.“ Hynek Tausig se sem obrátí. Ale někdo mu vyštěkne za uchem: „Proč to neudělají tady?“ To je pravda, pomyslí si. Chce se otočit za hlasem, ale nepříjemný ženský alt ze dvora vykřikuje: „Pro mne měl přijet vozík!“

Nikomu se neohlásí. Svlékne kabát. Pak začne snášet dolů starce. Jeho tvář se pokrývá popelavou barvou, v níž vyráží knírek divného odstínu: ani černý, ani šedý. Také vlasy, které mu co chvíli padají do čela, už nejsou tmavočerné. Nabyly sivé barvy ptačího peří. Skončím taky takhle, ptal se v duchu?

Konečně jsou všichni dole.

Na dvoře, stranou druhých, zabaleni v bílých prostěradlech, leží u zdi dva mrtví. Něco přitahuje zrak Hynka Tausiga právě k nim. Lidé umírají, myslí si, a děti stojí vedle toho. Když je někomu osmdesát let, ví, že už moc života neužije. Čeká na konec a neleká se věcí mezi nebem a zemí. Ví, že jen málo věcí má smysl. Možná nic. Co bylo, není, co bude, přikryje noc, nevyslovitelné nic. Ale tady je to jiné. Nikdo u toho není. Snad ještě oba dva žili, napadne ho, když je prve snášel na dvůr. Teď mají po všem.

Loudavě vyjde na ulici. Obrátí se a padnou mu do očí kamenná zvířata nad vchodem.

Má se teď vracet do kasáren? Necítí ani povinnost k návratu. Ani účast na starci. Účast by ho zbavila síly. Zachraň se, kdo můžeš, jak můžeš. Podobá se kamenným medvědům, kteří budou jediným doprovodem mrtvých. Usoudí nakonec, že bude nejlepší, půjde-li přece jen se starými. Pomůže jim držet se pohromadě.

Vycházejí. Vezou s sebou i oba nebožtíky. V bloku mají za to, že při sčítání musí být všichni. S Němci je lepší si nehrát.

Valí se ven. Mají je spočítat za hradbami na bohušovické louce. Jinam by se nevešli. Ale bylo by snad možné, myslí si Hynek Tausig, provést to v domech a v ulicích. Všechno a všechny převážit, přepočítat a zapsat. Jediná obrovská inventura. Tolik a tolik lidí, tolik a tolik bot, klobouků, tkaniček a prstenů. Náhle zpozoruje, že se odtrhl od těch, kterým chtěl pomoci. Začne tlačit jeden z kočárů, jež svážejí po ránu mrtvé a v poledne chléb. Vedle něho se belhá někdo, jehož tvář je mu povědomá. Kdo to jen může být, láme si hlavu. Není to staroch, kterému tehdy, když se přidružil k transportu, pomáhal s kufrem? Je – nebo – není? Najednou se mu zdá, že všechny tváře, po nichž přejíždí pohledem, jsou stejné.

„Promiňte, nejste z Prahy?“

„Ne. Přijeli jsme z Drážďan.“

„Měl jsem tam známého, obchodníka s deštníky.“

„Byl jsem v Drážďanech rabínem.“

Oba zas tlačí.

Na výpadové silnici se někdo dusí. Neotočí se. Ale měl by se otočit. Jistě, měl by. Učiní to tedy. Ale postižený už sedí na chodníku. Někdo se k němu sklání, takže mu není vidět do obličeje. Ke všemu přichází pozdě, napadne ho. Odtrhne se od kočáru. Musí se starat sám o sebe. Ale je mu nepříjemné kráčet jen volně, nechat se tlačit a strkat proudem. Tehdy průvodčí na té devatenáctce, říká si, mu také pomohl. Neprosil ho, ale že přišel sám, bylo dvojnásob hezké. Na takové věci se nezapomene. A neznal ho. Nikdy se asi neuvidí. Jestliže ještě žije – co asi dělá? Zabořen do myšlenek na průvodčího opře se bezděčně o jiný vůz, na němž leží ženy. „Vodu, vodu!“ Zdvihne zrak. „Počkejte, paní, až na louce,“ řekne. „Tady už voda nikde není.“ A hlasitěji: „Nemáte někdo něco k pití?“ Kdosi mu podá láhev. Přidrží ji u rtů nemocné. Ta pije a oplácí mu vděčným pohledem. Není mu to příjemné, on to přece jen zprostředkoval. Ale pohled stojí za to. „Komu patří ta voda?“ zeptá se zastřeným hlasem. A slyší: „Nechte ji těm lidem.“ Ne, napadne ho, člověk není vždycky úplné zvíře. A myslí i na sebe. Vždycky ne. Strká vůz a opakuje si: Je to pravda, člověk není vždycky zvíře. Opře se teď i rameny a tlačí.

K jedenácté dopoledne jsou na louce.

Hynek Tausig stojí uprostřed. Dívá se na obrovskou, poslušnou masu. Souží ho výčitky. Proč, i přes jeho zbabělost, ho to, co dosud viděl, natolik neotupilo, aby to všechno mohl lhostejně snášet? Kůň dostane ránu bičem, netáhne-li, myslí si; člověk na rány nezapomene. Jsou palčivé, i když modřina dávno zmizí. Tím je to horší. Myslí na svou paměť. Kdy je paměť požehnání nebo povzbuzení, kdy kletba, dno dávné propasti, kde se udržuje, co by člověk viděl raději mrtvé nebo dočista zapomenuté? Nebo je paměť jako strom, na kterém rostou popínavé rostliny a houby a něčemu se daří a něco hnije, obojí současně? Je to obojí, všechno dohromady. Myslí na to, co si rád podrží v paměti a nač co nejdřív zapomene, pokud to dokáže.

Davem probíhá nepostřehnutelný ruch. Cítí to také. Konečně se odhodlá zeptat. Co se děje? Každý desátý? Zvedne udiveně hlavu.

Co s tím? Někdo to šeptem řekne naplno. „Každý desátý půjde ke zdi.“

„Proč?“

„Jen tak.“ Někdo prý chybí. Ať to tedy stojí za to. Každý desátý – připouští Hynek Tausig – to mohu být i já. Ale ty, říká si hned, můžeš být i každý pátý, i každý druhý. Byla by to pěkná podívaná, napadá ho, kdyby těch šedesát tisíc lidí tady na louce začalo utíkat. Sotva by je pochytali. Ale nikdo neutíká. Tak tedy: každý desátý. Žádná paseka, všechno hezky potichoučku. První, druhý, třetí – a desátý! Vystoupit z řady. Tak přece, ulekne se, by musel vystoupit z řady. Člověk to někdy musí udělat volky nevolky. Sousedé se objímají. Jeho neobejme nikdo. Stojí tu, podivný, vychrtlý mužík. Nemá ženu ani děti, nakonec by to sám snesl líp než někdo, komu to číslo roztrhne rodinu. Život – to je tedy i chvíle čekání, nebude-li desátý.

Třeba někoho napadne, aby se přihlásil sám, když nikoho nemá. U žádného stolu nebude chybět. Nikdo pro něj nebude plakat. Přelétne pohledem neznámé tváře. Někdo říká: „Takhle utíkají lidi na volné louky, když přijde zemětřesení v Jižní Americe nebo v Persii.“ Někdo jiný se pokusí o vtip: Takovéhle davy viděl naposled v roce 1934, kdy se hrálo fotbalové mistrovství světa. Byl s manželkou v Římě. Jen málokdo věnuje někdejšímu fotbalovému fanouškovi pozornost. Lidi mluví páté přes deváté, anebo mlčí; obojí vyvěrá ze stejného zdroje: mají strach. Někdo říká: „Nechají nás tady tři dny a tři noci.“ Proč tři dny a tři noci? Tak dlouho se světí smutek za mrtvé při velkém neštěstí. „Kdybyste radši mlčel,“ napomíná ho neznámá žena.

Neví, jak dlouho tu stojí, ale tu esesáci řeknou: „Vy z kraje, odpočítejte se po stu. Udělejte kolony a oddělte je na dva kroky od sebe.“ O střílení se už nemluví. Tak to tedy nebyla pravda.

Zvedne zrak vzhůru. Někde hučí letoun. Dívá se na oblohu: zmodrala, je světlá, snad krásná. Člověk, myslí si, je králem všeho; vylétne výš než ptáci; ale spadne nejníž ze všech tvorů. A myslí na sebe. Zase slyší „Lehnout!“ Proč, myslí si. A lidé hlučí. A tišeji. „To je konec – budou nás bombardovat.“

A Hynek Tausig spíš zvenčí sleduje, jak si všichni opravdu lehají, obrovská, šedesátitisícová masa. Obrací se beze spěchu a vidí: skupinka lidí se modlí; někde se líbají. Vrací se očima k obloze. Měl by si také lehnout? Ale nelehne si. Teď stojí – jediný ze všech. Kdosi ho tahá za nohavice. Najednou se ho zmocní chuť kopnout neznámého do tváře. Letoun už přeletěl. Snad se vrátí, napadá Hynka Tausiga, a shodí pumy. Zmasakrujou je kulomety. Jeho se to netýká. Vystoupil tedy z řady? Ne, toho se leká. Musí držet s houfem, jinak se zas do něčeho dostane, jako tehdy. Ale strach davu se mu protiví. Stojí. Nemám odvahu si lehnout, říká si. A když vidí, jak se druzí zvedají, není mu o nic volněji – ani proto, že si nelehl, ani že zůstal stát.

A tak se stane, že zahlédne dříve než ostatní přijíždět komandanta ghetta Fritze Mönderlinga. Na koni, vyšňořen v parádní uniformě, zamíří k jedinému záchytnému bodu na šedomodré louce. A tím je právě on, Hynek Tausig. Proboha, snad zmizí v davu. Ztratil se mu.

SS si popilují. Mají biče a pušky – za chvíli stojí šedesát tisíc lidí ve skupinkách po stu, snad trochu víc než kostrbatě. Před jezdcem se skupinky rozestupují.

Teď je komandant ghetta uprostřed.

Hynek Tausig až do této chvíle pozoruje, jak se k němu prodírá starší ghetta, téměř souběžně s jezdcem na koni. Starší je podoben jemu, Tausigovi. A ze všech smíšených pocitů vyplouvá na povrch zvědavost. Co se má dít? Je skoro příjemné utopit se v davu. Než si ho někdo nějakou náhodou vyhlédne. Příjemné? Za války člověku zchudne slovník. Z příjemného je nepříjemné.

Konečně starší doběhne.

„Stav k dnešnímu dni, Herr Kommandant,“ hlásí udýchaně a chraptivě, „činí 59 987 sviňských Židů. Schwein-Juden.“

Vypadá to, jako by se hlásil koni. Oči staršího jsou ve výši koňovy tlamy. Školní úloha, odříkaná docela svižně, napadá Hynka Tausiga. Jak se asi starší Rady choval ve škole? Asi taky jako šplhoun. Lidi se nakonec vždycky chovají, jak si počínali ve škole. Hynek Tausig se na zlomek vteřiny vcítí do úlohy staršího Rady. Jak by to asi odříkal sám? Oslovuje vzápětí tu část v sobě, která je tomu blízko, i tu druhou, která se podvědomě vzdaluje.

„Chybějí vám lidé?“ vpadne do hlášení komandant.

Mužíček před koněm je někdejším docentem frankfurtské univerzity. Mlčí. Něco provedl, dostane výprask před celou třídou.

„Důsledky si přičtěte na svůj vrub!“ vyštěkne muž na koni. A odjíždí uličkou, která se vytvořila jeho příjezdem a zůstala uctivě rozevřena.

Jaké důsledky? Nikdo nic neví. Němci nikomu nic neříkají. Zahalili, co mohli, do roušky tajemství, i když to nakonec žádné tajemství není. Jsou bez sebe vlastní tajuplností. Čím tajnější jsou i nejvšednější záležitosti, tím je všechno mnohoznačnější, zlověstnější. Ať si každý domyslí sám.

Esesáci křičí. Ghetto se vrací do valů pevnosti. Hynek Tausig zapadá do proudu. To bylo vše? ptá se. Každý jde na vlastní pěst. Ale on bude zase tlačit. Vpředu už dostihli brány ghetta. Cítí, že se v něm rodí něco, co mu dává pocit návratu. Ale co více se stane, než že se nacpou brlohy? Naplní město mezi hradbami. Tak se cpe nepotřebné haraburdí do bedny – na odpadky. Je to návrat? Dospívá k závěru, že ano; i on je kus haraburdí. Kdyby mohlo haraburdí myslet a cítit, mluvit nebo mlčet jako člověk, byl by taky jeho nejsilnější pocit strach a hned za ním nechuť, ke všemu, i k sobě samému? Mrzutost, nevole, znechucení na adresu všech, i sebe? Přál by si, aby se tak dobře neznal. Aby sám k sobě cítil méně důvěrnosti. Ale zároveň se leká, pak si je cizí. Má pocit, jako by vystoupil sám ze sebe. Má dvě srdce; jedno zanechal za sebou, druhého se drží; dvojí svědomí; dvojí čest; hanbu; povinnost. Něco ho rozdvojilo nebo rozštíplo jako nějakou třísku. Kde se to všechno prostupuje, ti druzí i člověk sám, přátelé i nepřátelé, lidi tady i venku? Kde je naděje, která prý umírá poslední? Kde je hranice, kterou člověk musí překročit, a možná že ani ne, aby se z naděje stala beznaděje? Nebo kdy se z naděje stane iluze? Co je pravda, co je lež? Kdy člověk lže, i když si říká pravdu, a kdy má pravdu, i když si lže?

Nazítří se opět převaluje na lůžku neklidem. Jeho počátek však už začne v půl čtvrté. Ke všemu ještě tohle. Klade si podivnou otázku. Proč se tvé činy, Hynku Tausigu, rozcházejí s tím, po čem touží každý člověk, i ty? Nepodobat se myši, která hledá únik z pasti. Ale celý život, myslí si zase, se podobá kočce, myši a pasti. A on – je přece jen myška; osamocená a malá; a bázlivá. Ale touží po tom opravdu? Není vlastně rád, že není ničím jiným? A napadne ho, kdy se z myši stane krysa, i když o tom nikdo neví, kromě něho.

Než vstane, aby se chopil krumpáče a odešel hloubit studnu u kostela, je rozbit a zemdlen více, než bude večer po dvanácti hodinách nepřetržitého kopání, třebaže je to vychrtlý člověk, jehož váha nepřesahuje pětapadesát kilogramů.

Ano, je takovou myškou, která je bez sebe pomyšlením, není-li nablízku kočka – nebo alespoň past.

5

Jde napříč ghettem.

Ještě pohubl. Těkavé oči jsou hluboko vpadlé, je v nich číhavý, nepěkný lesk. Podobají se membráně. Naučil se zachycovat nejjemnější záchvěvy a vlnění města. Vnímá je podvědomě a bez ustání. Ano, něco se děje. Buď opatrný, Hynku Tausigu, nařizuje si. Něco je ve vzduchu.

K desáté dopolední přirazí těsně k domu Rady starších automobil německé komandantury. Nikdo už nepochybuje o tom, co se chystá. Transport. Neviditelná ústa předají slovo šedesáti tisícům uší. Nikdo neví, co se děje na východě.

Dojde i k němu. Škubne sebou. Snad v tom nebude. Pak zaslechne: „Má se vyklidit půl ghetta. Mají strach z moru a nemocí.“ Ale proč by v transportu neměl být právě on? Nemá tu nikoho, kdo by vytáhl mezi prsty jeho kartičku z archivu evidenčního oddělení, podle něhož se budou transporty sestavovat. A kdyby měl – změnilo by se něco, má-li jet půl ghetta? Už dávno zaujal nepřátelský postoj k veliké pevnosti. Cítí vzdor vůči tomuto městu; nemá rád osmeronásobně zahnutý kamenný zoban, jenž klove do ulic domů; a který dává lidem znát, že kdysi vypadali jinak. Ztratil pachuť pocitu návratu i uvolňující uspokojení, jaké měl tenkrát, když ho zmlátil Mönderling; a jaké měl, když skončilo sčítání.

Prochází mezi valy. Z kouta do kouta. Už je dokončena studna před kostelem. Pracuje teď na stavbě železnice na úseku Terezín–Bohušovice. Dodělal jsi železnici, říká si, pojedeš po ní do Polska. Proč nejde do kasáren a nelehne si? Celou noc stál u pneumatické vrtačky – odstraňoval poslední výčnělek skály. Co vlastně hledá?

Ghetto je těsné. Ale nelze je projít křížem krážem ani za čtyři hodiny. Teď je u kasáren Kavalír. Není tu nic, co by odpovídalo vznešenosti jména. Za mřížemi jsou choromyslní. Někdo zvedá uvnitř pravici k nacistickému pozdravu. Ošetřovatelka sem běží a odvádí ho do kobky. Včerejší židovské veličiny jsou dnešní židovští blázni. Jen doktoři jsou i tady doktory. Ale nedávají jim porce pro těžce pracující jako kopáčům na německých stavbách. Něco nutí Hynka Tausiga k ošklivému smíchu. Jak je ta ženská daleko od toho blázna, myslí si. Vždyť na sebe upozorňuje víc než oni. Ale koho? napadne ho zklamaně. Je – Židy. Copak jemu, Hynku Tausigovi, to může vadit? Tiskne čelo k chladným mřížím. Nechce se mu do kasáren. Vskrytu své duše ví proč. Bojí se, že najde na lůžku povolávací lístek. Nechce se mu na to myslet. Dojde k ženijním kasárnám, z nichž se stala nemocnice. Divné poslání, napadá ho. Uzdravení mohou nastoupit – do transportu. Na konci transportu je zabijou. Důvody se vždycky najdou. A kdyby ne, zabijou je bez důvodu. Je to možná něco tak starého jako člověk: zabíjet bez důvodu. Nebo je to nové jen měřítkem, rozsahem; jak lze porovnat jednotlivý hrob s hromadným hrobem? Hřbitov s polem mrtvých už bez náhrobků? Není dobře na to myslet a je špatné na to nemyslet. Strkat hlavu do písku člověku někdy pomůže, na chvilku, většinou nadlouho ne. Jeho otec se po první válce snažil na ni co nejrychleji zapomenout. Možná že neměl. Nemůže všechno, co ho trápí, svalovat na otce. Je snadné vypočítat otci, co udělal špatně. Otec rychle zapomněl na to zlé v první válce a soustředil se na to, co i ze špatných časů udělalo dobré, aby si zasloužily o nich vesele snít. Možná, že budu jednou taky takový. Už aby to bylo. Na dvorku vedle kasáren se starci modlí. Opírají se o stěnu latríny. V rukou mají bílé lístky a černé modlitební knihy. Rabíni dospěli k názoru, že ghetto je kamennou konzervou. Ne-li více, soudí, zachovají se tu staré náboženské obyčeje. Ale konzerva se mění v muzeum, myslí si Hynek Tausig. Nic živého tu nezůstane. Odpoledne mluvil rabín o tom, čím si přáli změnit svět a proč je to přivedlo sem. Nejdřív chtěli obětovat místo lidí zvířata a potom se místo zabíjení zvířat modlili. Odnětím kousku kůžičky v rozkroku připomenuli každému člověku, proč by měl být skromný, jeden závislý na druhém. Zabijou je i s tím, i za to.

Přidá do kroku. Zase neviditelný bič, který práská u jeho uší. Transport. A někde v pozadí větší dávky bití. A konec. Jiný konec, než který si kreslí chlapci po návratu z práce – že najednou mezi ně přijde soused a řekne: „Tak běžte domů, hlupáci, válka už skončila.“ Ale někde dřímá naděje právě v tohle, i když odsouvají datum prohry německé říše ze dne na den a rok za rokem. Žije i v něm, i když na ni nemyslí, i tehdy, když se snaží v myšlenkách se jí vůbec nedotýkat. Přesto ho taková plachá vidina povzbuzuje. Někde něco čeká. A teď se to přerve.

Čím blíže je ke kasárnám, tím vtíravější je strach, že ho zařadí. Spěchá opět s předkloněnou hlavou. Takové to už někde bylo, Hynku Tausigu, v Praze, mezi výklenkem a Václavským náměstím – neměl by ses zastavit a narovnat páteř? Slyší v duchu chrupat kosti. Ale nezpomalí a neotočí se. Koutky úzkých úst poklesnou. Tvář je temně popelavá, křiví ji divoký úšklebek. Náhle se zastaví, jako by narazil na neviditelnou zeď. Proč tak letí? Aby měl lístek v ruce o dvacet vteřin dříve? Má téměř jistotu, že bílý list leží i na jeho lůžku. Ale copak je jasnovidec? Proč si maluje straky na vrbě? Tu pochopí, že je-li člověk někdy v životě zvířetem, pak to z něho udělal strach. Proč tu trčí jako blbec? Všimne si, že stojí a lidé mu šlapou na nohy. Ano, dělá to strach, ví to každé dítě. Ale on to nevěděl. Nevěděl? Dá se zas na cestu. Bojí se, že bude v transportu? I to přece už prožíval. Ale vzdor poznání, které učinil, převažuje opět bázeň. Myslí už jenom na to, půjde-li s transportem. Něco mu napovídá, že je to jiné. Ne, odmršťuje druhý hlas, je to stejné. On také. V jedenačtyřiceti se člověk nemění. Zůstává stejný. A pro sebe dodá štítivě: zbabělec. Ne, nenarodil se jinak, než aby se třásl o svůj myší živůtek.

Ve tvářích, které míjí, spatřuje sebe. Všichni jsou jednou provždy zbabělci, utěšuje se, nejen on. Třesou se o sebe a skrývají to starostí o jiné. Ale pak si zas říká: i kdybys z toho vypadl, šel bys a pěkně poprosil, aby tě vzali s sebou. I když víš, že tě zabijou? Možná. Proč? Nevím. Myslí na to, proč lidi zabíjejí jeden druhého. Proč si lidi nahánějí strach. Proč lidi zabíjejí lidi – bez důvodu.

Je před kasárnami. Vstoupí. Je v něm zdrženlivost i nespoutanost strachu. Jeho lůžko – je prázdné. Je mu lehčeji. Ach ano, myší život, ale ještě není konec. Nejede. Ztěžka dosedne na postel. Budou zabíjet ty druhé. On ještě není na řadě. Někoho zabijou – bez důvodu, někdo smí ještě žít – bez důvodu. Buď zabijou mě místo někoho jiného, nebo někoho místo mě. Zvyknu si na to, jako jsem přivykl na všechno ostatní? Proboha – kde se to určuje? Už to neplatí, že Německo je v Evropě, Evropa je v Německu. Co ještě platí, co už neplatí?

„Kdy tu s těmi lístky byli?“ zeptá se staršího.

„Sotva jste odešel.“

„A co vy?“

„Já ne, ale moje máma je v tom.“

Kývne hlavou. Cítí, že v pohybu není pravá účast. Staršímu je třicet. Kope na stavbách už od „Ak“ transportu, který tu byl první, spal na betoně, kapalo jim na hlavu a nejvíc se nadřel. Jeho matka jede. Rozdělí je to. Ne, tady nejde nic dohromady. Doma to bylo jiné. Maminka byla vším, měla úctu, vděčnost a tichoučké stáří. Zde ne. Matka půjde a syn bude rád, že zůstane. Za týden pojede transportem za ní a bude si vyčítat, že každý z nich šel zemřít na vlastní vrub.

„Mámě je sedmdesát,“ řekne kopáč. „Nepustím ji samotnou. Jdu se hlásit s ní.“

Jsem dobytek, říká si v duchu Hynek Tausig. Tak to je: někdo je člověk a někdo zvíře. V někom to žije obojí a to jsem já. Ale víc jsem dobytek.

„Myslím, že děláš správně,“ řekne tiše. A po chvíli: „Taky bych to udělal.“ Ale tentokrát je si jist, že by to opravdu udělal. Teď nelže. Je však rád, že to nemusí udělat, a vychází zase ven.

Je večer. Vrací se. Světnice je jiná než včera. Podobá se vojenskému táboru. Chlapci si balí svých pět švestek. Není tu ponurost první chvíle. Někdo dokonce hraje na mandolínu. Rozhlédne se. Padne očima na kopáče a jde mu pomoci. Pak sousedovi. Neřekne přitom ani slovo. Hotovo.

„Hoši, zhasínáme,“ volá kopáč.

Jde se spát.

Ale Hynek Tausig neusne. Pořád myslí na tohle. Že v člověku je toho moc, i zvíře, ale že záleží na něm, co si vybere. Snad se ho na to po válce nikdo nebude ptát. A nebude muset nikomu odpovídat na otázku: byls, chlapečku, hodně bázlivý, nebo jsi na všechno kašlal? Po válce, dočká-li se, bude jiný život. Nikdo nic nebude vědět, ani o sobě, ani o druhém. Dá se žít i bez toho, jako se žilo dříve. Všechno půjde jako na drátku. Dobrý den a na shledanou. Bez nadávek a bez kopanců. Ne, nikdy nepočítal s tím, že by provedl ve svém životě revoluci. V jeho letech to není žádoucí. Ale spánek odchází s postupující nocí. Palčivé myšlenky ho přibíjejí k lůžku. Cítí ostrý pach lidských těl. Už jistě neusne. Tak co, Hynku Tausigu, hezky způsobně to všechno proděláš – pomůžeš kamarádům k vlaku. A připleteš-li se na rampě pod botu, nebo dokonce do vagonu, ani nemukneš. Ne, už neusne a ležet je mu taky těžké. Vstane. Obleče si kabát. Odejde k východu. Ven nesmí, ale dívat se ze dveří snad může.

Jasná noc. Hedvábná modř nebes je poseta září vzdálených démantů. Když jsi byl malý, Hynku Tausigu, připadalo ti všechno jako hvězdy – čisté a krásné. Co se z člověka stane? Nemůže se odtrhnout. Hodiny. Hodiny. Člověk. Zabíjení. Osud. Co může a co nemůže. Proč? Němci. Ti druzí. Země. Co čeká jednoho člověka, co čeká celé pokolení. Bude to z hlediska lidí, kteří se teprve narodí, vypadat jako zatmění? Co se dá změnit? Kolik se toho smí nebo musí odpustit. Jak si podá minulost ruce s budoucností? Nebo budou mít tolik co dělat, aby slepili svět zase dohromady, že ani nebudou chtít, nejenom že nebudou mít energii na to myslet?

Ráno odjede transport. Kde není vítání, není loučení.

Popelavý mužík se nehýbá z místa. Ruce v kapsách, brada na prsou.

Opět přichází večer a s večerem noc. Ne, nepůjde spát. Zůstane u východu. Dnes to bude jiné.

U jeho nohou leží ghetto. Zvláštní vězení, myslí si malátně. Každý kousek člověka je tu uvězněn zvlášť – rozbit na kousky. Tak – odjel jeden transport. Zbývá neviditelná lhůta pro druhý. Všechno začne znovu. Než je zabijou všechny – do posledního. Chtěl by být poslední člověk na světě? Proč se právě toho nemůže zbavit, jako by ho něco svrbělo, na těle i na duši? Nikdo se mě neptá. Nikdo se přece nikoho na nic neptá. Ale moje otázky mě nenechávají na pokoji – někdy ani vteřinu. Zní to v něm jak ozvěna: moje otázky. Co se stane? Co se mnou udělají? Co bude? Co ještě můžu udělat?

Někdo k němu volá: „Člověče, nečum tam, zejtra budeš slabounkej jako moucha.“

Je mu náhle chladno. Zahalí se těsněji do kabátu. Zapomene odpovědět. Je v něm jeho otázka: Co můžu udělat? Co udělám? Je to ozvěna otázky, která je zdrojem strachu, co udělají oni?

Za chvíli se vrátí. Shýbne se pod lůžko. Má tu kufr, který si vypůjčil. Odtrhne papír. Pak vytáhne průkaz Alfréda Janoty. Zdá se mu pojednou, že člověk toho jména někde opravdu žije. Musí ho najít. Odevzdat mu jeho život. Člověk by neměl být jako ovce. Neměl by se nechat zastrašit a zmást otázkami ani se nechat zabít bez důvodu. Ale jak?

Zvolna zastrčí legitimaci do kapsy. Nějaké peníze mu ještě zbyly. Svět se mu náhle zdá velký a volný. Ale to je klam, každý si musí vyhledat docela úzkou uličku. Svou uličku. A jít tudy a neuhnout. Stačí to jednou udělat a už se nenarovná. Bude zase jako ovečka, na kterou stačí zaštěkat, aby se přidala k stádu. Na severozápad, kde jsou hory, nemůže. Tam je Německo. A na jih? Ne, nesmí si připouštět žádné pochybnosti, jinak to nikdy neprovede. Jde zase ke vchodu. V zádech cítí chrápání, plesnivinu potu a vydýchaného vzduchu. Stojí. Dívá se na oblohu. Mračna jsou hustá a šerá. Nebe je bez hvězd. Nedám se přece dobrovolně zabít, když nechci. Jestliže mě zabijou, bude to proti mé vůli. Jen proti mé vůli. Není to snad pořád, navzdory tomu, co Němci říkají, můj život? Ale hned si odpoví: Není. Ano a ne. A mluví k sobě dál. Jen nedobrovolně. Myslí na zkazku o Samsonovi. Usměje se sám sobě, vzápětí. Jedno je v mých rukou: Dát se zabít, jen když to už bude muset být. Otřese se, proběhne mu mráz po zádech. Když, odepře jim alespoň, aby to bylo bez důvodu. Aby to měli tak snadné. Je to směšné? A co?

Pohled na hodinky. Několik minut po dvanácté. Poohlédne se. Všichni už spí. Neměl by zůstat? Snad nebude ani v příštím transportu. Je skryt v houfu. Jen se teď neukvapit. Ozvěna posledního slova nedoznívá. Ne, jen se nezarazit, nejít se svléknout a nevlézt nazpátek do postele, jako zbabělá myš. Do rána by ušel alespoň dvacet kilometrů. Ale zítra, kdyby šel nyní spát, by měl více sil. Má strach. Uklidni se, nakazuje si, uklidni se. A: nelži si! Brada se mu chvěje. Mohou ho chytit. Ale není už chycen teď, v této chvíli, když si to myslí? Tak to bylo tehdy v Praze. Nemusel hledat díru v ohradě. Mohl vlézt do nějakého prázdného vagonu na nádraží a dostat se daleko od města. A potom – ne, nesmí si lhát. Může – musí to udělat – i když má strach. Dá se to udělat – musí – i se strachem.

Ještě okamžik stojí. Pak se odlepí od východu. Ale nevrací se dovnitř. O malou chvíli později, kryt nocí, zastavil se Hynek Tausig na severním valu ghetta. Zachytil se větve vysoké třešně, jejíž tenký kmen vyrůstal asi dva metry od červených srázů bašt. Dost neobratně se spouštěl dolů. Měl přece jenom ještě strach a ten mu vadil. Odřel si o kůru stromu tvář a kabát i ruce. Ale konečně pocítil pod sebou vlhkou, tvárnou zemi. Podíval se vzhůru. Odcházím, hučel. Znělo to v něm uvnitř, jako kdyby se teprve přesvědčoval.

A pak, poněkud předkloněn, proběhl nocí a blátem kolem četnické stanice.

Růžová ulice

1

Letní dech vane ghettem.

Alžbětu Feinerovou, zvanou krátce jen teta, vynesl na třídu „L“, k výšinám vetešnického krámku. Dříve, jak mohl každý vidět už na rohu u kasáren, jmenovala se ulice Růžová – nebyla třídou, neboť ani toto město nebylo ghettem; a stejně tak holírna U Slunce, zrušená dávno před začátkem války, sotva mohla být výprodejem haraburdí.

Hvězdná pevnost se krášlila. Budova německé komandantury, kde čekali návštěvu ze Švýcar, byla nabílena téměř stejně jako ostatní domy ghetta. Stařeny pod lešením drhly chodníky a v hlíně kamenných kašen se objevily skutečné růže.

Dveřím krámku, kdysi dřevěným, chyběly skleněné tabule. Alžběta Feinerová zakryla otvory hnědavým mastným papírem, který vypadal jako napjatá oslí kůže. Sledovala zvnitřku průsvitnou hru stínů a hlav, které se míhaly kolem. Víc neviděla.

Od rána, které bylo parné a dusilo, oznamovala příchozím, že nemá na skladě opravdu nic užitečného. Poněkud skřípavý hlas, v němž spojovala vlídnost i podráždění, naznačoval, že vetešnictví, jež spravuje bez vlastního přičinění, není o nic menší šalbou než růže i honosná hlavní třída „L“.

Alžběta Feinerová měla pohublou, trochu protáhlou tvář a velké žluté zuby v přísných ústech. Pod obloukem hranatého, žilnatého čela těkaly pátravě černé oči. Orlí nos trčel odbojně do světa a brada, řídce porostlá šedivými chloupky, bázlivě ustupovala ke krku.

Ve chvíli, kdy se otevřely dveře, poklesla nepěkná hlava staré ženy skoro až na prsa.

„Dobrý den, paní Feinerová,“ ozvalo se do chvění papíru. Veřeje podvakrát zaúpěly.

Muž, který vstoupil a smekl obřadně klobouk, i v létě stažený hluboko do čela, pokládal zvolna na dřevo pultu dvě vařené brambory.

„Snad se vám budou hodit,“ řekl.

„Ale, pane Spiegel,“ namítla Alžběta Feinerová, „jak k tomu přijdu?“

Staroch s váhavými rozpaky přivřel oči: „Milá paní Feinerová, na to by se mohl vlastně ptát každý. Ale koho?“

Jeho rty, kdysi masité, srážel nyní bronzově nafialovělý povlak chudokrevnosti do malých, zběhlých pahrbků úsměvu, který byl chlapecky mírný.

„Už se asi nepolepšíte,“ řekla Alžběta Feinerová.

„To ne,“ přisvědčil starý.

Ráda by mu pohladila jeho žilnatou dlaň. Ale zeptala se téměř neúčastně: „Nepotřebujete něco?“

„Děkuju.“

Styděl se za svůj zastřený hlas. Měl by hned odejít, pomyslel si, přišel stejně jen na skok.

„Už poběžím…“

„Sbohem, pane Spiegel.“

Známý zvuk dveří. Ohnutá záda zmizela za mastným papírem. Ticho. Alžběta Feinerová nahradila ozvěnu pozdravu jinými slovy, která i v duchu zněla daleko přívětivěji. Přála si brzké shledání, jako pokaždé, když Joachim Spiegel přišel, a současně o tom pochybovala. Tak chytře, pomyslela si, dovedl přejít od drobné věci k velikým, jimž ona nerozuměla.

Stíny se zostřily. Slunce plulo po nachovém moři na druhý konec pevnosti. Jakmile překročilo béžový arkýř domu naproti, bylo poledne. Když zmizelo za skálou s ohnutým zobcem, den končil. Kdyby slunce bylo přátelštější, myslela si Alžběta Feinerová, zůstávalo by na obloze déle. Nebe by plulo rychleji. Ale kdo ví, co by bylo lepší.

Vzala si k sobě účetní knihu. Nic neprodala. Ale i nic se musí zapsat. Říše je veliká a přísná. Napadlo ji, že kdyby se tisíc takových Alžbět rozhodlo pro nepořádek v knihách, sotva by se mohla vést válka tak dlouho. Pak mávla rukou. Je to hloupost. Odsunula zemáky, do jejichž slupek byla vtělena představa laskavého staříka, a uchopila do prstů modrobílou tužku.

Ale i tak postřehla, že se mastný papír u vchodu znovu zatměl. Dveře se zprudka otevřely. Zvenku, a to slyšela jasně a suše, do nich někdo kopl. Papír se utrhl, padal volně do ulice. Do krámku se opět vhrnulo světlo. Spatřila zelenošedou uniformu a brunátnou tvář důstojníka Mořice Herze.

Dovnitř vrazil s křikem: „Ty stará židovská kurvo! Kdo bude zdravit?“

Dvěma dlouhými kroky byl u ní a vyťal jí políček.

Houpavým krokem se vkolébal do krámu i Werner Binde, řidič z komandantury.

Důstojník, jak se na okamžik zdálo, ze sebe vydal políčkem vše, co v něm bouřilo, a teď jako by nevěděl, co dělat a říkat. Jeho pohled začal bloudit. Nakonec utkvěl na dřevěné oblýskané desce pultu.

„Obchodní knihy!“ procedil v zubech. „Nebo chceš další léčebnou kůru?“

Shledal, že by bylo pokořující dát židovské stařeně možnost, aby se dívala – jakkoli krátce – na nerozhodnost německého důstojníka. Spatřil odraz tváře a brady a čela v odlesku svých černých holínek. Odraz se ztratil, když se rozkročil.

Alžběta Feinerová vnímala jen jeho hrozivý pohled.

„Kde je tvůj muž?“ zeptal se.

„Zemřel,“ odpověděla.

„Jak to?“

Pokrčila rameny.

„Kde?“

„Tady.“

„Jak? Na co?“

„Smutkem,“ řekla.

Ale to už Herz nesnesl.

„Do kouta,“ zařval.

Lekla se natolik, že opomněla vykonat, co žádal. Neměla nejmenší tušení, proč právě ona dostala tuto návštěvu. Neboť nemohla vědět, že přibližně ve chvíli, kdy vážila, zda by se Joachim Spiegel mohl stát jejím druhem ve stáří a smrti, zavolal si Herze novopečený komandant pevnosti Heinz Albert Ritsche. Někdo mu hlásil, že viděl někoho v ghettě kouřit. Jak si to první důstojník zodpoví?

„Do kouta, židovice!“ křičel Herz, popuzen její netečností. „A to hned a hezky rychle!“ Chtěla mu snad říct, že tu lidi umírají smutkem? Nejen, že je to na východě přejde; přejde je to už tady. Nedá jim na smutek čas. Nebudou mít na smutek ani pomyšlení.

Werner Binde se díval před sebe se studeným zájmem, s jakým už prve přelétl přihrádky vetešnictví. Kdyby ho Herz nevyzval, aby šel s ním, možná že by byl docela zůstal i ve voze. Přenášel váhu těla z nohy na nohu a lhostejně se pohupoval. Co odešel starý komandant Wolf Seidl a přišel nový, aniž by Berlín jmenoval někoho z těch, kteří tu sloužili déle, podobala se komandantura rozjitřenému vosímu hnízdu. Každý se snažil zaujmout nejvýhodnější postavení. Staré sympatie se rozklížily a s novými důstojníci nespěchali. Očichávali Ritscheho. A Binde prve slyšel, jak velitel Herzovi vynadal. Stařena, k níž se Herz přišel vyzuřit, ho odpuzovala svou ošklivostí. Kdyby to neodnesla ona, uvažoval, vypil si to někdo jiný. Ale to všechno se v Bindeho tváři neobráželo ani stínem. Vypadalo to naopak, jako by jen pohledem třídil omšelé věci na dřevěných poličkách, jestli by se mu mohly hodit či nikoli.

Když se na něj Herz znenadání úkosem obrátil, zarazil se Binde jen nepatrně. Srazil hlučně podpatky a řekl, co mu slina přinesla na jazyk: „Nemám v chladiči vodu, pane. Mám si ji opatřit?“

„Zůstaňte tady,“ řekl Herz a sykl: „Troubo.“

Ani ho nenapadlo, že Bindemu křivdí, protože mu předtím řekl, že dnes vůz nebude potřebovat. Ale nepomyslel na to ani Binde, jak se zdálo z jeho lhostejných, chladných a rybích očí.

Nato se Herz obrátil k Alžbětě Feinerové. Zvedl ruku a pěstí, jejíž obrysy zdůrazňovala napjatá kůže jelenicové rukavice, jí zahrozil přímo před nosem.

Jak odporná skoba, pomyslel si a řekl: „My už vám tu rebelii z palic vyženem. A ty, stará prašivá kryso vousatá, to hned poznáš.“ Obrátil se k Bindemu: „Je to v nich.“ Nemusel říkat, co má na mysli.

Její údiv byl vepsán do vrásčité, žilnaté a hranaté tváře a v očích, jež na něj upřela. Proč přišli zrovna sem?

„Jen se netvař jako neviňátko,“ odkryl Herz její myšlenky. „Všichni máte něco na svědomí. Myslíte si, že do vás nevidíme?“

„Opravdu o ničem nevím, pane…,“ řekla.

„Drž hubu,“ sykl na ni z pozadí krámku Werner Binde.

Ale Alžběta Feinerová sama litovala, že to řekla.

Herz náhle změnil způsob řeči: „Nezdá se ti, Sárinko, že máš malou tržbu?“ Řekl to sladce a lísavě. Umírají smutkem? Najdou si ve všem to nejlepší. To jim zarazí. Umírají smutkem a kouří. Poučí je osobně, zač je toho loket.

A Werner Binde se díval, jak Herz vytahuje z dobře vyleštěné černé holínky rákos, na jehož koženém konci matně svítila olověná kulička, a jak to dělal pomalu, téměř nepozorovaně, aby to stará žena neviděla.

Alžběta Feinerová stála doposud nepohnutě, zcela v rohu krámku, kde z kulaté dřevěné tyče splývaly dolů kněžské haveloky a hedvábné modlitební šaty v ponurém černobílém řasení. Tu a tam zavlály, jak se jich dotkl vítr nebo dech obou mužů, a cítila je docela blízko obličeje. Přivírala oči a vdechovala jejich prudkou a čpavou naftalínovou vůni. Ale neodvažovala se pozvednout dlaň a odsunout je.

„Sem!“ ozval se důstojník.

Pomalu se vracela a nechávala za sebou zvlněné řízy.

„Otoč se!“ poručil ji dále Herz.

Alžběta Feinerová, jejíž brada bázlivě poklesla až na prsa, přelétla nejistýma očima Herzovu brunátnou tvář, kořen jeho červeného nosu a studený zrak Wernera Bindeho, z jehož hlubin, jak se jí zdálo, vyšlehl němý nesouhlas.

Bindemu skutečně připadalo směšné, že Herz stařeně tykal. Stále se opíral o regál a ohledával staré hadry. Ne, nic se mu odtud nehodí, naznačovala jeho ústa s poněkud zdviženým levým koutkem. Ale tyto jiskry brzy pohasly. Herz sňal čapku z hlavy a s přehnanou pečlivostí ji odkládal na věšák. Co mělo začít, začínalo, a Bindemu oči zchladly jako prve.

Herz žďuchl loktem do Alžběty Feinerové. Pod hladinou zuřivosti byla mezera klidu. A právě v této mezeře nacházel vysvětlení i podnět toho, co chtěl vykonat a co působilo navenek tak živelně, že se Alžběta Feinerová zachvěla o život. Neboť oči, do nichž hleděla, a tvář, která se pokryla studenou brunátnou nehybností, byly živoucí podobou smrti.

Herz odtáhl štítivě paži. Postava před ním nebyla ženou – byla to vtělená výtka Ritscheova. Byl postaven před úkol smazat, co pokálelo jeho vojáckého ducha.

Neřekl už ani slovo; ale když po jediném žďuchnutí přepadla tahle stará, smradlavá žiďárna přes pult, tak jak si přál, aby se stalo, neubránil se hlučnému veselému pošklebku.

Binde teď neodpověděl, třebaže věděl, že zdvořilost to od něho žádá. Ze všeho nejvíc myslel na to, jak se události tohoto odpůldne podobají kuželkám, jež srážejí jedna druhou, ačkoli koule zasáhla jedinou z nich. Ješitný pavouk Herz vynadal jemu, protože ho napadlo říci, že nemá v chladiči vodu (a ve skutečnosti mohl stejně plácnout, že nemá benzin), a to jen proto, že prve dostal sám vynadáno. Proč? Protože někdo v pevnosti kouřil, a možná ani nekouřil. Snad se to někomu jen zdálo. A nyní padá zúčtování na hlavu stařeny, jejíž dny jsou beztak sečteny. A hned Bindeho napadlo, zároveň s tichem, jež zavládlo v doznění Herzova smíchu, že když ho teď nechá dokončit jeho výstup, aniž by sám také přiložil ruku k dílu, vrazí mu to Herz do nosu, až se mu to bude nejmíň hodit. Proto i on teď odpověděl zpožděným, nakyslým úšklebkem.

Ale koutky Herzových úst byly už jen zkřiveny. Hladina jeho nálady se vzdula do bouřlivé vlny, mezera klidu utonula. Duch jeho smíchu byl už jinde; převtělil se v čin.

Herz kopl do bezvládných nohou, obutých v staromódních přezůvkách s přezkami. Napadlo ho, že tady to není jako v Rusku; tihle smraďoši čekají, až se člověku uráčí do nich kopnout.

Alžběta Feinerová ležela skrčená na dřevěné přepážce, která jí zarývala svou tupou hranu do břicha. Měla zavřené oči. Cítila celou dobu, jak jí proudí krev do hlavy. Ale nebyla to hlava, byl to naduřelý sud, docela prázdný. V sudu nebyla mdloba, ale ta se dostaví, jakmile ho zaleje krví. I zavřenýma očima viděla Joachima Spiegla; opět se objevil a přinesl zemáky. Tu ji napadlo něco neuvěřitelně hloupého, že všichni tři, celý ten přelud pohřebního průvodu, Joachim Spiegel i oba vojáci, kteří sem teď přišli, jsou z jedné země. Kdo by si to byl pomyslil ještě před chvílí. Dobře, že si nevšimli brambor. Nejsou přece pouhou škrobovou koulí s kouskem vitaminů, tají v sobě vlídnost i sebeobětování. A tyto úvahy, odbývající se téměř už na stropě vědomí, které zaplavovala mdloba, způsobily, že myslela jen na rány. Teprve když důstojník ztratil příčetnost a bil tak, aby musela křičet, vzdala se všech myšlenek. Ale to už byla tak daleko, že ze sebe nevydala ani hlásky.

Bylo půl šesté a Herz zastrčil svůj bičík. Tahle, myslel si a díval se na záda Alžběty Feinerové, má dost, i když nechtěla ani pípnout.

„Tak co říkáte, Binde,“ řekl se znavenou spokojeností a sundával si rukavice, „dobrá práce, ne?“

„Dobrá, pane…,“ odpověděl Binde.

Prudkým pohybem rozrazil Herz dveře a stanul na prahu. Pyšně, s namodrale brunátnou tváří, prostoupenou krví a pokrytou potem, rozhlížel se po třídě „L“. Dnes, napadlo ho, si o něm bude ghetto povídat. A pýcha, již pociťoval, se rázem znásobila.

Za ním vyšel Werner Binde.

Ale Alžběta Feinerová ještě nevěděla, že je sama. Ležela na pultě tak nešikovně, že nemohla spadnout. Polykala slzy a teprve pak se jí podařilo omdlít.

2

„Je už půl šesté, Binde, necháme si také něco na zítra,“ řekl Herz v autě.

„Přejete si jet na komandanturu, nebo vás mám zavézt domů?“ zeptal se Binde.

„Nemáte rád box?“ odpověděl Herz z jiného konce. „Pamatujete Schmelinga, jeho nejlepší zápasy?“ Na stařenu už nemyslel. A napadlo ho také, že z matčiny strany byl v rodině strýc Helmuth Rinde či Binde nebo tak nějak. Cítil se velmi dobře. Pak dodal: „Domů.“

Řidič kývl. Jestli má rád box? To přece nebyl box. To byl výprask, dost nicotný. Dobrá, myslel si, dali všechny Židy na jedno smetiště. Tak ať si tam shnijí, ale sami. Opakoval si v duchu radu, kterou dostal už hodně dávno, od svého staršího bratra: Nikdy se neohlížej, vždycky se dívej dopředu, ničeho nelituj. Co bratr zmeškal, je moje dnešní pravidlo, myslel si Binde. Neříkal mu už Herz alespoň pětkrát svou zásadu, že nevěřit je lepší? Nejlepší je vyslechnout si všechny rady a poradit si sám.

„Binde,“ řekl Herz vesele. „Víte, co nevíte? Jsme možná příbuzní.“

Jeho špatná nálada, jak Binde věděl, zůstala ve městě, v němž ze sebe setřásl tíži nadávek, které mu uštědřil novopečený.

„Jak to?“ otázal se. „Jmenujete se Herz a já Binde, pocházíte z Hamburku a já z Berlína.“

„Máte dnes večer volno?“ začal Herz znovu odjinud.

„Myslím, že ano,“ odpověděl Binde.

„Povečeřte u nás,“ řekl Herz a z jeho hlasu znělo uspokojení; nepochyboval, že o tom, jak židovici spořádal, se komandant doví z hlášení židovského staršího. Tak její pan manžel umřel smutkem. To dá k lepšímu v kasinu a v Kameradschaftsheimu. Na co tak všechno Židi umírají.

„Děkuji,“ řekl Binde.

Ale z odpovědi Herz nepoznal, zda Binde vlastně přijal, či odmítl.

Werner Binde studeně sledoval silnici a cítil, jak si ho Herz prohlíží. Jednou tak jeli spolu do Berlína, když Herz zastupoval Wolfa Seidla. Herz mu se smíchem říkal, že se dívá jako ryba. Tehdy poprvé pocítil odpor. Soustředil se opravdu někdy na věci tak úporně, že se zdálo, jako by za tupým nízkým čelem ustalo vnitřní víření. A teď bylo v omezeném kruhu těžkopádného myšlení Wernera Bindeho neočekávané pozvání.

„Důležité je vždycky vybrat si nejvhodnější den, kdy pro vás pracují hvězdy, Binde.“

Herz se díval na jeho nehybný profil. Svého času byl Herz rád, když mu přidělili Bindeho, nejlepšího řidiče na komandantuře. Bylo to malé vyznamenání. Binde nebyl příliš oblíben; po straně mu přezdívali kedlubna, protože měl nízkou, sraženou hlavu; ale nebyl ani neoblíben. V papírech měl psáno, že jeho spolehlivé řidičské umění sloužilo v koncentračním táboře v Buchenwaldu generálu SS Eriku von Stumpke a později pak vedoucímu říšské Zimní pomoci pro Německo-jih princi Oswaldu Trautenfelderovi. Byl propuštěn ze služeb Buchenwaldu na vlastní žádost a zpočátku, jak si na to Herz dobře pamatoval, to zavdávalo podnět k nejrůznějším dohadům. Snad, jak si teď myslel, to byly věci opravdu veskrze osobní. Ale něco tu přece jen mírně páchlo. Mluvilo se o tom, i když nastoupil Ritsche. Ale právě ten řekl: „Tábor jako tábor.“ A dohady utichly.

Za chvíli stáli u žluté vilky. Herzova žena, Rosemarie Ilse, otylá pětačtyřicátnice s bílou pletí, světle modrýma, vodnatýma očima a hlavou, která seděla přímo na tučných oválech ramen, jako by neměla krk, už čekala u branky před zahrádkou.

„Mořici,“ volala, „konečně jsi tady! Ach, také pan Binde… jmenujete se přece Binde, že ano?“

Řidič přisvědčil.

„Jistě jste unaveni…,“ pokračovala Rosemarie Ilse. „Pojďte přece dál.“

U vrátek se jim postavil do cesty osmiletý Adolfek a zařval na otce:

„Heil Hitler!“

Herz ho pohladil po vlasech. Ale maličký se uraženě odtáhl.

„Heil Hitler, tati! řekl jsem to, a tys mi neodpověděl.“

„Nu tak, Heil Hitler…“

Ale malý se kabonil. Nebylo to jako včera, kdy otce potěšil, aniž dost dobře chápal, proč to v něm vyvolalo takový ohlas, protože se jen zeptal: „Tati, jak dlouho žijí krysy?“ (Herz právě přesvědčoval tchyni, že narodit se z židovské matky je jako jed, který pronikne do krve.)

„Binde s námi dnes povečeří,“ řekl Herz.

To bylo ovšem víc, než Rosemarie Ilse čekala. Snad nezve Mořic poddůstojníky do svého bytu? Chtěla Bindemu jen podat sklenku – je také Němec. V této nepřátelské zemi, a tolik přece věděla také, musí držet spolu. Ale povečeřet? Udiveně se dívala na manžela. Jediný posunek jeho brunátné tváře ji zkrotil.

Binde to neviděl. Tak možná příbuzní. Za jaký konec to uchopit? Usadili se v salonku.

K Herzovi tady přicupitala jeho pětiletá dcerka. Byla způsobnější než bratr a počkala na otce zde. Vzal ji do náruče a laskal a líbal. Jmenovala se po babičce a po mamince Rosemarie a po tchyni Hilde.

„Nezlobila jsi maminku?“ zeptal se. Rosemarie Hilde zakroutila hlavičkou.

Ilse se šťastně usmála.

„A babičku?“

Škoda, pomyslel si Herz.

„Mořici,“ řekla Rosemarie Ilse, „jsou to ty nejhodnější děti na světě.“ Herz si myslel: Jinak se na rodinu dívá matka, jinak otec. Postřehl její bledost ve tvářích. Mohl si domyslet proč. To je žena. Měla by mu jít alespoň z cesty.

Pak přišla služebná s příbory.

Rosemarie Ilse stále nemohla pochopit, proč tahá Mořic do domu podřízené. Snad mohou mít chvilku jen pro sebe.

Binde mrtvě upíral zrak do rohu pokoje, kde stála váza s umělými květinami. Na přízeň s Herzem bude opatrný, říkal si. Ale to byla jen vedlejší stružka pomalého, bahnitého proudu, jehož líné vlny kreslily na hladině jeho myšlenek podobu staré, ošklivé ženy v malém krámku na hlavní třídě „L“.

Pocítil na sobě pohled hostitelky a sklouzl očima po bílém ubruse, jako by utíkal. Bečko! pomyslel si.

Pak se objevila matka Rosemarie Ilse, stará dáma s cvikrem na stříbrném řetízku, oblečená v černém až ke krku, s drobnými žlutými krajkami na rukávech.

„Dobrý večer,“ řekla a pozorně si prohlédla příchozí.

Všichni, i Werner Binde, který dokonce povstal, hlasitě odpovídali, jen Herz němě kývl, srazil podpatky, přidržel si ruce podél těla a sevřel rty.

Bylo zjevné, že starou paní nepoutá k pánu domu srdečnost. Herz jí opravdu připadal hrubý. Jednou přistihla dceru, když mu smývala z rukávu uniformy rudou skvrnu. Zmocnily se jí pobuřující představy. Ale nikdy se neodvážila zeptat se Ilse, co to bylo.

Pokud si naopak Herz uvědomoval, že starou dámu nemá rád, přisuzoval to spíš příbuzenství. I dobrá ženská může být špatnou tchyní. Její syn, bratr Rosemarie Ilse, byl dosud na frontě vysokým nacistickým funkcionářem. Mohl být v zázemí, ale dobrovolně se držel vpředu. Stará na to nebyla příliš pyšná; její narážky ho někdy přiváděly na pokraj zuřivosti.

Matka usedla do rozložitého křesla uprostřed a vzala si na klín košíček s šitím.

Pak začala služebná nosit na stůl.

Hovořilo se úsečně. Binde jim vadil a Herz si to s nevolí připustil. Podoba jmen strýce a řidiče byl čirý nesmysl, řekl si a shledal, že matka Rosemarie Ilse je stejně okatě nevrlá jako její dcera. Pak si Rosemarie Ilse postěžovala, že kino, které se včera porouchalo, ještě stále není v pořádku. Hovor se dotkl i nových filmů. „Můj bože, je to přece samá válka,“ řekla Rosemarie Ilse.

Její matka kývla a zpod svého cvikru si občas prohlédla Wernera Bindeho.

„Někdy to bolí,“ dodala Rosemarie Ilse. „Nechci být smutná, Víš sám, jakou mám povahu.“

Herz na ni upřel oči přísně a vyčítavě. Starostlivě sledoval, jak reaguje Binder. Řidič však obíral své kuřecí stehýnko s potížemi, které ho plně zaujaly.

„Německo je říše,“ podotkl Herz, „která vydrží, bude-li to muset být, ještě desetkrát větší válku, než je tahle.“

Maličký horlivě přizvukoval.

„Ale já bych přece jen raději,“ doplnila s plnými ústy Rosemarie Ilse, „aby se ve filmech zpívalo a tančilo. Ach, jak jsme bývali veselí, Mořici.“

„Ty časy jsou pryč,“ poznamenal Binde.

Herz cítil, jak mu nabíhá tvář krví. Koza. Nejraději by ji zfackoval. Nechápe, že někdy je víc mlčet než žvanit? Nevysvětloval jí snad už minulou neděli, co všechno zahrnuje loajalita, důvěra ve staré tradice? Nevyložil jí smysl své vojenské přísahy, co znamená Meine Ehre heißt Treue? Moje čest se jmenuje věrnost? Jak se správně říká v náboženství: Neházejte perly sviním.

„Správně, Binde,“ řekl, ale nevěděl, kam řidič mířil.

„Přece nebudete válčit věčně,“ namítla Rosemarie Ilse. „Musíte z toho přece také něco mít.“

„Dnes mi psali Hochfellerovi z Düsseldorfu,“ řekla stará paní. „Anglická bomba jim rozbila dům.“

„To už je úděl bojujícího Německa,“ odpovídal Herz ještě na výrok své ženy (kdyby ta stará kráva raději držela hubu!) a přísně si měřil tchyni.

„Půjdu si lehnout,“ řekla.

Werner Binde se po chvíli také zvedl. Nebylo mu mezi Herzovými docela volně. Kompot nechal stát. Poděkoval za večeři a rozloučil se. Vyšel ven pln pochyb, jestli byl tento večer k něčemu dobrý, a když ano, není-li to – navzdory všemu – spíš špatné.

Nastartoval vůz, rozžal tlumená modrá světla a podél žluté ohrady, lemující ghetto tam, kde ho protínala silnice, odvezl s neurčitým pocitem vůz do garáže komandantury.

3

Přibližně za deset minut téhož večera odešel Herz do své pracovny v levém horním křídle vily. Zasedl za velký mahagonový stůl a pečlivě si uchystal psací náčiní. Stejně svědomitě vytahoval ze zásuvky bílý křídový papír, lahvičku s blankytně modrým inkoustem a dřevěnou, pálenými pruhy žíhanou násadku s pérem. Po krátkém přemýšlení, neboť vše, jak si říkal, už dokonale rozvážil, napsal dopis příslušnému oddělení berlínského gestapa.

Podrobně vylíčil své domněnky, podtrhoval, kde jde o pocity vedené spíše usilovnou snahou o blaho Třetí říše než hmatatelnými důkazy. Kladl písmena vedle sebe s úzkostlivou úporností, jako by to nebyla slova, nýbrž kameny stavby, již dovršuje. Jádro jeho myšlenek ho cele stravovalo. Teď už to nebyl dopis, byla to konstrukce pevnosti, již musí zbavit mezer, které by někdo třeba nepřehlédl, a upevnit ve střílnách, kdyby tam cpal skrytý nepřítel své drzé lokty. Posléze vyslovil přímo podezření, že nynější komandant terezínského ghetta byl před rozhodujícím rokem třiatřicátým členem zastřené odborové organizace, podobně jako většina personálu v kolínské kavárně Evropa, kde pracoval Heinz Albert Ritsche jako číšník. Byl to smělý, až krkolomný útok, uvědomoval si to. Napadl ho dokonce nepříjemný kontrast. Kdyby ho někdo vedl proti němu, Herzovi, nevěděl by, jak se bránit. Slova nařčení byla dnes v obrovské výhodě. Musí zkrátka přijít první. Potlačil mrazení v zádech a vzápětí přesvědčil sám sebe, s pobouřením, které v sobě snadno vznítil, že v boji je dovoleno vše. Bylo snad přátelské, že sem Berlín poslal nového člověka, když odešel starý komandant Wolf Seidl? A jestliže někdejší komandant je dnes pochován na frontě, která mu umožnila čestnou smrt, nesehrály v tom jeho, Herzovy, dopisy a hlášení stěžejní úlohu? Ano, téměř vše hovořilo pro něj. Snad nebylo natolik uvážené ze strany velení ustavit komandantem ghetta jeho, Mořice Herze! Napřímil péro k poslední tečce, jako by to bylo kopí, jímž proklál Heinze Alberta Ritscheho. Rozmáchle se podepsal. Složil dopis a vložil jej do obálky. Pak rozehřál pečetní vosk a do malého kopečku vryl iniciály svého jména: M. H.

Po chvíli vsunul dopis pod bronzové těžítko. Byla to soška Atlanta, který třímal ve vztyčených pažích zeměkouli. Byl to zhmotněný sen Mořice Herze. Hladil pohledem nehybný bronz. Proč by měl nyní pokládat za zcela vyloučené, že by přece jen mohl dosáhnout svého? Byl už jednou tak blízko. Tuhle díru, myslel si při vzrušeném pohledu na ztemnělou pevnost, tu proklatou židovskou peleš pomáhal budovat od roku jedenačtyřicátého. A tehdy se netrestalo jen pěstí, ale konopným provazem. Neumírali smutkem. Vyvstalo před ním číslo 17. Tolik jich tenkrát bylo a jediného, který se utrhl, zastřelil bez pokynu komandanta. Byl to přece povedený šprým, ustanovit židovského kata, dát mu pak pít a nechat ho tancovat! Ne, nesmí si nechat dělat na hlavu! Dost! Jestlipak ten židovský řezník ještě vůbec žije?

Začal přecházet po místnosti. S Bindem, usoudil, to bylo venkoncem zbytečné. A ta husa, Rosemarie Ilse, by zasloužila nakopnout do zadnice. Její žvásty ho přiváděly v poslední době na pokraj šílenství, stejně jako řeči její matky, té aristokratické čubky. Přivedou ho ještě obě, napadlo ho temně, do koncentračního tábora.

Pečetní vosk se odrážel v bronzovém lesku sošky. Už dávno ztuhl a iniciály M. H. se podobaly ostrým rýhám. Ale Mořic Herz nescházel dolů do své ložnice v přízemí. Hleděl na sošku a bílou obálku a spřádal své plány, pronikající všemi škvírami bílé budovy komandantury a opřádající všechno a všechny. Viděl se v duchu tu a hned jinde, za stolem komandanta i v jeho vile, v čele kamarádů u vykrajovaného stolu v kasinu nebo v Kameradschaftsheimu, i v Berlíně, jak s novými stříbrnými epoletami podává hlášení, které se pro svou výstižnou strohost stane vzorem vojáckého ducha: zničeno. Zničeno a vyhlazeno. Ve jménu krve a půdy. Ve jménu budoucnosti Německa. Ve jménu panské rasy.

Teprve pozdě v noci šel spát.

4

Lidé na třídě „L“, pokud navečer míjeli krámek a snažili se tvářit, jako by i uplynulé půldne zapadalo do běžného rozvrhu hodin města, přece jen spěchali. Bylo vidět, že nikdo nemá chuť potloukat se ghettem. A protože v době návštěvy Mořice Herze a Wernera Bindeho zmizeli co nejobezřetněji z ulic, divili se možná mnozí z nich, proč právě na sklonku tohoto letního dne je krámek U Slunce ještě otevřen. Žádný z těch, které to napadlo, nezabrousil dovnitř. A Joachim Spiegel, jediný, který by poctil krámek svou návštěvou, se neodvážil do Růžové ulice ani vstoupit. Pozdější stráž si toho už vůbec nevšimla. Lidé měli také jiné starosti než přemýšlet o tom, jak obohatit svůj šatník o děravé punčochy nebo modlitební šál. Na svých pochůzkách pak obcházely židovské stráže zvolna a s předstíranou jistotou jen několik desítek metrů od svých stanovišť, a tak se nikdo nedozvěděl o Alžbětě Feinerové, která ještě ležela uvnitř. Z tohoto prostého důvodu se ani žádná zpráva o tom nedostala prostřednictvím židovského staršího mezi hlášení, připravená v písemnostech příštího dne pro komandanta Heinze Alberta Ritscheho. A Herzova snaha přišla vniveč.

Ale ještě předtím, přibližně ve chvíli, kdy usínal Mořic Herz, se Alžběta Feinerová vzpamatovala. Bylo by ovšem odvážné tvrdit, že po těch šesti hodinách přišla k sobě. Vše se pod ní prolamovalo a utápělo v temnu. V uších jí znělo nepříjemné pískání. Mísilo se s voláním dětí, které jí říkali teto, a měnilo se v pronikavý hvizd lokomotivy a potom v tucty sirén a zároveň v parní válce, které ji svými drsnými železnými koly přejížděly po čele. Tu jí přišlo nepříjemné ležet bezmocně na prkenné podlaze. A také proto, když se konečně sesbírala a pomaloučku vstala ze země, dlouho nevěděla, kolik je vlastně hodin. Kolem dokola bylo ticho; zajisté tedy už čas, aby stáhla roletu, a také tma, tedy určitě doba, kdy nesměl být žádný Žid na ulici. Oživly v ní představy dávno vyčpělého, vzdáleného dětství, noci, kdy se bála vycházet do tmy a strachovala se probudit na lůžku. A teď se obávala také, ale ne toho. Přála si, aby tma vše pokryla a aby se její drsná, neprůhledná clona nikdy neodtáhla. A také, aby v té konečné chvíli, která bude znamenat škrt přes veškeré zmítání tohoto světa, stál poblíž Joachim Spiegel. Ale hned se napomenula; nesmí nikoho spojovat se svým neštěstím. Seznala, že dlouho se bez opory na nohou neudrží. Sedla si na podlahu. Zatoužila zavřít oči a moci zaspat vše, co se stalo, má-li to překonat a žít dál. Už jsem stará, řekla si. Hodně stará. Nevím, jak se bránit. A tak seděla s ubohou hromádkou trosek, kterým se podobaly její někdejší představy, že i tady může člověk zůstat rovný a že záleží jen na něm, jestli se nechá ponížit. Proč ji radši nezabili, než ponížili? Dala by přednost – ve svém věku – násilné smrti před výpraskem rákoskou, jako se bijí neposlušné děti, urážkou a ponížením. Jen by si přála, aby ji zabili rychle. Ale věděla, že není odvolání. Něco se v ní zlomilo. Věděla, že už nikdy, ani kdyby mezitím, co byla v bezvědomí, skončila válka, už nic nebude, jaké to bylo ještě včera. A ze všeho nejvíc se prodírala na povrch vědomí zlá myšlenka, jejíž dotek pálil; zda brunátný důstojník, který ji srazil, neviděl v duchu ani na chvíli svou vlastní matku. Odpověď, která v ní hučela, proměnila její tvář, takže se nyní podobala ošklivému, udivenému děcku. Jen jediné věděla jistě, že krámek nesmí teď v noci opustit. Zůstala tedy sedět, ohmatávala si nohy a tvář a celé tělo. Každý dotyk cítila až v dřeni kosti. Ale tentokráte, jakkoli palčivá byla bolest ohledávání, už se jí nepodařilo omdlít. Musela dřepět na chladných prknech podlahy, odevzdána myším a plnému vědomí.

Noc ubíhala pomalu, těžce. Podobala se cloně temného chladu, kterým se mstila za parný den. A touto clonou nestačily proniknout ani útlé paprsky vzdáleného jitra, ani šerosvit modře zářících hvězd, které spatřila za okny krámku.

5

Mlhavé ráno. Postavy, které se míhají za mastným papírem výkladu jako členitá stínohra třídy „L“, se odtud omezují jako dřív jen na jednotvárnou pantomimu hlav. Není dost dobře vidět, do jaké míry jsou přikrčené pod širokými klobouky nebo placatými čepicemi. Lesklé plechové i bambusové hole deštníků věští mokrý podzim. A déšť i sychravé mlhy, které v tomto kraji přicházejí brzy, potvrzují, že tomu tak bude. Papír se snadno promáčí. Než stáhne Alžběta Feinerová vlnitou plechovou roletu, snímá jej a nechává přes noc sušit na pultě.

Hranatá hlava, z níž více než kdy předtím, když doznělo léto, vystupují modravé žíly a žilky, působí dojmem, jako by v ní temněla krev. Láme si hlavu jedinou otázkou. Tato otázka je přesná jako bod věže kostela na náměstí i rozptýlená v tisíce nepatrných částic, jimiž pokrývá pevnost vlhký prach. Stačilo tedy několik ran, aby sfoukly tak lehce, co klíčí v člověku od začátku do konce, aby se stalo majákem, jemuž říkáme svědomí?

Nehybně sedí na stoličce, jako by rozpor mezi hlubinou chvíle a výší vlastních předsevzetí, jenž pohltil vše, strávil i ji. A tak zapomíná, že tu není sama.

V krámku je Ruth, neteř Joachima Spiegela, která přijela srpnovým transportem, měsíc po červencové návštěvě SS, zatímco její rodiče zůstali jako smíšené manželství v Kasselu. Už dva měsíce o sobě nedali slyšet. Jak jí jen vysvětlit, až se zeptá, proč setrvali tam, když ona je zde? Pochopí Ruth, říká si Alžběta Feinerová, že podle psaných zákonů norimberských je dvojí lidská krev? Dvojí mravnost, dvojí dobro a zlo, dvojí spravedlnost, dvojí svět? Jak může vysvětlit, že židle a stůl a talíř s vodovou polévkou z náhražek čočky nebo hrachu není jedno a totéž, jako když ještě žil její dědeček? Ale ví, že i děti cítí, co se změnilo. Nedovedou to jen pojmenovat jako starci. Čím víc člověk ví, tím blíž je k smrti. Čím méně prožil, tím větší se mu asi zdá naděje. Komu se zdají dny delší nebo kratší, dětem či starcům? Je pravda dítě času? Či dítě je čas? Má v hlavě zmatek. Myslí na čas, jak se jí kdysi zdál nevinný.

A pak myslí, bez časového ohraničení, ale jako by sledovala ozvěnu unikající do minulosti a ozývající se odtamtud, že kdysi znala jen lidi, kteří se drželi přijatých pravidel a vyhýbali se těm, co je porušovali. Hranice byla zřetelná, jako čára, kterou buď někdo překročí, nebo nepřekročí. Ale čára platila pro všechny.

A náhle věděla jistě, že je to jako schody, po kterých člověk stoupal, ale které teď, když se musí vracet, vedou dolů, do propasti, kam se jí nechce, ale kam musí, protože jinam cesta nevede.

Jak budou jednou žít děti, které se narodily do téhle doby? Jak ze sebe setřesou nános špíny, pravidla, jež jim někdo vnutil, aniž poznaly ta minulá?

Jaká může být ještě na světě spravedlnost, když se nevztahuje na všechny?

Poctívá ji nadále podivnou péčí, jež spočívá v mlčení. Hledí na malou hubenou dívku, jejíž černé jemné vlasy rostou z hloubi snědého čela a jejíž bílé zuby jsou maličko řídké a téměř průsvitné, jako by byly ze slonové kosti. Tvář dívky s hloubavýma černýma očima, jaké mívala kdysi ona sama, jí připadá jako budoucí výčitka. Neboť něco, co nedovede postihnout ani Alžběta Feinerová, vpisuje do dětské tváře bolestný výraz, jaký tak často mívají židovské děti. A vděčnost, že Ruth je nyní jediná, která přichází, protože ghetto zachvátila epidemie chřipky a tolik dětí leží, i výčitka, že stále mlčí, splývají.

Ruth si hraje s šálami a rovná je v útlých, dlouhých prstech. Po chvíli se jí mlčení znelíbí.

„Teto Feinerová,“ řekne. „Proč už netopíte?“

„Nemám čím,“ odpoví. „Spálila jsem už vše.“

Konečně je rozbito temné ticho, jež nedovedla rozrušit sama a které ji svíralo.

Kam by pak dávala věci, myslí si. A co když se jednou majitel holírny vrátí?

Malá však není spokojena. Špulí ústa a je to v rozporu s vážnýma, zralýma očima; mdlá bělost zubů, z nichž oba přední nahoře vystupují poněkud dopředu, se nepokojně rozevře. Skládají s tetou Feinerovou verše.

Slunce ulétlo do dáli,

napadal sníh.

Přinesl bílé pantofle,

chodíme v nich.

Ale to už všichni dovedou. Snad by mohli složit jiné.

Každý den prší, snaží se odvést Alžběta Feinerová své myšlenky jinam. Chystá se na zimu. Bude-li však počasí tak spěchat, co si počnu? Ale proč to neříká nahlas?

„Budu ti něco vyprávět,“ řekne.

Ruth souhlasí.

Začne: „Byl jeden zlý člověk. Chtěl vládnout celému světu. Nikdo ho neměl rád. Proto své poddané posílal katovi. Jednoho po druhém – všechny… na špalek…“

Ani neví, že přestala.

„Ale teto Feinerová,“ vniká do ticha Ruth, „ještě není konec.“

„Ano a v tom to vězí, dítě,“ řekne Alžběta Feinerová.

A potom přerývaně, tak náhle, až se Ruth poleká a otevře ústa s bílými myšími zoubky:

„Ostatek ti povím zítra. Musím tu být teď sama. Běž odtud… honem…!“

Je to skřípavý, nelaskavý hlas a je v něm tolik naléhavosti, až se sama leká.

„Ale já stejně vím, kdo to je…“

„Už běž…“

A Alžběta Feinerová se celá chvěje, dokud se za malou nezavřou dveře. Cele jí proniká otázka, co bude, až se zas otevřou, odlétne mastný papír a vejde zelenošedá uniforma s brunátnou tváří. Ještě není konec. A to se jí dotýká tak nepříjemně. Pro všechno na světě, namlouvá si, musí být sama.

Několikrát v té době, v níž krůpěje deště srážejí mdlou záři slunce, od začátku do konce října, chtěla už zajít na Radu starších, aby odevzdala klíče od krámku někomu jinému. Nechce tu prodlévat déle. Ale sotva se někdy dostala dále než do poloviny schodiště. Chtěla by zas drhnout chodníky jako dříve. Na tom není nic ubohého. Jen když má před sebou brunátnou tvář s blesky sevřených úst, ví, odkud přichází ponížení. Odejde odtud dřív, než přijdou? Má za sebou dvaašedesát roků života; nerozhoduje se ukvapeně. A přece se doposud vždy rozmýšlela těsně před cílem. Neboť je zde ještě něco: kdo bude muset nastoupit místo ní? Třeba Joachim Feiner (ach, napomene se, jak je to hloupé, tak se přece nejmenuje!). Ano, je to v ní hluboké, hloupá touha mít blízkého člověka, i její odsouzení. Nesmí k sobě nikoho poutat. A samota je mučivě těžká. A tak kolísá mezi rozhodnutím odevzdat klíčky a opětnými návraty. Jako vlny přílivu se jí vrací představa, že přijde-li dříve komise neutrální země než oba SS, budou v ní mladí lidé, jimž bude moci vylít své srdce. Představuje si vzápětí zároveň rozšafného činitele švýcarského Červeného kříže, jako by přišel rovnou odněkud z Bahnhofstraße, kde si kdysi koupila hodinky, v elegantních šatech a bezvadných střevících, klidného a vyrovnaného jako švýcarské hory a jezera, neoblomného v přesvědčení, že je jen jedna mravnost, jedno dobro, jedno zlo a jedna spravedlnost, a kdokoli ji poruší, jako by bořil základy světa, pilíře, na kterých spočívá, a neoblomného vůči křivdám a zároveň přístupného starostem pomíjených a nakonec, po sebekratším pobytu v pevnosti, tajně rozhořčeného porušováním prastarých práv, která jsou dobrá, jen když dbají o pravdu a důstojnost všech, doslova všech. Letní jitro jí vytane na mysli a růžový den a noc, kdy nemohla vstát. Je ráda, že poslala Ruth pryč. Venku je větrno, drobný déšť, jenž přichází z hor, smývá poslední stopy letního zkrášlení. Strhne se možná liják.

Je unavena; hodlá usednout na bílou stoličku, ale jen se nakrčí a zůstane v polou cesty stát. Kdosi je před krámem. A teď vstoupí. Třebaže jí jen na zlomek myšlenky napadlo, že je to Joachim Spiegel, nebyla překvapena zelení sukna, které bylo poseto mnoha šedými tečkami. Jako by to vše byla kropenatá clona před tím, nač se chystala. Nevyděsí se ani pak, kdy Werner Binde za sebou opatrně zavírá dveře a okamžik ponechává ruku na klice. Neurčitý pocit ji zalévá; očekávání.

Werner Binde ze sebe setřásl déšť. Není mu příliš kurážně. Šel zpět z budovy Rady starších a tady, na třídě „L“ před krámem U Slunce, se zastavil. Kamenné slunce s ostře vytesanými paprsky – hráz, za kterou se nedostal. To lidé dobře viděli, protože přece jen chvíli váhal. Ihned vyprázdnili ulici na téhle straně. Toho si už nevšiml, protože potom, co vstoupil (a také brzy pak, co vyšel a rychle procházel pevností), si byl jist, že kromě něho a Alžběty Feinerové ho nikdo neviděl, jelikož proudy lidí využívaly opět chodníků.

„Dobrý den,“ řekl.

Dívala se nedůvěřivě. Pozdrav – zdvořilá lest? Sundala si brýle a pak odpověděla: „Dobrý den…“

Neosmělí se zeptat, co si voják přeje, ač je zde něco, co vytahuje právě tuto otázku na světlo. Mate ji jeho klid, pohled očí, studených a tichých.

Werner Binde stojí tváří v tvář hranaté hlavě s modrými žílami, zarostlou bradou a červeným kořenem nosu.

A Alžběta Feinerová, jež stále čeká na to, co se má dostavit, nemá ponětí, co vše se skrývá za rybíma očima vojáka. Netuší, proč samo to, že zde je, něco znamená, že je to výsledek neviditelného tříměsíčního zápasu proti Mořici Herzovi. Werner Binde přišel ke stařeně, již Herz ponížil. Bylo to vyvrcholení; proměna přání v čin. Neměl rád Herze; domníval se, že je to proto, poněvadž zde dělá fackou a rákoskou nebo ranou pěstí tečku za každou větou, zatímco na komandantuře předstírá vznešené chování. A zrovna to, říká si Werner Binde, nemám v lásce. Nelíbilo se mu to přece ani u Ericha von Stumpke, ani na princi Oswaldu Trautenfelderovi, s kterým jezdili na inspekci skladu, z nichž čerpala Zimní pomoc Německo-jih do tábora v Mauthausenu. Sotva si uvědomuje, že nechuť se táhne mlhavě teprve od té doby, kdy potkal v Buchenwaldu svého nevlastního bratra Frice. Nesměl mu podat ruku ani hodit kapesník na ošetření ran. Umřel mu před očima jako hovado. A on se tenkrát pitomě usmíval, aby nikdo nepoznal, že mu nějak záleží na krvavém svitku masa, který byl v podezření z holého nesmyslu – z poslechu cizího rozhlasu. Dostali se všichni tak daleko, aby se bez mžiknutí oka zabíjeli mezi sebou? Německo je jako dvě strany hřiště. Na jedné straně jsou koncentrační a vyhlazovací tábory a na druhé ne. Ale nikdo si nemůže být dvakrát jistý, na které straně se ocitne. Zažil už pár lidí, kteří by bez váhání nasadili smyčku na krk vlastnímu bratrovi, nejen aby neviseli sami, ale aby ukázali, ke které straně patří. Werner Binde cítí, co mu vadí. Ještě se v duchu musel chválit za to, že se k nevlastnímu bratrovi nepřihlásil ani přivřením víčka. Něco ho leká a zároveň popuzuje. Je to kolem něho i v něm.

Alžběta Feinerová váží: má se zeptat, či ne?

Werner Binde sám sebe zkoumá, zda tu něco je nebo není, co ho přitahuje k nepěkné stařeně s vysedlými lícními kostmi a šedými chloupky na bradě a u nosu. Skřípe to v něm, představí-li si, co by si mysleli ostatní o tom, že tu nečinně stojí.

Pocit, že ticho vybuchuje jako dynamitová nálož, náhle Alžbětu Feinerovou znepokojuje. Kdy?

Ale Werner Binde je úplně jinde. Nechce si hrát se slovem zbabělec. A právě toto slovo ho pronásleduje od červencového večera u Mořice Herze a jeho ženy. Ví, že všechno může člověk udělat tak i onak. Co je nahoře, může být dole a naopak. Může si myslet svoje nebo co mu někdo vsugeruje. Může se dívat svýma očima nebo se dát zhypnotizovat: slovy, ryčnými parádami, marši, leskem oceli, ostny drátů. Obětí nebo kořistí, anebo obojím. Lží nebo pravdou anebo propagandou. Ta hloupá večeře stojí na začátku. Ale Werner Binde ví velice dobře, že je ještě něco před ní. A vše potom. Nazítří pak dostali poddůstojníci po krabičce sardinek, dodaných přes Švýcary z Portugalska. Nemohl je jíst, i když pocit, jak s nimi naloží, byl jen neurčitý a nechtěl si ho připustit. Nosil je v kapse. A už věděl proč. Hledal svou příležitost, jak je odevzdat této ženě. Nic k ní necítím, opakoval si neustále, dočista nic, je jenom ošklivá a stará. Ale nikdy svůj úmysl neprovedl. Byla tu závora, přehrada, něco, co široce i přesně vystihovalo slovo zbabělost. Nebál se jenom slídilů. Napadla ho spousta možností, naprosto bezpečných. Mohl třeba stařenu naoko zfackovat a olejovky tu jakoby zapomenout; mohl bloudit v okolí krámu ráno, kdy chodila otevírat. Ale všechny zavrhl. Nebylo v nich, co hledal: uspokojení jednou provždy. Ale ani nyní, kdy tu už stál, kdy téměř cítil její zkažený dech, se nedostavilo. Stařena, jak dobře viděl, se ho bála. Nenahlédla do jeho nitra. Nic ho k ní nepoutalo, byla jen prostředníkem mezi ním a klidem, s nímž bude žít dále, ale i tak ho hnětlo pomyšlení, že to, čeho se zde odvážil, nebude nikdy doceněno. Stojí tu proti ní, velice tiše, a z očí mu hledí zklamání; zkoumá její zapadlý stařecký zrak a čte v něm strach i vzdor i hluboké vyrovnání. Není tak ošklivá, jak ji celou tu dobu před sebou viděl. A přece – zralá pro krematorium. Stačilo by ji jednou uhodit. A zlobí se sám na sebe, že ho to napadá. Otočí hlavou rychle ke vchodu. Nikdo. Pohlédne na hodinky. Ale ani neví, proč se dívá. Je roztržitý. Vytahuje ze soukenné kapsy kabátu krabičku a téměř bez pozdravu, protože si najednou myslí, že všechny jeho úvahy nejsou k ničemu, že měl být hrubší, prostě vzít a dát a nic víc, odchází, stejně náhle, jak přišel, snad trochu nervózně, houpavým námořnickým krokem.

A tak se dívá Alžběta Feinerová na místo, kde stál, na mastný papír, který zase nahrazuje sklo, a stojí zde dlouho a nechápavě. Nálož tedy nevybuchla! A přece dobře postřehla okamžik, kdy ji voják málem uhodil. Nenachází v sobě odvahu dotknout se olejovek v křiklavě žlutém obalu. Co když se papír znovu zatmí? Ale přece jí něco říká, že se nevrátí. Byl to snad strach, když se díval na hodinky a pak ke vchodu? Ale strach je znásobená pozornost, která se málokdy převtělí v čin, strach jsou jen proměny vlastních myšlenek v myšlenky nepřítele. Štítivě teď odsune krabičku stranou, pod zřasené šály. Je zmatena. Znovu ji napadá, že člověk není nikdy dost moudrý, že nikdy není správný konečný dojem, protože dokud se odvíjejí děje z cívky života, není vlastně žádný dojem konečný. Kdo ví, jací jsou lidé pod slupkou hrubosti nebo zoufalství, kam vidí jen oni, a ani oni sami snad někdy ne. Kde tedy jsou hranice, které lidi rozdělují? Bezděčně sáhne po olejovkách.

Vyjde. Stáhne roletu. Rozevře potom starý pánský deštník z černého hedvábí, o tolik většího okruží, než je úměrné její vychrtlé postavě, navlečené v tmavomodrých šatech s matnými šedými knoflíky. A v kabelce z lesklých rybích šupin s mosazným závěrem si nese žlutou krabičku rybek v oleji, podivuhodný dar, který dosud nebyla s to pochopit.

V půli Růžové ulice změní směr. Zmocňuje se jí horečka. Plamen, který ji vypaluje zevnitř, aniž se mu může bránit. Není to celé jenom past? Smí žena, poznamenaná tím, čím ona a všichni, jimiž je naplněno ghetto, přijmout věc hodnou jen vojáků čisté krve? Ale je tu ještě jeden hlas a ten se táže, proč byl Binde tak opatrný a tichý. A první mu odpovídá: maska! Rybky se proměňují v něco, co zneklidňuje, je to pekelný stroj, vložený na její duši.

Vidí vše znovu, jak to bylo před třemi měsíci i dnes. Dva muži jsou v krámku, brunátný a lhostejný, s hlavou poněkud sraženou jako řípa. Ten druhý je hrubý jen jediným, co řekne, aby mlčela. Ale nechtěl jí pomoci i tím? Je to vše příliš složité. Proč mu chce po dnešku vyjít vstříc tak odevzdaně, jako by nebylo moudré čekat lest za vším? Brunátný ji bil a bil by ji, i kdyby neodmlouvala. Napadlo jí stařičké přísloví o psu a holi.

Ne, nepůjde rovnou do kasáren.

Zamíří k čtvercové budově s erbem dvou zkřížených koňských hlav nad kamennou bránou, k Radě starších.

Ulice není tak přímá, jak se jí zdá, vine se kolem stromů, tu se propadá a hned zvedá, veliká houpačka, a lidé se tomu smějí. Sáhne si na hlavu. Hoří. Dívá se na obě koňské hlavy, jak se k nim blíží. Ale zblízka je to jen jedna hlava; ta druhá je koňské brnění z dob rytířů: pouhý obrys. Hlava-brnění má třídílný železný chochol, zatímco kamenná hříva hlavy koně splývá jako dlouhé žíněné vlasy starce. Nozdry mají hlava i brnění kulaté a stejné jako otvor pro oči. Obrys i hlava jsou už jen na pár kroků od ní. Kobyla a kůň. Jako žena a muž. Něco, co nikdo nezabije, i kdyby je zabili všechny. Přijde-li k ní Binde ještě dnes, napadá ji, nebo i zítra, nesnese to. Nejsou to přece jen facky a kopance; ještě něco je za tím. Je bez moci proti svým myšlenkám, mozek je vystřeluje do srdce. Ohlásí Radě starších konec svých nedobrovolných služeb. Odevzdá klíče. Sbohem, krámku U Slunce! Ano, odpadne jí tím starost, co se stane, nebude-li moci zítra už přijít. Ať zkusí své štěstí v krámku někdo jiný.

Cupitá vytrvale městem, pod velikým deštníkem, jehož trhliny dovolují větru, aby jimi vháněl krůpěje deště a promočil ji více, než může být staré nemocné ženě zdrávo.

Konečně vejde do domu s erbem.

Schody se výší svých stupňů podobají pyramidám. Je těžko zvednout nohu a pak druhou a zase znovu a opět, není divu, že neví, jak dlouho se škrábe vzhůru, než se zastaví před stolem hlavního správce. Neví dokonce ani o tom, jak podepisuje písemné prohlášení, že U Slunce je vše na svém místě, ani o zkoumavém zraku muže, jemuž předává klíče. Jen vnímá, že je laskav a že jí ve všem přisvědčí.

„Chviličku, paní Feinerová,“ říká jakoby zdaleka, „doprovodím vás k bráně.“

„Ano…“

„Okamžik, hned jsem hotov…“

Alžběta Feinerová však neslyší. Schází ze schodů.

Kasárna, kde bydlí, nejsou daleko, jen přes ulici a podél srázů, které se vypínají do šera a padají do hloubky jiného světa, kde už není pevnost.

Dávno se necítila tak mizerně. Každé vdechnutí ji bolí. Hlásí se pohrudnice. Ale může to být jen chřipka. Jen starý známý doktor ji varoval – než odjel červencovým transportem na východ, že je to angina pectoris, možná začátek, pár ucpaných cév v srdci, ale nebude škodit opatrnost. Svírá jí to celou hruď. Byl by jí dal rád nitroglycerin, ale kde ho vzít a nekrást? Ale nemusí se toho lekat. S anginou pectoris se dá žít dlouho. Jakkoli zle je jí, vzmůže se v duchu na úsměv. Jen. Hloupé slovíčko.

Až na poloviční cestě ji dohání promoklý správce.

„Proč jste na mne nepočkala?“ říká. „Ale, paní Feinerová.“

Upře na něj nechápavý pohled. Zaboha si nevzpomene na jeho jméno. Malými krůčky jde dál, aniž si všimla, že ji podpírá. Je pohroužena do svých myšlenek. Má prosit svou duši, aby zůstala studená a lhostejná? Aby vstřebala, co se zdá nesnesitelné? Co ji ještě čeká? Splňuje se jen, čeho se v bezesných nocích, jež předcházely dnešku, bála ze všeho nejvíce, co ji strašilo jako můra, že se jednoho rána probudí a shledá, že se už vzdala všeho a přestala dbát, nejdřív o jiné a pak o sebe?

U brány ji hlavní správce musí opustit.

„Dobrou noc…“

Zdá se jí, že kýve. Nebo to alespoň chtěla udělat.

Pod polštář uloží malou lesklou krabičku, svlékne si boty a ulehne. Hned zavírá oči, přetahuje si pokrývku přes hlavu. Nikomu nic nepoví; sousedky by mohly mít strach z nákazy. Stále na ní spočívá nevyslovitelná tíha. Přichází konec. Utichne šalebná hra, které říkala život. A právě v takový podivuhodný den. Před zavřeným zrakem jí poskakuje kamenný portál okna, do něhož jsou hustě zapuštěny tenké rezavé mříže. A z druhé strany jsou skutečná rozpálená kamna, obklopená večerem, plná dětí a návštěv. A zvenku slyší kolotání vody v plechovém okapu a myslí na neteř Joachima Spiegela, která říká:

Slunce ulétlo do dáli,

napadal sníh…

Stále přilétají šípy. Teď z velké dálky a vbodávají se do středu čela. Podzim s dešti neměl přicházet. Ještě ne. Vidí v duchu nějakou slavnost, lidi v parádních šatech a zároveň hvězdy na nočním nebi a velkou kapelu, jak v cirkuse, a průvody mladých žen v modrých plavkách a v bílých lodičkách. Slyší ryčnou pochodovou hudbu, vojáky a koně. Cválající dragouny, jak se zvedají v červených jezdeckých kalhotách ve třmenech. S horlivostí, jež pokryla její tělo nepříjemným lepkavým potem, usnula. Přikryla se až po krk pokrývkou, z jejíhož potrhaného konce vypadávala malá šedavá peříčka, která pak v průvanu vyplouvala vzhůru, ke stropu.

6

Téhož večera seděl už Mořic Herz doma. Rosemarie Ilse byla trochu nesvá a její pobíhání po kuchyni zpřítomňovalo Herzovi vše, co tak úspěšně uvedl do hry. Události vzaly nečekaný obrat. Co chvíli na něho Rosemarie Ilse pohlédla a v jejích očích, na rozdíl od znatelného chvatu, s nímž hopsala u stolu, byl zářivý, odevzdaný dík. Mořici Herzovi došlo jmenování pobočníkem Heinze Alberta Ritscheho, k zlosti všech manželek důstojníků SS, jež na ni sočily. Pokud šlo o něj, byl naprosto usmířen i s touto funkcí. Spatřoval v ní zárodek budoucích povýšení. Zvláštní zplnomocněnec strany, který nedávno navštívil pevnost, aby přehlédl přípravy k návštěvě ze Švýcar, ujistil sice Herze v soukromé rozmluvě, že věci s odbory a komandantem jsou bez podkladů; ale současně mu sdělil, že příslušné oddělení mu vzdává pochvalu za obezřelý postoj. „Jste člověk, který ví, kde má nos, oči a uši,“ řekl, „a ví, jak má slyšet a vidět a myslet, jak nemá slyšet, vidět a myslet, a to máme rádi.“ Bezpochyby, usuzoval Herz, si upevnil pozici. Jinak by mu to nepřišel vyřídit zvláštní zplnomocněnec. Hned ho ovšem napadlo, že černý mu nevyklopil všechno, s čím přijel. Ale vzápětí zavrhl tuto myšlenku, jež naleptávala sloupy, na kterých spočívala jeho spokojenost, jako by zplnomocněnec mohl říci vše i Ritschemu. Důvěřovali mu. To bylo jasné! Nuže, nezklame je. Zplnomocněnec ho na večírku vyznamenával mimořádnou pozorností. Byl vysoký a štíhlý, v černé uniformě; v jeho osobnosti netkvěla hrozivost poslání, s nímž asi jezdil. Byl to nezveřejnitelný list německé slávy. Herz se cítil na vrcholu. Jinak by nikdy ostatně neudělal, co právě udělal. Jeho rozhodnutí bylo skutečně dílem okamžiku. Pozval v příhodné chvíli komandanta i zplnomocněnce na malou večeři do vily. Zplnomocněnec se omluvil. Vypadalo to, jako by opravdu upřímně litoval, že nebude moci přijít; ještě té noci odjíždí. Ale Ritsche přijal. A tak porušil Mořic podruhé za necelého čtvrt roku žebříček nacistické hierarchie; prvně zdola, když pozval Bindeho, a nyní shora, to bylo odvážnější a také, jak ho napadlo, nebezpečnější. Připadalo mu to jako spirála nahoru a dolů. Spirála dolů znamená základ, na němž spočívá; spirála nahoru šplhá k svému nejzazšímu bodu. Každý ví, co to znamená. Ve chvíli, kdy to udělal, měl v sobě ovšem dost francouzského koňaku. Ale i kdyby ne, říkal si, když to probíral znovu, kdo neriskuje, také nevyhrává.

Díval se na své holínky. Nechal si je udělat z přinesené kůže. Někdy se boty povedou a připomínají dokonalost. Na okamžik si představil Německo v černých holínkách. Propojilo se mu v černých holínkách celé Německo a každý zvlášť. Mezi těmi, které viděl jednotlivě, spatřil sebe, a holínky mu to potvrdily. Usmál se na své holínky. Ve skutečnosti se usmíval na sebe. Byl sám se sebou spokojen.

Lví podíl zdaru na dnešním večeru se přesunul na Rosemarii Ilse. A ta, třebaže nebyla ani dost málo zasvěcena do nitek, kterými se uvedlo do pohybu krkolomné gesto pozvání, vnímala velikost chvíle. Nevěděla, kam dříve skočit. Ještě nedošla z ledu kuřátka, květiny nestačila rozdělit do váz. Dnes se ovšem s umělými nespokojí! Od okamžiku, kdy musela propustit služebnou Grétu, protože se, hlupačka, hlásila na východní frontu, byla v jednom kole. Nic nestačila. I když Mořic Herz mnoho nehovořil, viděla na něm, jak hodně si od dnešní večeře slibuje. Seděl u kamen, ohříval si nohy a v jeho brunátné, napudrované tváři bylo vidět, že usilovně přemýšlí. Rosemarie vysvětlovala Hildičce: Mladá dáma se musí vystrojit pěkně od hlavy až k patě. Nikdo nepokládá dámu za dokonale oblečenou, když nemá čisté boty nebo zavázané tkaničky. A taky je nezpůsob nesplnit hostovi přání a hádat se před hostem s bratrem, tak jako ve škole. K učiteli je taky zásadně uctivá, není-liž pravda?

Co chvíli si opravdu Mořic Herz přejížděl dlaněmi po spáncích. Nevyznal se sám v sobě. Což byl rozpolcen na dvě bytosti, z nichž jedna byla smělá a podnikavá, až dravá v touze šplhat na špičku, a druhá bázlivá a skromňoučká, neustále vědomá skutečnosti, že není ničím než nedoučeným lakýrnickým tovaryšem? Oba tito Herzovi šli vstříc večeru. Prvnímu se chvílemi zdálo, že kapky vody, crčící vytrvale z oblohy, točí mlýny na jeho straně. Druhý pochyboval, že komandant vůbec přijde. Snad nechtěl nic říkat před zplnomocněncem. Ale nyní mu dá najevo, kdo je nadřízený a kdo lakýrnický nedouk. Koneckonců, říkal si Herz, pobočník je stále jen pobočník. Nesmí si vyskakovat, aby neuklouzl. Ale hra, napomenul se, byla už otevřena. Teď je třeba shromažďovat trumfy.

Díval se do ohně. Brzy se uklidnil. Zplnomocněncova přízeň nebyla kartou k zahození. A jelikož Rosemarie Ilse ustavičně skákala kolem plotny jako koza, říkal pomalu: „Nehoří.“ Tchyně ještě před večeří řekla, že zůstane nahoře, necítí se dobře.

„O paní matko, Liebling. Tak dlouho jsme se neviděli při večeři, už od pondělka. Opravdu odcházíte?“

A myslel si: Aleluja! Zůstaň si třeba v pekle, když chceš. Ty nafouklá bečko, plná větru a smradu. Šplhoune po společenském žebříčku minulosti. Ty peněz chtivá, bez úrovně, mizero se zahnutým zobákem jako nějaká Židovka; směšná, nevzdělaná, smradlavá stará holubice. Břichatá a dávno zdiskreditovaná trpaslice.

A dodal: „Škoda, že zůstane vaše křeslo u večerního stolu prázdné. Neměli jsme už pár dní příležitost vyměnit si alespoň pár slov. Jste doufám, zdravá a v pořádku.“

„Máme nadívanou kachnu s knedlíkem a modrým zelím, jak to máš nejraději,“ řekla Rosemarie Ilse. „Maminka mi pomohla.“

„V pořádku,“ řekl Mořic Herz. Minule čpěla kachna po rybách, kterými je krmí. Nakonec člověk jí kachnu a má dojem, že kouše sardinky. Tchyně dštila svůj tchyní jed. Neodpustila si, že muži se rodí, aby lámali ženská srdce. Jako by nevěděla, že je válka. Žvanila, jako by muži byli trny na voskových růžích. Pak se diví, když se dotknou opravdové růže a popíchají se. Nezapomněla ho ovšem pozvat na nějaký dobročinný bál podobných čarodějnic, jako je sama. S takovou pozvánkou si mohl poradit na záchodě.

„Zůstanu tedy, ale jen chvíli,“ rozmyslela se tchyně.

Herz si hned uvědomil, proč to asi dělá.

Když konečně před vilou zaskřípěly brzdy, bylo vše na svém místě.

Heinz Albert Ritsche byl menší, zavalité postavy, se zlatými brýlemi na bílém, masitém nose. Podobal se víc obchodníkovi než vysokému důstojníku SS. Nikdo také nevěděl, jak dosáhl svého postavení v zázemí. Ale nikdy se o tom nemluvilo, protože potom by nejspíš putoval zvědavec na frontu sám, a to se nechtělo nikomu. Právě to obestřelo Ritscheho lichotným tajemstvím, jež pro jiné, mezi tím i Herze, naopak znamenalo terč snadné zranitelnosti.

Jedlo se mlčky. Herz nevěděl, čemu tuto mlčenlivost připsat. Ritsche po večeři odložil ubrousek a prohlásil, že si pochutnal.

„Opravdu?“ zeptala se potěšena Rosemarie Ilse, trochu zmatena málomluvností vzácného hosta.

„Děkuji,“ řekl Ritsche, „opravdu. Jak se říkalo v Kasselu, za dobré jídlo připraví muž pro manželku sedmé nebe.“

Pak přišly do salonku děti.

„Strýčku Ritsche,“ křičel malý Adolfek, „chci skalpovat deset sviňských Židů!“

„Jsi ještě malý,“ napomenul ho Herz. „Poslouchej maminku.“

Obrátil se ke komandantovi, stále ještě trochu nesvůj: „Ty děti, pane komandante, jsou německá naděje.“

Ritsche spokojeně kývl. Znělo to pěkně: německá naděje. „Jak se říká, nech si poradit od maminky, nebo zaplatíš dvakrát tolik.“

Herzovi se zdálo, že hráz je protržena. Podruhé by však nic podobného neudělal. Ale vzápětí ho zaplavil pocit uspokojení nad tím, že komandanta pozval.

Než stará dáma, tchyně, řekla: „Neue Besen kehren gut.“ Nové koště dobře mete. Frische Fische, gute Fische. Bescheidenheit in ein Ziehr, doch weiter kommt man ohne ihr. Herz si odpustil, že by udělala líp nechat si své moudrosti pro sebe. Omluvila se, že půjde nahoru. Herz si myslel: Mám vítěznou vůli. Podíval se na své holínky a usmál se zase. Měl všechny své ctižádostivé cíle možná blíž, než si myslel. Má právo být na sebe trochu pyšný. Bez tchyně se cítil volněji.

Hildička se zeptala: „Mají i Židé děti?“

Rosemarie Ilse se šťastně usmála: „Bože, jak jsou naše malé chytré!“

Cítila se součástí velikého společenství, spojena s každým, kdo nosil uniformu. Měla právo pyšnit se manželem. Maminka by to měla chápat. Sama se dala ráda přesvědčit. Hitler slíbil všem německým dívkám manžela, rolníkům hnojivo a všem nejlepší silnice v Evropě. Německu se vrací jeho velikost, která ho přivedla už na začátku století k vrcholkům všeho civilizovaného světa. Německo dalo sobě i světu nejlepší průmysl, všeobecné vzdělání, povinné pro všechny děti, umožnilo nejzručnějším dělníkům, aby si osvojili všechno, co musí umět; Němci vynalezli podporu v nezaměstnanosti, sociální opatření, které jen ještě zvýšily národní výkony. Ale kam se dostalo s mírem? Vrátí se k svému lepšímu já válkou, jako se vrací dveřmi vyhnaný poutník. Německo bude znovu pánem světa, ve prospěch světa, všech, co si to zaslouží. Co se nepovedlo v první světové válce, povede se v druhé. Ačkoli nejsem voják, myslela si, cítím stejnou pýchu, že jsme, jako jediná země mezi tolika, měli a máme pořád ještě odvahu vyhlásit dvě války celému světu. Vířilo jí v mysli slovíčko svět, jako by to byla slina, kterou může snadno spolknout. Svět, Německo, Německo, svět, Německo, válka, válka, Německo. Život, o jakém snila. Splývalo jí to. Sen a skutečnost. Mořic, děti, ona. Cítila nepopsatelnou radost, jako často od doby, co se vdala, což splývalo s triumfy strany a armády, v nichž zaujímal Mořic své pevné, a jak doufala, nezměnitelně trvalé místo, protože se odrážely na životě její rodiny. (Škoda, že její matka nebyla tak beze zbytku nadšená, ale to spraví čas, jak také doufala.) Podobalo se to pocitu, který měla, když německá armáda obsadila Paříž, v pouhých třech týdnech. Cítila pohnutí, chtělo se jí plakat a neubránila se slzám. Cítila vroucnost, jako když se poprvé zamilovala, žhavé přívaly v ňadrech, prudké bušení srdce, horlivost, která ji zahřívala, a s nimi vděčnost. Souhlasila s tím, co říkali v rádiu a co opakoval Mořic, že čeho dosahuje Německo svými hrdinskými činy, ještě lidstvo předtím nedosáhlo. Podílí se na tom všichni Němci, kteří se hrdě hlásí k svým vedoucím, jako se oni opírají o ně. Jak říká správně Mořic, všichni za jeden provaz. Vůdce drží slovo. Do téhle chviličky dodržel všechno, co slíbil. Vrátil do Německa pořádek, vymýtil pouliční zločin, nechal postavit nádherné silnice, nejsou zbyteční jedlíci. Kde by byl bez táborů, jako je ghetto, pořádek? Je to poctivost, jakou svět ještě neviděl.

Myslí na matku, která zažila, jak vítězové po první světové válce stahovali z Německa kůži, okrádali je o lodě na moři a továrny na pevnině, proměnili německé peníze na hadry, ale odvezli si zlata, co unesli, a zbavili Německo důstojnosti, bez které se stane ze státu tržiště nezaměstnaných a nakonec smetiště, ústav žebráků. I její matka (jako její bratr, pořád na frontě), na stará kolena, musí vidět změnu, která se s Německem odehrála. V duši Rosemarie Ilse se rozeznívají tichoučké vítězné fanfáry, které slyší a cítí, jako když v sobě ještě nosila svoje milé děti. Vezme je oběma rukama kolem ramen a přitiskne si je k sobě, jako kvočna.

„Co spolu roste, spolu kvete,“ řekl komandant. „Co spolu kvete, spolu uzraje. Co spolu uzraje, spolu vydá plody.“

„Sloužil jste v Krakau?“ zeptala se ho.

„Co prosím?“ vrátil komandant pozornost k paní domu. „Dachau?“

Podívala se na obraz Vůdce. „Někdy se k němu modlím.“

„Vyvedl nás z problémů, z kterých mého otce a matku bolela hlava: není nezaměstnanost, není kriminalita. Díky jemu zase víme, co je vojenská čest,“ řekl Herz.

Komandant našel odraz svého čela v očích Rosemarie Ilse. Kdyby jí v té chvíli řekl, aby obětovala pod obrazem Vůdce děti, muže i sebe, udělala by to; ještě by přinesla z kuchyně řeznické nože; anebo strhala ze záclon šňůry. Komandant uhnul pohledem. Ilse neuhnula. Zářila.

Herz byl stále spokojenější. Odpustil dokonce tchyni její pitomá přísloví. Mohla ještě říct horší: Alte Schäden heilen schwer. Nebo Würde bringt Bürde. Velká čest nese velké břímě. (Včera mu řekla: Was man wünscht, das glaubt man gern. Přání je otcem myšlenky.) Odevzdal se naději, že už tchyně zůstane nahoře. Je to v nich, ve všech. Nikdy se toho nezbaví. V těch v ghettě je jedna špína, v příbuzných, ke kterým se přiženil, druhá. Co v někom je, drží jak ševcovská smůla. Dá se to rozšířit donekonečna. Myšlenky podpíraly jedna druhou, jako když padá domino. Vrátily ho k tomu, co mu stále víc lichotilo. Pokud jde o lidi v pevnosti, má nejlepší svědomí. Nesejde na tom, jestli tančí s chutí nebo proti své vůli, jen když tančí, jak se to od nich očekává. Není to snad tak i s nepřáteli Německa i s jeho znenadání ochotnými přítelíčky jako Bulhary, Slováky nebo Rumuny anebo Maďary, Francouzi anebo Holanďany, kam se jen člověk rozhlédne po německé Evropě? Svět mu připadl jako veliký tanec na německou muziku. Najednou chtějí všichni táhnout s Německem za jeden provaz.

Nemýlím se, říkal si, toto je pohoda, kterou si představoval a která obvykle nemíjí bez následků ve služebních vztazích. Byl si teď jist, že jeho dojem je správný. Potřeboval, aby mu Ritsche důvěřoval. Pak si bude moci zasahovat do všeho znásobenou silou. Bude tu neviditelný sloup, něco, oč se může opřít. Zároveň ho napadlo, že v těchto dobách, tak svízelných pro říši, by nebyly osobní šarvátky na prospěch věci. Nebude zklamán ani tehdy, řekl si, bude-li jediným plodem této setby sblížení mezi nimi. Zvedl číši, řekl „Prost“ a myslel si: snad k většímu přátelství, těsnější kolegialitě, duchu vojenského kamarádství.

„Na povinnost. Na čest,“ dodal.

„Na čest, povinnost, odvahu,“ řekl komandant. „Vítězství. Prost.“

„Tak,“ řekl Herz. „Na pochod. Kupředu. Prost.“

„Máte dobré rýnské,“ uznal komandant. „Správně studené, ve správných sklenicích.“

Jen Rosemarie Ilse neví, myslel si Herz, že jsou to sklenice z bohatého židovského domu, stejně jako Herzův mahagonový psací stůl a soška Atlanta. I jejich ložní prádlo je z židovského majetku.

Náhle si hřejivě uvědomil, že nyní, jako pobočník, se díval na události z vyššího hlediska, velkoryseji.

Rosemarie Ilse, zardělá ve tvářích, měla na sobě černé hedvábné šaty a bílou zástěrku, kterou stále sundávala a oblékala. Měla za to, že jí sluší, a nakonec si ji nechala na sobě. Tělo bez krku připadalo Ritschemu směšné. Když se rodila, myslel si, vzalo nejspíš hrdlo zasvé. Také dlouho přemýšlel, jak na pozvání reagovat, když zplnomocněnec odjel. Rozmluvy se mu nelíbily. Nemohl se zbavit dojmu, jako by mu ten brunátný nosatec přišil na šosy špicla. Přišel tedy, ale nekapituloval. Bylo to ohledávání soka. Aby zachoval jemný, ne příliš urážlivý odstup, nechal svou manželku doma. Oddané pohledy Herzovy ženy mu byly nepříjemné. Jak nemožná je ta kráva, říkal si. Co si myslí, že na něho tak civí. Hrál si s knoflíkem uniformy.

Rosemarie Ilse cítila, že si ji komandant prohlíží. Naklonila se k němu a přes stůl, a chvíli se osmělujíc, vyjekla s dívčím zajíknutím:

„Jste muži, ale v uniformách vypadáte jako chlapci.“

Svině, pomyslil si Ritsche. Měl své tři zásady, kterých se držel: nesmiřitelnost, nesmiřitelnost a do třetice zase nesmiřitelnost. Vzala si na sebe černé krajkové šaty, které jí mohly sedět tak před pěti roky. Byl div, že se krajka na ní nerozpárala. Naštěstí měla černé kombiné a spodničky, takže jí neprosvítalo tučné tělo. Mohla to už dávno nechat přešít pro dceru, myslel si.

Po chvíli řekl nahlas: „Můžeme být pyšni i na své ženy. Jsou naší druhou zálohou.“

Nic jiného ho nenapadlo. „Prost.“

„Prost,“ přidal se Herz.

Ale Rosemarie Ilse si v duchu řekla, že matka měla nakonec pravdu, když zůstala nahoře, protože každý hovor v tomto domě skončil jen zálohou, frontou a válkou. Minule, když přijeli do pevnosti berlínští inspektoři a staré dámě řekli, kdo přijde, vymluvila se a dala si odnést večeři do svého pokoje.

Rosemarie Ilse sledovala roztěkané rozklady svého muže o „Schadenfreude“ a válce a strategii a důležitosti místní pevnosti v pavučině lágrů a pracovních a výchovných a převýchovných zařízení a táborů, o druhé frontě proti Američanům, Angličanům, Francouzům a spol., o obraně Německa v jeho nových hranicích na východě i na západě a severu a jihu a o tom, čemu komandant pevnosti Ritsche říkal „druhá fronta Německa proti židovskému bacilu, druhá, vnitřní válka, kterou povedeme současně s válkou na frontách až do konce“. Padl několikrát výraz „Konečné řešení“. Něco, co se vyřeší jednou provždy, jako když se německý sedlák zbaví v domě i na poli myší. Vypleje plevel. Konečné řešení, něco, čemu všechno předchází, ale po němž už nic nenásleduje. Nejenom řešení, ale konečné řešení. Konec. Die Ende. Znělo to jasně i tajemně. Mlhavě a zasvěceně. Něco, o čem smějí mluvit vojáci. Vědí, co říkají. Naopak se jí zamlouvalo, co řekl o Německu, zemi čistoty a pořádku, v němž to nikdy nebude jiné, a o neúprosných zásadách, a že Hitler jednou rukou spolu s dělníky staví dálnice, a druhou, s dělníky a rolníky a úředníky v uniformách, vede válku za zájmy Německa. Nerozuměla, co velitel měl na mysli, když řekl, že něco, co bylo ve vzduchu už před nimi, nezmizelo ani s těmi, co už nejsou, a sevřel rty, napůl v úsměvu, napůl v tichém rozkazu. Judenrein Evropa, řekl, je totožná se zájmy lidu a každé země. A znovu se přistihla, že jí manžel ve své vyžehlené uniformě a v bez chybičky vyleštěných holínkách připadá jako hloupý páv, který kokrhá, co si myslí, a přehlíží ji i děti, ačkoliv se tváří zdvořile. Cítila chuť taky něco říct. Chtěla být střízlivá, ale vyklouzlo z ní:

„Ale sem, pane komandante, je nikdy nevpustíte.“

Ihned pochopil, kam mířila.

„Náš Vůdce,“ řekl nakvašeně, „se o této věci už několikrát vyjádřil, a to naprosto jednoznačně. Je to totální válka. Fronta se může měnit, posunovat sem a tam, ale konečný cíl se nemění. Tady i tam.“

Herz se na Ritscheho znepokojeně podíval.

Šťastné opojení, které prve unášelo Rosemarii Ilse a činilo ji při večeři tak spokojenou, bylo pryč.

Herze napadlo, že si komandant může myslet, jak zanedbává svou ženu, nebo se dokonce domnívat, že je podivné, nepracuje-li dosud jako jiné manželky.

„Už jsme o tom s Ilse hovořili,“ řekl rychle.

Upřela na svého muže zoufalý pohled. O čem spolu už mluvili? Dej bože, aby nic nezkazila. Na nic se přece nepamatuje. I ona dobře ví, že s těmito rozhovory nejsou žerty.

Brunátná tvář Mořice Herze zmodrala. Ta svině mizerná! Ale ovládl se a řekl, špatně si vykládaje komandantovo mlčení jako souhlas: „Mysleli jsme si s Ilse už častokráte, pane komandante, na rekvirační komisi.“

Jestliže mě ten idiot pozval kvůli tomu, pomyslil si Ritsche, pak se namáhal zbytečně. Svou bečku ať si pošle, kam se mu zachce. Zase si hrál s knoflíkem.

Rosemarie Ilse byla v duchu uražena. Bylo hloupé tak lhát. Nemají to zapotřebí. Co její bratr na frontě? Přece nebude chodit jako zrzavá Herta k Židovkám? Chce snad Mořic, aby se ještě více dřela? Proč se tedy bojuje? A proč krvácí její bratr? Scházelo jen málo, aby se na místě rozplakala.

„To je chvályhodné,“ řekl Ritsche. „Děti vám rostou jako z vody a taky si můžete vzít českou služebnou.“

„To nikdy!“ zvolala Rosemarie Ilse. „Jsou tak líné. A Židovku ve svém árijském bytě? To bych nesnesla. Jak říká maminka: Setze den Frosch auf gülden Stuhl, immer Hüpft er in den Phul. Opice zůstane opicí, darebák darebákem, svině prasnicí.“

„Vyhnal bych ji,“ řekl povzbudivě malý.

Komandant zdvihl skleničku se zbytkem vína.

„Poděkujme Vůdci, který na sebe vzal víc autority než kterýkoli vůdce v dějinách před ním, a lze pochybovat, že vůbec kdy někdo shromáždí ve svých rukou tolik pravomoci. Musíme se zbavit šílenců a zločinců, kteří by byli v stavu ho vyloučit z našich řad. Dovedl naši společnost dál než kdokoli před ním a asi i po něm. Jsme, kde Německo ještě nikdy nebylo. Stojíme na půdě zemí, kde noha německého vojáka ještě nestanula. Využíváme plodů zemí, které jsme ještě neochutnali. Neměří se génius vedoucích jen tím, že přivede svůj národ dál než jeho předchůdci i následovníci? Jen šílenci si mohou ještě myslet a doufat, že jejich odhodlanost může ovlivnit budoucnost, navzdory okolnostem, které určujeme.“

Pozoroval ruce se sklenicemi, komu se pohárek v prstech zachvěje.

„Co je dobré pro Německo, musí být dobré pro svět,“ řekl Herz. „Jaký svět by mohl vzejít z okolností, které po devadesát devět let bránily silným v rozhodující válce?“

„Prost,“ řekl komandant.

Prost, opakovali po něm – příliš věcně a příliš nadšeně zároveň, vždycky ochotně a trochu falešně, protože faleš je jejich jedinou upřímností – jak si pomyslel komandant.

Náhle Heinz Albert Ritsche vstal:

„Je u vás příjemně,“ řekl, „ale musím už jít.“

Jeho slova, jak Herz dobře poznal, byla chladná, strohá a odměřená.

Vyprovodili ho k vozu. Byl to Herzův Mercedes-Benz, poslal ho odpoledne pro Ritscheho. U dvířek stál Werner Binde a rybíma očima pozdravil.

„Byli jsme velice poctěni, pane komandante,“ řekl Herz.

Náhle si připadal malý, hloupý a ničemný. Ne, neměl si s pozváním zahrávat. Může jen doufat, že trochu štěstí je víc než kopa moudrostí. A že se nakonec všechny lišky sejdou u kožešníka. Myslel na dopis, který poslal gestapu a na nějž dostal potvrzující odpověď, nejen že dopis v pořádku došel a věc byla předána k šetření, o jehož výsledcích bude zpraven. Proč nechtěl přijít k večeři zmocněnec? O jakých výsledcích vedení lidi potom nezpravuje? Rozbolely ho najednou nohy i hlava. Dopustil se omylu?

Ale jak se Ritsche pohodlně rozvalil na sedadle, vůbec se nezdálo, že by se zabýval tak vážnými myšlenkami jako Herz.

V domě si Rosemarie Ilse pomyslela, že Mořice jistě tak uctivě nikdo nezve. S pláčem, který propukl teprve nyní, se na něj obořila.

„Nestačí ti, že mi odešla služebná, že se dřu od rána do večera jako kráva – chceš ještě víc? A já, hloupá, si tě brala.“

„Nebuď husa!“ řekl Herz popuzeně. „Rekvirační komise je hračka.“ Vyhýbal se jí očima. „Mají skryté poklady v každém hrnci, pod každým podhlavníkem, v každé matraci. Nikomu to nebude na škodu.“ Nemusí ho učit znát své pappenheimské. Byla by jen proti sobě, kdyby váhala. „Jak říká dobře tvoje matka: Jeder ist seines Glücks Schmied. Každý je svého štěstí strůjcem. A pak, kariéra jednoho musí podporovat kariéru druhého. Tím, že půjdeš a zapojíš se, dáš příklad ledaskomu. Nikdo ti nemůže vyčítat, žes zůstala pozadu. Dobře jsem si to rozvážil. Frisch gewagt ist halb gewonnen. S chutí do toho a půl je hotovo. To tě matka neučila? Nahoře to asi taky neprojde jen tak bez povšimnutí. Moje pochvala ještě není všechno. Víš, co myslím.“ Podíval se na Rosemarii Ilse, uslzenou, se zrudlým bělmem kolem zelených panenek, které mu připomínaly starou kočku. Bože, ještě aby ji povzbuzoval, jako by neměl svých starostí nad hlavu. Každý má svou soukromou druhou frontu, pomyslel si. Nebo třetí vnitřní frontu. Válku ve vlastním hnízdě. Jde to skrz naskrz rodinami, mezi manžely a manželkami, dětmi a rodiči. O tom by mohl Rosemarii Ilse vyprávět Binde, kdyby na to došlo. Hledal vhodná slova, než řekl: „A co získáš nových tretek.“

Měl zlost, byl by ji zmlátil, nebýt tu dětí. Ale ať má alespoň doma pokoj. Ne, Mořic Herz neměl dnes večer potřebné jistoty. Dával za pravdu tomu mírnému v sobě. Nebylo lepší být malý? Musí vše promyslet.

Rosemarie Ilse usoudila, že na tom, co Mořic říkal, byl i kus pravdy. Vezme si s sebou do ghetta psa. Co se dá dělat, má-li tak nemožného manžela, je-li taková doba a je-li… Nic ji už nenapadlo. Přestala plakat, napudrovala si obličej, pak šla nahoru k matce a vyzpovídala se u ní. Sešla po chvíli zpět dolů a usnula.

7

O týden později vezl Werner Binde do ghetta členky rekvirační komise, zvané tu krátce berušky. Mezi nimi byla i Rosemarie Herzová. Rozvezl je všechny podle předem připraveného plánku. Nakonec jel se zrzavou Hertou, manželkou zahradníkovou, a s Rosemarií Ilse, která si vzpomněla, že u nich v létě řidič večeřel, a požádala ho, aby byl tak laskav a všude s ní chodil. V rohu vozu se krčil Hertin vlčák Rex, který vyskakoval na okno a bez ustání štěkal.

Podle pokynů, které dostal, zabrzdil Werner Binde před hamburskými kasárnami, kde bydlely terezínské ženy. Nebyla to nejlepší práce pro vojáka. Pozoroval obě ženy a myslel si: V nouzi žere ďábel i mouchy. Obešel pohledem ženské tvary obou berušek a napadlo ho zase: Podle drápů poznáš šelmu. Pro sytou myš se zdá i nejlepší mouka nakyslá.

Loudal se za Hertou a Rosemarií Ilse po chodbách s vojensky střízlivými balkony. Obě ženy si dost dlouho vybíraly pokoj, kde svoji činnost zahájí. Posléze usoudily, že začnou v prvním poschodí, docela v rohu. A tak se stalo, že asi o půl desáté dopoledne vešly na pokoj číslo 38, kde ležela Alžběta Feinerová.

Místnost byla dlouhá a vysoká. Bachraté trojposchoďové kavalce ji tak zaplňovaly, že mezi dvěma řadami zbýval jen kousek volného prostoru.

Binde si všiml nadpisu, čísla a adresy na jednom z kufrů: Vindschleg. Kdo asi? Binde pocházel z Vindschlegu u Offenburgu, mezi Freiburgem a Baden-Badenem. Probral v duchu pár židovských rodin z dob, než se stal Vindschleg – až na hřbitov – jako mnoho německých vesniček a městeček judenrein. Znovu si vzpomněl na nevlastního bratra.

Rosemarie Ilse se necítila v dusné, špatně větrané místnosti dobře. Obracela se každým okamžikem stranou nebo dozadu. Ale nikdo na ni nevyletěl, jak se obávala. A tak si po chvíli zvykla. Střetávala se za sebou jen s očima Wernera Bindeho, který stál u stěny téměř nehybně; civěl před sebe s neurčitým výrazem ve tváři, jenž mohl znamenat lhostejnost právě tak jako přezírání.

Styděla se sama před sebou i před zrzavou Hertou; za to, že tu je i že si počíná tak neobratně. Kde začne? A jak to má dělat? Má se snad hrabat v těch smradlavých svršcích či mezi zavšivenými postelemi? Kde mají své špinavé poklady? Musejí vědět, proč je zlato, stříbro a drahé kamení, o penězích ani nemluvě, nejlepší medicína. Musejí mít svá spolehlivá tajemství, která je vždycky znovu postaví na nohy. Tak dlouho už se jich chtějí všichni zbavit a pořád ještě musí dýchat stejný vzduch. Bez nich bude svět opravdu hezčí. Lehčí. Pohodlnější. Znají svoje čáry a kouzla, aby spadli jako kočky vždycky na všechny čtyři. Co byla Herta v rekvirační komisi, stěžovala si bez přestání, že místo aby jich ubývalo, tady přibývají. Ano, jako kočky i obřezaní a jejich ženy mají devět životů.

Tu zaslechla Hertu, která vyjekla.

„Je tu někdo?“

Alžběta Feinerová vzala na svou tvář nepostřehnutelný odstín údivu, tak nepatrný, že ihned pominul. Kolem očí se jí jen malinko zvrásnila pergamenová pleť, pod níž už nebyla žádná mezivrstva. Už sedmý den ji spalovaly vysoké horečky. Něco ji zevnitř sežíralo, vysychala; nemohla se už bránit; ztrácela sílu.

V těch sedmi dnech ji nikdy nenapadlo, jak rozluštit otázku, která ji U Slunce tak často sužovala: odolá-li náporu těchto dnů na lidské důstojenství. Otázka se vynořila až nyní, třebaže velice chabě.

S rukama pod pokrývkou hleděla na žlutý strop. Místo něho to bylo rozepjaté plátno, po němž běžel matně sem a tam její život, rozdělen na roky, týdny i vteřiny. Spatřovala velikou školní tabuli, na niž neviditelné prsty kreslily tvář otce s pečlivým rezavým knírem a holčičku, podobnou neteři Joachima Spiegela. To vše bylo mdlé, a přece výrazné. Děvče zalhalo otci malou zlomyslnost: místo úlohy bylo u přítelkyně a pak na ni svedlo vinu za zmeškanou povinnost. Otec ji chtěl zprvu uhodit. Ale pak řekl: „Nebudu tě bít, život ti uštědří víc, než si myslíš. Ale příště nelži. Člověk má zůstat čistý.“ Za tímto obrazem se hrnuly další; mdlé výjevy z dětství; dívka s copy roste a její pleť rychle žloutne jako strop a žíly modrají a vystupují z čela, ztvárňují tvář do podivných hran. Alžběta Feinerová se poznává: otevřela oči.

Herta znovu vykřikla:

„Tak je tady k sakru někdo, nebo není?“

Herta ovšem věděla, že zde někdo je. Chtěla však slyšet svůj hlas.

Alžběta Feinerová opět spatřovala obrazy beztvarých a šerých dnů, v nichž dostala na starost krámek U Slunce. Venku bylo hezky a uvnitř tma. Růžovou ulici s někdejší holírnou vystřídal okamžik, v němž odevzdala klíčky jako vtělenou podobu poslání, jež nikam nevyústilo. A teď se obrazy ztrácely; strop byl jen žlutý, temný a tíživý. Alžběta Feinerová našla konečně odpověď na svou otázku, jak zůstat nepokořena: v mlčení.

Ozvěna Hertiných slov dozněla. Vnikl sem průvan.

Alžběta Feinerová vstoupila na práh říše, jíž se doposud bránila. Už neměla sílu zahánět smrt myšlenkami na malé děvčátko; jediné, co věděla, bylo, že teď už nepromluví. Vyrovnána se vším, začala zrakem bloudit. Jakmile to učinila, spatřila ze svého lože nízko nad zemí německé ženy a psa a v pozadí vojáka. Nedovedla už rozeznat jeho tvář, byla daleko, a také velikost zvířete se zdála neurčitá. Ale slyšela prve zřetelně pronikavý hlas německé ženy a rozuměla mu. Odpověděla až nyní, ale jen pro sebe a docela tichounce, neboť nevěděla, kolik síly může dát svému hlasu; a přece si přála, aby ho slyšela jen ona sama a nikdo jiný. Přivřela oči do úzkých škvír, aby do nich nevpustila vidiny, a také aby ji denní světlo nepálilo. Prohlídka se jí netýkala, to ještě vnímala, neboť neměla dočista nic, co by mohlo zajímat někoho z živých. Ležela klidně, s hlavou skloněnou ke stěně, na polštáři nepříliš čistém, jako člověk, který prohrává zápas, odbývající se v jeho těle, ale již mimo dosah jeho ducha.

„Ty svině!“ vyjekla Herta. „Jsi snad němá? Jak to, že se tu válíš?“

Alžběta Feinerová neodpověděla. Co přicházelo? Proč se bála horeček za dlouhých studených nocí, kdy venku hučel vítr? Myšlenka na vánek jí byla příjemná, chladná a neuvěřitelná. Déšť bubnoval do rezatého plechu okapu; slyšela to velice zřetelně.

„Ty líné židovské svině!“ řekla znovu Herta. „Nic jim není, ale do práce se jim nechce. Prasata. Spí v klobouku, v hadrech. Tak se na ni podívejte.“

Hlas Herty byl vzteklý a drsný. Byla to zlost, která si hledala terč. Velká voda, která musí někudy odtéct. A v okamžiku, kdy našla terč i výpusť, se její zlost změnila v nenávist. Přeskakovalo jí to mezi spánky jako elektrické jiskry. Voda vtékala do tůně a nad vodami zůstal jen hlas.

Alžběta Feinerová ho nesledovala. Někde byly svahy hor a někde růže. A někde už docela nic. Nevěděla, co ji čeká. Obklopila ji bázeň z neznáma. Smutek. Opar dne, kdy zemřel muž. Kdoví, co bude? Přeběhl jí strach po čele a mráz po zádech. Cítila, jak se třese. Viděla tváře druhých. To byla skutečnost, ne nepěkný sen. Pravda byla horší než noční můry. Někdy se skoro těšila, až opustí tento svět, cítila jen jediný závazek, ale přistihla se, že i to řídne, jako řídly její teplé punčochy nebo sukně, děravěl kabát, pomačkal se jí plstěný klobouk stažený přes uši. Cítila, co je to osamělost, s kterou se člověk bojí a skoro zároveň těší, až odejde ze světa. Ve vzduchu visela jen otázka jak. Na dotaz proč už se dávno vzdala naděje na odpověď. Cítila, co je v ní nespolehlivé, co ji zrazuje znovu a znovu a čím se vzdává zápasu. Cítila, čím ji Německo izolovalo od světa. A čím se oddělovali sami od sebe. Ale nechtěla. Nesnesla myšlenku na to, že zrazována vším, co znala a co si pamatovala, by zrazovala také. Pocítila svou vykořeněnost, jako by někdo zabral i zbytek slamníku, na němž ležela oblečená, jako by si už nesměla ani svlíknout kabát nebo zout boty, aby se jich někdo nezmocnil, protože nikomu na nikom nezáleží. Jaký bude svět, až oni odejdou, do posledního? Kdo si na ně vzpomene?

Matně vnímala tvář nad sebou.

Herta byla dítě nenávisti. Její matka, sama opuštěna, ji kdysi odložila. Do osmnácti let se tato dívka podobala odpadu, který chodí, dýchá a mluví. Ale teď našla lidi, kteří byli ještě níž a na které mohla šlapat i ona. Nebyla první, kdo jako oběť hledal jiné oběti. Naučila se zchladit si žáhu, jako se zpozdilé děti učí číst, psát a počítat, nebo ze začátku jen mluvit. Necítila dluh vůči nikomu. Všichni dlužili jí. Byly věci, z kterých se jí dělalo špatně, protože jí nepatřily. Byly to věci, jež patřily někomu jinému, ačkoli mohly být její. Usvědčovaly ji z toho, co nemá a co mají ostatní a proč se cítila chudá a ubohá, navzdory všemu. Zanechávalo to v ní špatnou chuť na patře. A tak to, co chtěla nyní říci, už pronesla klidně a s převahou, i když viděla, že ženě před ní zbývá do konce života už jen úzká ulička.

„Paní Ilse,“ řekla. „Prohlédněte jí věci. Uvidíte, jak se ty mazané potvory dovedou stavět.“

Rosemarie Ilse Herzová v duchu protestovala proti oslovení. S těžko překonávaným odporem poslušně šla k zavazadlům pod ložem nemocné a otevřela je.

Vrchní kufr nebyl Alžběty Feinerové. Patřil sousedce. Byla to početná rodina; všechno, co měli, schovávali u matky, načatou imitaci uherského salámu, sáček cukru, mýdlo a v krabičce od hodinek dva snubní prsteny.

„Ty přece měli odevzdat už v Praze, odbočce říšské banky,“ řekla Herta. „Náhodou vím, kde to je, protože jsem tam měnila peníze. Nesmějí mít zlato, stříbro nebo cizí valuty. Ale to máte marné, domlouvat sviním, aby se dívaly na hvězdy. Jako by člověk hrách na stěnu házel. Jsou to podvodníci a lháři. Jsou nebezpeční do posledního dechu.“

Pes štěkal, protože cítil maso. Herta ho musela držet.

„Vidíte je,“ řekla. „A ještě si dovoluje mlčet. Jako bychom to neznali.“ Myslela si: Pozor, čím zoufalejší, tím nebezpečnější.

Rosemarie Ilse hodila salám psovi. Rychle ho sežral, ale imitace byla příliš kořeněná, aby ho spolykal celý. Chtěla dát rozházené věci – cukr a mýdlo – zpět.

„S tím se nezdržujte,“ zarazila ji Herta.

Ještě stále byla Rosemarie Ilse Herzová nesvá. Nedovedla se vpravit hned do své nové úlohy, ale vnitřně cítila, že přijde-li příště (a teď viděla, jak byla hloupá, že nechodila už dříve!), bude už vědět co a jak. Jistě Herta – když byla sama bez zvědavého doprovodu – shrábla pro sebe ledacos, co Zimní pomoc jaktěživ neviděla! Ty dva zlaté snubní prsteny… Je to pravda. Proč je neodevzdali? Rosemarie Ilse se bála myslet dál.

„Jistě, paní Ilse. To tu ani nesmíme nechat.“

„Ne,“ řekla Rosemarie Ilse Herzová.

„Paní Ilse,“ přerušila ji Herta. „Podívejte se ještě pod matraci.“

Rosemarie Ilse obezřetně sáhla na postel a štítivě, protože nechtěla ani vidět víc než prostor v zorném úhlu, zakrývajícím nemocnou, vzala za cíp polštáře; prudce jej nadzvedla, trhla jím a pustila.

Hlava Alžběty Feinerové se svalila na dřevěnou pelest a náraz způsobil dutý, chřupavý zvuk. Pod polštářem ležela krabička sardinek, křiklavě žlutá, na prostěradle šedivém od skvrn a plísně.

Pach zahnal Rosemarii Ilse Herzovou o krok zpět. Hleděla na krabičku a s dlaní na ústech vykřikla. Při pohledu na olejovky, dokonale zabalené a působící dojmem hojnosti, ji vše rozzlobilo.

„Pak si člověk myslí, že umírají hlady!“

„Svině!“ řekla opět místo odpovědi Herta. „Mazaná svině. Proto nemluví. Staví se nemocná. Říká se Besser stumm als dumm. Mlčet nad zlato. Jenže na zlato nemá právo. A portugalské sardinky nemá ani každá z nás.“ Naklonila se k Rexovi a tiše, štvavě ho pobídla: „Běž, vem si! Vem si!“

Zvíře se vysmeklo a skokem se octlo u postele Alžběty Feinerové. Nevnímala jeho přítomnost. Měla už zavřené oči. Neviděla, stojí-li někdo u ní, ani jak daleko je, ani je-li někdo ještě vůbec zde. Cítila jen horký dech psa, ale neviděla jeho otevřenou tlamu.

Werner Binde stál dosud nehybně s hlavou podobnou brukvi a zdálo se, že jeho oči kalně pronikají vším a vše objímají jediným zelenošedým pohledem. Náhle sebou trhl. Než se obě ženy vzpamatovaly, držel v ruce pistoli a střílel.

Zasažený pes se udiveně díval a chroptěl. Posléze se svalil a bez hnutí zůstal ležet v otevřeném kufru.

Herta vypískla.

Pak s jekotem, chytajíce se za ruce, utíkaly spolu s Rosemarií Ilse Herzovou i Herta chodbičkou mezi kavalci ven, na verandu a odtud dále po schodech dolů. Rosemarie Ilse držela v zaťaté pěsti pravé ruky snubní prsteny, mužský a ženský, podle hmatu už hodně obnošené, a v levé krabičku sardinek, aniž si to uvědomila. Kroužky prstýnků, menší a větší, do sebe v její pěsti zapadly a ohřály se teplem jejího těla. Ještě z toho všeho dostanu horečku, myslela si.

V placaté tváři Wernera Bindera se stále nepohnul ani sval. Doposud nehybně stál. Poté kolébavým krokem došel k lůžku Alžběty Feinerové, kde ještě zlomky času bránily život umírající. Ale to nevěděl. Narovnal jí jemným pohybem hlavu na polštář a upravil pokrývku. Ošklivá hranatá tvář Alžběty Feinerové mu náhle připadala laskavá a vlídná. Žena mu v té chvíli připomněla nevlastního bratra Fritze. A tu pochopil, že nejde jen o jeho souboj s Mořicem Herzem. Ačkoli jeho mozek se vzápětí začal horečně namáhat hledáním úniku z podezření, jež jistě vrhne tento čin, spatřil na dně svého nitra něco temného, k čemu se bude muset vrátit. Pak se sehnul, uchopil mrtvé zvíře za nohy a jediným trhnutím si je přehodil přes ramena. Nato houpavým krokem vyšel ven a dal se po schodech k autu.

„Ach, co to bylo, pane Binde?“ drkotala zuby Rosemarie Ilse.

„Proč jste to udělal?“ zeptala se Herta a trhavě si uhlazovala vlasy pod červenou širokou stužkou.

Werner Binde si je přeměřil studenýma očima, jež Rosemarii Ilse Herzové pronikaly až do morku kostí a před nimiž Herta uhnula. Pak hodil psa na dno vozu.

„Kam pojedem teď?“ zeptal se pomalu, hluše. A po chvíli, jen jakoby mimochodem, aniž by pokládal za nutné se k nim obrátit tváří, pomalu vysvětlil:

„Ten pes… byl nemocný… Viděl jsem to. Měl vzteklinu…“

„Ach…,“ vydechla Rosemarie Ilse. Rozevřela dlaň pravičky. Podívala se na oba snubní prsteny, jež postrádaly lesk. Pak zahlédla krabičku s olejovkami, nálepku, pod níž byla malá černá rybička už bez hlavy na žlutém podkladu, dobrý voskovaný papír. Rybka jí připomenula žraloka. Nemám lehký život, pomyslela si, ačkoli jí kdekdo závidí postavení Mořice Herze. Nikdo ho nezná doma. Dříve mu musela leštit holínky. Odvolával se na ženy ve slovanských oblastech, které svým mužům nejen leští boty, ale myjou nohy. Přece jen si to netroufal chtít od své německé ženy. Boty mu pucujou české služky. Ale ji dotlačil až sem.

Herta mlčela. Když nasedly, Rosemarie Ilse štítivě odtáhla nohy.

Binde otočil vůz a jel hlavní třídou „L“, podél vlhkých chomáčků ryšavého listí, kolem uzavřeného krámu pod kamenným sluncem, zpět na německou komandanturu.

8

Před bílým domem, na jehož stožárech vlály hákové kříže, stály dvě přepychové limuzíny. Neměly na sobě šedý a matný vojenský nátěr, naopak, černě se blyštěly jako temná zrcadla. Vozy byly ozdobeny vlaječkou na chladiči. Na bělostném poli se vyjímal sytě červený kříž.

Hladce vyholený štíhlý muž v dokonale střiženém obleku z vlněné látky vzoru pepř a sůl se obracel, zřejmě jménem ostatních pánů, na komandanta Velké pevnosti terezínské Herr Alberta Heinze Ritscheho (neboť na takřečenou Malou pevnost pár kilometrů na jih jim už nezbyl čas) a říkal:

„Co jsme dosud viděli, pane komandante, nám zatím postačí, opravdu. Máme před sebou ještě dalekou jízdu.“

„Ano, pochopitelně,“ odpovídal Ritsche zdvořile, aniž je stínem naléhavosti nutil prodlévat déle. „K službám, pánové.“ Komise švýcarského Červeného kříže strávila v pevnosti skoro celý půlden.

Společnost pak pomalu nasedala do vozů a za všeobecného mávání rukou odjela.

Důstojníci z komandantury, kteří vyprovázeli hosty, se zvolna ubírali zpět do budovy.

Werner Binde zabrzdil právě ve chvíli, kdy druhý lesklý automobil mizel v ohybu silnice.

Mořic Herz se otočil za skřípotem brzd a spatřil svou ženu Rosemarii Ilse, Hertu a řidiče. Vrátil se k nim.

„Je to náhoda, že jsme se neviděli,“ řekl. „Před chvílí jsme s nimi byli v ghettě.“

Werner Binde něco hučel. Pak sklopil oči, omluvil se a vsedl zpět do vozu.

Vzápětí odjel do údolí mezi dvěma vesnicemi nedaleko města a vyhodil zcepenělého psa na mrchoviště.

9

Asi za tři týdny od odpoledne, kdy zdravotní komise ze Švýcar navštívila židovské ghetto v Čechách, vezl opět Werner Binde do města Rosemarii Ilse Herzovou. Jel s nimi tentokrát i její manžel Mořic Herz, kterého požádala o doprovod.

Rosemarie Ilse začala svou rekvirační misi přesně jako před jedenadvaceti dny – z „osmatřicítky“. Werner Binde si všiml, že docela v rohu, u zamřížovaného okna, kde ležela Alžběta Feinerová, bylo prázdné lůžko, bez slamníku a pokrývek, jen holá prkna.

A pak, při zpáteční cestě, i když projeli hlavní třídou „L“ velice prudce, viděl zcela jasně, že v krámku U Slunce obsluhuje zákazníky cizí muž s kloboukem vraženým hluboko do čela a dívka s černými vlasy.

Děti

Viki netrpělivě podupává.

Už aby se vrátil Jakub, myslí si. Vyjdou si trochu ven. Čas líně utíká, mají před sebou ještě celý den. Třeba uvidí bílého koně; to je štěstí. Anebo proklouznou do lázní. Nebo vylezou na východní baště na strom, až nahoru k opičí větvi, a budou se houpat ve větru.

Z vedlejšího dvora sem doléhá kňučení – Fifka zabíjí kočku. Stojí mezi veřejemi vysazených dveří, drží ji za ocas, hází s ní sem a tam a otlouká jí hlavu o dřevo a o práh – už asi půl hodiny. Občas sem pronikne útržek slov. „Chcípni, mizero!“ vyzývá ji. Je to tříbarevná kočka, dočista jediná v ghettě. Kluci si ji udělají na zajíce.

Konečně Fifka vítězně zařve.

Ticho.

Viki stojí na mokré červené cihle. Pod ním se lesknou širokánské louže. Pálená hlína má navrch vějíř odstínů doruda. Zvolna se drolí. Každým dupnutím odpadne další kus zvětralé vrstvy.

Vítr rozráží hladinu. Kalná voda v houpavých a trhaných vlnkách zrcadlí Vikiho tílko a tvář.

A co je zas tohle? Vikiho levý střevíc se otevřel na špici dokořán. Z vyceněné kůže vylezly malé špinavé prsty. Kouká se bezradně. Zvedne palec – trčí nad louží jako tlusté dělo. Cihla se najisto rozpadne. Spasí ho jedině, když ihned skočí na souš. Ale bota a prsty – zarazí se – to odnesou.

Beznadějně si otře nos rukávem.

Taková pitomost, vzteká se v duchu, čučet tu na cihle a v mokru. To má z toho čekání! Vždyť Jakub už byl jednou dole. Ale Zrzek ho vrátil. Hned ať prý maže zamést nahoře chodbu. Zrzek je nejhorší vychovatel na domově „Q 710“. Jistě ho potká nějaké neštěstí. Každý mu to přeje. A Viki taky. Jenže Viki na něj nemůže kašlat jako na Fifka. Fifka je míšenec; jeho máma je Židovka, teď je někde v Polsku, a otec Němec (úplně čistokrevný!), prý dokonce u SS; ale to nikdo určitě neví a Fifka o tom nemluví. Jen jednou řekl, že tátu po válce zabije. Ale už tady si z ničeho nic nedělá a oni dva, Viki a Jakub, budou jednou taky takoví. Zrzkovi se všechno splatí, i s ouroky, nemusí se bát, že by nedostal – jenže do čenichu.

Vikiho tvářička s trochu zdviženým nosem se rozzáří. To je ono!

Vytáhne z kapsy kus provázku. Odbornicky se podívá na prsty, nakolik oschlo bláto; pak se ohne a začne si převazovat střevíc důkladnými, velkými uzly. Chvílemi postojí na jedné noze jako čáp. Konečně odchlíplá podrážka znovu přilne k prodřenému svršku. Jen několik zrezivělých hřebíčků trčí ven. Ale to už Vikimu nevadí.

Odrazí se – a skočí.

Poslední kousek cihly se utápí v louži.

„Viktore!“

Viki udiveně zvedá oči. Je to Berl, Zrzkův pomocník. Hlas poznal, ještě než vychovatel přelétl jeho hubenou, úzkou tvář s vypoulenýma zelenýma očima a lísavým pousmáním, které nosí u koutků úst a jež nikdy nesundává.

„Co tam skáčeš jako koza?“ volá Berl dolů. „Už ses vůbec dneska nechal někam zařadit?“

„To je jas!“ odpoví Viki. „Chodím přece už tejden do Kavalírky kopat plot.“

Vychovatel se zkoumavě dívá na Vikiho drzou tvář a posléze zatáhne okatou lebku.

Tůhle! dělá na něj Viki v duchu dlouhý nos. Berl, jak Viki dobře ví, jde dnes s chlapci z pokojů číslo 16 a 20 kácet stromy. Už včera se na to sháněly děti. Sklouzne pohledem ke špičce bot a zkoumá, jestli by levá vydržela, kdyby Berla nakopnul, aby se alespoň na chvíli přestal tak pitomě culit. Napadne ho, že Berl je přece jen o poznání lepší než Zrzek. Ale stačí, aby pomyslel na to, že dělá totéž, nafoukaně vymáhá úctu a zdravení jako Zrzek, a hned ho má po krk. Ale stejně, proběhne mu hlavou, že Berl na tu Kavalírku (Viki tam už tři dny nebyl) nalítne tak snadno, to tedy od něho nečekal.

Uklízí se hned nenápadně do kouta. V nouzi, myslí si, by přelezl zídku. Fifka tam už asi nebude; stahují někde v suchu tu šedočernou kočku s bílými skvrnami. Na tu si tedy Fifka přitáhl včera večer ten rezavý pekáč.

Stejně – napadne Vikiho – jak dlouho potrvá, než se takové malé kočce rozseká hlava. Vrhne zkoumavý pohled vzhůru.

Vypadá to na déšť.

Tahle louže, která spolkla cihlu, přežvykuje Viki v hlavě, je tu už víc jak týden. A bude ještě hlubší. Všecičko, zdá se mu, je tu tak ospalé. I dvůr i zdi i představa stažené kočičí kůže. Ach, Vikínku, protahuje se a ulevuje si s rukama rozepjatýma jako křídla, jsou to na světě věci.

Nad Vikiho hlavou, ověnčenou hnědými, kučeravými prstýnky, s nimiž se honosí bez čepice za každého počasí, plují světle šedé uzly mraků. Vikiho šedé oči splývají s jejich stínem, pozorně je sledují, jak je žene vítr nad město a za ně. Viki v nich dovede číst o nedostupných věcech. Skála za Terezínem, z níž ukusují, je jako veliká loď, která odjíždí do nesmírné dálky. Ne, opravuje se Viki, loď stojí; jen moře větru a mračen se valí a vlny odcházejí. Tam vzadu je Londýn. Nebo Honolulu.

Vikiho pihovaté čílko se zachmuřeně vraští. Vypadá ještě menší, protože kotoučky vlasů mu vyrůstají skoro zprostředka. Rozlítostňuje ho, že tu zůstává, zatímco pluje do jiného světa. Ale neviditelná dlaň, která mu cloní tvář, se náhle ztratí. Viki, říká v něm snivý hlas, kdybys tam tak mohl stát docela nahoře! A dívat se z té výšky sem, do ghetta, a plivnout zrovinka doprostřed, na špičku kostela na náměstí. Nebo alespoň přijít k pekárně na ulici „Q“ a pekař tam nechal otevřená vrátka od větráku. Tak zítra skočit k Fifkovi a hodit mu na kavalec bochník chleba! Vyvaloval by bulvy zrovna tak jako Jakub, když větrák vyčmuchal, ačkoliv na „Q“ u „814“ přejde za den pěkná řádka žádostivých lidí. Ale možná taky, ozývá se u Vikiho varovný hlas, že by Fifka chleba štípnul a kočičí maso schrupnul stejně sám. Fifka tedy ano – ten by to mohl udělat docela klidně. V duchu se Viki vrací na ulici „Q“, kde objevil vstup do říše chleba. Mezery mezi ocelovými křídly větráku jsou jen úzké. Ale se svým hadím tělem by se tam dostal a Jakub by to očíh venku. Za pár týdnů už možná bude pozdě. Protože rostou! Ale někdy, ujišťuje Viki, to provedou. Určitě. Někdy navečer. Nebo v noci. Ale teď, zastrčí otráveně ruce do kapes, je zima a den. A ve dne to nemá cenu.

Viki shlédne dolů, na své střevíce. Dvojstup rozšlapaných podrážek, bláto až na kotnících a provazová bandáž vlevo. Přestane si kopat špičkou do paty, houpe se, ruce hluboko v kapsách, až po modrá zápěstí. Kruci, vrtá mu hlavou, kdyby tam tak s Jakubem ale doopravdy vnikli.

Civí na oblohu. (Je příjemné se tím obírat.) Jestliže by se jim to teda poštěstilo, utíkal by hned ráno po lovu dát svůj díl Heleně. Pootevřela by svou malou pusu údivem, jako tehdy, myslí si Viki, když se kvůli ní spustil po výstupcích a děrách valu do zahrady komandanta a přinesl jí odtamtud sametově žlutou růži. „Viki,“ říkala, „seš přece jen správnej kluk.“ Nebál se to udělat, ačkoli Fifka, když se to k němu doneslo, se dal slyšet, že by se pro takovou princeznu Pochcalindu nenamáhal ani ve snu. A jemu, Vikimu, Helena řekla, že když bude chtít, vyjde si s ním na procházku.

Viki necítí chlad větru. Jednou snad, sní vestoje, bude Helena jeho děvče. Ale doopravdy a se vším všudy. Pak aspoň nebude tak hubená a pořád nemocná. Viki jí všechno sežene. I maso – možná. V duchu vidí ženské lázně. Do ženských lázní se chodí dívat, když nemají čím jiným zabíjet čas.

Když myslí Viki na tohle, nestará se už docela o to, co se děje na dvoře. Před očima má hebkou růži, složenou z tenkých pevných lístků, které se samy od sebe rozvírají. Jsou takové věci, křehké a něžné, jako hřbet malé myšky nebo růže, myslí si, a připadá mu to neuvěřitelné.

Berl projde v čele chlapců z pokojů 16 a 20 dvorem a bránou. Zadní řady cinkají sekyrami. „Kázeň, lotři!“ křičí Berl, ale hned se culí, aby si nemysleli, že je zlý. Hlasy vpadnou ze schodiště do dvora jako bouře a náhle zas zmlknou, protože vítr je prudký a žene je jinam.

Viki nic nevnímá. Když držel v prstech růži, vybavuje si znovu tu chvíli, chtělo se mu povědět Heleně něco pěkného. Nebo ji pohladit. Těšil se, že řekne větu složenou ze samých hezkých slov. Pak mlčel jako ryba. Ani ji nevzal za ruku, jak se chystal. Helenka pořád kašlala. Protože měla jen tenké šaty. Nakonec si růži vzala a utekla s ní domů. Žádná procházka, nic. Viki viděl jen prázdnou ulici, dlažbu a portály domů, tak hloupě podobné jeden druhému, po celé „Q“ samá kasárna a domy; domy a kasárna. Helenka by nikdy neřekla, že má hlad. Nebo že nemá svetr. Jen jednou řekla, že by si na památku vzala možná boty od holandské holky z „L 410“, kdyby jela na východ, protože měla dvoje. To si Viki všiml, že Helena nosí i v zimě boty na léto. Nejhezčí je na ní, že je vždycky umytá a má nejrovnější pěšinku na „L 410“. V zimě se smála; nebyla jí zima; navlékla si jen tři trička. Je ráda, že nemusí chodit do školy. Je vždycky nejvyšší na pokoji, dlouhá tenká holka, jako její maminka. Doma po její mamince pojmenovali hospodu, U Brunetky. Ve škole Helena nenáviděla, když musela říkat učitelce ano, prosím. Ano, prosím. Učitelka ji pořád vyvolávala, protože věděla, že Heleně nejdou počty. Dávala jí za trest úkoly navíc a Helena musela říkat ano, prosím. Doma nemohla říct, že nenávidí učitelku, počty, školu. Viki kreslí v duchu vyčouhlou Helenu, která má ze všech nejhezčí pěšinku.

Studené návaly větru vracejí konečně Vikiho zpět z říše snů, kterým vévodí podvyživená Helenka v Ústavu pro těžce vychovatelné, kam nechtějí vzít Fifku, aby nekazil děti, děvče s nervózníma bledě modrýma očima a dlouhými slámovými vlasy až na ramena.

Lepší je myslet na větrák. Pak stejně nesměla Helenka dlouho ven. Ale jistě to nebylo proto, jak říkal Fifka, že se počůrávala a za trest musela zůstávat doma. Ne, s větrákem to ve dne nemá cenu. Ve dne ne.

Uzly na botce povolily.

Odkolébá se zas na druhý konec dvora, blíž k průchodu, aby neokouněl na místě a Zrzek ho ještě nakonec přece jen neposlal někam na práci. Musí si taky líp zabezpečit prsty před mokrem.

Už se však na hřebenu schodiště objevuje Jakub. Hop, skok; tři schody najednou – v mžiku je dole.

„Tě vidím, Viki.“

„Tě taky,“ řekne Viki. „To je dost, že deš!“

„Honem, musím hned vypadnout,“ odpoví Jakub v chůzi.

Proběhnou průchodem, obejme je ulice, dlažba, kamenná náruč volnosti.

„Ach, ta zrzavá krysa prašivá,“ řekne Jakub, sotva zahnou za roh. „Doufám teda, Viki, že brzo chcípne.“ A po chvíli, když Viki neodpovídá: „Kdyby ho tak chtěli zařadit do prvního transportu, kterej půjde.“

„Zrzka?“

Ale to je řečnická otázka.

Viki se zastavuje a sundává botku.

„Počkej, musím to spravit,“ řekne na vysvětlenou.

Jakub mu podá kámen.

„Dík.“

„To je pěknej zřalok,“ řekne Jakub a sleduje se zájmem, jak Viki zatlouká hřebíčky do původních otvorů.

„Hotovo,“ narovná se Viki.

„Nechal mě vysmejčit málem celej barák,“ řekne Jakub.

„Už to vypadalo, že tě tam skřípnul, Jakube,“ propoví Viki a hodí za sebe pohrdavý pohled. Jít Zrzek transportem na východ, všichni si oddychnou.

„Chtěl mermomocí sehnat ještě někoho na kácení stromů, rozumíš.“

„No jo,“ řekne Viki. „Na to mě asi volal Berl, jestli jsem taky zařazenej.“

„Takhle nakašlat,“ řekne Jakub, „do krku.“

„Jednou ale nám to stejně zaplatí, Jakube.“

Jakub kývne.

Jednou, myslí si oba, znamená rok až dva, než vyrostou ze své nevýhody dětské délky.

„Chce to holt pořádný pěsti,“ řekne Jakub. „To je to celý.“

Pomlka. Ale rozumějí si.

Viki létá očima po kolemjdoucích. Jakub zas výš, po římsách a oknech. Naproti se prochází v nepromokavém plášti židovský polda s černožlutou čapkou. V okně nad jeho hlavou stojí láhev s řídkým, namodralým mlékem. Kojenecký příděl.

Jakub mrkne na Vikiho.

„Viki.“

Hodí očima vzhůru.

„To by se dalo štípnout,“ ozve se Viki.

„To je vono,“ řekne Jakub. „Jenže ne teď, ale až večer.“

„A to už tam nebude,“ dodá Viki.

„Tak se na tu flašku vykašlem,“ řekne Jakub. „Stejně je to třeba nějakýho nemocnýho prcka.“

„To je jasan, Jakube,“ řekne Viki.

Polda se obrací proti nim. K oknu s mlékem už nevyšlou ani pohled.

Všimli si toho, říká Jakubova tvář, a to je hlavní. A Viki si myslí: nic nám v tomhle hnízdě nemůže ujít. Před týdnem větrák a teď mlíčko. Měla by je vidět Helena. Mohli by ji vzít za ruku, každý ze své strany, a Helena uprostřed.

Jakub začne plivat; Viki si hvízdá.

Polda se prochází a jen oni dva vědí, co mu uniklo, o čem nemá páru, že se tu děje. Má vousky a vypadá jako chroust. Jako blbej chroust, myslí si Jakub. Jak to, že se židovská policie snaží tvářit jako opravdová policie? Až na dřevěné obušky mají krátké ručičky. A v porovnání s jejich, i hodně pomalé nožičky. Cha. Řídí ji židovský německý kapitán ponorky. Neměli by si vyskakovat. Viki si představuje ponorku, moře. Lodě. Pak se asi na lodi rozdává mužstvu jídlo.

Jakub nastavuje větru chřípí a zafrká. Znalecky čichá vůně a pachuti města.

Vejdou k nároží mezi „Q“ a „L“.

„Jejdáčka, Viki, koukni se.“

Proti nim vyjede plochý vůz. Viki se ohlížel, poněvadž člověk, kterého minuli, mu něčím připomněl tátu, ale hned si pomyslel, že je to fantas, protože kdo ví, kde je jeho táty konec. A tak div nosem nenarazí do plochého vozu z pekáren.

„Kruci!“ vydechne.

Oslní ho stejně, jako prve Jakuba, bochníčky chleba, žlutavě srovnané do oblých pyramid. Všechno se ve Vikim rozezvoní. Tak vida! Kamenný podnos ulice podává pánům snídani.

Jakub roztahuje nosní dírky a frká jako kůň. Umí to tak legračně, že by se někdy Viki usmál. Mohl by se dát najmout do cirkusu. Dokáže i z ničeho udělat varieté. Namluví vychovatelům, co si zamane, třeba, že nahoře je dole a oheň voda a voda oheň, nebo to alespoň zkouší. Dokáže se s vážným ksichtíkem ptát klidně i slepých kolemjdoucích, kolik je hodin nebo kde je jaká ulice nebo stavba, úřad, zařízení, jako by přinejmenším předpokládal, že každý ještě má hodinky, jako by je většina, pokud nebyly zlaté, už dávno nevyměnila za chleba nebo pár svršků, kousek margarínu. A když se ráno zdá každý další den jako skok do neznáma, s ním si člověk alespoň užije. Božínku, a jak se při tom krčí a vystrkuje břicho. Jakubovi se hrne krev do hlavy. Tak tohle, myslí si, a hned po ránu!

„Jak to načnem, Vikínku?“ zeptá se tahavě. „Je libo vodspoda, nebo ty svrchu?“

„Kruci,“ opakuje Viki, „tohle je klika.“

Vůz je předjede. Jakub přejde na druhý chodník. Mají ho pěkně v kleštích. Mrknou na sebe. Viki zhluboka vdechuje do plic dráždivou, opojnou vůni. V závěsu si teď nenápadně vykračují za bryčkou. To se rozumí, že ze všeho nejdřív musí podle její pouti městem zjistit, odkud a kam se tohle bohatství vůně veze.

Vůz kodrcá a skáče. Táhne a tlačí ho tucet mužů. Jediný kůň v ghettu onemocněl.

Viki se občas zaculí na Jakuba. Jeho šedivá očka září. Tak přece štísko, myslí si, ačkoli ranní srážka Jakuba se Zrzkem a jeho s Berlem nic pěkného neslibovaly. Vikiho zaplavuje horká vlna. Něco by chtěl udělat. Třeba skočit k vozu, sbalit pecen a frnknout. Ale to nejde. Udělají to jinak. Ještě neví jak. Ale nějak, říká si a cítí, jak v něm stoupá hřejivé uspokojení. Ach, kampak se na ně Zrzek s Berlem hrabou! Nepůjdou se jim dřít do Kavalírky; kašlou taky na jejich daleké ideály o zemi zaslíbené, pro sladké sliby a půl porce navíc! Seženou si to jinde. Takhle, dívá se na hrkající povoz. A až si to za rok nebo za dva pošinou urostlí a pěkně oblečení po hlavní třídě „L“, Viki už zavěšen do Helenky (a ta si ponese v podpaždí kabelku z opravdové krokodýlí kůže!), nebude človíčka, který by se za nimi neotočil a s uznáním nezašeptal: Ten s tou hezounkou, to je Viki, a ten druhej Jakub, jeho věrnej kamarád.

Konečně plochý vůz zastavuje.

Jakub přeběhne ulici. Zase roztahuje nosní dírky a frká Vikimu do ucha. Viki se kucká smíchy. Ale sotva Jakub přelétne pohledem průčelí domu, něco v něm hrkne, zarazí se a zbledne, nos se docela zúží a koutky úst poklesnou. Viki vidí, jak Jakub vrhá kradmý pohled pod zamračené nebe a nato se zavrtá očima do dlažby.

„Co je ti?“

„Nic,“ odpoví Jakub, „co by mělo bejt?“

„Heleď se, Jakoubku, ty jenom hlídej, kam to tu složej, a já vomrknu, kde to nakládali.“

„A pak se vrátíš?“

„Na beton…“

„Viki,“ řekne najednou Jakub, „koukni se na ten dům.“

„Proč?“

„To je přece ten dům.“

„Jakej dům?“

Zvědavě se dívá na oprýskanou stavbu s výčnělky. Není to snad… Už je doma.

„No jo, Jakube…,“ řekne tiše.

Něco v něm pohasne. Musí si připomenout, nač stejně nezapomněl. Stlačil to někam na dno a tlumil tím, že navrch jen nakupil, co každý den přinášel; protože ho to tenkrát všecko moc pronásledovalo. A teď najednou se to vrací. Ale tak rychle, myslí si Viki, naráz, s podivuhodnou živostí, docela podobnou té, s kterou se tehdy s Jakubem vyšplhali na tuhle římsu a posměšnými úšklebky děsili obyvatele v oknech nad ní. Viki je náhle zpět u dne, kdy jim procházka po úzkém výčnělku římsy odkryla pohled do pokojů, jaké předtím neviděli. Protože tahle budova, před kterou zase stojí, je starobinec a v něm byly tehdy staré ženy s pergamenovými obličeji a ošklivou svraštělou kůží na krku; takové tu budou asi i dnes. A v koutě, kde bylo šero a pach plesnivé slámy a čpavku, klečela stařena. Viki ji vidí před sebou a znovu jím prochází vlna ošklivosti. Měla žluté tělo, plné špinavých obvazů. Jakub zafrkal a všichni se lekli. Někdo vykřikl. A něco bylo v očích té staré, co je oba postrašilo. Ale Jakub se hned vzpamatoval. „Koukni se,“ řekl Vikimu. Styděl se za svůj záchvat lítosti. Vytáhl z kapsy kus chleba, který měli původně uchystaný k posílení oběda. Viki se tedy podíval na chléb. „Co s tím chceš?“ Ale Jakub už docela vesele dodal: „… se dívej!“ Mrskl skrojkem po stařeně v rohu. Byla to dost prudká rána. Protože – a zvláště na to si Viki teď dobře vzpomíná – stará se chytla za bok a s heknutím spadla na zem. Vikiho bodlo u srdce. Všechna bolest rány byla tenkrát v očích, které se na něj upřely. Pustil se leknutím okna. Jen křečovitě a v poslední chvíli se zachytil výčnělku v římse. Něco ho hnalo k těm očím, aby vlezl dovnitř a pohladil tu bábu po vlasech, i když se jí štítil, protože byla tak špinavá. I protože vlastně neměla nic z toho chleba, na který se ostatní vrhly. Ale neudělal to. Držela ho na místě ošklivost a nevyhladily ji ani zoufalé stařecké oči, prázdné a vyhaslé, vyčítavé – božínku, to hlavně. Sotva se tehdy dostal dolů. V každé cihle, v každé skvrně po odpadlé omítce viděl ty oči. Měl na ty staré zlost. Člověk je ani dost rychle nerozezná; vypadají všichni jako strašáci; stařeny i starci. A stejně ho to vracelo k neznámým očím, až začaly být protivně povědomé a viděl je div ne všude; koukaly se na něj z kamení, okapů, dlažby nebo snad oblohy, jako hvězdy v noci.

Viděl podobné stařeny, dokud mohly chodit, o holi, belhat se kolem zahrad a jenom si nechat zdát o mrkvi nebo rajském jablíčku, zelené okurce. I když holky, co pracovaly v zahradách a kradly, co, jak a kde mohly, za jedinou mrkev, kedlubnu nebo karfiól – pěstované pro německou komandanturu – by jely prvním transportem na východ. Stařeny se mohly nanejvýš koukat, z bezpečné vzdálenosti. Kopnout do toho, myslí si. Rád by to sprovodil ze světa, jako ze sebe chce člověk setřást strašidla.

„No jo, Jakube,“ opakoval teď znovu, „je to ten dům… To je ale votrava.“

„To asi vezou sem,“ řekl Jakub. „To bych do toho kopnul.“ Stojí oba vpovzdáli. Nedívají se na sebe – mlčí. Vůz je ve chvilce složen.

Ale Vikimu je to jedno.

Teď je tu ticho. To pěkné, co ve Vikim živila naděje, vtělená do vůně a tvaru bochníků, odešlo. Kruci, odplivuje si. Ani krásná, šťavnatá a bílá vlastní slina se mu nelíbí.

A Jakubovi podle toho, jak se tváří, je mizerně od žaludku.

Bledý, s pootevřenými ústy zírá na prázdnou plošinu vozu; byl původně jen pohřební, než z něho strhli praktikové města dřevěnou klenbu, aby mohl před polednem sloužit na dodávku chleba; holé a ošoupané dřevěné desky, po nichž klouže mlha; jsou jako kniha, ve které je jediné pusté slovo – rozčarování.

A tak tu Jakub s Vikim stojí velice smutně.

Viki shledává, že je na něm, aby se vzpamatoval dneska první a oplatil Jakubovi. Stejně, napadne ho, není ještě všechno ztraceno. Vždyť oni nechtěli tenhle chleba. Koukne se konečně na Jakuba. Ale protáhlá tvářička s téměř průsvitným nosem mu říká: nic si nenamlouvej, Viki. A proč tu vlastně stojí tak dlouho? Kde jsou vůbec ti chlapi od vozu?

Objeví se po chvíli.

A za nimi se vynoří hlouček starců.

Viki napíná zrak. Co to nesou v bílém prostěradle? Náhle pochopí: je to mrtvý. Jakub, na něhož se sveze Vikiho pohled, teď vypadá jako sumec se svislými koutky, protože poznal právě to, co Viki. Viki sem znovu upře zrak. Šedé vlasy splývají volně dolů, z dvou prken a bílého povlaku. Je to žena.

Jakub si odplivne.

Vikiho najednou napadne, že tohle je možná právě ta stará, po které hodil Jakub ten chléb. A zase se mu to celé vybavuje jako prve. Je to nepříjemné, zdroj něčeho, co škrtá ve Vikiho nitru naděje, které jsou lesklé jako oblouky dlažby, po níž klouže od rána do večera den, než utonou ve tmě. Je to hora i propast. Hora se mu připomíná zblízka i z dálky, propast jen zdánlivě mizí z odstupu, není to pouhá pláň, paměť mu připomíná co a jak. Křiví tvář. Myslí na oči uprostřed ran zažloutlé stařeny, která neměla ani košili. Ale mlčí. Co může taky udělat? Má zadrhnuté hrdlo. Rád by něco promluvil a slyšel, že Jakub taky něco říká. Je alespoň dobré, že mohou mlčet. Pak se – aniž se museli dohadovat – vyhýbali dlouho ženským lázním. Jakub za tři vařené brambory přenechal tajné okno klukům z pokoje číslo čtyřiadvacet. To byli svatoušci, co by vzali zavděk každým okýnkem, kterým se dá dívat na nahý ženský.

Vůz se rozjíždí.

Průvod starců se Vikimu nelíbí. Muž zesnulé je navlečen do starého kabátu a marně zvedá hlavu, aby vtiskl cestě nějaké důstojenství.

Viki se opožďuje.

„Co je s tebou, ty kluku?“ otáčí se Jakub po chvíli. „Kolíbáš se jak nějaká konvalinka.“

Ale hned si připomene, že takhle se ptal prve Viki jeho.

„Nemá to cenu, Jakube,“ řekne Viki.

Jakub si odplivne šťavnatým obloukem do příkopu. Ještě před chvílí by to Vikiho podnítilo, aby taky plivnul, jako zápasník vystavuje hruď a nechá zahrát svaly na rukou, a dál než Jakub, a pokračovali, než jim vyschne v hrdle a na jazyku; a pak by mohli zkusit někde za bukem jednorázově – než se zas naplní –, kdo dostříká dál svou žlutou šťávičku.

„To jsem ti mohl říct už dávno!“

Ale přece jen ještě jdou.

Viki si v duchu říká: je to ona? Jaké měla tehdy vlasy? Čím tak zežloutla? Už se tedy tak nedívá. Když člověk umře, prostě se už nikam nedívá a nic si nemyslí. Je po něm. A má pokoj! Tak to přece každý říká. Ale proč si to vůbec Viki myslí? Je to hloupost. Ale co když umřela a rána chlebem se nikdy nezahojila? Ale ta přece, řekne si zase, nemohla být tak prudká. A po chvíli si opakuje; nebyla tak prudká! A hned ho zas napadá; ale na vychrtlé, stonavé tělo?

Pak přijdou k závoře: stát. Konec ghetta.

Ale vůz jede dál, po cestě, na níž je kolumbárium, jen hlouček, který ho doprovází, se zastavuje. Tělo spálí, popel uloží do krabice s číslem. Časem to vysypou z krabic do Ohře. Snědí to ryby.

Viki dojde k Jakubovi. Dívají se za vozem, než zmizí v oblouku silnice. A Viki klidněji pomyslí na to, že teď už se nikdy nepozná, jestli to byla ona nebo ne. Popel je popel. Popel nemá jméno ani číslo, ani duši, aby se dalo poznat, z koho je. Ryby mají asi nepřetržitou hostinu.

„Jakube,“ řekne. „Myslím, že dneska už se ten vozejk pro chleba vracet nebude.“

„Tak teda půjdem, ne?“

„No jo, pojď!“

„Dyť už jdu,“ řekne Jakub. Ale stojí.

„No jo, necháme raděj tydlecty předejít…,“ řekne Viki.

Starci se vracejí nazpět. Terezín na ně fouká ledově vlhký vzduch svých cihlových plic. Pustá vojenská pevnost ve španělském slohu. Chlad se znásobuje mokrem. Leze to lidem na nervy. Čachráři už taky nevědí, co chtít za děravou zavšivenou deku.

Viki tu a tam probodne očima obzor. Vysoká skála za městem je přece loď, která pluje do jiného světa. Vrcholek skály – příď lodi, rozráží širou prostoru, vroubenou zpočátku kopcem a lesem a pak už vůbec ničím. Kdo by dokázal uhodnout, myslí si Viki, co je až tam, kam odtud nikdo nedohlédne? Skála je taky ponorka, periskop, noří se pod mořskou hladinu a mizí, tajemně a do nedohledna, je a už není, jako dnešní ráno, včerejší den, co zůstalo z mrtvé stařeny, z jejího zjizveného těla, ze zelených splašků na latríně. Viki odfoukne vzduch, rty mu zaplandají. Jsou to věci, kterým nikdy neporozumí, a už si na to zvykl.

Koukne se na Jakuba. Nebýt si oni dva tak blízcí, co by si sám počal? Zaplaví ho náhle vlna přátelství k Jakubovi. Klouže po jeho tváři. Malé čelo, tenký nosánek a pusa s pokleslými koutky, když se mu něco nezdá, jako právě teď. A pak se zase sveze očima vzhůru.

„Co pořád okouníš po horách?“ zeptá se Jakub.

Viki mlčí.

„Pojď aspoň rychlej, člověče, vítr mě votravuje!“

Ještě nastydnou, myslí si vztekle Jakub.

A tak jdou, bok po boku. Letmé pohledy do kraje naplňují Vikiho něčím cizím. A je v tom i něco nedostupného. Až pocítí strach. Vezme Jakuba kolem ramen a přitiskne se k němu. Kapitán ponorky, velitel Ghetto-Wache, asi ví něco, co nikdo jiný neví.

„Je mi dost zima,“ řekne.

„Nemysli si, že mě moc hřeješ,“ odpoví Jakub.

Ale přimkne se k Vikimu. „Je to na draka,“ řekne.

„Proč?“

Konečně vejdou do města. Není jim do řeči – toulají se mlčky, ale Jakub už nevěří, poněvadž to takhle dopadlo. Míjejí kasárna zvučných jmen Drážďany a Hamburk, podle měst, jež nikdy nespatřili, projdou kolem odvšivovací stanice, napříč náměstím s kostelem, pod kterým jsou prý tajné podzemní chodby, a podél uhelných skladů. Kdyby tak Jakoubek zafrkal jako kůň, přeje si Viki. Ale říct si o to je mu hloupé. Chvílemi má Viki dojem, že Terezín je obrovské město. Ale to se jen zdá, protože je tak přecpané. To ho už tolik nebolí.

Teď ho spíš tlačí, že všechno začalo špatně už ráno s Berlem a Zrzkem. A že ten vůz neměl jezdit k tomu pitomému domu. Což jestli to přese všechno byla ta stařena? Domy a město se najednou ovíjejí špinavými obvazy. Terezín je ženská, nemá ani košili a je samá jizva. Přenáší se to i na kolemjdoucí. A Viki se snaží kradmým, ale pátravým pohledem na jejich šaty zjistit, zda pod nimi také nejsou hnisavé modré skvrny impetig.

Jakub kráčí houpavým krokem vpředu. Viki tak může pozorovat jeho kotníky, fialové zimou, protože Jakub vyměnil ponožky za pět deka cukru. Ale Jakuba i za cenu zimy těší, že kalhoty nepostačují jeho rychlému růstu. Jde stejně klidně dál. Ruce v kapsách, červený nos v bledém obličeji a šálu kolem krku. Plivá kolem sebe, dopředu i do stran. Chvílemi se zastavuje, otáčí ledabyle hlavu přes rameno, aniž by hnul tělem. Čeká na Vikiho a hledí na jeho otevřený střevíc. Jakubova hlava je teď naplněna konečným soudem, že všechno je pro kočku. Nemít tu mámu, myslí si, zejtra by ho už ghetto nevidělo. Šli by někam s Vikim. Takhle nezbývá než si dojít pro oběd, k večeru se u ní zastavit, aby neměla strach. Lidi se bojí všeho, i sami sebe. Už mu leze na nervy ji uklidňovat; je to jak chytat vodu do dlaně. A přeskakuje to na něj z matky, jako to na něj přeskakuje z Vikiho a na Vikiho zase z něj. Strach je jak chytrá blecha. Jako by to už dávno nevěděl, že všechny druhy jsou jako blechy a vši, anebo jako nakažlivý bacil. Všechno je černé, černé. Znovu se zastaví – panenky jeho očí se střetnou s šedýma očima Vikiho.

„Viki,“ řekne najednou, „ale v létě to tu stejně nemusí být tak ošklivé, viď…“

Viki se tázavě dívá a mlčí.

„Nemusí, Jakube,“ řekne po chvíli; „v létě jsou tu i kytky – a někde ovoce.“

Podruhé načínají svou okružní pouť městem. Viki v kostkované jupičce, už taky hodně zkřehlý, s nepřítomnýma šedýma očima. Vězní v nich svůj sen o Helence s kabelkou z krokodýlí kůže. A o tom, že bude jednou urostlý a silný. A pěkně oblečený, zahříván kamarádstvím Jakuba.

A Jakub jde vedle něho, s lebkou praštící mrazem i starostmi, co bude moci přinést navečer matce na přilepšenou, aniž by musel vyměnit šálu. Skáče chvílemi po jedné noze a zahřívá si kotníky dlaněmi.

„Jakube,“ řekne Viki.

„Co je?“

„Na co myslíš, že ta ženská dneska v tom baráku umřela?“ (Chtěl se vlastně zeptat na něco docela jiného, jestli snad Jakuba také nenapadlo, že je to právě ta stařena, kterou chtěl tenkrát obdařit chlebem, – ale vyklouzlo z něho tohle.)

„Viki,“ zadívá se na něj Jakub, „odkud to mám vědět? Copak mi to někdo říkal?“

„To já jen tak, Jakube,“ řekne Viki.

Spokojeně se usměje. Když to neví Jakub, proběhne mu hlavou, nebude se tím trápit.

„Viki,“ řekne Jakub, „ty ale někdy vážně blbneš.“

To se ví, říká si v duchu Viki, vždyť Jakub na to ani nepřipadl. Protože ho ty zoufalé oči tak nepronásledovaly jako jeho, Vikiho. Už na to nebude myslet, slibuje si. Ona to přece opravdu být nemusela. Jakub to dovede hodit za hlavu. Jakub se s ničím a s nikým nemazlí, ani se sebou. Většinou to Vikiho s Jakubem baví. Jestli je budou chtít jednou rozdělit a poslat na východ každého zvlášť, můžou se vsadit, že se jim to nepovede. Pojedou spolu, i kdyby jeden měl jet načerno a propašovat se do vagonu. Dali by se radši spolu zabít než rozdělit. Proč Jakoubek nezafrká jako kůň? Byla by legrace.

Vylezou po schodech na východní baštu.

Vikiho najednou posedne radost. Rozběhne se, přeskakuje louže, do některých dupne, až vystříkne voda s blátem do vzduchu. Běží ke stromu v rohu. Šplhá až k opičí větvi a ještě výš, docela nahoru.

Spustil se déšť.

„Neblázni,“ volá na něj Jakub.

A teď zahlédne Viki Helenku, která jde s Fifkou po okraji valu. Asi se jí chlubil, napadne Vikiho, jak zabíjel tu kočku. A snad ji pozval na maso. Zastrčí prsty do pusy a zostra zahvízdá. Pak se začne houpat. Stále je v něm ten pocit, kterým z něho Jakub sňal pouta. Vždyť Jakub by jistě poznal, kdyby to byla ta stařena.

Houpe se ještě víc a mrkne občas na tu stranu, kde je Fifka.

„Viki,“ ozve se zdola Jakub, „ty ale doopravdy blbneš.“

Co si teď Helenka myslí? Už se sem kouká. Viki rozkymácí celý strom a leze na nejtenčí větev.

Jak povolila, náhle a prudce, malé Vikiho tílko se zatočilo jako vývrtka; dvakrát narazil bokem a hrudí na výrůstky kmene a větve, z nichž poslední ho zachytila a utrhla jupičku až na dvojitě prošitý pás, a konečně žďuchl jako buchta do mokré trávy.

Jakubovi trhlo v prsou; bezradně zůstal stát na místě, s rozhalenou košilkou a uvolněnou šálou; cítil, jak se mu stahuje hrdlo.

„Viki,“ řekne konečně.

Viki je bledý, otevře oči.

„Je mi něco, Jakube?“

Nezabil se tedy, napadne Jakuba. Něco se v něm rozsvítí.

Vrhne se k Vikimu a pomalu ho zvedne.

Už je tu Fifka s Helenou. Všichni tři ho podepřou a Viki se postaví na nohy. Jde to.

„Krucifix, ty máš ale štísko, prcku,“ řekne Fifka; a k Helence: „Tak pojď, ten už si pomůže sám.“

„Štísko,“ vydechne Viki.

Prší a město se začíná topit v blátě.

Morální výchova

1

Karlíček usíná dlouho.

Pociťuje vždy před spaním kousek předzvěsti přátelství i hrdost nad tím, že se dostal mezi vybrané chlapce šestnáctky. Jednotlivé hlasy, smíchané v pletenci vůní i halasu chaboučkých ohledů jednoho k druhému, rozpoznává docela přesně i v tomto stavu polospánku a každý z nich v něm budí obdivné představy.

Šestnáctka hlučí; prostorný pokoj, zaplněný bachratými i vychrtlými trojposchoďovými kavalci s žebříky a úzkými uličkami. Až nahoře v rohu leží Karlíček na zádech bez přikrývky a naslouchá.

Tomáš Knap, zvaný zkrátka jen Hezounek, volá Majdu Hirše.

„Už máš přečtenou tu Osmnáctikarátovou pannu?“

„… ště ne. Ale víš co – koupím ji.“

„Podívej se, Majdo…“

„Týden si vybírej mé obědy. Tady jsou lístky – ber, dokud dávám!“

„Majdo, sehnal bych ti něco podobného… taky od Pitigrilliho…“

„Týden mé obědy. Ať nežeru. Je moje?“

„Tak teda…“

Majda, vztyčený na lůžku, se znovu nesmazatelně vrývá do Karlíčkových představ. Jak nádherné musí být – moct tohle nabídnout! Majdova postava roste. Karlíček cítí, jaká vzdálenost, ničím nezměřitelná, je mezi ním a druhými. A závist vůči Majdovi ho dusí tak dlouho, dokud nepřivře oči a nezačne v duchu kreslit před sebou živý sen, v němž je na Majdově místě a nabízí Hezounkovi daleko více než pouhý týden obědů. Nosí holkám knížky a holky se s ním vodí za ručičku.

Hezounek leží na břiše, podpírá si drobnou, učesanou hlavičku v dlaních a brouká:

Jsem tak sám…

vraťte se ke mně zpět,

dřív než celý svět

prohledám…

V duchu je spokojen. Má týden Majdovy obědy. Osmnáctikarátovou pannu už pročetl třikrát, slovo za slovem (mezi námi – nic zvláštního!). A že vytrhal obrázky, které za něco stály, nepozná stejně nikdo. Chrňte si v pokoji! myslí si. Minule se Majda kasal, jaké viděl dívčí prádlo. Krajky. Čisťounké hedvábí. Podprsenku. To je toho. Hezounek viděl už taky pár hubených stehýnek a bez prádla. Co je víc? Ale náhle si nedokáže odpovědět, co je víc.

„Dobrou noc, kluci!“ řekne.

Noci dlouhé jsou,

když čekám…

Karlíček s uznáním a bezmezným obdivem, jehož vroucnost by nedovedl vyjádřit, ale který jej zcela stravuje, – šeptá tiše do zdi svůj pozdrav na dobrou noc.

Nikdo ho neslyší a nikdo mu neodpovídá. Ani nemocný Bledulka, který spí pod ním.

„Dobrou noc, Bledulko,“ řekne znovu.

„Dobrou…“

Tichý, nezdravý hlas, škála chrapotu dolétne vzhůru ke Karlíčkovi. Bledulka je dítě, které rodiče vypravili z Prahy do Terezína s nemocí, jíž hustý vzduch tohoto města nemůže prospět. Ale Karlíček jen zlomek vteřiny ulpí dotekem pozornosti u Bledulky. Všechno v jeho duši volá po činu, který by ho také oprávnil zaplétat se do těchto večerních rozhovorů, tak lhostejných a tak sebevědomých, jako by každý z chlapců znal svoji cenu a jen jí odstiňoval i nejmenší slůvka, vypuštěná do par „šestnáctky“. Ve všech žilkách má svědění, které ho nutká udělat něco, cokoli, jen něco, čin, o němž by si hoši, dříve než usnou, vyprávěli ve spojení s jeho jménem. Zahrnuje to samozřejmě i holky s krajkovým prádlem, jako to nosí transporty z Amsterodamu nebo z Berlína a Prahy. V karanténě to za pár dní ztratí glanc, ale stejně. Dere se to výš, na neviditelné spirále ctižádosti. Zahrnuje to všechna dát a brát, pravidla, jimiž se řídí, zjevná a tajná a docela nejtajnější. Jako když boxer ví, co udělá, ještě než nastoupí do ringu a ozve se první gong. A boxer ze sebe vydá všechno, než vyhraje nebo prohraje, ale se ctí, všem před očima. Jaké jsou jeho tajné, nejtajnější osobní zásady?

A zahrnuje to večerní debaty o rozdílu mezi kluky a děvčaty; je to tak, že holky uspokojuje vyměňovat si šeptaná tajemství, která si ponechávají lesk, jen dokud se nedostanou na světlo, a kluky puncuje akce, ať už jakákoli? Ale pak se i akce dostane do slov. Nedá se lehko zapomenout, když Majda Hirš prohodí, jakoby nic, že holky mu připomínají kopanou: taky se nesmí dotknout rukou, když nechce, aby mu to soudce neodpískal. Pro Majdu je ledacos jako fotbal: dá se to předvídat od prvního doteku míče až po poslední zapískání. Majda Hirš je stejně elegantní jako fotbal, se vším všudy, od oblečení až po hru, kdy člověk předvádí, co umí. A proč se někdo vyzná a někdo ne? Podle Majdy Hirše je na to snadná odpověď: každý dělá, na co se hodí, a někdo má dlouhé a někdo jiný naopak hodně krátké prstíčky.

Pro Karlíčka je boxerský ring něco podobného jako pro Majdu Hirše kopaná. Karlíček hledá, co ho spojuje s elitou šestnáctky. Je to nejtajnější pavučina, kterou si pavouk přede a pak po ní leze, aby dosáhl nejzazšího okraje a chytil svou zlatou mušku. Nikomu se nedá hrábnout do mozku a odhalit, čím si kluci lámou hlavu. Všechno se podobá sítu, kterým prosívá Karlíček svá ano a ne, a kdyby, možná, proč ne? Zní mu ve spáncích jediná větička ze dvou slov, kterou na adresu světa prohodil Majda, než si přetáhl deku přes hlavu: Zlato stoupá; stejně jako včera hodil do vzduchu: Cena krve na světových trzích je pod pětník. A tak usíná Karlíček i dnes v hustém tichu „šestnáctky“ a všechny výpary a vůně plují nad jeho a Bledulkovým lůžkem. Holky Hezounka a Majdy, s bílýma nožkama, které připomínají v kolenou hříbata, ještě neokšírované kobylky v prádle i bez prádla. Tajemná hudba, na kterou tančí.

Ráno se ohlásí pronikavým hvizdem.

Všichni se probudí naráz.

Ven! Píšťala sotva dozní a vstupuje vychovatel.

Bledulka kašle a dvacetiletý Šírel křičí:

„Ven!“

„Bledulka nemůže, vidíte přece, že kašle!“ řekne tence Toník Fetman. Významně popotáhne a rukávem si otře nos.

Je to jízlivý protiklad jména a skutečnosti, zastánce ostatních jen tu a tam. Vrhá teď na vychovatele Šírela pohledy plné opovržení.

„Brejtro!“ štěkne sem Majda.

Pak odnesou Bledulku na marodku. Stále kašle.

„Nebude tady ani noha, rozuměno?“ řekne Šírel a vyzývavě pozoruje ciferník hodinek.

V sedm a dvě minuty se mu podaří vyhnat Oskara Kleinera, jenž odchází loudavě, s květinou zastrčenou do klopy, a řev chlapců ho doprovází až dolů, do kanceláře, kde rozdělují práci.

Karlíček se nehne.

A najednou nemůže uvěřit, že Šírel odchází, v domnění, že jde poslední, a že tedy on, Karlíček, jeho budíčkem proklouzl. Přikrčí se na lůžku a vychutnává zaklapnutí dveří. Ale hned ho zase napadne, že na něj zapomněli proto, že nic neznamená. Neznají ani jeho snění, myslí si. Ale je tu něco, co ho přece jen uspokojuje. Unikl.

2

Nový den, maličko podmračený, vniká do místnosti velkými otlučenými okny v zelených zdech a odívá ji rouchem ticha; je cizí a hluché. Kavalce tonou v nezvyklém mlčení; prašné světlo zvenku sem padá jako malý, nesmělý obdélník mezi postele.

Tiše se otevřou dveře.

Karlíček se opatrně nadzdvihne. Fetman! Co tu chce? říká si v duchu. Číhavě drží hlavu nad pelestí. Vidí všechno – malý kufřík, který vytahuje zpod kavalce, i úhledné přihrádky v jeho útrobách, když ho otevře, a obsah, lesklý a třpytivý: lahvičku s kolínskou vodou, brašnu s holicím náčiním a dvě modravé hedvábné košile. Fetman bere jednotlivé věci do dlaně, potěžká je a ocení a položí zpátky.

Karlíčkovi se znenadání vydere z hrdla nechtěný povzdech. Jako by věci, na které odtud shlíží, z něho vyrvaly kus úžasu. Toník Fetman zaklapne kufřík. Není tu sám, prolétne mu hlavou! Skokem se ocitá u Karlíčka.

„Co tu děláš, padouchu?“

„Nic,“ škobrtne Karlíček a slinou, již polyká, se málem zalkne.

„Sketo!“ řekne Fetman. „Slídíš!“ Výhrůžně popotáhne.

„To ne,“ odpovídá Karlíček a stále se zajíká, „na mou duši, Fetus, ležím… zůstal jsem tu zkrátka… Musíš mi věřit. Nikdy bych tě neshodil. Nikoho bych neprásk. Mý čestný slovo.“

„Jak to? Šírel to tu vybílil!“

„No jo,“ řekne Karlíček, „ale dostal jsem ho… Šírela…“

„Nenasadil tě za špeha…?“ zeptá se mírněji Fetman.

„Ani mě pořádně nezná,“ řekne Karlíček.

„Polez dolů!“

Sám seskakuje usmířen a vrací se k svému lůžku. Myslí si, že jestliže tenhleten urousanej a vyděšenej mrňous Karlíček podělal Šírela, není to nejhorší výkon – na něj. Vytáhne sáček sušenek.

„Tumáš,“ řekne, „a abys věděl, prcku, tenhle kufřík, co na něj vyvaluješ oči, je vod mý tetičky. Rozuměls, doufám!“

„To se ví,“ řekne Karlíček uraženě. „Copak jsem blbej?“

A pak: „Dík.“

S obdivem se zakousne do sušenky. Dívá se do modrých rošťáckých očí Toníka Fetmana.

Ale tolik oddanosti Fetman nesnese.

„Heleď se, maličkej,“ řekne, „nekoukej, jako by sem tě zachránil vod smrti hladem.“ A ledabyle, jako by tím udělal tečku, popotáhne. „Chceš si zahrát čáru?“

„Nemám prachy.“

„To by se dalo případně spravit.“

A nato, když se Karlíček zarazí: „Jednou tě možná vezmeme s sebou.“

„Vážně?“ zeptá se Karlíček.

„Na betón! Dyť ti to říkám, tak to snad platí, ne? Můžu ti už teď říct, že nebudeš litovat.“

A pak do ticha: „Nevíš, kde je Oskar?“ Tázavě zas popotáhne. „Měli jsme domluveno, že tu touhle dobou bude.“

Jenže tolik už Karlíček neví. Zalétne bezděčně pohledem pod Oskarovo lůžko. Je ustláno jen ledabyle. Pod ním odpočívá párek dožluta vyleštěných polobotek s ozdobnými mosaznými přezkami. Patří k chodidlům Oskara Kleinera tak dokonale a je to natolik všeobecně známo, že se ještě nikdy neztratily.

„Když chceš,“ řekne Fetman, „můžeš se svízt se mnou hned.“

„A kam jdeš?“ zeptá se Karlíček.

„… se moc neptej, poznáš… Jen tolik ti můžu říct, že nebudeš litovat.“

„Hrát čáru?“

Karlíček myslí na svou čest. Na souhrn svých starých i čerstvějších ctižádostí. Na svou představu, co dát a co brát, s kým, od koho. Vidí se zase v duchu jako boxer, který jde do ringu s neznámým soupeřem a chová se, jak nejlíp dokáže, aby všem na očích předvedl, co v něm je, co možná nikdo nečekal, připraven vyhrát, ale taky, když už to bude muset být, prohrát, jenom ne jako padavka. Myslí na svou osobní představu cti. Na sebe – mezi ostatními – s nimi i bez nich. Myslí na to, co znamená uznání. A jak by se do toho zabalil, jako do deky, sebevědomě i skromně. Kdo mu dá příležitost, nebude litovat, to může na místě odpřisáhnout, říká očima. Hledá svýma očima oči Fetmana. Docela rád by si zahrál čáru, mít do začátku pár mincí.

„No jo, tak já se voblíknu, hned sem hotovej.“

„Ale honem, kamaráde,“ řekne Toník Fetman, „je potřeba vytratit se vodtuď jako pára.“

Pak si chvilku přestane Karlíčka všímat. Je k němu otočen zády. Běží mu hlavou, kde asi teď najde Oskara Kleinera. Musí ho vyhledat, děj se co děj. S jeho pomocí, zamýšlí se, promění snáze obsah kufříku. V duchu oddělí Oskarův podíl. Oskar jistě hrábne po brašně s holicím náčiním, ačkoli má na tvářích chmýří sotva patrné. Ale zaslouží si to, uznává v duchu Toník Fetman: včera nenápadně kývl – to byla jeho práce. Ostatek si obstaral Toník sám: skok, hmat a rychlé nohy. Ale zase to zpeněžit bez dlouhých hovorů, na to je Oskar Kleiner jako nikdo druhý! V čáře může svůj podíl klidně prohrát. Házet se bude pětníkem, ale v banku a sázce bude kořist, rozdělená na díly. Jeden může vyžrat všechno a zbylí utřou pusu. Vítěz pak může podělit smolaře – nebo si nechat za nehty podíly všech.

Karlíček je nachystán. „… už sem…,“ vydechne.

Vypadnou přes tenkou zídku. Toník jde první, vyšvihne se hubeným tílkem s pomocí hromosvodu.

A teď Karlíček. „Lez rychleji, takhle se nikam nedostanem.“

Jde to. Už je po jeho boku. Karlíček se cítí. Celý den může proloudat s Toníkem Fetmanem bez nejmenšího dohledu Šírela nebo bratří Baltů. „Tohle je jinej život. Takhle se mi to líbí.“

Ale Fetman je mrzutý.

„Kde ten pitomec vězí!“ říká už potřetí.

Nemohou Oskara Kleinera najít. „Jako by nemohl říct, kde bude.“

A pak chodí jen nazdařbůh. Když Toník Fetman řekne Karlíčkovi, že každej pořádnej chlapec v ghettě musí mít nejpozději do patnácti holku na opravdovský věci, vypoulí na něj oči a vyčítá si v duchu, jaký je chudinka. Všechno ho o tolik převyšuje, myslí si. A umiňuje si bezmála se slzami v očích, že co nejdříve splní každý náznak toho, o čem mu tady Toník Fetman povídá.

V poledne pak je s to darovat mu svůj oběd: tři a půl vařeného bramboru s vodovou polévkou, celou předehru k šestnáctihodinovému hladu navečer, kdy se dostává chleba. „Já nemám chuť,“ řekne se strachem, že si to Fetman nevezme.

„Vopravdu, ber.“

„Sněz to, blbečku, byl bys hubenej jak vyškrtnutá sirka.“

3

Oskara Kleinera nakonec přece jen najdou.

Opírá se o zpola prohnilý trámec domu, který má přezdívku „elektrikářský“. Podkroví je stranou hluku města – vybraná společnost mezi třinácti a osmnácti. Holky, u nichž se dá pochybovat o krajkách nebo hedvábné spodničce. A holky, které už dorostly do svých prvních podprsenek.

„Haló, Oskare!“

Odloudá se pár kroků stranou. Má mezi rty stéblo slámy. Nezdá se překvapen.

„Těpic, Toníku,“ řekne. A hned nato: „Vo co běží?“ Stéblo se kmitá, jak mluví, ale nikdy nevypadne.

„Máš čas?“

„To ještě nevím,“ odpoví a ukáže bradou na Karlíčka: „Co tohle štěně s tebou?“

Karlíček zrudne. Oskar Kleiner tu před ním stojí v brýlích a špička brady, jíž na něj ukazoval, zůstává v klidu i s dolíčkem dole. Kouše tlustší konec své už dávno rozžvýkané slámy.

„Vzal sem ho s sebou,“ prořekne Toník Fetman, „to je dobrý.“

„Děje se něco?“ zeptá se Oskar Kleiner.

„Nic důležitýho, Oskare,“ řekne Toník, „všecičko klaplo akorát… tvá je brašna na holení!“

„Z toho všeho?“

Kývnutí. Toník Fetman nenápadně popotáhne. Rukávem si otře nos.

„Fajn.“

„Koukni, Oskare, mám tam dvě košilky, sou celý z hedvábí… vyměň mi to.“

„Kdy – teď hned?“ zeptá se jízlivě Oskar Kleiner. Odkáže Fetmana pohledem na svou společnost.

„Hledal jsem tě celej den,“ řekne Toník. Znovu netrpělivě popotáhne. Nejradši by vyrval stéblo z Oskarových rtů a zašlapal ho do prachu.

„Našel bys mě tu už odpoledne. Nechtěl jsem Šírelovi dělat potíže a tak jsem zmáčk venku, na hlíně. Už na mě stejně dělal voči. Koukej se tady na ty paprsky nádhery, Tony.“

Zmíněných paprsků si všiml i Karlíček. Tančí za tlumených zvuků tahací harmoniky – v té chvíli právě s Hezounkem a Majdou Hiršem. Obě tmavovlasé, Diana a Liana, dcerky muže, který donedávna skupovával peří celé země, aby je prodával nazpět v prvotřídních prošívaných poduškách značky Rival třikrát tak drahé. Svíčky na trámech se chvílemi propadají do tmy. A pak se Karlíčkovi zdá, že se tančí jen v šeru. Je bez dechu údivem. Jiný svět, myslí si. A ostatním chlapcům z „Q 218“ dočista utajený. Vnímá celou svou bytostí, něčím navíc, jako by v sobě měl ještě cizího hosta anebo někoho nového, obě sestřičky a jejich kamarádky. Je tu i Viky Marxová, malá běhnička, která ukázala lem kalhotek za topinku s česnekem tlusťochovi, než odjel minulým transportem do Polska. A prsatá Barbarka Smilowová a Maxin Kronišová, dcera rabína, a Mindička Dodeková, jejíž tatínek pracuje v centrální evidenci, kde jsou seznamy lidí, podle kterých se sestavují transporty. Zahlédl ještě Leu Tannenbaumovou, která měla tetičku v Brazílii v Porto Alegre, Přístavu radosti nebo slasti, jak jim jednou dala vědět, a Ritu Plaumovou, jejíž maminka byla proslulá dohazovačka, s pověstí mudřence a věštkyně v jednom. A pak tu byla nalíčená maličká ženská, vždycky zmalovaná, kterou znali jen jako Elvíru. Tančí v páru i sama, kroutí se jako červ, nevynechala ještě jediný tanec. Měl pocit, jako by mu hlava plavala v neviditelné horké vodě. A to viděl jen lidi blízko plamínků svíček.

„Oskare,“ odpoví Toník Fetman vyzývavě, „potřebuju to. Uděláš to pro mě, nebo neuděláš?“

„Váhám,“ odpoví klidně Oskar Kleiner.

„Váháš, teda jo?“ Krátce a vyzývavě popotáhne.

Oskar Kleiner se dívá na Toníkovu hubenou tvář a sklouzne na okamžik po Karlíčkovi. Našel si jiného, napadá ho, ale když něco chce, tak o něm ví. Žvýká přemýšlivě své stébélko slámy. Vypadá mu v zubech jako nástroj, jímž Oskar signalizuje jako praporečník na lidi.

„To bych si o tobě musel myslet, že nezapřeš, že seš jedináček, Oskare,“ řekne Fetman.

„A co? Samson snad nebyl jedináček?“

Karlíček zaznamenává, že Fetman ťal do živého.

„Kvůli tobě to udělám, Toníku. To je hotovka… ať nežeru.“

Toník Fetman se usměje. „Nevytahuj se tolik,“ houkne.

„Jdi někam,“ řekne Oskar Kleiner. „Mám vzít nazpátek, co sem řek?“

„Tak dobrý. Mám to uchystaný doma,“ vysvětlí smířlivě Toník Fetman, „pod mejma matracema.“

Karlíček naslouchá bez dechu. Nikdy ho ani nenapadlo, že Samson byl jedináček. Myslí na přitažlivost děvčat, která si tělesností nejen zpestřují život v pevnosti, ale oddálily cestu na východ o jeden, dva, nebo dokonce tři transporty. A nikdo jim nevyčítá, že někoho museli zařadit místo nich. Kdo odjel, někdy rodiče, neznámí nebo příbuzní, už nikomu nic nemůže říct. Hra, jak zůstat – alespoň o pár měsíců déle – se hraje jako čára – do posledního pětníku. A mezitím žije každý, jak umí a může.

„Mohl bys tu na ždib tance zůstat,“ řekne Oskar Kleiner, „třeba i s tím stydlivkou tady.“

Loktem dloubne Karlíčka. Přehodí si slámku z jednoho koutku úst do druhého.

Karlíček se zajíkne, aniž si v tom mohl zabránit. Byl pozván do této společnosti. Proboha! Je to vůbec pravda? Otáčí se celý nesvůj. V koutě stojí Majda Hirš a Hezounek a dobírají si obě děvčata. Kdo jsou asi ti kolem, myslí si. Ani si ho nevšimli! Zajisté mezi nimi nejsou jen chlapci z elektrikářských dílen, elita ghetta. Jsou to hoši, říká si Karlíček, ke kterým si Šírel ani Valtové nic nedovolí! Děti, známí a příbuzní členů Rady starších a prominentů, úředníků odvšivovací stanice, pekařů nebo lidi z centrální evidence. Děti doktorů, kterým mizí za nehty drahocenné léky. Bratr a sestra, jejichž otec dostal za něco Nobelovu cenu. Oskar Kleiner prohodí ke Karlíčkovi, ale zároveň s očima upřenýma někam přes jeho hlavu: „Tuhle část pevnosti moc lidí nezná. Asi by tu ani nebyli doma. Hodně lidí se tu drží zuby nehty starých tradičních představ, jako by mohli vydupat ze země, čemu říkají poctivost a tolerance, a všechny ty staré krámy, včetně slušnosti, nebo čemu říkali a ještě jako v ozvěně říkají slušnost.“

„Já tančit nedovedu,“ přizná Toník Fetman. Znovu popotáhne.

„Já taky ne,“ zašeptá Karlíček nesměle.

„Tak vypadněte,“ řekne Oskar Kleiner, „ztratím se moment po vás.“ Konečně vyplivne stéblo. Asi jako by říkal: Vím, s kým a zač je toho loket a jak se chovat. Zašlápne slámku, jak to měl před chviličkou chuť udělat Fetman.

Oskar Kleiner se za nimi dívá, jak oba v rozpacích opouštějí půdu.

Karlíček by se rád otočil. Ale neudělá to, protože se stydí, že neumí mluvit s děvčaty ani s Oskarem Kleinerem. Nechce se mu pryč, a přece je rád, že odchází. Nemůže se vzpamatovat. Jde po schodech a chodbou jako svůj vlastní stín.

„Teď se vocuď ztrať!“ řekne mu Toník Fetman venku. „Mám si co s Oskarem vyřídit.“

Odtáhne jako pes se staženým ohonem. Není mocen slova. Jde a vrací se, každým krokem v představách, do šerého podkroví. Ano, říká si, neumí ani tančit, ani ledabyle utrousit k dívkám pár slov. Šeptá do tmy jejich jména: Liana a Dian. Přeludy vznešenosti a bohatství. Karlíčkovi vůbec nevadí, že někdejšího. Kdyby tam tak mohl vedle nich stát jakoby nic, jak to umí Hezounek nebo Majda Hirš. Trýzní ho pocit, že tomu tak není – a snad nebude nikdy. Stačí odejít a je po všem. Kdyby byl jedním z nich, myslí si, mohl se těšit na zítřek. Ale takhle z toho není docela nic. Nic, nic! Osamocení, bezvýznamnost, nicota, rozčarování. Je mu, jako by byl v teple a najednou ho vyhnali na mráz. Kdyby lidi uměli číst myšlenky, měl by to snadnější. Věděli by, jaký je žebříček jeho ctižádostí. Co je schopen zaplatit i za tu nejmenší z nich. Slyšel o klukovi, po němž zůstala v pevnosti jen pověst, protože ho z trestu poslala Rada starších na východ nejbližším transportem, a který si vysloužil přezdívku Moše Drak. Nebo Moše Tygr. Už se ani dost dobře nevědělo, co zrovna udělal, kromě toho, že ho chytili s dvěma děvčaty v pokoji vychovatele, k němuž si opatřil klíč, a všichni tři byli, jak je pánbů stvořil.

A pak prý tu byli boháči, jejichž pokladna doma neměla dno. Jak se vyjádřil včera Tony Fetman, měli v šuplatech nastláno bankovek a mohli pro ně sahat dnes a denně všemi deseti prsty od rána do večeře a taky se nikdy nedostali až na dno, aby si zadřeli do ruky třísku. Až když přijeli sem. Tady jim už zase nebezpečí, že si zadřou do bříška prstu třísku, nehrozilo, ale z opačné strany. Opar bohatství s nimi zůstal. To jistě. Není to směšné, když někdo říká, že jsou všichni na jedné lodi? Jsou, nebo nejsou? Možná že jsou. V něčem. A v něčem ne. Karlíček myslí na opar, který obestírá pár lidí.

Loudá se ulicemi. Prázdnota. A přece v něm doutná naděje, že tenhle dům nemusel být dočista poslední. Vůně, kterou vydechují lípy svými květy po obou stranách dlažby, a otevřená okna a všechno, co před chvílí prožil, v něm burcuje touhu nějak se vyškrábat nad to, uniknout z téhle prázdnoty a zklamání a stoupnout si a zařvat: helejte se, kde jsem! Tadyhle! A: stojím si tu hezky pevně! Jen si někdo zkuste do mě šťouchnout! Holobrádkové, nespadnu! V představě se mu mění pevnost v boxerský ring. Gong. Nastoupit k zápasu. A pak je tu korzo, kde se může procházet kolem bývalého katolického kostela až k Magdeburským kasárnám, kde sídlí Rada starších, a na druhý konec až k Drážďanským a Hannoverským kasárnám, tam a nazpět, v pěkných šatech a čisté popelínové košili s kravatou nebo šátečkem u krku, a zdravit a odpovídat na pozdrav, rovný mezi rovnými.

4

Večer, kdy už Karlíček chvíli leží, „šestnáctka“ mu připadá přes všechen smutek ponurého snění veselá a živá, plná ozvěn, jednak ozvuků nepojmenovatelných činů, vysněných nebo jen ještě neuskutečněných, a za druhé neokázalá, docela sama od sebe naplněna opravdovými činy chlapců, kteří o nich nemluví, dokud nejsou objeveni. A kolik by chybělo, říká si, nebýt ráno náhodného úniku Šírelovi, aby před ním zůstal skryt i dnešní podvečer Majdy Hirše, Hezounka a Oskara Kleinera? Zůstal by chudší i teď a zítra a později, jestliže se nestane něco. Něco! Má hlad. Ale kdo by dbal o pár zakručení v žaludku? To přes noc zaspí. Je to lepší než průjem, utěšuje se. Na sušenky Toníka Fetmana nesáhne. Ví, co by tím ztratil. Co by si už zítra nedokázal hmatatelně připomenout. A co mu naopak zítra potvrdí, co bylo dneska. Zápasí s novou představou času. Krotí paměť jako cirkusového koně. Přizpůsobuje si už teď zítřejší vzpomínku dnešní představě. Budou ho zdravit jinak. „Jak se máš, ty stará kryso?“ „Kdo je u tebe krysa?“ A tak podobně. Vychutnává už dopředu kouzlo dvojznačnosti a dvojsmyslnosti. Napříště už nebude závidět veverkám, jak si panáčkujou, jak se jim zachce, a že mají přinejmenším volnost.

Převaluje se na lůžku. Sleduje hlasité hemžení pokoje. Bledulka pokašlává. Už se vrátil z marodky. Nechtějí ho tam, a Bledulka se neumí hádat a křičet, a proto si přinesl podušky zase nazpět.

A za okamžik porozumí Karlíček skryté narážce Hezounka, poslané Majdovi Hiršovi, o Lianě a její sestřičce. Hned zapomene na Bledulku. Usměje se s nimi a náhle pocítí, že jeho toulka s Toníkem Fetmanem a setkání v podkroví „elektrikářského“ domu s Oskarem Kleinerem s ostatními, i zdařilý únik Šírelovi, kterým dnes všechno začalo, i dar, který z větší části ještě tají pod polštářkem, a pohled na kufřík Toníka Fetmana (a abys teda věděl, prcku, tenhle kufřík, co na něj vyvaluješ oči, je vod mý tetičky!) znamená začátek něčeho, co snad sám dokončí. Ale hned se zas dostavuje hlavolam, jak, z kterého konce, kdy a s kým. A ještě tisíc věcí. I přesto se cítí líp. A když mu Toník Fetman hodí nahoru cigaretu, vidí, že je zasvěcen a že se Oskaru Kleinerovi podařilo všechno proměnit za prachy, a chápe spokojenost obou tam dole, jako by košile vyměnil za cigarety – nejpevnější měnu ghetta – on a jako by podíl z toho patřil i jemu. Příjemně rozpoložen tím vším se položí na bok a z cigarety, kterou mu sem nahoru hodili už zapálenou, vdechne zhluboka dým a rozkašle se.

Pomyslí si, že je na tom jak Bledulka, a napadne ho, že by mu mohl nabídnout sušenku. Nebo si je má raději schovat pro sebe? Bledulka nikdy nic nemá. Podruhé vdechne a zatočí se mu hlava. Chce se mu zvracet. Ne, kouřit neumí. Ale to nevadí. Ještě si dá šluka. Kašle. Dobře, že ho nevidí Diana a Liana a holky, co už nosí podprsenku.

„Co je ti?“ ptá se Bledulka tiše.

Karlíček se div neudáví.

„Co by mi mělo bejt, Bledulko?“ řekne. Popotáhne jako Fetman.

Dá mu sušenku. Ať ví, že není jen tak někdo.

„Heleď se, Bledule, tuhleto si vem a smlsni si.“

„Co to je?“ řekne Bledulka.

„Neboj se,“ řekne Karlíček a podá mu je všechny. Ať tedy ví, že už něco dokáže!

Čeká teď, až se Bledulka zeptá, odkud je má, aby mu mohl jen tak říct: nestarej se, prcku! Copak není život ring, gong, odpočítávání do desíti, jeden na podlaze, druhý oddechující ve svém rohu? Soudci, body, diváci? Jako když se hraje čára. Stačí to umět a oškubat ty druhé o poslední košili.

Ale Bledulka se znovu rozkašle, jako ráno.

Nikdo si toho nevšímá, protože se všichni koukají doprostřed pokoje. Hezounek stojí rozkročen v malém obdélníku mezi kavalci a napodobuje holandského zpěváka Hanibala van de Hambo z Amsterodamu.

Trylkuje ve všech polohách:

Tra-la-lala-lala

tra-ta-la…

Majda Hirš volá:

„Hezounku, pěješ tak nádherně – zrovna jako Hanibal. Ale doufám,“ (už se nemůže udržet smíchy), „že tě to neučil v soukromých hodinách.“

I Karlíček ví, právě tak jako ostatní, že Hanibal van de Hambo si na procházkách městem zaznamenává do svého malého zápisníčku jména chlapců a nejhezčí z nich pak zve k sobě.

„To se musí vyšetřit!“ křičí z lůžka Oskar Kleiner.

Hezounek odrazí jejich útoky líně a s převahou.

„Mě ani ne,“ řekne k Majdovi Hiršovi, „a na nikoho nechci ukazovat.“ A pak: „Vy mektalové, mééé…“

Volání. Výskot. Slova plná mnoha významů. Stíny a ozvěny. Slzy, křik a smích. Temné podkroví a holky s krajkovým a hedvábným prádlem, i když, jak Kleiner řekl, má někdy díry anebo holkám nahoře zrovna dokonale nesedí anebo se krajka nepěkně páře. Měli si domyslet, kde se krajka rozparuje.

Hezounek přejede očima kavalec a vidí tu bouři ze všech stran.

„Jejdáčku,“ řekne určitěji, „jste děcka… a co tedy, když jsem tam byl? Mééé…“

Prsty znázorní rohy.

A pak vyplázne jazyk. „Mééé…“

„Chceme vědět, co bere – a taky co dává!“ kucká se Majda.

Toník Fetman se plíží odzadu k Hezounkovi a křikne mu náhle do ucha:

„Kalhoty dolů!“ Spokojeně popotáhne.

Hezounek se polekaně obrátí.

A zase řev a smích. A Karlíček slyší, jak se směje i Bledulka.

„Předně mě necuchej,“ brání se Hezounek a uhlazuje si vlasy. A pak přizná: „No, ano, ale co má bejt, vytáh jsem z něj půlkilovou krabici vloček z vovsa.“

„Čestný mý slovo,“ řve Toník Fetman, „zejtra tam buším na dveře.“ A potom: „Co za to může chtít vod takovýhleho těla?“ A vyhrnuje si košili. Chlubivě popotahuje, jako by měl rýmu.

„Dohromady nic,“ změří si ho Hezounek. Pak se zaculí na celý pokoj: „… trochu tě pohladí po vlasech… jako mě… No a pak taky kapku po zadku… ale víc nic, namouduši, víc už nic nechce…“

Majda Hirš se vztyčí na lůžku:

„Ale Hezounku, vždyť tys mi odpoledne sám od sebe říkal, že tě se slzama v očích prosil, aby sis rozepnul kaťata…“

„No jo,“ připouští Hezounek, „ale já to neudělal.“

Ale všichni vědí, že to udělal, a ne jednou. Taky říkal, že Hambo otevírá pusinku, jako když ryba loká po vzduchu. A co se nejenom neštítí udělat, ale na čem si pochutnává, jako na kornoutu s citronovou zmrzlinou. Co tím chtěl říct, když soudil, že to chutná jako kaviár? Co je to kaviár? Jikry pro bohaté, poučil je Majda Hirš. Ani to není všecko, co mu říkal. Chtějí to z něj dostat – pro všechny. Hezounek povoluje docela rád.

„No jo, říkal mi, že mužský mají taky periodu, jako ženský. Je to v mozku. Je to jako hodiny. Zvláštní buňky, co máme v očích, předají mozku signály ze slunce a změna světla, den a noc, ranní svítání a večerní soumrak, natahuje tyhle lidský hodiny stejně spolehlivě jako nejlepší ocelový péro. A jako je malá a velká ručička, tak tyhle hodiny regulujou tělesný záležitosti, nadlouho nebo nakrátko. Děláme některý rozhodnutí při plným vědomí a jiný ve spánku, nebo když dřímem. Podle toho vylučuje žaludek šťávičky a děti dospívají, říkal. Maminkám se nalejvají prsa, aby měly mlíčko. A tamto, co se děje mezi nohama. Nemusíme na to myslet, zařídí to ty hodiny v tobě. Ženským se to opakuje každých dvacet osum dní, chlapům každých dvaatřicet: znaví je to, i když se ničím nenamáhají, špatně spí a všecko je dráždí a na nic se nemůžou soustředit, říkal.“

Hezounek cítí, čím se změnilo ticho i křik, jak ho poslouchají.

„To je všecko?“ zeptal se Fetman. „Přísahej!“

„Jo, jenomže chlapi přitom každých dvaatřicet dní nekrvácejí.“

„Nepleteš si to náhodou s tím, že má člověk dvaatřicet zubů, včetně tesáků?“

„To bych si musel plíst Jomkipur s Velkým pátkem,“ řekl Hezounek. „Cihlu s macesem. Tebe s Albertem Einsteinem.“

A Karlíček si v duchu představuje, jak se to všechno asi odehrálo, než si Hezounek odnesl velikou krabici holandských ovesných vloček na sladkou kaši se skořicovou a jablečnou příchutí, pochoutku na déle než týden, a dívá se na něj s podivným pocitem, v němž se mísí obdiv i odpor, lítost i závist a uznání za to, že se to nebál udělat. A uznání nepociťuje jenom k němu, ale i ke všem ostatním. Co všechno chtěl Hambo od Hezounka? A jak? A proč?

Toník Fetman tancuje po pokoji, hraje si na žebra, jako by to byla tahací harmonika, a křičí: „Ať si šáhne na žebro!“

A potom: „Víte, proč chce Hanibálek Hambo zpívat svým kočičím hláskem vždycky jen sólo? Slyšel jsem ho říkat to jedný vysloužilý operní židuli: Dva umělci provazolezci se nemají na laně rádi.“

Kleiner dává k lepšímu: „Nesmíš nikdy holce skočit na lep, když na tebe chce uplatnit obvyklej trik: Jo, jo, můžeš všechno, ale ne hned.“

Někdo sděluje Tony Fetmanovi, že Bonynka Boxerová, oslovovaná krátce jen B. B., má rodiče, kteří se seznámili na inzerát v týdeníku Ahoj na neděli.

„Co tím chceš říct?“ zívá Fetman. „Co by měla říkat Aviva Wieslová? Oba rodiče se jí odkrouhli svítiplynem, aby nemuseli jezdit. Proto se kamarádí s Mariou Sternovou. Její rodiče dali přednost provázkům.“

Najednou je na pokoji ticho, takže zaslechnou šepot, čí tatínek je udavač a co mu za to asi komandantura platí. Kolik transportů už od sebe oddálili. A jak si lidé vyřizujou účty.

Někdo říká, že v Německu nezavírají jenom zloděje, ale i homosexuály a lidi, co masturbujou. Je slyšet dotaz: Veřejně? Ne, vůbec.

Velikým oknem, nahoře otevřeným, aby mohl odejít pach výparů, sem vniká chladný vánek. Nedaleko je park s německým důstojnickým kasinem a Kameradschaftsheimem.

„Šestnáctka“ zvolna utichá.

Škoda, že jsem si nenechal alespoň jednu sušenku, myslí si Karlíček. Jen jestli ho Bledulka oceňuje, že mu je dal. Chce se mu už spát. Vánek ho kolébá. Usíná. Hladí ho po čele myšlenka, že tu někde pluje vstupenka mezi chlapce; stačí jen vztáhnout ruku a vzít ji do prstů; přece po dnešku, na který bude moci zítra celý den myslet a taky později, to ráno a pak to odpoledne, nejbohatší den jeho života. Podkroví s taneční hudbou na foukací harmoniku jako někde v Los Angeles. A sestřičky Diana a Liana. Opar jejich kdysi všemocného tatínka. Smetánka, mezi kterou se moc lidí nedostane. Vidí se znovu jako boxer, lehká váha, už v ringu, gong. Zvuk jako čínské zvonečky pověšené v okně, které se rozechvějí sebemenším větrem a zvoní a hrajou, až doprostřed usnutí. Až na konec vědomí, za kterým už začíná jiné. Svět, v kterém mu kluci a holky přiznávají ty nejlichotivější vlastnosti, ctnosti na nepostřehnutelné hranici nectností a obráceně, neřesti, z kterých se najednou staly, díky okolnostem, ctnosti. Někde je cesta, musí ji najít.

Ve snu hraje čáru s Fetmanem, Kleinerem a Majdou Hiršem. Sledují a oceňují ho Dianka a Lianka. Bony Boxerová a Hanibal Hambo, který mu nabízí krabici vloček, za nic víc, než když si nechá políbit zadek. Ve snu vyhrál dva a půl tisíce marek. Posledním hodem rozdělí jeho mince čáru přesně na polovině. Martička Sternová ho líbá na tváře vyšpulenými vlhkými rtíky.

5

Staveniště, na něž ho ráno Šírel pošle, je půl hodiny za městem.

„Tady si vezměte krumpáče,“ řekne německý dozorce; „nejste v ghettě a náš Vůdce odměňuje poctivou práci. Dělejte a pak uvidíte.“

Nato odejde.

Celý den kope Karlíček hlínu rozestavěného leteckého krytu u německé nemocnice. Vedle něho pracuje Toník Fetman. S hlasitými nadávkami za každou lopatou ji vyhazuje nahoru.

S partou kopáčů v druhé skupině pracuje – nebo se spíš zpěčuje pracovat – šestnáctiletý kluk, který ještě minulý týden chodil po Unter den Linden v Berlíně v uniformě Hitlerjugend, v bílých podkolenkách a v hnědé košili, a jehož tatínek, hauptmann Wehrmacht, zapíral až do července své dvě židovské babičky. Kluk si pořád myslí, že to tak nemělo být, jako by měl ještě uniformu Hitlerjugend. Ráno to z něj v druhé skupině kluci vytloukli. Nikdo nebude kopat za něj.

„Uvidíte velký todlecto,“ řekne pak Fetman. „Už nemakám.“

Popotáhne.

A opravdu už na lopatu nesáhne. Karlíček se na něho s obdivem dívá, skoro by si přál, aby dozorce přišel, když on sám dělá a Toník Fetman ne, a aby se to nějak spravedlivě ocenilo, trestem nebo uznáním; ale Fetman má nos; nikdo k rozestavěným krytům už nepřijde. Karlíček zvedá krumpáč a zasazuje zemi mazlavé rány. Fetman spí.

A pak jdou domů. Dozorce chce, aby zpívali. Zní to falešně.

Od tohoto odpoledne, v němž se nic nepřihodí krom toho, že Toník Fetman zahodil lopatu a doopravdy nevstal z cihly, na níž se usadil, plyne život Karlíčka, aniž se mu vrátil jinak než vzpomínkami včerejšek, plný představ i skutečnosti, vtělení uznání, na němž se podílel.

Žádné změny. V duchu může nanejvýš slyšet znovu svůj falešný zpěv. V noci se mu zase zdá, že hraje čáru, ale nic nevyhrál, nikdo u toho nebyl a naopak, než se probudil, prohrál, co vyhrál včera.

Jen nazítří ráno, když vstane a slézá po žebříku na podlahu, je Bledulka, který se vždycky podobal bledému kvítku, ještě bledší, tvář má nehybnou, jakoby tesanou z modrého a bílého mramoru.

Karlíček se na něj dlouho kouká a neodváží se ho dotknout.

„Fetmane,“ řekne, „pojď se na něj podívat, je takovej divnej. Snad ani nespí…“

Fetman sem pomalu dojde, koukne se na Karlíčka, pak na zem a docela potichu, jako by se nutil do obyčejného hlasu, ale nějak mu to nešlo, řekne:

„Je po něm…“

Karlíček ještě neviděl mrtvého člověka. Je to poprvé. Bojí se dívat, ale něco ho nutí, aby na Bledulku pohlédl pozorněji, jako na něco nebo na někoho, koho už za chvíli neuvidí. Je to divný pojem: nikdy. Vejde se do něj všechno, jako do velkého pytle nebo kufru, a všechno v něm zmizí. Tak takhle vypadají mrtví? Jak to – vlastně –, že jsem žádného mrtvého neviděl? Není o co stát, mluví sám se sebou. S pojmem „nikdy“ by nechtěl být v ringu. Tuší, že je to mimo všechny soudce a jejich rozhodnutí. Mimo všechno, co zná. Je to nahé slovo. Těžká váha proti lehké. Je svlečené ze všeho. Jako Moše Drak nebo Moše Tygr a ty dvě holky, než všichni odjeli za trest na východ, protože rada starších, jak vychovatelé opakujou, nedopustí, aby se zpřetrhalo tkanivo, do něhož je oblečena společnost, co už vnímají od kolébky. A co s nimi nesmí zmizet ani v hrobě. Tak Bledulka to má za sebou. Karlíček polkne naprázdno. Ví něco, co ještě před chvílí nevěděl. Tak je to každý den. Neštěstí? Jak to, že necítí smutek nebo lítost, jen zvědavost a něco neutrálního, jako by se něčemu bránil? Ale nehybný je Bledulka a ne on sám, tak proč, a cítí nebo tuší, že je to něco, čím si jsou všichni lidi blízcí, i cizí a vzdálení, i když jsou blízko. Bledulko, snaží se oslovit mrtvého v duchu, ahoj. Ale ví, že to nemá smysl, leda pro něj, přistihuje se.

„Kluci,“ řekne Hezounek postrašeně, „zavolejte Šírela.“

Fetman jde ke svému kufříku, vytáhne korespondenční lístek a s Majdou Hiršem a Oskarem Kleinerem sesmolí zprávu Bledulkovým rodičům. Stále přitom počítá: na lístku už je dvacet osm slov a víc než třicet se nesmí napsat. Tichounce popotáhne. Není nad věcnost. Jen nedělat z ničeho zbytečně vědu.

Přijde Šírel.

„Pomozte mi ho odnést,“ požádá.

Jde Fetman. Otře si párkrát rukávem nos.

Karlíček by také rád pomohl, ale bojí se. Bledulka vypadá tak divně. Zkameněl. Zpapírovatěl. Ztratily se z něj všechny barvy, až na světlemodrou a nafialovělou a vespod pod nimi nažloutlou, hlavně ve tváři. Vypadá jako kropenatá tapeta, napodobenina mramoru.

„Vypadá jak staré noviny,“ poznamená někdo.

Odnesou ho tedy ve dvou. Už se o tom nemluví.

Karlíček si myslí, že to asi tak musí být. Bledulka prostě byl a už není, protože každý jednou zkamení a u Bledulky se to stejně čekalo.

Hezounek shrne podušky.

„Helejte se, hoši,“ řekne, „tady má nějaký sušenky.“

Ale nikdo si toho nevšimne anebo nechce všimnout, jen Karlíček tiše kouká, jak si je Hezounek strká do kapsy.

Na Bledulkovo místo přivede za chvíli Šírel jiného chlapce, který se tváří šťastně, že se sem dostal, a vůbec netrvá na tom, že by se postel po Bledulkovi měla hned nějak z gruntu přestlat.

Šírel pak vyřizuje s chlapci některé věci a Karlíčkovi nakonec řekne:

„Budeš na ten kryt chodit natrvalo.“

„Proč natrvalo?“ zeptá se Karlíček.

„A proč ne, lajdáku?“ zasupí Šírel. „Včas z postele, včas do postele, a uvidíš, jak ti to půjde.“

A Karlíček už ani nemukne. Jeho osud, jak se mu nyní zdá, už je zpečetěn. Bude tedy chodit stále kopat kryt, dokud se s ním nestane něco takového jako s Bledulkou. Ani si nepředstavuje německé nemocné nebo raněné či mrtvé. Německo je pro většinu z nich nula. Vyřízená veličina, s kterou, pokud nemusí, nechtějí mít nic společného. Německo je král, kterého nikdo neuznává. Vybaví si jen mazlavou hlínu, v které se mu otisknou boty až po kotníky, jako by snad dělal v hlíně hrnce ve tvaru boty. Čvachtavý zvuk. Skoro si přeje, aby ho tak ráno našli, tvář jakoby z modrého mramoru s bílými skvrnami.

6

Dlouhé dny.

Občas vyhazuje hlínu místo Toníka Fetmana Oskar Kleiner a docela zřídka i Majda Hirš. Ale nikdo z nich ne trvale, dokud nebude kryt dokončen, jako Karlíček. A tak má stále Karlíček dojem, že i tím, chodí-li hoši na hlínu, sledují něco, čemu nerozumí. Je tu nějaká stěna mezi ním a činem, k němuž ho nepřizvali.

Rozhodl se. Získá si svou vstupenku mezi ně. Musí, božínku, musí! Mučí ho každá vteřina, kdy na to myslí. Na cestě tam i zpět, a bez ustání si vymýšlí a hledá cestu, s každým úderem krumpáče, který sotva drží v rukou. Chce prokopnout neviditelnou stěnu, která je jako vězení uprostřed vězení. Chce si uvolnit cestu. Musí se osvobodit. Pracuje tři dny s bývalým hitlerjugend. Nemají spolu o čem mluvit. Ačkoli už někdejší hitlerjugend nosí na prsou našitu šesticípou hvězdu, nemají se o čem bavit.

Ale jak obelstít Šírela, jako to ráno?

Šírel je vychytralý. Posílá-li Karlíčka, může nechat doma v pevnosti své blízké, kteří mu nosí menáž a dávají podíl z balíčků, jako se to povídá o Valtech. Karlíček je v ringu sám. Nikdo proti němu nechce nastoupit, aby se nechal porazit, v prvním nebo desátém kole, a aby mu umožnil alespoň první vítězství na body, když ne knokaut. Už si všiml, že čím jsou na tom kluci i vychovatelé líp, anebo čím se cítí bezpečněji, tím jsou ustrašenější. Jak se vyjádřil vychovatel Valt, mladší, chce-li se někdo přesvědčit, jestli je houba jedlá nebo jedovatá, dotkne se jí jazykem. Houba, která je červivá, nemusí být vždycky otrávená. Nakonec mají červi také svůj rozum, i když jen jako špendlíkovou hlavičku. A podobné žvásty.

Musí si najít nějakou pořádnou výmluvu, přesvědčuje se Karlíček, aby tam už nemusel chodit.

Probíral kluky na šestnáctce. Záviděl jim, co dokázali říct otevřeně: ano nebo ne, když se mýlili anebo měli pravdu, – a dost. Ať si to každý přebere. Nepouštěli si na nikoho zlost při nejmenší příležitosti. Dokázali se narovnat s popráním a bez rvačky, podle toho, s třídou. Měli přehled, kdy se do něčeho mají pustit anebo si dát pozor, než je silnější okolnost zničí. Záviděl jim rozhled, který na sebe bral podobu trpělivosti a ovládání, vytrvalosti a zároveň schopnost nedat se odstrašit, když se jim nastavěly do cesty dvě nebo tři překážky. Málokdy je slyšel stěžovat si na lidi nebo nepřízeň okolností. Nepříjemnosti, rozčarování nebo překážky se rozuměly samy sebou. Taky bylo proti jejich desateru se snad litovat jako nějaká chudinka. Dokázali mít navrch s klidem silnějších. K čemu se rozhodli, za tím šli. Ani je nenapadlo probírat možnosti, do kterých se už od začátku nechtěli pustit. To přenechali ubožáčkům, kterým stačí o věcech mluvit, ne je dělat. Taky se na ně dalo spolehnout. Když Majda dal na něco slovo, platilo, a nikdo o tom nemusel pochybovat. Dodržel slovo, i když se mu to nevyplatilo. Couvnout ve slibu dokázaly jen padavky. Taky se neobtěžovali vymýšlet si nejpitomější výmluvy, jako by tomu někdo mohl věřit jen proto, že je opakovali. Jejich život zahrnul, i na co neměli. Dovedli, co by si rád osvojil. Hledá v sobě. Co bude muset změnit? Co riskovat? Čím se mezi ně zařadí? Najednou se mu zdá minulost v pevnosti řadou promarněných příležitostí, ztracených přátelství, řetězem vysněných, ale neuskutečněných předsevzetí, než se vypařily do prázdna. To prázdno jsem já, šeptá si v duchu Karlíček. Náhle se mu zjeví, co je za rozdíl mezi ním a kluky. Dozrál ke změně, jako se z housenky vylíhne motýl.

Jednoho jitra vstane a drze řekne:

„Německý dozorce mě už na krytech nechce, Šírele. Má se tam poslat někdo, kdo má pořádnější svaly, jak říkal. Jinak prej s náma se všema zatočí, že nám vypadnou oči. Najde si snadno, kdo je tady za to zodpovědný. Nestrpí žádnou sabotáž. Kdo bude kopat a vyhazovat hlínu, je jeho věc a nikdo mu do toho nebude mluvit. Bez slitování. Heil Hitler. Tak to povídal.“

„Jak to?“ zeptá se Šírel překvapeně.

„To nevím,“ lže Karlíček a dívá se na zem, protože si myslí, že lež by mu musel Šírel vyčíst z tváře.

„Hm,“ vrčí nejistě Šírel. „Dobrá tedy. A tebe pošlu někam jinam. Nikam neuteč!“

Karlíček stojí a v duchu jásá.

Ale pak neví, jak dál. I nyní je čin, po němž touží, ještě daleko v neskutečnu. Motá se mu hlava. Jak to? Je přece boxer.

Dívá se z okna. Léto míjí, protože je na rozhraní konce, a zralé květy líp padají na dlažbu a déšť je smývá. A je tu s posledními dny léta i podzim, jedno v druhém, a ani ten nedokáže svát z chlapců nános, jenž vzbuzuje Karlíčkův obdiv. Spíš naopak. Všechno je stejné. Obrazy přeludů táhnou Karlíčkovi před očima, kudy chodí. Jen on sám je tak skutečný. Tak zase převezl Šírela, a neví kudy kam. Všechno ho skličuje. Něco ho připoutává k trýznivé snivosti. A pak je vše v něm i kolem obnaženo – donaha. Zmáhá ho chlad.

„Budeš chodit na stavbu, flinkat se mi tu nesmíš,“ řekne pak Šírel dole ve své kanceláři. „Nebo chceš do stájí?“

Zařadí ho na pomocné stavební práce v městě. Je to nedaleko radnice, shodou okolností právě v místě, kde je pusto a kde jen tu a tam přejde náhodný chodec. Staveniště je na levém křídle hvězdného ghetta, u kasáren, kde je věznice a sídlo samosprávy.

Karlíček sem chodí prvý i sedmý den a stejně pozorně a pečlivě si prohlíží okolí. Přemítá, co asi může být za mřížemi nejvyšších pater a pak taky docela tady dole, kam by dosáhl i on. A osmého dne se náhle vynoří z temnot a pozorování objev a z objevu nápad a z nápadu se rozline možnost a zahrne jeho veliký sen a roste, při každém pohledu na šedočernou radnici i pustotu kolem. Ano, ano. Ne, ne. Gong. Skvostný zvuk naděje. Příslib je naplněn. Konečně. Chcete si se mnou zahrát čáru? Tentokrát narýsuju křídou čáru uprostřed podlahy „šestnáctky“ já. Čáru, kde se stojí, i čáru, na kterou se hází.

Šírel si ho navečer všimne; celý září. Co je s tím klukem, myslí si. Ale nevěnuje tomu pozornost.

Našel svou vstupenku mezi chlapce, opakuje si Karlíček. To, co si člověk představí, je už napůl splněné. Na začátku všeho je fantazie. Až teprve potom přijdou počty, plány a akce. Našel si svou startovní čáru? Našel! Může tedy vstoupit mezi Hezounka, Majdu a Oskara Kleinera jako rovnoprávný. Musí to ještě tajit. Vydržet několik dnů. Jeho čas se však blíží, myslí si spokojeně. Jednoho večera, který už je blízký, řekne: Chlapci, pojďte sem. Mám pro nás tohlecto. Ale chvěje se, pomyslí-li na to doopravdy. A večer se valí jeho myšlenky proudem jako nekonečná honička obrazů, které nikdy nekončí, v kruhu bez milosti odpočinku, a hlásají jen jemu, ale výhradně jen jemu, že jeho jméno má zvuk činu, že se vyškrábal na vrchol uznání. A až se to stane, myslí si, až se o tom celá „šestnáctka“ doví, nikdy se na to nezapomene, dokud bude tohle prašivé město a pevnost ghettem! Vědí to Lianka s Diankou? Samosebou.

Přijde neklidná noc. Nekonečné rozvažování: s kým vlastně to udělá; najednou rozhodne. Ti dva. S nimi směl být první den, kdy se mu zdálo, že doopravdy žije. V ten podvečer, kdy spatřil obě sestřičky v podkroví „elektrikářského“ domu. Ano. Toník Fetman a Oskar Kleiner. Všechno se mu dokonale skládá. Maličkosti i výsledek. Všechny předtím, teď, pak. Dobře si rozmysli, co uděláš, ať nevypadáš jako blbec, říká si. Už jsem si to rozmyslel, odpovídá si. Na sto procent? Na sto procent.

Ti to tedy budou. Proč nemůže ani za nic zavřít oči a spát? Nic se mu nezdá. Představuje si, co přijde. Jak se to asi zběhne. Kdy bude jitro? Karlíček třeští oči do tmy a cítí svědivou nedočkavost.

7

Ráno zastaví Karlíček na umývárně Toníka Fetmana:

„Toníku Fetmane,“ řekne, „vím o něčem. Je to betonový.“

A poprvé se může kochat účinkem svých slov na Toníkově tváři, přesně tak, jak si to v posledních dnech tolikrát kreslil. Jestliže to půjde i dále takhle, myslí si, bude to veliký šplh do výšky – po laně představ a opravdového činu, únik nahoru, mezi smetánku „šestnáctky“, pokoje, v němž bydlí, ale do něhož ještě nepatří, protože se neprokázal činem.

„Nekecáš, Karlíčku?“ řekne Fetman. Tázavě popotáhne.

„Koukej se, řekni to nenápadně Oskarovi a večer jdeme!“

Ale je to příliš neuvěřitelné. Fetman znovu několikrát popotáhne.

Karlíček to odloží po rozmluvě s oběma, a rozhovor je skoro stejně krásný jako to, co je čeká zítra.

„Musím přece sehnat paklíč, jak by ses asi jinak dostal ven,“ řekne Toník Fetman. Otře si rukávem odbornicky nos.

Ale Karlíček vůbec nepociťuje výčitky. Tak to asi má být. Může si něco vymyslit a může taky něco zvrzat. Proto jdou přece tři!

„To se ví…,“ připustí, „jenomže jsem ti to zapomněl říct.“

Večer usíná „šestnáctka“ znaveným spánkem, zahalena do výparů těl. Je to jako jindy a zároveň jiné, jako dveře šatníku, který může být plný nebo prázdný, anebo jako člověk, který puká očekáváním anebo usíná lhostejně. Okna zírají do noci a za hávem noci je nic netušící svět. Za pár hodin je slyšet šramot; někdo se potichu obléká. „Tak de se,“ řekne konečně Karlíček.

A pak se vnoří všichni tři do lůna postupující noci a zastaví se až u brány nedaleko radnice, blízko domu, do něhož za chvíli vniknou.

Karlíček myslí na to, jak chodí kočky. Nebo jak běží. Klouby jako ojnice na lokomotivě; jeden pohyb za druhým; všechny zapadající do rytmu, aby to byl jediný, nepřerušený, plynulý a měkký pohyb. Jako když kočka padá. Nejprve vyrovná hlavu, pak trup, a nakonec dopadne tělo na všechny čtyři, které ztlumí pád jako silná, živá péra; jako by pod ní ležel neviditelný polštář. Myslí na nezkrotnost koček, i těch nejzdomácnělejších; stačí se třeba jednou za den, týden anebo měsíc či rok dostat z baráku, a zakousnout myš, ptáka, nebo samečkové mláďata jiných koček než jeho. Myslí i na to, co je na kočkách přiměřené, včetně vzdáleného dědictví po jaguárech, tygrech a lvech. Divokost, které se kočka nemusí učit; která se k ní vrací. Neviditelné signály, které přebírá kočka z nejtemnějšího dávnověku, aby je proměnila ve zkušenost, v každém ze svých vousků, jimiž udržuje smysl pro rovnováhu; a kdoví co ještě. Cítí tajnou sounáležitost s kočkami; našlapuje do tmy, tenký a lehký, taky jako kočka. Jsem vyhublá kočka, pomyslí si. Alespoň k něčemu je mi to dobré.

A teď se snaží stát jako kočka, bdělé zvíře, navyklé na nebezpečí, připravené mu buď čelit, nebo se vyhnout.

Vítr se honí v listoví líp. Déšť stéká po střechách. Karlíček nemá strach. Překonal ho cestou sem. Je teď patřičně veliký i ve svých vlastních očích.

„Oskare!“ řekne tiše. „Otři si brejle a hoď kamenem do protější ulice.“

Stáhnou se kousek zpět.

Oskar Kleiner k údivu Karlíčka poslušně zvedne a vymrští kámen.

Někde vpředu dopadne křemen na dlažbu a zazvoní.

Ale víc se už nikde nic nepohne a Karlíček je spokojen.

„Jsme tu sami,“ řekne.

Jediný polda, který stojí pod dřevěnou stříškou u radnice, vstoje spí a nic, jak to vypadá, neslyší. Toník Fetman větří stranou.

Stále padá hustý déšť.

„Pojďte, kluci,“ řekne Karlíček.

Chodba, v níž je skladiště, páchne ztuchlinou.

Oskar Kleiner, poněkud rozechvělý vidinou lovu, do něhož ho zasvětil Karlíček i Toník Fetman, snad největšího, kterého se vůbec kdy účastnil, vdechuje ústy, aby nic necítil. Je rád, že ho přizvali, ačkoli v něm i teď hučí ještě tisíc hlasů, aby toho nechal, dokud je čas, aby se raději stáhl a zůstal doma. Může přece čekat, jako když chodí na lov s Toníkem Fetmanem, a ještě ho donutili jít jen v ponožkách, aby nedělal hlučné kroky, a sami si, jako zkušení zlodějíčkové, nechali boty. Kdo jim o to stojí? Spodní hlasy jsou mocné. Rozbolí ho najednou břicho. Rychle se skrčí na bobek, nad okraj prázdného prádelního koše, který stojí v koutě chodby.

„Kruci, tady to smrdí,“ řekne Fetman. Tichounce popotáhne.

„Toníku, vlezeš tam sám?“ poprosil tiše Karlíček.

„No jo…,“ odpoví Fetman. Uznale si otře rukávem nos.

Teď to tedy vlastně začíná pro něho, myslí si Toník Fetman. Ne že by zrovna zahořel nadšením. Ale nechce si zkazit pověst chladnokrevného lovce i v nejhorším, jak si ho Karlíček asi kreslí. Ostatně, říká si, čeho se zatím bát? Všechno je zrovna takové, jak to Karlíček popsal. Špičaté hroty mříže se nepřístupně šklebí do tmy. Jenže pro ně, myslí si Toník Fetman, nepřístupné nebudou! Pod stropem je několik kratších. Tohle seskupení právě Karlíček objevil. Tudy se Toník zrovna tak protáhne dovnitř. Chytí se mříže a leze.

„Buďte tu docela zticha,“ řekne dolů. Dvakrát krátce popotáhne.

Na předělu mříží skousne zuby. Raději přivře oči, protože napíchnout se tu, proběhne mu hlavou, krucipísek, to by bylo ošklivé.

Pak seskočí jako kočka z třímetrové výše, tichounce a mrštně.

V šeru se tyčí krabice s běloučkým umělým tukem pro kojence a sklenice s marmeládou pro nemocné a členy Rady starších. A bochníky chleba a suchary.

„Berte, hoši!“ řekne. Dlouze, spokojeně popotahuje.

Podává chvatně krabice skrz mříže. Nemyslí na to, co bere, počíná si horečně rychle, aby to měli v pořádku za sebou, jako stroj, který se před cílem rozjede na plné obrátky.

Oskar Kleiner s Karlíčkem skládají všechno do pytle, který si přinesli s sebou.

„Kluci, už je toho dost?“ tiskne se Toník Fetman na mříže, aby nemusel křičet a slyšel odpověď.

„Cože?“ šeptne Oskar Kleiner.

„Kolik toho tam ještě je?“ zeptá se Karlíček.

„Dvě krabice margarínu a asi pět krabic marmelády.“

„Kolik toho tam chceš nechat?“

„Když už, tak už, ne?“

„Počkej…“

„Už jsem si div nevytahal ruce.“

Chvíli je ticho. Podá jim další. Má zase nos u mříží. Popotáhne.

„Jsou tu krysy, mám to nechat sežrat je?“

„Aby tě nesežraly,“ chechtá se Kleiner trochu chtěně.

„Chcete i suchary?“

„Stačí,“ řekne Karlíček, „vylez a jdeme!“

Opatrně, stále jako stroj – skok, hmat a rychlé nohy – šplhá Toník nazpátek přes mříže a ještě táhne pod paží dílem naplněný pytel, který měl původně pod košilí, nacpaný bochníčky chleba. Na něj si nepřijdou, myslí si, strašpytlem nebude ani v takovémhle podniku! Ustavičně popotahuje. Suchary tam nechal. Co se suchary? V rohu cupitají krysy. Cítí, co mají zas jen pro sebe.

„Neblázni, nech to tam,“ řekne Oskar Kleiner.

S žuchnutím spadne pytel s chlebem zpět. Oskara Kleinera Toník Fetman poslechne, protože Oskar Kleiner má rozum. A hádat se tu nemá cenu; Toník věří, že to přináší na lovu smůlu. Kromě toho jako obchodník a směnárník ví Kleiner svoje. Jestli to přežije, bude pracovat na burze. Zatím měl štěstí. Už pět transportů na východ ho minulo.

„Honem,“ pobízí Karlík.

Konečně jsou pohromadě.

„Bafni to, Oskare,“ řekne Toník Fetman.

Ale Oskar Kleiner se znovu krčí.

„Ty čuně,“ řekne Toník Fetman posměšně, „smrdíš jako opice!“

Ale je to veselé a příjemné v napjaté situaci, že se Karlíčkovi docela ulevilo. Toník Fetman chce být drsný, ale má hlas tenký a vysoký jako dítě.

„Psst!“ šeptne Karlíček najednou. „Ke zdi!“

Přitisknou se k bílému klenutí.

Karlíček vytáhne z kapsy kleště na visací zámky a uchopí je na konci; těžké kovářské štípací nože. Někdo jde dolů. Už je to jisté. Slyší to. Chlad vystřídala horečka. Karlíček bledne. Je v ringu? Proti komu? Co bude? Co se stane teď? Necítí se zrovna jako boxer, v žádné váze. Má blíž k tomu, co udělal do prádelního koše Oskar Kleiner. Dívá se na Oskara Kleinera, který si zapíná kalhoty, ale děsí ho malý paprsek lucerny prosvítající shora. Slyšel je tady někdo? Co udělá? Studený kov kleští se do něho propaluje dosud nepoznaným žárem. Pro nic jiného není v jeho hlavě místo.

Oskara Kleinera strašně rozbolelo břicho. Ještě chvíli, pomyslí si, a bude to muset pustit do kalhot. Rozepíná si je rychle.

Toníka Fetmana napadá, že by bylo lepší tu všechno nechat a fouknout. Nemůže popotahovat a něco mu chybí.

Ale všichni vědí, že se nesmí ani pohnout, protože venku u radnice stojí polda.

Jen ticho a klid a žádný zmatek, nařizuje si Karlíček, ještě přece není všechno ztraceno! Potí se a svírá kleště. Co bude dál? Napadlo ho, že je někdo vyruší skoro až na konci? Náhle se mu tmí před očima. Všichni se budou řehtat, že se do něčeho pustil a pak to takhle zbabral. Diana a Liana a jejich kamarádky si ho už ani nevšimnou. Na korzo radši nevyleze. Nebylo by mu proti srsti, kdyby ho šoupli do příštího transportu na východ. Je už teď míň než vzduch. A Šírel mu bude držet kázání a pak ho možná zavřou, nebo vyhodí z „Q 218“. A čin nyní uniká tmou, v níž se ocitá, a zůstává jen výsměch a prázdnota. Ne, nehodí se tedy k ničemu. Nikdy si o něm nebudou povídat. Ledaže byl vždycky bačkora a nač sáhl, tam sedm let tráva neroste. Bačkora a břídil. Takoví lidé jsou na světě taky. Kolena mu vypovídají službu; před sebou vidí černou, bezednou propast. Takhle to tedy skončí. A už to bylo tak krásné. Už zítra se o tom mohlo tiše šuškat, že to dokázal. A skoro už se dostal mezi ně. Každému by ledabyle hodil kus margarínu. Děkuju. Není zač. Prima, Karlíčku. Že se ti o tom chce mluvit. Ne, nic, nic. Pro každého bude jen pitomcem.

Najednou řekne: „Kreju odchod!“

Má teď přiškrcený hlas. Předejde o malý krok Toníka Fetmana i Oskara Kleinera, který se otírá zadkem o zeď. Kleště drží v pravé ruce. Je hotov uhodit. Dobude vrcholku svého jediného činu, který mu dosud život povolil. Zachrání, co může, co se dá. Je v duchu zase boxer v ringu. Čeká na úder gongu. Vyhrát, nebo prohrát. Ale nevzdat se ani do poslední chvíle. Gong. Pánové, do středu. Ano, říká si a je mu bezmála do breku. Musí to udělat. Karlíček zatíná zuby, celý se třese. Zvedne ruku s kleštěmi.

„Karlíčku,“ šeptne Oskar Kleiner, „tohleto ne, tohle raděj ne!“ a sevře rty.

Je to žena s děckem na ruce. Karlíček ji ještě nevidí, protože je zakryta hrou stínů. Stojí sám v ohbí chodby, kde končí schody. Teď přijde poslední krok.

Maličké najednou zavrní.

Karlíček zavře oči, odrazí se a uhodí po směru zvuku.

„Jde se,“ řekne pak chraptivě. Slyší ozvěnu toho, co už jednou říkal.

Žena se opírá o zeď, potácí se, ale zůstává stát. Kleště dopadnou na zem; zvoní s podivným dozvukem, který se převaluje v chodbě dlouze a jasně jako bronz.

„Pojďte sem, pitomci,“ řekne Toník Fetman, „poberem to snad s sebou, ne?“ Popotáhne zdlouha, jako by nabíral fortel.

Oskar Kleiner drží kalhoty a Karlíček třeští oči do prázdna.

„Ta ženská se hned vzpamatuje, honem,“ šeptá Toník Fetman, „dyť vona na nás docela kouká!“

Karlíček zírá do prázdna.

„Netřešti voči a pojď!“ rozkazuje Toník Fetman.

Maličké křičí, jako by je brali na nože. Matka se opírá o zeď. Svítí jí oči. Má strach o dítě. Chrání je, přijde-li další rána. Ještě se docela nevzpamatovala.

„Dítě,“ vyšeptne.

V jejím hlase je hrůza všech matek, všech dětí, všech lidí, které chce někdo nečekaně nebo bez důvodu zabít. Hledá ve tmě očima, odkud jí a dítěti hrozí nebezpečí. Snad ani nedýchá. Bojí se křičet. Zvedají se a klesají jí nalitá prsa. Je slyšet, jak teď hlasitě dýchá.

Toník Fetman chytne oba společníky za ramena.

„Tudyhle!“

Vlečou pytel, sunou se z chodby a podél zídky. Na konci ulice, pod stříškou, klímá doposud strážce a déšť mu promáčí čepici. Ještě k němu nic nedošlo.

Jdou tišinou ulic bez oddechu; dlažba se leskne deštěm.

Karlíčka děsí každý šelest. Co je s tou paní s dítětem, myslí si. Praštil ji přece pořádně. Nebo, možná, naštěstí, ne tolik.

8

Konečně je před nimi „šestnáctka“. Vítá je spící, bez potuchy, co předcházelo. Nikdo není vzhůru. Pytle uloží chlapci vedle Karlíčka. Ať je přikryje dekou.

„Vo tobě by si to nikdo nepomyslel…,“ řekne Toník Fetman. Karlíček neprotestuje. Je jako opilý.

Unaven uléhá oblečen vedle pytle. Tupě pozoruje zeď. Má před sebou bílý obličej ženy, mísí se s křikem děcka; a zvuk padajících kleští zvoní a zvoní a Karlíček najednou vykřikne.

„Drž hubu!“ sykne Oskar Kleiner.

Vzápětí se sem přiblíží Toník Fetman. Několikrát popotáhne.

„Tiše, Karlíčku,“ řekne, „chceš to project zrovna teď?“ A: „Opatrnost nad zlato. Všechno spí. Nikdo nic neví. A nikdo se taky jaktěživ nic nedoví. Dej na mě. Zejtra jdeme na půdu k holkám. Běhnička Marxová je pro tebe jako ušitá. Elvíra tě bude učit tančit. Ráno si vypucuj botky, to je všecko.“

Karlíček přerývaně sténá.

„Neboj se,“ šeptá Toník Fetman, „ta ženská přece stála; prostě jsi jí trochu naťuknul kebuli, ale nic víc. A jistě hned přišli lidé, jenomže nevěděli, vo co de. Tak se neboj, srabíku, vona docela určitě žije… rozumíš…“

Karlíček vyvaluje oči.

„Tak neblbni a spi,“ řekne Fetman, „ta ženská dejchala jako lokomotiva,“ a sleze zpět k Oskaru Kleinerovi.

Ale Karlíček stále vzlyká. Slyší přitom těžký dech Oskara Kleinera a Toníka Fetmana. Jak to, že spí? myslí si a závidí jim. Ale není si jist, že oba spí. Spíš ne. Dusí se tíží stropu; je zavěšen těsně nad ním. Hrozí, že spadne a srovná ho s pelestí. Tak to mělo tedy být všechno: vizitka příslušnosti k „šestnáctce“; lodička, po které by vyplul na hladinu uznání; něco omamného, co unáší; legenda činu – tichoučká, hřejivá a nahořklá závistí –, již by si chlapci říkali před spaním. Zklamání ho přibíjí k lůžku. Tak leží až do rána. Svět se valí dozadu. Nebo se zastavil. Nikdo ho ani nenakopne. Nevnímá nic než bezedné rozčarování. Zavaluje ho neviditelný balvan – nicota. Přeje si spatřit světlo dne. A když konečně přijde, zdá se mu, že byl milostivější šerosvit noci.

Jitro ho najde bledého, s kruhy pod očima. Vstane nejistý. V něm i na něm je zklamání.

Oskar Kleiner leží k Toníku Fetmanovi otočen zády. Taky nemá daleko k mdlobám. Taky se mu nechce do nového dne.

Ne, Oskar Kleiner přece jen není opravdový lovec jako Toník Fetman; hodí se spíš k prodeji.

Toník Fetman je nejsvěžejší. „Nic se nestalo, srabíci!“ povzbudí je. „Co to chce takhle po ránu, je ledová sprcha.“

A pak, na umývárně, kde stojí všichni tři vedle sebe a utírají se do Kleinerova ručníku: „Oskare, ještě dneska to zpeněžíš. A utři si brejle.“

Oskar Kleiner se vyděšeně rozhlíží, jestli je nikdo z chlapců poblíž neslyší.

„Jak to?“ řekne. A bez nadšení: „Kde?“

„To se ví, že všechno zpeněžíš, ale hned dneska, protože zejtra by mohlo bejt pozdě a protože teď to záleží na tobě, kamarádíčku,“ řekne Fetman. Rozhodně popotáhne.

A podívá se posměšně na oba, z Karlíčka na Oskara a z Oskara na Karlíčka.

Oskar Kleiner zasmušile kývne. „Vynasnažím se teda…“ Jistě už jim Rada starších, oddíl Ghetto-Wache, pověsila na paty své pitomé místní detektivy. Můžou se přetrhnout, aby si vysloužili dvojitý příděl polívky pro těžce pracující. Vachmani se tu nepředřou, ačkoli by mohli.

„Můj díl si můžete nechat,“ řekne docela tiše Karlíček.

„Nemektej, člověče,“ řekne Toník Fetman. „Nic by si z toho neměl…“

„Ne, doopravdy, nic nechci,“ opakuje Karlíček.

Nedělá to ze strachu, jak si říká. Je mu přece docela jasné, že kdyby se na něco přišlo, bylo by teď pozdě, i kdyby z toho nic nedostal. Jen v duchu vidí ženu s dítětem v šeré chodbě a slyší zvonit kleště, na které byl pyšný jako páv anebo král na svou korunu a žezlo, jak upadly na kameny chodby. Žena padá vestoje s poklesnutými koleny, zachycuje ji jen zeď. Myslí na svou představu boxera, který se ranami snaží naučit se přijímat další a možná ještě větší údery. Jen rány naučí boxera vytrvat. Ale nepasuje mu to s vidinou ženy, padající zády na zeď. Zdá se mu, že čas se vleče. Pro Fetmana se nevleče. Pro Oskara taky ne. Proč jsem to udělal? Nevím, namlouvá si Karlíček, jako by se už někomu zodpovídal, ale to si opravdu jen namlouvá. Jen to zní líp: Nevím, proč jsem to udělal.

Pak se jde znovu umýt. Studená voda mu dělá dobře. Nic z toho nebudu mít, myslí si. A je mu, jako by z něho něco spadlo, když si to říká pro sebe stále znovu, tak jako prve doopravdy nahlas. To, co ho drtilo v noci, že se bude štítit za denního světla sám sebe, že se bude bát vyjít na ulici, ten první pocit minul. Musí se pak hodně dívat k tomu domu, říká si. Snad ta ženská opravdu žije. Je to pravda, dýchala jako lokomotiva. Už aby uteklo pár dnů, týden nebo rok; aby se na to zapomnělo a aby na to také zapomněl.

Na dvoře si vyzvedne krumpáč a lopatu, stejně loudavě, jako to činí jindy; jen nápadně bledší, tiše, bez zaujetí pozdraví Šírela a odchází k radnici, na staveniště po levé straně hvězdného města.

Štěpán a Anna

Tiše tu ležel.

Trám nad ním byl ořechově hnědý. Někdo sem načmáral to slovo: karanténa. Napadlo ho, jak je směšné, že cihly zdí jsou tady stejně červené jako venku. Cítil zvláštní teplý pach, jaký má půda, zapařené seno, i když tu nikdy nebylo, a myšina. V polotmě, která houstla, rozpoznával oblé tvary ženských postav. Ukládaly se v chabém svitu svící, v šatech nebo bez nich, ale bez velkého odestýlání. Měl asi horečku, kterou nevnímal, pln dráždivě obraznosti. Někdo říkal, že vlaky, co sem jezdí, nemají jen dobytčí vozy; odvedle doléhal ženský šepot, domlouvající muži, aby spal; a polodětský hlas, patřící nějaké plavkyni; říkala, že na posledních závodech byla chladná modrá voda s chlórem a že to nemělo smysl.

Pak usnul na úzkém pruhu kamenných dlaždic. Budil se divoce; stoupal a znovu padal a ustávalo to, když vytřeštil oči do tmy. Když znovu procitl, bylo časné ráno. Shledával s údivem, kde je.

Vedle něho spala dívka, zakrytá batohy a temnou pokrývkou, a z druhé strany stařec, který chrčel námahou spánku. Zahleděl se na děvče, sklopil oči a pak se k ní pohledem vrátil. Měla bledá pootevřená ústa a bílou pleť, téměř průsvitnou. Opřel se dlaněmi o podlahu. Lekl se a nevěděl čeho. A tu se dívka probudila a posadila.

„Dobré jitro,“ řekl.

„Dobré jitro,“ odpověděla.

„Tohle místo někomu patřilo?“

Dívka pohlédla nejdříve za něj, kde odpočíval stařec; pak řekla: „Ne.“

„Už jste spala, když jsme přišli.“

„Je to možné. Některé transporty přicházejí v noci.“

„Jste tady dlouho?“

„Týden.“

„Už se má vstávat?“ Stále se na ni díval, jako by ji předtím neviděl.

A potom: „Ani se neznáme.“

Děvče se usmálo. Na něco si vzpomnělo a hned to přešlo. Měla dlouhé vlasy v barvě podzimního listí a něco, co mu dovolilo, aby z ní nespouštěl zrak.

„Jmenuji se Štěpán.“

„Já Anna,“ odpovědělo děvče. A opakovala – snad proto, že se ještě tak pozorně díval: „Anna.“

Trámy byly nízko a na hácích a hřebech visely hustě šaty, kabáty, prádlo a vaky. Všechno se pomalu začalo hýbat. Doléhaly sem útržky rozhovorů a poslední spáči se převraceli z boku na bok. Někdo volal, že voda tu není, leda na dvoře, a tam se teď nesmí, dokud nepřijdou pořádkoví policisté. Náhle se objevil na prahu dřevěného schodiště úředník.

„Je to náš,“ řeklo děvče. „Má hvězdu.“

Vlna ticha se přelila podkrovím; bylo vidět, že úředník na to čekal. Měl převislé tváře jako křeček, jehož zásoby už dávno došly, a jeho malé šedé oči jako myší těkaly podkrovím.

„Co chce?“

„Přinesl si papíry, bude číst jména.“

„Naše jména?“

„Snad i naše. Nevím. Doufám. Je to vždycky loterie.“

V jezdeckých botách a soukenných černých kalhotech s širokými postranicemi vypadal úředník jako žokej. Byl malý a tenký; měřil sotva sto šedesát centimetrů; pod převislými tvářemi měl široká ústa, jako by se hodně smál; to dodávalo jeho koutkům přídech hořkosti. Ruce měl jako hůlky; ale velmi bílé a chlupaté; prsty s pěstěnými nehty se mu viditelně chvěly. Rozestřel listiny jako obrovské bankovky. Zastavil se u trámů nedaleko nich; několikrát zamžikal; řekl, že ty, co bude předčítat, vybrala Rada starších, pověřená německou komandanturou (na spojení mezi Radou a německým velením kladl důraz, snad aby se předem zbavil námitek), a že se půjdou ubytovat v městě, v ulici a čísle, které zároveň poví. Ale nikdo nic nenamítal. Všichni čekali, až tedy začne; bylo slyšet šelest jeho papírů.

„A ostatní?“ zeptal se znovu děvčete.

„Jinde,“ řeklo děvče.

„Jak to – jinde?“

„Ticho,“ ozvalo se z druhé strany.

„Kde?“

„To nikdo neví,“ odpovědělo děvče tišeji. „Nejspíš na východě.“

„Proč ještě nečte?“

Stařec vedle nich už byl vzhůru. Přidržoval si svraštělou dlaň u ucha, aby slyšel.

„Jmenuji se Adam,“ hučel, „Adam.“

„Ticho,“ ozvalo se zase z druhé strany. Zněla v tom ochota i dolézavost a zoufalství. Možná už dávný, vyčpělý vztek, který se mění v bezmocnost a z něhož se stala odevzdanost, smíření se vším.

„Vás ještě nečetli?“

„Ne,“ odpověděla a podívala se jinam.

„Přišel číst jména i včera?“

„Vyvolává je každý den, jak jezdí transporty.“

Ale bylo vidět, že se náhle zastyděla za to, že ji ještě nečetli; vyhýbala se pohledem i maličkému úředníkovi v jezdeckých střevících a kalhotech z černého sukna, jako nosila německá státní policie.

„Jmenuji se Adam,“ chrčel stařec.

Pak úředník zřetelně a nahlas četl.

Náhle děvče zvedlo hlavu: „To jste vy, Štěpán Maurer?“

„Počkám, až přečte i vás.“ Uhnul pohledem k jejím nohám.

Malému úředníkovi se čím dál tím více chvěly prsty. Bylo vidět, že už bude skoro na konci; vypadalo to, jako by se toho bál. A pak, když přestal, zůstalo ještě ticho; bylo patrné, že se chystá něco povědět, protože tak často mžikal a polykal sliny. Nakonec také ohlásil, že vyjmenovaní sejdou po schodech na dvůr nejpozději do desíti minut. Všechno si musí vzít s sebou. Sem už se nikdo z nich nevrátí.

Hlas z druhé strany se zmohl ještě na jedno napomenutí: „Ticho, proboha, mlčte, ať to tady vzadu také slyšíme.“

„Co chcete ještě slyšet? Všechno už jste slyšel. Pro dnešek to skončilo.“

„Co skončilo? Nic neskončilo,“ řekl třetí hlas. „Poslouchejte.“

„Nesmí vás být více ani méně,“ poznamenal úředník a stáčel si svá lejstra. „Všechno musí souhlasit. Za všechno jsou tresty. Nenařizujeme si to sami. Ručíme jen za výsledek a provedení.“

Pak poklesl zlomeně hlasem: „Nedělám to sám – je to rozkaz komandantury.“

„Adam,“ opakoval stařec pro sebe.

„Myslíte na to?“ zeptal se Štěpán dívky.

Ale chtěl říci něco jiného, že se člověk musí neustále s někým loučit.

„Buďte rád,“ odpovědělo děvče.

„Přečtou vás zítra. Nebo později.“

Půda se rozhýbala; lidé se oblékali. Ztěžka se odhodlal k tomu, aby vstal. Věděl, že to bude muset udělat; ale necítil se nejlíp. Připravoval si kufr. Nejdřív ho postavil vlevo, pak vpravo od sebe. Kolem nastalo hemžení.

Starý muž, jemuž rozdělili rodinu, říkal: „Nic není vzácnější než syn. Snad jen synův syn.“

Stál vedle svého kufru. Pár lidí do něj strčilo. Ani o to se nestaral.

Bylo to, jako by sem patřil, dokud tu sedělo děvče, a je špatné, když bude muset jít. Náhle uchopil její dlaň, jako se chystal vzít kufr za držadlo s jmenovkou a číslem, ale nechal kufr kufrem, a bylo to tak samozřejmé, že to nezkoumal zpětně, když mu ji děvče ponechalo.

„Nemyslete na to.“

„Nelituju se.“

„To jsem neměl na mysli.“

„Navštivte mne někdy,“ řekla.

Chtěla říct brzy? Nebo myslela: Někdy – nikdy?

„Nechci se litovat.“

„Přijdu sem, jen co to tam složím.“

„Známe se krátce.“

„Přijdu určitě,“ opakoval. „Jsem tu sám. Můžeme být kamarády. Kdybyste něco potřebovala…“

„Jestli nás tady nechají.“

„Říká se něco?“

„Že pojedeme dál, snad do týdne.“

„Týden je dlouho.“

Pak dodala: „Možná že tu budu.“

„Budete,“ zahučel a hlas mu zhrubl, než dostal nazpět svou barvu. „Docela určitě tu budete. Ukážu se co nejdřív. Máte tušení, kam jdeme?“

„Už jděte,“ pobídla ho. „Nemá smysl, abyste se tu zdržoval. Dají vám dole adresu.“

A jak stále ještě hledal odpověď, která by ho omluvila, že bude muset jít, cítil v doteku rukou zvláštní proud – bolest a něco velmi vlídného – co přišlo a co neznal – a neřekl už ani slovo.

„Adam,“ hučel stařec.

„Nezdržujte ty ostatní,“ řeklo znovu děvče.

„Jo.“

Snažil se neotáčet.

Běžel potom přes dvůr a napříč třídou „L“. Dali mu papír s razítkem a adresu. Vlekl se s kufrem. Pevnost dělala dojem malého města, kde je mnohonásobně víc lidí, než pro kolik je postavili. Ve svém středu to bylo město, z krajů pevnost, s hradbami, příkopy a valy. Proplouval ozvěnou, která v něm nemohla doznít a jež měla barvy a prostupovala jím stejně jako on jí, druh horečky, vzrušení a radosti, jakou ještě nepoznal, zmatek, o němž věděl, že je dobrý, a který by neuměl pojmenovat, protože znamenal zároveň sto věcí. Půda. To děvče. Anna. Slova a křik a dech a vydýchaný vzduch neznámých lidí. Živočišné teplo její dlaně. Všechno, co řekla, co zatím slyšel. A co nestačil říct. Tak ještě nikdy nikoho nepoznal jako to děvče. Přivřel oči, aby z nich dostal palčivost.

Dům, před kterým se zastavil, měl číslo „Q 710“ a z druhé strany „L 218“. Byl na místě. Byl to Domov mládeže, přidělili ho do pokoje číslo 26 s tím, že mu sociální pracovnice vykáže lůžko. Stál chvíli na dvoře. Vnímal jen seschlé psí víno a otlučenou mušli vodovodu a koňský postroj, pověšený na zdi; a pak konečně silný krk sociální pracovnice, která si zapsala jeho jméno a data narození a řekla mu, že bude kopat od zítřka v zelinářství mezi hradbami; ukázala, kde je postel vedoucího, ošetřovna, záchody, kde je vodovod a pitná voda a kancelář, v níž se musí ráno hlásit do práce, a konečně kde je pokoj číslo 26, sedmnáctá postel nahoře. Žena se silným krkem si ho chvíli prohlížela. Položila si dlaň na čelo a hřbet druhé ruky na tvář a něco si pro sebe nesrozumitelně zamumlala. Odložil batoh na vykázaném lůžku a odběhl dvorem kolem postroje na zdi ven, na třídu „L“, zpět ke karanténě, aniž by se staral o to, co chce říct sociální pracovnice o tom, že by se měl stavit na marodce, a o to, co bude s ním a s jeho věcmi.

Vpadl rovnou na půdu. Hledal chvíli očima, než se orientoval, a spatřil děvče na šedivém slamníku. Bylo tu temno, povědomá příchuť zapařeného sena.

„Štěpáne,“ řeklo děvče.

A pak: „To jste vy.“ A nakonec: „Přišel jste tedy.“

Potom se zdálo, že něco hledá na podlaze. „Moc jsem ani už nečekala.“

Starcův chrčivý dech rušil okolí. Nezdálo se, že by tu bylo o mnoho méně lidí než ráno, než přišel maličký úředník. Stařec seděl nehybně, jako by ztuhl zaživa.

Ze slamníku trčely šípy stébel.

„Jsem rád, že tu jste.“

Seděl vedle ní, před kamennou hrází živého starce, jehož skelné oči je nevnímaly a jehož snědý krk, podobný lidskému kmeni, je zakrýval. Náhle se střetl s jeho pohledem.

„Co je?“ zeptalo se děvče.

Pocítil její strach; byl i v tom, jak se k němu přimkla úžeji. Když spatřila starcův pohled, polekala se, co všechno v něm četla, divokou prosebnou nestoudnost a zvědavou závist.

„Jmenuji se Adam,“ chrčel stařec.

Přidržoval si svraštělou ruku u tváře, aby zachytil zvuk slov, která k němu nepřicházela.

„Je hluchý.“

„Není,“ řeklo děvče.

„Pojďme odtud.“

„Třeba přijde ten úředník.“

„Chodí i vícekrát za den?“

„Někdy. Většinou ne.“

„Mohla byste ho zmeškat?“

„Snad ne.“

„Nebo zmeškat něco nebo někoho jiného?“

„Tak pojďme,“ řeklo děvče.

Bylo vidět, že se ani neodvažovala pohlédnout do temných tůní zřítelnic starce. Vstala a bloudila přitom očima po zemi. Měla na sobě kabát z teplé modré látky, s velkými knoflíky s rybím leskem; vypadaly ve světle půdy jako hvězdy na nebi. Bylo třeba, aby překročili slamník starého muže. Náhle ho oslovil: „Počkejte Anně u věcí. Můžete?“

Děvčeti se zdálo, že teprve toto shluknutí slov starce probudilo. Spustil dlaň, z níž učinil naslouchátko. Jeho mandlové oči se rozšířily a změkly.

„Adam,“ řekl ještě. A potom: „Ano.“ A nakonec: „Můžu. Jen běžte, děti.“

Potom se zeptal: „Je to váš bratr?“

Pohlédli na sebe. „Ano,“ řekl místo děvčete.

„Bratr a sestra,“ řekl stařec. „Adam. Strom. Bůh. Peklo a ráj. Půda. Listiny. Transport.“ Mluvil, jako když dítě pojmenovává, co vidí a cítí, a oslovoval jejich vzdalující se záda i sebe. Odděloval slabiky, slova.

Sešli po vrzavých dřevěných schodech a pustili se městem. Bylo jasno a teplo a zdálo se najednou, že nic, co mají před sebou, nevrhá ranní stín. Mohli se vést za ruce a mluvit o směšně širokých kalhotech maličkého úředníka a jaké měl chlupaté ruce a nehty jako žena a o tom, jak krásné jsou obrysy hor proti hlavní třídě „L“. Vrcholky byly lomeny tím ostřeji, čím dále bylo možno pohlédnout. Docela nahoře vypadaly jako lidské nosy čichající k nebi. Mohl si přát, aby proud přešel z jeho dlaně do druhé a aby v tom doteku cítila silněji slunce. Lidé na hlavní třídě „L“ táhli pohřební vozy s pískem nebo chlebem nebo kameny a stavebním dřevem, kola s ozdobnými loukotěmi se ve slunci zlatě a černě otáčela ve směru jízdy.

„Bratr a sestra,“ řekl.

Dostali se pak ke kovárně, kde stál pod stříškou kůň a kde byl kůl s kleštěmi a nářadím, věšeným na háky a hřeby jen pod širým nebem. Kůň trpělivě čekal a kovář se s někým bavil o Einsteinovi; ano, fantazie je víc než vědět; a prostor a čas jsou z jednoho tkaniva. Co když to tak není? Zevnitř kovárny bylo slyšet plameny a dunivé údery kovu na kov. Na druhém konci svahu, kam se šlo kolem smetiště a který se zvedal skoro nad město a v jehož dolíku se krčil blázinec k hradbám z karmínově zbarvených cihel a příkopům, spatřili rozložitou budovu Rady starších; do valů se už nevlévala voda, takže bahno vyschlo.

„Tady bývali husaři,“ řeklo děvče.

„Bylo to vždycky vojenské město.“

„Tak tu mít strýčka.“

„Odjel?“

Děvče se k němu obrátilo a zaťukalo si ukazováčkem na čelo: „Kam by jezdil? Myslím nějakého, který není.“

„Jste sama?“

„Dost dlouho.“

„Máte hlad?“

„A co byste proti tomu mohl udělat?“

„Víte, kde bydlím?“

„Ráno jsem to slyšela.“

„To je tady.“

Širokým průchodem domu na „L 218“ bylo vidět zeď a na ní postroj, pro který už v tomto městě nebyl druhý kůň.

„Počkejte chvíli, hned se vrátím.“

Běžel vzhůru, a byl v něm přetlak vzrušení z něčeho zvláštního, co ještě neznal. Cítil, že je to velké štěstí uprostřed mnoha neštěstí. Nevěděl proč a nezáleželo mu na žádném proč. Jen věděl a cítil, co s ním bylo, jako se nemusí nikdo přesvědčovat, když přijde neštěstí. Dávalo mu to sílu. Povzbuzovalo ho to. Nemusel by jíst ani spát. Doběhl do pokoje číslo 26, vylezl po žebříku na sedmnáctou postel docela nahoře a vytáhl z tlumoku kus vánočky. Nebyl tu už sám, ale nevšímal si nikoho slovy, jen letmými pohledy. Rozlomil pečivo na dvě poloviny a díl nechal chlapcům, kteří ho zvědavě pozorovali. Díval se, jak si prohlížejí jídlo i jeho.

Dole pak Anně řekl: „Proti hladu.“

„Díky.“

„Vrátíme se tam?“ zeptala se.

„Tam? Ještě je světlo.“

„Musím se podívat.“

„Kvůli tomu?“

„Kvůli všemu.“

„Budou vás číst zítra.“

„Nemyslím na to.“

„Jsou i jiné věci.“

„Jaké?“

„Jiné,“ opakoval.

Ale když vešli na půdu, mezi ležící a hlučící obyvatele karantény, viděl hned, že tu jsou zbytečně.

„Nikdo tu nebyl.“

„Nebudu na to myslet.“

Potom řekla: „Dneska už nepřijde. Tady jsou úřední hodiny jako všude jinde. Alespoň na to lepší – nebo horší – a pak: Když zavřu oči, vidím toho koně, jak podupává u kovárny a zvedá hlavu a řičí. Je hubený. Vystupují mu všechna žebra.“

„Šel bych se tam ještě podívat.“

„Mám ráda koně.“

„Proč?“

„Letí, kam se jim zachce.“

„Jsou silní.“

„Mají svou vůli.“

Ještě nikdy mu nebylo tak příjemné s někým mluvit jako s ní. Mohl uhodnout, na co myslela.

Obešli město jen jednou. Hory, které měly vrcholky jako lidské nosy, se ztratily. Stromy potemněly a začaly splývat se svými stíny. V listech buků a lip se chystalo šero a do tmy odcházely i obrysy ulice „L“ a „Q“ a vysoké hrany komínu odvšivovací stanice.

„Pojďte,“ řeklo náhle děvče. „Doprovodím vás. Teď zase já vás.“

Zastavili se pak oba stejně. Bylo to u žluté ohrady vedle silnice, za kterou byl sad s bílými sochami mužů a žen a budova komandantury se strážní budkou. Stojka tam nebyla.

„Co se stalo?“ řeklo děvče.

Zaslechl to v jejím hlase, který zněl jinak než prve.

„Nikdo tu není. Asi ani nepotřebujou hlídat. Nikdo neuteče. Kam?“

Pohlédl jí zblízka a vážně do očí. Objal ji kolem ramen, tak malých a něžných i v kabátě, že v něm vzbuzovala dojem, že je na něm, aby ji chránil; to silné, co v něm žilo a stoupalo jako kruh vln, až k hrdlu a výše, světlý i temný oblouk jejího obrysu, co ho svíralo a oprošťovalo od stínů a nabízelo pocit volnosti, se vlilo do jediného slova.

„Anno!“

„Štěpáne!“

„Anno!“

„Co se stalo?“

Políbil ji zase tak vážně na ústa. Stále jí hleděl do očí a pak je zavřel. Byl to jeho i její první polibek. Někde prosvitl vrcholek hor a zase zmizel.

„Ještě nikdy jsem takhle nebyla,“ řekla po dlouhé chvíli.

Mohl cítit znovu ten kruh vln, tak čistý. Nezáleželo to na tom, kde je nebo kde není. Líbal ji na rty a na oči, slané a vlhké. Chtěl, aby nikdy (a v tu chvíli mu vytanulo na mysli mnoho způsobů, kterými by se to mohlo stát, a byly to konopné silné provazy a pušky a bodáky a chladné dýky a brunátné mužské pěsti, i dobytčí vagon a močály a nějaké nekonečné ticho) nemusel žít jinak než v tomto okamžiku.

Poodešli kousek od brány, na místo, kde žlutá ohrada oddělovala výpad z ghetta od přístupu ke komandantuře, kde byly sochy a vedle prázdné strážní budky trčely do tmy štíhlé stožáry s lomenými kříži. Zachvěla se chladem.

„Ještě snad není tak pozdě.“

„Anno.“

„Kam půjdeme?“

„Anno.“

„Budeme muset jít,“ řeklo děvče znovu.

Nepohnul se ani stín.

A teď tu byl zase tak silně ten nezbadatelně odcházející kruh vln a zároveň s ním blízkost domu „Q 710“ a neodvolatelnost hodiny, uzavírající den jako obruč, která přináší tmu a zabíjí – bolest a vlídnost a strach – někde docela uvnitř.

„Půjdeme z druhé strany, to je dál.“

„Dobře.“

„Může se jít tím druhým vchodem.“

„Ano.“

Vedl ji beze slova kolem bloku domů u „Q 710“. Něco zvenčí rozrušovalo ten proud. Zároveň byl rád, že si prodlužovali cestu a že nevešli z „L 218“. Obešli blok třikrát.

„Anno.“

„Nemusíš.“

„Aničko.“

„Já vím.“

Pak mlčel.

„Budeš-li chtít, Štěpáne, přijď za mnou v noci.“

„Ano.“

A znovu: „Přijdu.“ A ještě: „Docela jistě.“

„Můžeš jít skrz dvory,“ řeklo děvče. „Tady se to tak dělá.“

„Dobrá.“

„Brzy odjedem,“ řeklo děvče. „Cítím to.“

„Přijdu,“ opakoval.

A potom: „Přijdu sám od sebe, ne jenom proto, že to říkáš; jsem rád, že mohu přijít.“

„Nějak to cítím,“ řeklo děvče. A pak: „Mám strach. Teď je to ještě horší.“ A nakonec: „Nevím proč nebo co se stalo.“

„Proč?“

„Čím déle na to čekáš, tím víc tě to dostane. A když jsi sám, jsi jako stéblo trávy.“

„Nesmíš se nechat zlomit.“

„Ne.“

„Jsem taky sám. Ale ne s tebou.“

„Dlouho?“ vydechla.

„Jak se to vezme.“

„Nechci se nechat zlomit,“ řekla.

„Neboj se,“ ujistil ji. „Určitě přijdu. Nevím, co by se muselo stát.“

„Skrz dvory je to docela krátká cesta.“

„Ano,“ řekl. A pak: „Už se tu vyznám. Všechny příčné ulice jsou ‚L‘ a tamty zbývající ‚Q‘. Je to vlevo od odvšivovací stanice. Stejná ulice, co je katolický kostel.“

„Nikdy jsem se ničeho nebála,“ řeklo děvče.

„Je chladno,“ odpověděl.

„Ani jsem se nelitovala.“

„Přijdu,“ opakoval.

„Počkám.“

Svlékl si kabát a přehodil ho přes děvče, třebaže mělo svůj kabát s velkými knoflíky, zapjatý až ke krku. Nechala si ho klidně dát, ale náhle si ho strhla, vrátila mu ho a odběhla. Odtrhla se od jeho rukou, jak jí přidržoval plášť, jako by litovala, že to řekla, a protože znala o týden déle než on zákony ghetta. Bylo slyšet její kroky. Ve tmě svítily bílé sochy německého velitele a čáry sloupků, na nichž vlály vlajky. Pak bylo slyšet jen vítr.

Sedmnáctá postel na pokoji číslo 26 byla skoro až pod stropem. Mohl tu ležet a vidět v každé vteřině, v níž houstlo šero, jak řekla, že se nikdy ničeho nebála, a odpověděl, že je chladno, a s tím přicházel ten proud. A pak tu byla pootevřená ústa, velmi bledá, ale žádná slova. Cítil to nepojmenovatelné, co obsáhlo všechna slova, která znal i která neznal, a ještě jiná slova, která mu nikdy nepřišla na mysl, vyslovená a ještě nevyslovená, a všechny stromy a řeky a hory a všechny hvězdy a slunce a měsíc a snad všechny lidi, a proč se svět točí, navzdory všemu. Cítil, poprvé v životě, že objímá celý svět a svět mu rozevírá náruč. Proč se narodil.

Někdo řekl: „Je tady sedmnáctá postel? Co je to tam nového, že se nám to ještě nepředstavilo?“

A tentýž hlas: „Sociální blábolila, že tu budou dezinfikovat.“

Byl teď rád, že druhé místo vedle něho je prázdné a nikdo mu nevidí do tváře a s nikým se nemusí bavit.

Odnaproti se ozvalo: „Sedmnáctou postel nech na hlavě, odpoledne se dělil o příděl z jiných kotlů, než jsou naše.“

A pak šla řeč o mnoha věcech, neposlouchal je, nebo jen na půl ucha; chlapci byli hluční. Ten, který řekl několikrát za sebou „dobrou noc“, varoval, že by s dezinfekcí mohla začít sociální pracovnice ve čtyři ráno a kus noci a spánku by byly v tahu.

Někdo řekl: „Má elefantázu nebo alespoň vole, stejně umře, už by toho dezinfikování mohla nechat.“ A: „Ta ženská si myslí, že když někdo přijde z karantény, zamoří nás nejhorším bacilem.“ A nakonec zase: „Ta ženská by na ten svůj krk potřebovala nosiče.“

Potom se ozvalo: „Sedmnáctá postel by měla ráno navalit nějakou daň z lepšího trávení.“ A pak: „Tak dobrou noc. Na tu ženskou se vykašlem.“

Poslouchal, jak říkali dobrou noc, a neodpovídal nikomu. Pro jistotu si nechal šaty na sobě. Věděl, že zůstane vzhůru, a vstřebával do sebe zlomky noci, jako by počítal čas. A potom, když se mu zdálo, že ho zavalí ticho, vykradl se z lůžka. Podíval se z velkého okna, které měl po pravé ruce a které bylo zastavěné kavalci, dílem ještě neobsazenými, takže viděl noc rozdělenou podle břeven. Prosvítaly sem hvězdy a vzpomněl si na světlé rybí knoflíky na modrém kabátě. Svítil měsíc. Byl úplněk. Slyšel za oknem vítr. Dosazoval si do tmy za sklem dívku. Protřel si oči. Tušil v dálce hory a balvany skal.

Když slezl, přeskočil batohy a boty uprostřed pokoje a stanul u dveří. Vzal pomalu za kliku. Byl to chladivý dotek a polil ho kruh vln, které opadly, jako by padal s nimi, a v duchu zaslechl skřípění dřevěných schodů vedoucích k podkroví. V tom okamžiku slyšel své srdce. Bronzový zvon, který mu bušil v těle. Stiskl – opatrně a pevně.

Moře, po němž se plavil, se vylilo do prázdna. Klika dosedla dolů, kov narazil na kov a dveře se neotevřely; zámek byl uzamčen z druhé strany. Naději vystřídala beznaděje. V hrudi pocítil tíhu. V mozku mu stoupal zmatek. Bylo to, jako by se začala podlaha propadat rovnou pod ním; několikrát naprázdno polkl, aby své klesání zadržel. Mezi břevny kavalců bylo nebe černé jako jámy. Vítr tloukl do oken. Z úst chlapců chrčel spánek. Na kraji oblohy svítil měsíc. Sevřel pěsti a stiskl zuby, jako by se mělo stát něco, co ho zničí a zároveň osvobodí. Zalomcoval klikou.

„Ticho!“ vykřikl někdo.

A pak ještě něco.

Udělal to znovu a hlas, který prve rozespale zanikal, nabyl na síle: „Jestli toho nenecháš…“ A k někomu vedle sebe: „To je sedmnáctá postel. Asi se zbláznil. On asi neví, že se nemůže ven!“

Dveře – bílý čtverec ohlušujícího ticha.

Zakopl uprostřed místnosti, kterou couval, o střevíce a o batohy a způsobilo to rachot, kterého si nevšímal.

„Nech toho,“ řekl výhrůžně povědomý hlas. „Ven se dostaneš až ráno. Udělej to z okna.“

Někdo zachrčel: „V rohu za uličkou je kýbl.“

Neodpovídal a vylézal nahoru na sedmnáctou postel, kde byl sám, a snažil se vnutit si myšlenku, že je to vidět nebo slyšet tamodtud, kde je odvšivovací stanice, blázinec a katolický kostel a dřevěné schody ke karanténě; že je to všechno jako jediné velké okno bez břeven, spojující kavalce, že lze chodit, i když je člověk nehybný, s vytřeštěnýma očima. Pak už to není temná jáma. A tak upíral oči k šedému stropu, na němž mohl hledat obrazy, neurčité i jasné v podrobnostech, každý milimetr její kůže, i nehty a oděrky na prstech od nošení batohů – jak je cítil v prstech, a tvrdé malé dlaně a velmi bledá ústa. Její vlasy spadaly dolů ve stínech jako břevna kavalců a mohl se jí ptát a odpovídala mu. Slyšel ozvěnu jejího hlasu, vracela se mu její slova. Připadal si sražen níž než na dno světa.

Hlas z druhé strany naproti hučel:

„Klidně to udělej z okna, tudy jaktěživ v noci nikdo nechodí.“

Pak: „A radši se přikrej, je tu pěkná zima.“

A nakonec: „Žádná odpověď taky odpověď, nemysli si, že od tebe něco chci, nespadl jsem z višně.“

A ještě jiný hlas: „Nech ho!“

Neodpověděl ani teď. Pálily ho oči a divil se, že je možné, aby dýchal, když tady takhle ležel a nehledal průchody ve dvorech. Cítil palčivost v štěrbinách očí, a bylo to, jako by viděl každou věc tisíckrát a jednou, jako jediné slovo a pak jako jediné mlčení. Vracel se k němu kruh vln – bolest a vlídnost a strach – a nebe bylo jen tmavé. Mraky ztěžkly. Úplněk zmizel. Na okně seděla mlha. Čekal, až začnou blednout hvězdy.

Ráno slyšel, jak sociální pracovnice s obrovským krkem otevřela a odcházela. Byl stále ještě oblečen a proběhl bez dechu pokojem, dvorem a městem. Po dřevěných schodech vyběhl nahoru.

Našel jen prázdnou půdu. Transport na východ odjel už v noci.

Modravé plameny

1

Vyšší z obou četníků se mračil a odkašlával si; měl nepříjemný pocit, už když sem vstupoval. Míjeli hudební altánek Ghettoswingers a výskání trubek se ani dost málo neutišilo. Vnímal malátně výkřiky zhnědlých výrostků; volali nějakého Datla – aby se neulejval a zpíval. Odpověděl, že jim na to kašle, protože si jde natahovat ruce do kovárny. Pak se houpali v ramenou a hulákali:

Nahoru a zase dolů

loď se s námi houpe.

Trochu ho to dráždilo. Měl touhu chlapce uhodit. Nemohl se toho zbavit.

„Šílenství,“ sklonil se k menšímu, „v takovém vedru.“

„Jsou na lodi,“ zašklebil se malý. „Tam to tak nepraží.“

Posunul si trochu přilbu a odfoukl kapičky potu ze rtů.

Vyšší měl sýrově bledé, protáhlé tváře, rozryté jizvami od neštovic. Límec služební kazajky mu škrobeně odstával od vychrtlého krku. Zkusil si svlažit vyschlá ústa. Ohryzek se mu suše prohnal krkem – hop nahoru a dolů.

„Přece,“ opakoval, „v tomhle vedru!“

„Tady ti to může být fuk,“ řekl menší.

Vysoký už neodpověděl. Tu i tam kývl ospale svou dlouhou koňskou lebkou, aniž pohnul vyprahlými rty. Bezhlesně mrskal po lidech pohledy nedůvěřivých zelených očí. A nikdy nezastavoval.

Krájeli město dlouhými, bystrými kroky.

„Za vším je prý Holler,“ ozval se za chvíli menší.

„Jak říkám,“ opakoval unaveně vyšší. V duchu soustředěně a poctivě proklínal vedro.

„Musím si taky umět spočítat,“ dodal pak, „že když takhle povykuju, dostanu víc na hřbet.“

„Víc nebo míň,“ odpověděl malý, „tady by ti na tom nezáleželo.“

Prašná vůně kaštanů a lip se jim lepila na patro.

„Tfuj,“ odplivl si vysoký.

„Jestliže jim to komandant povolil,“ hučel menší zachmuřeně, „ať si tedy vyhodí z kopýtka.“

„Stejně,“ trval vysoký na svém.

Klouzali těžkými vojenskými botami po dlažbě a poslouchali, jak cinkají cvoky. To byl docela obyčejný, příjemný zvuk. A přes to a pod tím hlučel džez. Výrostci za nimi hulákali jako opilí.

„Co to sem jede?“ zeptal se najednou vyšší a olízl si rty.

Menší nemusel odpovídat. Drnčel jim vstříc kočár.

Vyšší poněkud zpomalil.

Z postrojů, stříbrně vyblýskaných, čouhal grošovaný koník s bílými a šedými skvrnami, rozhozenými po zadku. V purpuru pokrývek značně vybledlých, jež zahalovaly záplaty v opěradle za kočím, seděl člen Rady starších Ignác Marmulstaub.

„Zastaví?“ zeptal se zvědavě vyšší.

„Mohl by,“ odpověděl menší.

„Měl by,“ opravil ho vysoký. Při veškerém soucitu, který s městem měl, protože to bylo české město, byl najednou rád, že je tu něco postihnutelného; vina, kterou lze postihnout, popřít, potvrdit; vina, kterou je možné potrestat; úkol hodný strážmistra zpola už ve službě; a na druhé straně zřetel někoho, kdo nebude nikdy zproštěn povinnosti skládat na silnici účty četnictvu.

„Pane Marmulstaub,“ poobrátil se kočí důvěrně, „četníci!“

„Kde?“ ozvalo se. „Aha! Před námi. Musíte zpomalit.“ Vyklonil se ke straně.

„Služebník, páni strážmistři,“ řekl chraplavě. A chtěl ještě dodat něco o počasí a horku.

Nevzhlédli ani pohledem.

„Myslíš, že by měl zastavit?“ sklonil se vysoký k menšímu.

„Mohl by,“ řekl malý.

„Správně by měl,“ trval vysoký na svém.

Marmulstaub zrudl a uvažoval: zastavit už je pozdě. To prostě zmeškal. Pak také; nemluvili k němu. Naopak: neodpověděli mu na pozdrav. A konečně – nevolali ho nazpět a vypadali ve svých nablýskaných přilbách, potažených zeleným suknem, tak upachtěně.

„Vozí se jako král,“ hučel zlostně vyšší, aniž pohnul úzkou lebkou.

„Docela malá drzost,“ odpověděl menší, „na tohle horko.“

„A svinstvo!“ doplnil vyšší.

„Vyhnuli se,“ řekl malátně malý. „Mně to stačí.“

„Míň už nemohli,“ dodal vysoký.

„Šli jsme středem a máme jen boty pro pěší,“ odpověděl klidně menší.

„Příliš smířlivosti,“ hučel vyšší. „Pakáž.“

„Je přece jen vedro, kamaráde,“ vyhnul se teď menší odpovědi. Chtěl původně prohodit, že je škoda slov. A sňal si přilbu. Měl jen řídké slámové vlasy, zvlhlé a pomačkané potem.

„To tedy ano,“ řekl vysoký a zmlkl také.

Pak spolkl slinu, kterou pracně shromáždil na jazyku. Ohryzek, který mu trčel v hrdle jako kloub špičaté pěsti, vražené zevnitř do krku, poskočil divoce vzhůru a spadl.

Potom prošli úzkými vrátky v ohradě, jež ohraničovala ghetto. Koncert z náměstí sem doléhal jen chabě, skoro už vůbec ne. SS, který se procházel podél vnější strany a kterého sotva pozdravili, jim stejně němě kývl.

Menší si zase nasadil přilbu.

2

„Ne,“ odpověděl Marmulstaub kočímu, když dojeli na náměstí. „Nečekejte na mne.“

Kočárem, jak se rozhodl, už jezdit nebude. Dělalo to velké oči. To viděl u obou četníků. A také okolí, jak shledával teď, se cítilo podrážděno.

„Víte co?“ řekl. „Odvezte kočár do opravy. Nepěkně vrže.“

„Vrže,“ připustil kočí, poněvadž právě na to myslel; „už dávno ho nemám čím mazat.“

Sotva odjel, hudba najednou přestala hrát.

„Co se děje?“ zeptal se někdo Marmulstauba.

„Co by se mělo dít?“ odpověděl. „Nevím!“

„Vy to neslyšíte?“

„A co bych měl slyšet?“

Ale pak zaslechl stejně tak jako ostatní hučení automobilu pána z Hollerů, které se neslo průrvou náhlého ticha, a klakson začal rozřezávat zámlku davu a zostra jim svištěl nad hlavami. Ignác Marmulstaub hned viděl, že pán z Hollerů a komandant ghetta ve svém voze není. Byl to jen vojín spojovací služby.

Dav zřídl.

„Můžete přece hrát dál,“ řekl chraptivě. A myslel si, že město si hned sedá na zadek, i když nemusí. A že on prve ukázal četníkům záda a nestalo se nic.

A kochal se skoro hmatatelným údivem. Viseli na něm očima, jako by rozuměli i pohybu jeho rtů, a snažili se předem rozpoznat, jaký tvar hodlá dát svým myšlenkám.

„Můžete hrát!“ opakoval chrčivě.

A zaradoval se, neboť koncert se znovu rozehrával.

Tu spatřil maličkou Liselotte. Cítil svěžest dívky.

Viděla a slyšela také, napadlo ho hned. Zaplavila ho radost a docela zapomněl na četníky. Zaznamenal obrysy hlavy, hrdla a hrudi a boků, nohou, než se vrátil pohledem vzhůru. Byla to vteřina, zlomek vteřiny, kdy je muž jen muž a žena jen žena. Než je vzápětí spoutá nebo omezí, co je dovoleno a povoleno a co se zapovídá. Ale cítil, čím je to jen jednostranné.

„Dobré odpoledne, slečno,“ pozdravil a přivřel oči.

„Dobrý den,“ odpověděla.

„Je dnes velmi pěkně a hraje nám hudba,“ řekl. „To nebývalo.“

„Ale je taky skoro lepší zmizet, protože člověk neví, co se může stát. To také nebývalo.“

„Co by se mělo stát?“ usmál se. „Všechno už se vlastně stalo.“

„Mám vyřizování pořád víc než času,“ řekla. „I když je tu hudba.“

„Mohl bych vám být nějak nápomocen?“ zeptal se.

„Jsou to jen ženské věci,“ odpověděla.

„Snad přece,“ odvážil se.

„Musím to udělat sama,“ dodala rychle. A všimla si, jak ji okukuje.

„Vždycky jen beze mne, slečno Liselotte,“ řekl. „Vždycky beze mne.“

Děvče hledalo odpověď.

„Chtěl bych mít tolik trpělivosti, kolik vy tvrdohlavosti – s prominutím. Měl jste se narodit jako žena. Hezké dívce se vždycky všechno odpustí.“

„Ani se mně nezdá.“

„Můžete mi věřit, Liselotte.“

„Komu už se dá věřit?“

„Mně musíte věřit,“ řekl.

„Na shledanou.“

„Ano,“ hučel spíš k sobě.

Přehodil si sako přes loket druhé ruky. Pravou si teď začal chvatně a netrpělivě otírat zpocené čelo a zajížděl zprudka do podpaží a na prsa. Zrudl, neboť vycítil, že maličká lhala. Měl přece o ní přesné zprávy; věděl své.

Stál bez kabátu, s velkými kulatými rameny a hlavou ztěžka skloněnou na prsa, v košili rozepjaté až k oblouku kalhot. Sledoval podmračeně okolí. Chlapíka s taktovkou, jíž rozkrajoval vlnivé trojúhelníky vedra. Žijou pro hudbu, na okraji propasti, jsou na tom dobře, alespoň v tomhle směru.

Pak začal pohledem ohledávat chomáče těl. Tu i tam přivíral své veliké temné oči, které pak dostávaly temně nafialovělý nádech, neboť splývaly s červeně napuchlými váčky a mečíky doruda zpřetrhaných nitek v koutcích. Vykročil.

Slunce žhnulo a ženy byly oblečeny jen lehce. Lačně teď přejížděl očima po bílých stehnech dívek a klouzal jimi až dolů, po lýtkách ke kotníkům a zpět, po bělostných šíjích, lesklých krůpějemi potu, a po rudých i bledých rtech. Viděl v každé v duchu kus Liselotte, její útlý pas a ňadra, podobná malým, překrojeným jablkům. Prudce spojoval své představy s ozvukem hlasu maličké a s její vůní. Žilami se mu hnala horká krev. Proč se mužům vyčítá, že mají doma ženu, a někdy krásnou ženu, jako by to mohly sprovodit ze světa i nejneúprosnější anebo nejvlídnější rabínské moudrosti? Vzdychl si. Některé záležitosti jsou staré jako svět, a možná že starší než lidský svět. Propojují nás s instinkty zvířat. Nesetřou je docela ani nejpříznivější, ani nejnepříznivější okolnosti, zvláště pokud takovéto okolnosti nejsou nepříjemné pro všechny stejně, na témže stupni. Odevzdal se nejlichotivějším představám. Ano, kromě všech rozdělení se svět rozděluje, rozděloval a bude dělit na od pasu nahoru a od pasu dolů. Nechce si lhát, aby zakryl, jako to lidi dělají, co udělal anebo neudělal, co by rád učinil či ne. Jak by mohl přesvědčit dívku, že nikde na světě není pro člověka jen jedna vhodná anebo správná osoba? Chvíle, podnět? Z lidí se stane, co se z nich může stát, jejich vlastním přičiněním anebo s přispěním druhého člověka. Kdo očekává alespoň určitý druh štěstí, může ho dosíci, protože si je podvědomě sám vytvoří. Můžeme i smíme tkát své žebříky z iluzí stejně jako ze skutečnosti. Měla by více důvěřovat snům, protože sny, alespoň v tomhle ohledu, se mohou splnit. S každým může být člověk duševně i tělesně spřízněn. Stačí někdy objetí, postel. Proč se každý ze všeho nejdříve přesvědčuje, že ten druhý o něho nedbá ani zlomkem síly, než jak si myslí? Bojí se, že nazíráním z hlediska jednoho by ztratili, čím jsou, co mají, co budou? Proč někdo nechce, jakkoli krátce, aby za něj převzal druhý odpovědnost? Bože, slyš hlas krve, polož svůj laskavý prst na slabou podušku vůle a dlaň na prudký tep vášně a odpusť. Už dávno nestál u oltáře a nekázal, jak se na rabína sluší. Nakonec, co je rabín? Nic víc než učitel a mistr, ano. Ničím, čím je člověk, není dvacet čtyři hodin denně, ať je už čímkoli. Všechno se v něm zrychlilo, kromě chůze. Šel volně, vědom si, komu všemu je nebo může být na očích, důstojným krokem. A přes tuto vnitřní horlivost působil chvílemi dojmem nehybného klidu. Jen si mnul své neobyčejně drobné, jemné a bílé ruce.

Opodál hrazení stály malé třináctileté a patnáctileté dívky z „L 410“. Ohmatával se přivřeným, temně fialovým zrakem. Pak si pomyslil, že tady nejsou žádné malé.

Ale rušily ho tušené pohledy v zádech.

3

Pán z Hollerů chvíli vyhlížel vůz, který se nevracel. Pomalu odešel od okna a sáhl po telefonu. Přitom si prohlížel narůžovělé lodičky svých nehtů a naslouchal jemnému ševelení větráku.

Vytočil číslo a čekal. „Von Holler,“ řekl pak. „Heil Hitler! Proč vás volám? Chcete být večer u výslechu Löwenbacha?“

V duchu viděl malého posla v občanském obleku.

„Heil Hitler!“ ozval se hlas. „Kdy?“

„Večer, nemáte-li nic jiného na programu.“

„Ani ne,“ sípl hlas. „Kromě večeře v kasinu.“

„To je až v devět.“

„Jistě, mám to zaznamenané.“

„Bude to veselé,“ prodlužoval komandant konverzaci. „Sekundovat nám bude tučný. Bývalý rabín. Nebo stále snad potvrzený ve funkci. Vědec té jejich kabalistické pavědy. Slušný organizátor, energický člověk, podvodník. Včera jste ho viděl. Právě jsem pro něj poslal.“

„Pamatuji se,“ ozval se hlas. „Máte nevyčerpatelný smysl pro humor.“

„Lichotíte mi,“ řekl pán z Hollerů. „Občas je to nutné. Představte si, že byste čistil hnojník a pak se opláchl v horké lázni.“

„Jednou o svého Žida přijdete,“ drnčel hlas v telefonu. „Doufám jen, že vám pak nebude smutno.“

„Ještě není jeho čas,“ řekl komandant.

„Drahoty?“ houkl hlas.

„Zatím,“ odrazil ho pán z Hollerů.

„Přehnáno,“ ceklo ze sluchátka.

„Někdo musí být poslední. To není výhoda. Ať je to on.“

„Neobejdete se bez jediného ošklivého Žida a od nás požadujete, abychom ghettu pustili žilou a zbavili vás poloviny z nich najednou?“

„On je má tajná zbraň, rozumějte. Vedle knuty, kulky a provazu. Někdy stačí slovo. Totiž – jeho slovo.“

„Prostě, ten váš mizerný Žid je tak výtečný,“ hlaholil hlas, „že má vystaráno a sám o tom neví.“

V tu chvíli si komandant vybavil, že posel úřaduje v domě na rohu berlínských tříd Prince Albrechta a Viléma; v mysli mu naskočila budova gestapa.

„Nerad bych se šířil po telefonu,“ uhnul komandant. „Máme je všechny jako pod mikroskopem.“

„Jednou vám ho za to dáme do panoptika,“ smál se hlas. „Jděte mi s ním k šípku.“

Pán z Hollerů na okamžik neodpovídal. Snad se domníval ten nedonošený zupák v civilu, že z titulu posla pendlujícího mezi Berlínem a koncentrákem mu bude vyhrožovat? Samozřejmě, že jeho pevnost je přelidněna. Ale ne kvůli ní samé, říkal si, nýbrž vzhledem k chystanému filmování ghetta! Někdo jen proto, že sedí vysoko, nevidí si ani na špičku nosu. Proč neposílají častěji lidi z Berlína do terénů? Proto, že přichází z Berlína, má za to, že nejenom je velká, ale největší ryba?

„Nerad porušuju pravidla, ledaže musím,“ řekl komandant.

„Jak často musíte?“ zeptal se posel.

„V pevnosti se naučíte něco každý den.“

„Slyšel jsem, že jste jim povolil divadlo, kabarety, a dokonce kopanou.“

„Chléb a hry, a mezitím připravíme transport,“ řekl komandant. „Jsem ještě ze staré školy.“

„Není to příliš mnoho ohledu k někomu, kdo má ke gladiátorům dál než je pěšky do Palestiny nebo na Madagaskar? Jak jste dospěl k náhledu, že kopaná je připraví na transport? Rozptýlením? Slyšel jsem, že tu dokonce něco připomíná podzemní organizaci, je to možné?“

„Jen potud, že pár lidí zvedlo hlavu díky zprávám z fronty. Ale můžu vás ujistit, že pro ně i ze zpráv, které se jim zdají dobré, uděláme ty nejhorší.“

„Hořím zvědavostí, jak to děláte. Zpíváte jim ukolébavky? Koncertní sbory jsou tu v plném provozu. Nebo se učí lítat?“

„Dávám, pokud můžu, věcem volný průběh, tak dalece, jestli víte, co mám na mysli. Není těžké zvrátit chod věcí, kdykoli si vzpomenete. Ovšem, hrají kopanou ve vylučovacích zápasech a nezdá se jim, že přitom riskujou, co riskujou. Dávají do toho všechno, takže se nesoustředí na záležitosti, z kterých by nás bolela hlava, jestli víte, co chci říct. Viděl jste náhodou na cestě v noci sem na silnici králíka, kterého zmrazí světlo, když se ocitne v ohnisku reflektoru?“

„Možná,“ řekl posel neurčitě. „To se mi zamlouvá,“ dodal. „Ukázat jim, že i dobré zprávy jsou pro ně špatné.“

„Anebo naopak,“ řekl komandant. „Že i ty nejhorší jsou vlastně dobré.“

„Rozumím,“ řekl posel.

Oba se zasmáli do telefonu. I když možná oba z jiného důvodu.

„Nemusí se užírat, že Mesiáš selhal. Mají v nás nového spasitele. Nedal jim snad Vůdce, Adolf Hitler, město, jaké už dva tisíce let neměli, jen pro sebe?“

„Vyznáte se v bibli, jak vidím.“

„Dělám, co se dá,“ usmál se komandant. „Můžu vás ujistit, že jsou jako ryby už chycené v síti. Stačí zdvihnout síť a mrskají se ve vzduchu, než leknou, když to musí být.“

„Musí to být,“ řekl posel.

Komandant už neměl chuť s poslem do telefonu pokračovat. Nebude říkat, co opakuje podřízeným, že musí být bdělí a ostražití; spolupracující nepřítel využije každé německé slabůstky, každého prodlení. Jen budou-li všichni ve svém nejlepším já, každý den, každou noc, každou hodinu, bude Německo neporazitelné. Ale současně – právě proto, že posel přicházel z baráku na nároží Prince Albrechta a Viléma – si to vyvrátil. Je to stále kdo s koho: kdo koho obelstí.

„Chcete-li,“ končil za chvíli komandant, „vyrozumím vás.“

„Přijímám s díky,“ řekl hlas. „V kolik?“

„V osm,“ dodal komandant. „Na slabou hodinku.“

„Platí!“ odpověděl hlas.

Pak sluchátko zmlklo.

Začal tu přecházet dlouhými kroky, vysoký a kostnatý, pyšný na svůj urozený původ i na to, že je pánem drsného i vybraně jemného chování nemluvě i nutné lstivosti (někdy i vůči sobě), podle toho, s kým hovoří. Kdyby věděl, odkud až kam sahá pravomoc muže z Berlína, našel by i pro něho správný tón. Minulému poslovi z Berlína, když udělal žertem poznámku o mandarínovi, odpověděl, že voják se necítí byrokratem. Tituly sluší jim – i když jsou na cestách. Kde jsou úřady impotentní jako pověstní starci z anekdot, udělají – i za ně – práci vojáci. Povzdechl. Idealisti vzývají, policisti hlídají, vojáci provádějí. Jestliže si někdo myslí, že ideál německé Evropy leží, jako slitina, někde mezi, je na omylu. Kdo jednou bude chtít definici, ať se obrátí k armádě. O nátlaku a zastrašování si přece nebudou nic vykládat, jsou oba příslušníky civilizovaného světa. Ukáže se, kdo je užitečnější při snahách vrátit záležitostem státu přirozený kurs. Navrátit věci, kam patří, komu patří. Není radno se přepočítat. Špatné odhady jsou všestranně nebezpečné, každému. Musí se vědět, kde přitlačit, kde zastrašit. Jen to zaručí dobrý výsledek. Kdy pronést správné slovo, kdy se dotknout pistole. Nejsem žádný provazolezec. A proč zabíjet komára perlíkem?

Zastavil se u stolu. Začal studovat seznamy jmen, které donesl Marmulstaub, a zvědavě po nich přejížděl očima. Ale chabý záblesk jeho zájmu brzy pohasl. Byla to muzeální jména. Nebyla v nich někdejší romantika, jako v něm vzbuzovali třeba Rothschildové nebo jiní. Pak padl jeho zrak na tmavohnědý diář se znakem pánů z Hollerů. Byl tu zatržen čtvrtek. Ano, vzpomněl si, dnes hráli Marmulstaubovi džezisté. A tučný tam nejspíš bude. Škoda, pomyslel si, že na to prve neupozornil důstojníka, který pro Marmulstauba šel.

4

Kočí mezitím vypřáhl grošovaného za bránou mezi dvěma svahy.

„Posílá mě sem Rada starších,“ řekl. „Jmenovitě pan Marmulstaub. Kočár potřebuje všestranně opravit. Dlouho to stálo.“

„Pan Marmulstaub se bude vozit?“ zeptal se mistr z dílny a pochybovačně si prohlížel bryčku.

„Budou se vozit všichni pánové z Rady,“ odbyl ho kočí.

Z kovárny sem doléhal hřmot kladiv.

„Haló, chlapče!“ zavolal do pootevřených dveří mistr, hubený muž s chytráckýma očima. „Na chvilku.“

Vyšel vyčouhlý hoch v kožené zástěře.

„To je Datel,“ řekl mistr. „Svěříme mu to.“

„Už se nemůžu dočkat,“ ozval se hoch. „Bude tu nějaká korunovace?“

„Skoro,“ poznamenal hubený a dodal: „Je pro ozdobu města.“

„Celej bez sebe,“ zahučel hoch znovu.

„Nereptejte,“ houkl kočí směrem k mistrovi. „Není to pěkné ani správné. A připomíná mi to mou ženu.“

„Je to práce navíc,“ hučel Datel. „A co z toho! Tři facky k obědu. A na náměstí je hudba.“

„Pane Datel,“ oslovil kočí chlapce. „Potřebujeme to rychle.“

Potom vyjmenoval všechny vady bryčky. O ledacos může dbát sám. Nešetří na kočár péčí. Ale rez nezastaví. Proti rezu ještě nikdo nenašel prostředek. A některé součásti jsou už pěkně zrezivělé.

„Tak zítra,“ začal mistr. „Platí?“

„Platí,“ řekl kočí.

Pak poplácal valacha po tlamě a zlobil se, když Datel nastavil koni prázdnou dlaň a grošovaný ji olízl naprázdno. Odcházel s chomoutem a postroji přes levé rámě. Byl už starší; celý se pod ním prohnul.

Ale chlapec mu nepomohl. Sotva se octl s bryčkou o samotě, zprudka do ní kopl. Bylo to všechno notně sešlé. Pustil se do práce. Pracoval několik hodin. Nezastavil se ani na chvíli. Jen si otíral pot. Je vedro. Pak odhadl, co už udělal. Unavil se. Zadávají kovárně někdy směšné práce. Kočár pro Marmulstauba. Bryčka pro pány z Rady starších. Pro lidi z centrální evidence. Budou se vozit do odvšivovací stanice a zpátky. Mají tam prý bazén a můžou plavat. Budou se vozit do páry. Poškrábal si ruce a ztratil i poslední špetku chuti k opravě. Kola mu připadala jako hodiny s bachratými ručičkami a číselníkem, který byl průhledný, takže jím v představách viděl, jak na náměstí vyhrávají Ghettoswingers, které před chvílí opustil, a mezi nimi Vágus i Mylord. A děvčata z „L 410“. Jistě tam byla maličká Liselotte. Je to holka jako proutek. Kdykoli na ni pomyslel, zastavil se mu na vteřinu dech. A někdy na Lízu myslel často. Napadlo mu, jaké by bylo, být to vzájemné. Bylo toho hodně, co by si od ní přál. Bylo by příjemné s ní stát na náměstí, když hraje džez. Proběhla mu spánky hřejivá a vzrušující vlna. Džez se mu spojil s Lízinkou a Lízinka s džezem.

Šel se opláchnout.

„Odcházím,“ řekl mistrovi, který byl starý mládenec a bydlel tu. „Z větší části už vím, co všechno tomu chybí, a ledacos jsem už taky spravil.“

„To stačí,“ řekl mistr. „Dnes to na nás moc pálí a máš ještě neposednou kůži. Doděláš to zítra. A žába nebude kvákat.“

5

Německý automobil se vracel. Byla to značka Horch, vyrobená teprve loni, s pancéřováním a neprůstřelnými skly a silným motorem, dobrý polní model. Spojka pána z Hollerů přivezla na Radu starších listiny týkající se potravin; běžně je přinášel předseda Löwenbach. Právě pro ně se vypravil brzy po obědě na komandanturu a ještě se nevrátil. Klakson, který protahoval svištivě clonou ticha, se zase nesl nad hlavami.

Oči davu znovu hledaly útěchu ve tváři Ignáce Marmulstauba. Cítil, že je středem pozornosti jako před chvílí, a potěšilo ho to, jaké poctě se těší. V davu, říkal si, je někde i malá Liselotte. A prošlý okamžik, myšlenka, že i ona vidí, jak je poctíván, změnila nelibost předchozích úvah.

Pak ji opravdu spatřil.

Nějaký čahoun za ním hulákal a tlupa výrostků mu přizvukovala:

Zahejbej zadečkem,

mrško líná…

Viděl hned, že je to určeno jí. A divil se, když se hloupě usmívala a dělala, že neslyší. Ano, věk nelze obelstít, leda někdy, většinou úplatou. To nejlepší v životě dostává člověk zpravidla jen jednou. Někdo ano, někdo ne. V tomhle směru, pomyslel si, si zatím nemohl stěžovat. V tomto ohledu se zatím vyhnul pravidlům.

Jeden z výrostků mu začal plivanci ostřelovat špičky bot.

„Vágus, máš prima trefu!“ křičeli.

Marmulstaub popuzen ustoupil stranou.

Čahounovi přitom šlápl na nohu.

„Odpusťte,“ zachroptěl.

„Ani mě nenapadne,“ křičel Datel. Skrčil se a uchopil střevíc do prstů.

Marmulstaub se točil a ztratil tak maličkou z očí.

„Tak zahejbejte tím zadkem,“ houkl Datel nahněvaně, ale víc pro uši kamarádů než pro tučného před sebou. A když viděl, s jakým ohlasem pošklebků se to setkalo, dodal: „Má ho teda pořádnej!“

„Táhni pryč,“ zahulákal Marmulstaub. „Usmrkanče!“

Pátral temně nafialovělým zrakem v davu. Už ji neviděl. Ne, není hodno učence a hodnostáře zahazovat se s výrostky a podléhat zuřivosti nízkých a nepoučených. Sluší se zachovat klid, držet čelo vzhůru, za všech okolností. Stačí, že vyšší zřetele tlačí na svědomí, jako by to byla bečka kyselého zelí, které stačí sešlapat, aby nabylo správnou chuť.

„Neudělal jsem to přece schválně,“ řekl omluvně.

A náhle viděl, že pohledy, které k němu teď lidé upírají, nejsou ani dost málo obdivné. Dotkla se ho jejich špatně skrývaná škodolibost.

„Nadává, a málem by mi rozmačkal prsty,“ řekl Datel. „Ropucha!“ A někdo řekl: „Krysa.“

Marmulstaub zbledl. Bezmocně hleděl za Datlem, který tak lehce pronikl hustotou davu, na níž on prve ztroskotal. Ale to ho tak nebolelo. Nechce, nesmí a nenechá se urážet. Ne od nich. Ne, ne od nich. Ta přezdívka neměla být vyslovena. Udělalo se mu špatně.

Ztěžka se vzpamatovával. Tentam byl uctivý obdiv a vděk. Zmizel hned s ozvukem motoru německého auta.

Odvrátil se od hemžení davu a synkopické hudby, doprovázené výrostky v divokých pokřicích a popěvcích města.

Pohroužil se do ticha mimo tento vnější svět, do vnitřní říše klidu. Tady byl naprosto sám. Mohl se zamýšlet nad zoufale nesouměřitelným duchovním ustrojením sebe sama a všeho kolem. On byl duch, zbytek jen chátra. Mohl hýčkat dotek něčeho, co bylo nesmírné a vzdálené této chvíli a tomuto městu; ale nejen tím, co znamenal odstup času či hmatatelná vzdálenost. Vzdychl si. Pohltilo to i svěžest dívenek a žen, vzrušující myšlenky, pokrývající hmatatelné od pasu dolů a od pasu nahoru. Doplnil to myšlenkou o marnosti.

Další záchvěvy výsměchu už nezaslechl. Cítil jen vnější ochlazení, které sem po větru posílala řeka Ohře, a bezděčně si oblékl kabát. Přivřel své veliké, temně fialové oči a rozehrával v sobě hudbu na strunách nesrovnatelně jemnějších, drobounké předivo tónů a vlnu představ. Představy byly bez hranic.

6

„Z cesty!“ vykřikoval před sebe první důstojník.

Vrátil se na náměstí. Štítil se doteku lidí. Měl chuť vytrhnout pistoli z pouzdra a prostřílet si mezeru tlačenicí.

„Volno, verbeži!“ řval. „Slyšeli jste?“

Měl tady najít to tlusté prase Marmulstauba, protože komandant neměl po ruce nikoho menšího a spojka vezla ty hadry se žrádlem automobilem! Marmulstaub nebyl pro zlost ani na Radě starších, ani u sebe doma. Proč nedrží všechny členy Rady starších v dřevěných klecích jako opice, nebo na řetězu, aby je člověk našel, když je potřebuje? Kdo si zodpoví, kolik už s tím ztratil drahocenné energie a času? Nakonec to ještě může vypadat, jako by první důstojník posluhoval a přizpůsoboval se nějakému špinavému Židovi. Kdo už to je, celý pan Marmulstaub? Rabín. Člen židovského vedení. Jaképak vedení? Leda jako v loutkovém divadle. Ale přesto. Alespoň si tu může volně odplivnout. Na etiku se tady – tady! – nemusí ohlížet.

„Vypadněte odtud!“ křičel. „Všichni!“

Pak si vylezl na dřevěné zábradlí kolem Ghettoswingers.

„Přestat!“ štěkl ze sebe.

A shledal, že okamžitě poslechli, aniž se k nim otočil čelem. „Ticho!“ Všichni na dohled ztichli.

„Marmulstaub, ke mně!“

Marmulstaub stál nedaleko. Zvedl oči ze země a vztyčil paži. Jeho bílá malá dlaň se houpala ve vzduchu. Rychle procitl. Uniforma temnější zelenavé šedi, jiné, než měli četníci, ho polekala.

Také první důstojník už ho spatřil. Tak přece, řekl si. Spokojeně slezl a dal pokyn, aby hudba zase spustila. To se vzápětí stalo. Na Židy, pomyslel si, se musí umět řvát; to platí.

Oči Marmulstauba bloudily. Byla ve tvářích, kolem kterých procházel, opravdu jen škodolibost? Snad ne, pomyslel si. Ale účast tu nenašel. A přece, říkal si, před chvílí by mu byli všichni málem zlíbali nohy. Vyhledal si v duchu příslušné citáty ve starých knihách, jaké znal zpaměti skoro celé, zleva doprava a zprava doleva, od první do poslední stránky. Byl kdysi, už v mládí, proslulý svou pamětí; svedl za šest neděl naučit se nový cizí jazyk, včetně aramejštiny. Studiem těchto knih se už dávno přiřadil k řadě jmen, jejichž pouhá pověst vyvolává úctu poučených a přežila, co nepřežije člověk. A přece měl kdysi blízko, stejně jako k těmto knihám k tomu, aby nakonec prodával nábytek. Jen málem zvítězila vůle otce rodiny, proti jeho vůli. Jen nejpyšnější duch zná tíži studu; matení rozpaků; ponížení ctižádostivých.

U zábradlí čekal první důstojník pána z Hollerů a nikdo nevěděl proč. Hle, řekl si Marmulstaub, zde je kniha života otevřena. Co vyčte, je-li mu přistrčena pod nos? Co znamenal sloup, kolem kterého teď šel?

Zastavil se ve vzdálenosti, kterou mohl důstojník pokládat za uctivou. Sklonil se v hluboké úkloně. A v hlavě, již přibližoval prachu dlažby, vážil tíhu všeho, co věděl sám o sobě, s dohadem, nakolik věděli o věcech ostatní, kteří ho teď sledovali. I zde, čelem k zemi, k níž hleděl raději než k uniformě, která ho teď naplňovala přese všechno obavami, protože to byla německá uniforma, cítil, že nemá jistoty. Přecházíme všichni po tenkém ledě, řekl si v duchu. Je lépe našlapovat s největší obezřetností.

Ale byla tu útěcha, že ve všem, co spočívá v úvaze člověka, je i mezera, z níž lze číst jinak. Zvolna se narovnával. Ani na okamžik nepomýšlel na pomstu vůči svému židovskému městu, za jeho nepřízeň, kterou vyciťoval v zádech. Chtěli by snad ti, kteří neshledávali jeho snahu za užitečnou, aby se jeho hlava koulela v prachu? Aby ji nesli na tácu, pro varování, jímž nikdo nezmoudří, jen zkrotne? Chtěli by to z touhy po spravedlnosti? Nebo ze závisti? Věděl, jaká je síla škodolibosti. Znal, jaké mohutnosti a vynalézavosti dosahuje nepřejícnost.

Spatřil své ruce. Nic na nich nelpí, řekl si spokojen. Nic. A přece, pomyslil si teď už docela narovnán, na něj zavěsili neviditelnou výčitku – to jméno. A v nouzi se k němu prve upínali pohledem. A nikdo z nich by mu nedovedl popřít, že těžko hmatatelná přízeň pána z Hollerů, tak poskrovnu projevená, je méně než užitečnou kapkou v moři bezvýznamnosti cizích činů.

„Prosím,“ řekl. „Jsem zástupci pana komandanta k službám.“

Možná, napadlo ho najednou, že ani nebude první důstojník chtít, aby šel s ním. Pak by se pohana změnila v poctu. Neboť by to byl německý důstojník, který musel vyhledat jeho.

„Nežvaňte,“ štěkne důstojník, „seberte se a jdeme!“

„Kam, prosím, pane?“

„Na komandanturu.“

„Pěšky?“ zeptal se zdvořile.

Ale cítil, že v očích davu už nemůže nic zachránit.

„To se ví, že pěšky, Žide!“ řekl důstojník; v údivu zakýval hlavou a odplivl si. Bože, snad by nechtěl, aby ho nesli jako Kleopatru?

„Ano,“ odpověděl Marmulstaub lhostejně.

„Netlachejte a jděte!“

Ale Marmulstaub nemyslel na to, proč tam jdou. Natolik byl klidný. Ještě ho potřebují. A jako vždycky, když se něco mělo stát, upínal se i teď k vidině, od níž se vrátil jen vnějším zásahem důstojníka. Koberce v dlouhé a tiché chodbě. Pak viděl město ve městě, vzdálené paběrkům života; tohoto života. Citadelu ducha. Místo obklopené Římem. Nerad by ještě jednou během své životní dráhy prodával stoly, židle, kredence; klaněl se laciným a prázdným novomanželkám s pěti prsteny na každém prstě, ověšeným cetkami, a předstíral bezmeznou trpělivost.

„Tudy!“ křikl důstojník.

„K službám, pane,“ odpověděl Marmulstaub.

V představách, které byly nedotčeny, dlel stále v tom místě. Byl tu knihovníkem; pořádal spisy judaic. Co propůjčuje učenci věhlas? Co povyšuje jeho jméno nad jména ostatních? Co mu propůjčuje pověst, která je jako nejvyšší a zároveň nejčerstvější vyznamenání? Mohl se stále spoléhat na svou výjimečnou paměť. Co si odnesl ze studia dějin.

Ozvěny vzdálených melodií se ho opět přestaly dotýkat. Ať hraje bez něho hudba, kterou pro toto město vydupal ze šlach a kostí komandanta! On bude i dál jen podnětem ke všemu. Lanem. Pákou. Druzí budou tahat a posunovat. Ale musí tu být i něco dalšího: síla tahu; pevný bod. A hluboká vyrovnanost. Drahocenná rovnováha. V duchu se mu vracela ozvěna pokřiku, v němž mu nadali názvem žáby. Ropucho. Kryso. Kryso? Ropucho? Krysy se mi z té duše oškliví. Taky ropucha se mi oškliví. Ale ne tolik jako krysa.

Shledal, že v této chvíli je zcela blahosklonný k tomu hanlivému jménu. Jako by nepatřilo jemu. Myslel na to, co prostupuje tělo jako vzduch, prostor, křik ticho, mlčení hluk. Vzdor, který se vybíjí, jako proudí řeky, plane oheň, umírají hvězdy.

„Bylo dnes ukrutné horko,“ oslovil přátelsky důstojníka. „Ale začíná se konečně ochlazovat.“

„Kdo se vás na to ptal, vy smradlavý Žide?“ řekl zlostně důstojník. „Jde se! Rychleji!“

Marmulstaub s uspokojením seznal, že mu první zástupce pána z Hollerů stále vyká. Vykročil o poznání rychleji.

„Už jdu,“ odpověděl klidně a s největší bezelstností. A dodal: „Snad bychom nemuseli tak spěchat.“

7

Komandant ho usadil a mluvil celkem vlídně. Ještě předtím poslal prvního důstojníka ven; byli tu sami. Stále cítil nejistotu v muži před sebou. Začal proto pomaleji, než zamýšlel.

„Ghetto, jak jsem slyšel,“ řekl, „holduje divoké hudbě.“

„S mírou věcí, Excelence,“ odpověděl Marmulstaub.

„Pak je to v pořádku,“ řekl komandant.

„Zajisté, pane,“ přesvědčoval ho Marmulstaub. Čekal na věci, které musely přijít. Cítil to někde. A chystal se odzbrojit komandanta okamžitým souhlasem se vším, co bude žádat, aby předešel nepříjemnostem. Ale uniformy, které už dnes potkal, ho oslabily. Věděl, že se chvěje.

„Viděl jste Löwenbacha?“ zeptal se pán z Hollerů.

„Ne,“ odpověděl.

„O to jde,“ řekl komandant. „Měl jste mu věnovat více pozornosti.“

Marmulstaub pátral očima v komandantově šlachovité tváři. Komandant se obrátil ke stojacím hodinám na římse krbu. Byl to starý secesní kus, bohatě zlacený. Kdo ví, z jakého židovského domu to pochází? Každým transportem po sobě zanechávají lidi malé i velké majetky a v souhrnu je to pro Německo obrovská výhoda. Ale není to tak lehké, jak se domnívala minulá inspekce z Berlína, major Bringmann, major Wundsdorf a major Eberwalde. Sledoval ručičku hodin a čekal na odpověď Marmulstauba. Marmulstaub čekal, až se zase obrátí tváří k němu.

„Nechápu, Excelence,“ řekl.

„Nelekejte se,“ dodal komandant. „Ještě je živ a zdráv.“

Odmlčel se. Marmulstaub se chvěl. Živ a zdráv – ještě? To mohlo znamenat jen jediné.

„Dal jsem mu podepsat vaše seznamy. Odmítl. Víte, že to nemáme rádi. Nehledě k tomu, že to budou transporty pracovní a že se k nám zase všechny vrátí.“

„Nelekám se,“ zašeptal Marmulstaub.

„Zastoupíte Löwenbacha. To je to celé, proč jsem vás dal zavolat.“

„Je to příliš velká čest, pane,“ bledl Marmulstaub.

„Nebuďte tak skromný!“ řekl komandant.

„A pan Löwenbach?“ dodal rychle. „Stalo se něco?“

„Doufám, že bude souhlasit. Zatím je tady u nás – dole. Doufejme, že mu není chladno. Ale zaručit ani jemu, ani vám to nemohu.“

Červeň, jež znovu začala prokrvovat silné Marmulstaubovy tváře, okamžitě pominula. Tušil tedy dobře, že to přijde. A stejně tak si byl jist, že ani tohle není všechno. Uniforma. Věděl, že zastihne-li pána z Hollerů v uniformě, bude to všechno horší. Ale je-li Löwenbach uvězněn, co bude teď? A náhle zahlédl komandantovy úzké oči a uzly svalů na tváři a pochopil: podpis.

„Nemohu být zástupcem,“ zašeptal. „Neschválili by to pánové v Radě starších.“

„Neplácejte, nejsme sněmovna. Pracujete zevnitř, Marmulstaube, ne zvenku. Nejste žádný divák. Není to aréna, je to židovská pevnost s německým vedením, jasné? Jistě nechcete, abych si o vás myslel, že jste užvaněný blbec. Jestli si myslíte, že tohle je loajalita a spolupráce, tak takovou spolupráci a loajalitu nechci.“ Utřel si nos do velkého tmavozeleného kapesníku. „Netahejte mi sem mrtvou kočku. Nebudeme si hrát na něco, co není.“

„Jen jsem si dovolil, Excelence…“

„Zajdeme dolů a zeptáme se Löwenbacha, zda s tím souhlasí. Mám tam stejně ještě něco vyřídit. Čekám jen na svého hosta.“

Podíval se na hodinky.

„Ale to má ještě čas,“ dodal.

„Excelence,“ zachvěl se Marmulstaub. „Vzal jsem to zpět.“

„Čeho se bojíte?“

„Ne, nebojím se, Excelence. Není to bázeň. Obávám se odpovědnosti. Nikdo neodpovídá jen za sebe.“

Vyvstaly mu před očima představy. Muž z Berlína začne ponoukat komandanta a naopak. Löwenbach bude souhlasit se vším. A on má být při tom. Byly věci, které chápal, a záležitosti, do nichž viděli a pronikli jen Němci. Podobaly se mlýnskému kolu a kameni a proudům vody a zároveň ohni, který spaloval vše, co mu přišlo do cesty. Cítil se v pohledu komandanta jako pod mikroskopem. Ale věděl, že nemůže zabránit povodni modlitbou. Kdoví co už s Löwenbachem udělali. Jak vypadá. Ve sklepní kobce změní za pár hodin člověka k nepoznání.

„Chystá se transport podle těchto záznamů, pane…“

„Chystají se zatím jen přípravy.“

„A podpis pana Löwenbacha. Je tak nutný?“

„Kvůli mně ne,“ řekl komandant.

„Chápu,“ zašeptal Marmulstaub.

A pocítil divokou a utajenou radost, že tyto šlachy a uzly svalů nejsou ponechány jen samy sobě. Něco je nad nimi. Až na to, že co je nad nimi, je proti němu, proti nim všem. Hledal, kde je něco spojuje, jako dvě koleje, souběžně vedle sebe, a přece každá zvlášť. Ano, transport. Kletba jejich pokolení. A na konci transportu něco, čemu se ani jemu nechtělo věřit, ačkoli pověsti prosákly až sem, dokonce prostřednictvím člověka, který odtamtud uprchl a přechodně nalezl útulek tady, v pevnosti-ghettu, podle hesla, že pod svícnem je největší tma, a taky proto, že v hrůze z následků by mu pravděpodobně už nikdo jinde nepodal pomocnou ruku. Dalo se věřit pověstem o plynu, ohni a pláních popela? V souvislosti a ve spojení s lidmi, pro které znamenal trůn krásy a dobra Richard Wagner nebo Immanuel Kant? Myslel na transporty jako na prodlouženou ruku ďábla. A zmocnila se ho mnohokrát opakovaná vidina: žebrák vrací mocnému almužnu, ale ve chvíli, kdy vztáhne paži, aby vrátil, co dostal, mocný mu usekne ruce. Löwenbach je ve sklepě, protože nepodepsal. A on, Marmulstaub, je tady, aby udělal, co Löwenbach odmítl. Jak to mohl udělat? Copak lze něco odmítnout Němcům? Kam dal rozum? Kde je jeho pud sebezáchovy? Ovšem, je Löwenbachův zástupce. To souhlasí. Potřebují ho na volné noze, ne v kobce ve sklepě vedle Löwenbacha.

„Je to taky věc pořádku,“ dodal pán z Hollerů. „Mám tu návštěvu, což ostatně sám víte. Nechci nic postrádat.“

„Co račte postrádat?“ zeptal se Marmulstaub chytře. Byl náhle – přece jen – klidnější.

„Například vaše poznámky,“ zkrušil ho komandant.

„Dovolil jsem si domnívat se, Excelence, že vám vyhovuje lépe forma ústního vyjádření.“

„Mohl bych si to různě vykládat,“ ozval se pán z Hollerů. „Prosím, jestli chcete?“

„Ne, pane, proboha to ne. Jen jsem si dovolil…“

Náhle Marmulstaub podruhé pochopil, že bude muset povolit, nebo ho zavleče komandant do sklepa k Löwenbachovi. A viděl, že vydírání bude pokračovat tak dlouho, dokud nevytáhne péro. A jeho radost nad pomyslnou kontrolou, o níž neměl představy, unikala v uzlech a šlachách komandanta. Nakonec dosáhl komandant vždycky všeho, co chtěl.

A přece se odhodlal odhalit ve stínu předchozího přiznání pána z Hollerů jediné, co věděl.

„Excelence, pan Löwenbach mi naznačil, jako by neměly být všechny transporty pracovní a že by se neměly vracet.“

„Ano?“ zeptal se jízlivě komandant.

„A také, pane komandante, že tam, kam transporty jezdí, je plyn.“

„Takové pomluvy, jak asi chápete, by nikdo nestrpěl.“

„Ne, vlastně, promiňte, chtěl jsem říct ano, pane.“

„Proto je ve sklepě!“ vstal komandant prudce.

Marmulstaub věděl, že nestačí chytrost, ale neviděl všechny možnosti, jejichž výsledkem byla, je a zůstane nemožnost. Komandant měl v pohledu odpor: „Pamatujte si, Marmulstaube, že nikdo pro mě není dost velká ryba, aby nemohla leknout. A taky si pamatujte: neodměňujeme ty nesprávné lidi. Zapište si to za klobouk.“

Marmulstaubovi nebylo příjemné sedět. Zmátlo ho, co si domýšlel, stejně jako to muselo zmást komandanta. Bylo zřejmé, že to nečekal. Ale zapůsobilo to, řekl si. Byl to triumf. Rovněž on povstal. A zesmutněl. Pokud přece šlo o ústní podání, neodmítl komandantovi nikdy a nic. Až kam jsou to samostatné koleje a odtud už ne?

„Ano,“ řekl tiše.

„Je to svinská propaganda.“

„Zajisté, Excelence. Sám bych zakročil, kdyby se měla v ghettě šířit.“

„To zní líp, Marmulstaube,“ zahučel pán z Hollerů. „Sklep je velký a chladný. Běhá tam plno krys. Nerad bych tam viděl i vás. Pokud jde o vytrvalost krys, něco o tom vím. Můj bratr je námořník.“

„Děkuji,“ šeptl Marmulstaub.

„Máte všichni sklon zapomínat, že je válka.“ A za chvíli: „Proto jste v Radě starších, abyste hájil pravdu. Musíte vědět, kudy vede jen tenounká stezička, kterou nedovolíme nikomu překročit. Jsou otázky, na které nesmíte dovolit nikomu se ani zeptat. A taky nezapomínejte: Nic není na věčné časy, žádná domluva.“

Pak se komandant posadil a Marmulstauba nechal stát.

„Připravte mi podklady pro inspekci města,“ řekl. „Nerad bych vpadl někam, kde není pořádek.“

„V jakém směru, pane?“

„Chci provést hosta městem. Běda, nebude-li někde něco klapat!“

Marmulstaub cítil, že tohle komandant vymyslil, aby ho zase přivedl k tomu, že podepíše. A zmizelo z něho nepatrné zadostiučinění, že to řekl a že komandant vstal; a také, že dosud nepodepsal; a současně v něm vyvstalo i zklamání nad tím, že pán z Hollerů se netřese před výhrůžkou, že by případně on, Marmulstaub, řekl někomu, kdo by to zkoumal, že transporty se nevracejí sem a co se děje dál; ale jeho tělo se chvělo pouhým náznakem komandanta, že by ho mohl strčit mezi krysy. U něho je to všechno jiné. O krysách člověk ani nemusí vědět víc, než že mají růžová očička jako chytré děti, aby mu šel mráz po zádech. Věděl, že každé slovo komandanta byla instrukce, varování a hrozba, všechno současně. Cítil se, jako by byl v jedné místnosti s ďáblem, s kterým – nepodávají-li si rovnou ruku a neobjímají-li se jako milenci – musí dosáhnout dohody. Bohužel, nikdo si v této situaci nemůže vybírat své přátele. Ano. Ne. A všechno, co je mezi tím.

„Měl jsem pro vás, pane, menší seznamy nesrovnalostí, na něž jsem chtěl upozornit již dříve.“

Začal si prohledávat kapsy.

„A nemáte je,“ řekl komandant s chladným, téměř lhostejným posměchem.

„Někam jsem je musel založit,“ bránil se Marmulstaub. „Prosím o trochu trpělivosti, pane komandante. Jen maličké strpení.“

„Strpením ani trpělivostí vlak nenaložíme, Marmulstaube. Trpělivostí nezatopíte pod kotlem lokomotivy, strpením nenakrmíte cestující.“

Pomlka. „Najdu je do zítřka,“ řekl Marmulstaub.

A myslel si, že kdyby komandant neměl uniformu, jednalo by se mu s ním lépe.

„To je vše,“ řekl pán z Hollerů. „Máte pero?“

„Můj ústní souhlas, Excelence?“ zašeptal.

„Na ten vám kašlu!“

Komandant vytáhl svoje plnicí pero, odšrouboval vršek a podal ho tlusťochovi. Marmulstaub se skoro zapomněl a jako školák strčil horní konec pera mezi zuby, než rozpačitě řekl: „Pardon.“ A otřel vršek pera dlaní druhé ruky.

„Jestli si myslíte, že otálení pro vás něco vyřeší, poddáváte se nebezpečné iluzi,“ řekl komandant. „Neumíte se podepsat? Myslel jsem, že jste člověk s rozhledem, muž činu, Marmulstaube. Doufám, že umíte číst a psát. Doufám, že jste nic, co jste se už naučil, nezapomněl.“

Pak bylo slyšet v tiché pracovně skřípění pera.

Marmulstaub je vracel komandantovi.

„Mohl bych snad odejít, Excelence?“

„Nechcete si promluvit s Löwenbachem?“ zeptal se komandant a chtělo se mu najednou velmi smát. Jestliže ho tam opravdu vezme, pomyslel si, rozpadne se na kousky. A pak ten pidimužík z Berlína bude myslet, že se nehodí ani za exemplář do panoptika.

„Je to i ve vašem zájmu, můžete mi věřit,“ řekl komandant mírně, nakonec opravdu kolegiálně nebo přátelsky, ačkoli nechtěl. Jeho pohled říkal: To bychom měli. „Hledáme společný jazyk, Marmulstaube. To nepouštějte ze zřetele.“

„Raději bych šel hledat ty seznamy nepořádků,“ řekl opatrně Marmulstaub. Jestliže se skrýval ještě před chvílí za jeho víčky vzdor nebo zlost, ozvěna nepochopení nebo nedorozumění, změnily se ve výraz téměř zasněné odevzdanosti. Jeho pohled i rty změkly. A nakonec se odevzdanost a smíření spojily v strach. Konečně pootevřel rty. Ale nic neřekl. Čekal, co řekne komandant.

„Bojíte se krys? Vy liško!“

„Ne, pane,“ odpověděl Marmulstaub. „Krys ne.“

„Löwenbach by vás nepokousal,“ zasmál se pán z Hollerů.

A teď se muži v červeném kabátu vrazila červeň do tváře tak prudce, že se už komandant neubránil úsměvu. Ale byl to nepěkný úsměv, právě tak jako celá jeho šlachovitá, zauzlená a dobře prokrvená tvář. Ať raději vypadne, pomyslel si. Při výslechu by se mu podělal. A to je, prosím, jeho výstavní Žid. Udělal mu takové jméno. Vymohl mu, že bude poslední. Snad to s užitečností tlusťocha přece jen přehnal.

Marmulstaub se zalykal pocitem uklidnění. I když odněkud zevnitř (kde měl své představy ztvárněné v podobě ještě jedněch rukou, cizích a zároveň vlastních, sepjatých, jemných, bílých a neposkvrněných) vanul k jeho vnějšímu vědomí smutek, že přece jen podepsal. Že jeho podpis tu zůstane a někdo uvidí, jak si pomáhal z bryndy. Kdo bude jednou moci spravedlivě posoudit, co to bylo, spolupracovat z donucení s nepřítelem, někdy jen ze vzdoru, v jaké hře ho může obelstít? V jaké chvíli si osvojil některé rysy nepřítele, aniž si to uvědomil, a možná že nepřítel, dlouhým stykem s nimi, i některé jejich rysy? Kdy se vzájemně zastoupili, jako slavný rabín, z něhož se po dlouhém sporu s knězem stal kněz, zatímco z kněze rabín? Jací budou soudci a jací budou souzení? Ovšem, taková doba je daleko a jen málo duší se jí dožije. Povolá snad někdo na soud i duše? Na jakých vahách se budou vážit duše a těla a činy, někdy některé činy, někdy souhrn všech činů, a hlavy a těla a slova, podpisy, úplatky? Kdo se odváží prohlásit se za jednoznačnou a neomylnou spravedlnost, v jiném čase, za jiných dějů, v jiném místě? Ale těšilo ho teď, že má důvěru komandanta. A že nebude u toho, až povede pán z Hollerů hosta do sklepa k Löwenbachovi. A že smí odejít sám. Myslel na nestoudnost komandanta, která si nebrala ubrousky. Na povýšenost, která si nekladla meze. Na troufalost, v které se Němcům, když dobyli víc než půl Evropy, málokdo vyrovnal. Na komandantově postoji seděla samolibost. Jeho uniforma byla bez kazů. Nikdy si nezadal. Vytušil strojenost, s jakou s ním komandant zacházel. Ale jeho samolibost, bohužel, nebyla směšná. Opírala se o všechno, čeho Němci dosáhli. Každý Němec v pevnosti znamenal Německo, a Německo, jako silná a mohutná a neoblomná matka, objímalo všechny Němce, od prvního do posledního. Vycítil v každém komandantově pohybu, slově nebo posměšku a přízvuku minulou úzkost, s jakou nesli Němci po první válce svou porážku, své ponížení, své pocity méněcennosti. Vynahrazovali si to drsností, útočností a neústupností, ale to všechno, jako voda a vlny v moři, chvíli na povrchu, jindy u dna, se převalovalo, stále přítomné, jen skryté, v komandantově pohledu, tváři, sevření nebo pootevření rtů, v tom, jak s ním zacházel a co sledoval, čeho chtěl dosáhnout a čeho dosáhl. Zdálo se mu, že v komandantovi se každá z jeho pohnutek živila a posilovala na všech předchozích, jako hlad a žízeň, voda a proud, oheň a vítr. Jedna rostla z druhé a druhá z třetí. Měnilo se to v sílu. Marmulstaub to cítil jako neviditelný stín, který vrhal komandant od okna, protože stál ve slunci, a který se ho dotýkal jako skutečná paže, ruka a pěst. Měl vzápětí dojem, že ho komandant začne škrtit. Připravil se přece, co řekne komandantovi, protože tušil, že mu komandant už dávno přestal věřit. Je to vzájemné, myslel si Marmulstaub. Ale musím se tvářit, jako bych ani nezapochyboval o tom, jestli mu smím nebo nesmím věřit. Rozhodl se jen pro nejuměřenější slova, ačkoli teď ještě nepromluvil. Čekal na propuštění. I smět odejít je druh vítězství.

„Nečekám od vás, Marmulstaube, že mi budete nosit sněženky,“ řekl komandant, „ale některé věci, jak byste měl vědět, jsou vyloučené. Víte, co závisí na okolnostech a jaké jsou to okolnosti, doufám.“

Ach, ano, myslel si Marmulstaub. Za prvé, za druhé, za třetí. I nepřijatelné je jedině nutné. Všechno, co musím udělat a spolknout, abych existoval. Obelstím spíš sebe než jeho. Nejhorší je, že nevím, co bych udělal. Smrsklo se to pokaždé jen na holý život, na to, aby si zachránil kůži.

„Nezapomínejte, kde jsme. Musíte přemýšlet, než něco uděláte, nemluvě o tom, než to řeknete.“ A komandant se podíval na člena Rady starších, jako by ho podezíral přece jen z dávných provinění, včetně chytání a únosu křesťanských dívek, aby jejich krví zadělali do macesů. Měl v pohledu nevoli.

Ano, myslel si Marmulstaub. Prozřetelnost trestá pošetilé. Ale jen slepý by neviděl, jaké úmysly se skrývají za každým slovem i odmlkou komandanta; jediný cíl ve třech podobách: nalákat, uklidnit, rozdrtit. Marmulstaub cítil, jak mu přebíhá mráz po zádech.

„Složitá rozhodnutí děláme sami. Na vás, Marmulstaube, vycházejí ta snadná. Myslete si, že jste ještě mezi beduíny, jako za dob předků, a převádíte přes poušť velbloudy.“

Marmulstaub seděl i na krajíčku židle jako kachna. Co řekl komandant? Minule mu připomenul, jak jsou tu jeho lidi za větrem a jaká je výhoda oddělit se od světa, který je nenávidí. Ano, svět nás nenávidí, a důvodů je mnoho, i kdyby nebyl ve skutečnosti ani jediný. Není třeba hledat, kdo je můj nepřítel, když to zahrnuje všechny. Neplatí pro Německo a Němce, že kdo seje vítr, sklidí bouři? Kdo zachází s mečem, sejde mečem? Minule narážel komandant na sklony k násilí, o nichž píše už bible, židovská kniha, a prohodil něco o temných stránkách židovského náboženství. Chtěl ho mít jako živoucí skladiště učených a doličných odpovědí, na které se mu uráčilo zeptat? Marmulstaub cítil převahu komandanta, současně se svým napětím. Komandant nemyslel na cesty v pevnosti a kolem ghetta, jež budovali Němci židovskýma rukama, na novou německou nemocnici a protiletecké kryty, jen pro Němce. Ani na pracovní trh, díky transportům z okupovaných zemí skoro nevyčerpatelný.

Komandant se podíval na dveře. Seděl za psacím stolem, který podle pověsti patřil bývalému náčelníkovi německého generálního štábu a který sem nechal dopravit, než si ho zase dá odvézt do Berlína, předchozí velitel. A díval se na Marmulstauba jako slon na myš anebo člověk na mravence.

„Máte to po čertech snadné, Marmulstaube,“ řekl nakonec komandant. „Stačí vám zeptat se v duchu sám sebe: Proč ne?“

Marmulstaub jen přivřel oči. To si mohl vyložit komandant jako souhlas. Jak se mohl dostat tak daleko, kde ještě nikdy nebyl, ptal se tlustý muž v duchu? Kdo ještě smí tvrdit, že člověk není obětí a výplodem okolností, které ho obklopují, že v sobě má vůli, aby uhnětl okolnosti i sebe podle svého předsevzetí? Co mi nebude odpuštěno?

Jak se člověk zaprodává ďáblu? Pomalu. Po kapkách: nevinně. Stačí zaměnit pohodlí za zbabělost, pravdu za lež a lež za pravdu. Nejdřív si tím člověk jen omluví nepohodlí. Potom si blahopřeje, čemu zabránil, alespoň pro sebe. Pak si zvykne; zapomene, že ďábel se mu usídlil v duši jako moucha v pivu. Žije s ďáblem, jako žije člověk ze zvyku a rozumu s manželkou. Stačí podat ďáblovi malíček a už mě drží pod krkem neviditelnými prsty. Co mám dělat, říkal si. Stejně už je pozdě. Bylo pozdě. Ještě žil. Žít je odměna, třebaže taky trest, říkal si. Ano. Ano. A ne.

„Nemusím vám snad opakovat, že každý rozkaz musí být splněn,“ řekl komandant.

„Rozkazy plním přesně,“ odpověděl Marmulstaub okamžitě.

„Pocházíte z Haliče?“

„Ano, pane. Ale žil jsem většinu života ve Vídni.“

„Víte mnohem víc, než vědí ostatní.“

Marmulstaub nevěděl, co by měl odpovědět. Znal osud transportů, ano, ale pochopil, že to by ho stálo, co za to zaplatil Löwenbach.

„Lpím na svých zásadách,“ řekl komandant.

„Vím, pane,“ řekl zkroušeně Marmulstaub.

„Ne každé opatření může být příznivé.“

„Ano, pane.“

„Ale každé opatření musí být zajištěno.“

„Ano, pane.“

„Nemusím vám taky snad opakovat, že všechno, co děláme, sledují nejvyšší kruhy v Berlíně, osobně pan říšský maršál.“

„Ano, pane.“

„Máte k použití táborovou stráž, Ghetto-Wache, a s členy Rady starších si nemusíte dělat starosti.“

„Ano, pane.“

„Dobrá; to bychom měli.“

„Ano, pane.“

„Není to všechno tak zlé, jak to na první pohled vypadá.“

„Ano, pane komandante.“

„Ještě něco,“ řekl komandant. „Příkaz jednotné úpravy vlasů nebyl zrušen. Ženy i muži musí mít mužský střih, ne víc než tři milimetry. Opouštět kasárna se pokládá za útěk. Dejte to všem patřičně na vědomí.“

„Ano, pane komandante.“

„Nezapomeňte také na prominenty. Máte tam příbuznou bývalého bavorského krále, Idu von Feury, rozenou baronku Hirschovou. A vdovu po policejním prezidentovi v Mnichově, Idu Schneidhuberovou.“ Neřekl, že zesnulý August Schneidhuber, Obergruppenführer SA, byl vedoucím SA v Bavorsku.

Komandant nahlížel do papírů, které měl na levém kraji stolu. V pevnosti byla také hraběnka Seyssel d’Aix, jejíž syn sloužil v hodnosti majora v německé armádě.

„Ti nepůjdou.“

„Samozřejmě, pane komandante.“

Komandant mu nedával na vybranou. Buď si zachovat výsadní postavení, nebo si je zkazit. A pak volbu: ztratit, co si získal krkolomným manévrováním s komandanturou, nebo se postavit proti vlastním lidem a ztratit i zbytek důvěry, který měl. Byl střídavě rozzloben, zaskočen, zastrašen a zmaten, jak komandant viděl. Nezbýval mu čas na výpočty. Na konci jednání nebyl dál ani blíž než na začátku. Jen podepsal. Byla to komandantova vůle, kterou zatlačoval jeho vůli.

„Slyšel jsem, že potřebujeme prostředky na hubení krys,“ řekl ještě komandant.

„Ano, pane,“ odpověděl Marmulstaub. „Zvláště ve starobincích je plno krys. Šíří se hůř a rychleji, než jsme předpokládali.“

„Ano, krysy se šíří rychle,“ souhlasil komandant. „Uvidíme, co se dá dělat.“

„Taky dětské domovy jsou plné krys.“

„Dám příslušné pokyny našim dezinfektorům. Ale spoléhejte hlavně na vlastní síly.“

„Potřebujeme dezinfekční prostředky.“

„Zaznamenávám,“ řekl komandant, ale nehnul prstem, aby si to zapsal.

„Ano, pane,“ řekl Marmulstaub.

„Mimochodem,“ řekl komandant. „Máme v kobce tři lidi, které zařaďte do transportu. Pište si: první je z pitevny. Tahal mrtvým zlaté zuby a kšeftoval s nimi s lidmi v pekárně. Podrobnosti vám dá SS Bergl. Měnit zubní zlato za chleba je, jak se zdá, poslední móda. SS Bergl vám doporučuje posvítit si na lidi v krematoriu. Jestliže si myslí, že jim projde trhání zlatých zubů těsně před zpopelněním, jsou na omylu. Zlato patří říšské bance. Je to hospodářský zločin proti říši, to vám snad nemusím zdůrazňovat. Všechny hodnoty jsou říšské hodnoty, Marmulstaube.“

„Ano, pane.“

„Vaši lidi vás, jak slyším, zařadili mezi místní šlechtu, mein lieber Marmulstaub.“

„Nevím, pane.“

„Schon gut, schon gut,“ řekl komandant.

„Děkuju, pane.“

„Co ještě, Marmulstaube?“

„Naši lékaři si stěžují na katastrofální nedostatek léků.“

„Bojujeme na všech frontách, Marmulstaube.“

„Snad by…“

„Dostal jsem hlášení, že předepisujete léky i mrtvolám. Nemůžeme si dovolit přepych dávat léky mrtvým.“

Na chvíli nastalo trapné ticho.

„Můžete jít,“ řekl konečně komandant. Usmíval se, náhle skoro blahosklonně. „Mnoho štěstí.“

„Děkuji, pane. Váš služebník, Excelence.“ A uklonil se a vycouval ke dveřím a ze dveří.

Vracel se do města. Na silnici potkal oba četníky z odpoledne.

„Služebník, pánové,“ pozdravil. Znělo to jako ozvěna. A vytáhl propustku.

„Pán jde jen tak,“ řekl menší k vysokému, „koukejme se!“

„A ekvipáž?“ udělal špičku vyšší; ale jen k malému.

Propustky si nevšimli.

8

Tam, kde ústila hlavní třída „L“ do státní silnice, zastavil Marmulstauba chlapík z jeho kanceláře.

„Pane Marmulstaube,“ začal. „Slyšel jste taky, že půjdou transporty?“

„Ne,“ odpověděl vlídně. „To jsem neslyšel.“

Náhle pocítil lítost k tomuto městu. Zítra se už snad začne otřásat v základech. Byl nucen předložit pánovi z Hollerů seznamy, které se dotýkaly bezmála poloviny města. Rozhodl se, že bude milosrdný. Zamlčí, co jen možno, řekl si. Nebude je týrat. Jak praví staré knihy: Ještě nikdo neulevil svému břemeni tím, že ho rozšířil na všechny. Břímě není balvan. Je to kapka jedu, která může otrávit vodu ve studni, ve všech studních. Břímě není pecen chleba, kterým lze nakrmit a nasytit všechny. A město? Buď se dívá na všechno růžovými brýlemi, jako by čekal konec války za rohem, anebo zpanikaří a vidí a slyší trávu růst, na všechno nahlíží černě. Nakonec, takhle, mohou jen všichni všechno prohrát.

„Pan Löwenbach se nevrátil z komandantury,“ řekl zas chlapík. „Prý něco nechtěl podepsat.“

„O tom mi není nic známo,“ řekl Marmulstaub stroze. „Oznamoval snad něco takového, než odešel na komandanturu?“

„Prý ano,“ dodal chlapík. „Pojedou – myslíte?“

„Nevím,“ opakoval.

„A Löwenbach – vrátí se?“

„Nevím,“ zahučel temně.

„Dali ho do sklepa?“

„Pane,“ řekl. „Vyšetřujete mne snad?“

„Někdo říkal,“ pokračoval neodbytně úředník, „že to budou pracovní transporty.“

„Nevím, nešťastníku, opravdu nevím,“ bránil se Marmulstaub. „Kdybych to věděl, dal bych vám všem všechno a včas na vědomí.“

„A naše ženy?“

„Nevím!“

„Pojedou také?“

„Dejte mi pokoj, chlape! Myslíte, že mám křišťálovou kouli, abych všechno znal?“

„A co naše děti?“

„Zachovejte klid,“ řekl Marmulstaub. „Musíte taky někomu ještě věřit. Klid – to je to hlavní.“

A pak šel dál a bál se, aby ho už neobtěžovali. Nerad křičel. Ale nebylo zbytí. Křik ho namáhal. Ale i ticho ho namáhalo. Lež ho namáhala. Ale i pravda ho namáhala. Co o něm vědí nezasvěcení? Nejnamáhavější byla ozvěna. Je nevinný. Nechce se nechat obtěžovat. Stokrát nic umořilo osla. Odkdy se prostupuje pravda a lež a odvaha a zbabělost, aniž si toho povšimnul? Stavidla, jež se provalila, zeď, která ztrouchnivěla a rozpadla se. Hranice dobrého a zlého se rozplynula jako ranní, večerní nebo noční mlha. Každý si musí hledat cestu sám pro sebe. Cesta ukazuje jen nejztracenějším. Ale bránil se zároveň podezření, jestli na něm někdo nevyzvídá. Pověsili mu snad pánové z Rady starších na paty své zvědy? Ano, myslel si. Účel všeho, co dělám, je utišit hladinu a snížit napětí. Čím vachrlatější je stav záležitostí v pevnosti, tím snáze může dojít k výbuchu. Věci jsou nebezpečné i pod pokličkou.

Dole na náměstí Ghettoswingers ještě hráli. Ale lidí tu už bylo málo. Jen holobrádci, řekl si Marmulstaub, zůstanou vždycky bezstarostní. Výrostci, jako ten z odpoledne, kterým se nikdy nic nestane. Protože necítí míru odpovědnosti, myslel si. Za nic a nikdy. A pocítil náhle závist k tváři Datla, kterou si vybavil a jejíhož nositele neznal. A přál si, aby se mohl hned převtělit do neodpovědnosti tohoto podlouhlého obličeje, zpola dětského, s výrazem drzé nevinnosti, jak si ji podržel v představách, a nadávat lidem ropuch a žab. Už dvakrát dnes zaslechl slovo krysa. Komandantův bratr je námořník. Na ponorce? Nákladní nebo osobní lodi? Na křižníku? Tak daleko upřímnost komandanta v jeho případě nešla. Jeden syn je pán vod, druhý pán pevnosti. Oba synové znamenají Německo, stejně jako jejich matka. Německo nevládne cukrem. Německo vládne sekerou. Jediné fouknutí, jediná rána a všechny naše záměry a úmysly jsou v troskách, myslel si. Kde jenom mohl ztratit soupis nepořádků, o nichž si myslel, že je odstraní ve spolupráci s lidmi komandantury právě v zájmu tohoto města? Mohl se jimi vykoupit? Ne, řekl si, to by nešlo. Löwenbach hodil rukavici příliš drze a příliš daleko. Musel ji zvednout on. A pak ho také napadlo, že snad nemusel připadnout na mysl komandantovi právě on. Má však čisté ruce, protože pán z Hollerů někoho zavolat musel. Mohl to být také někdo druhý. Muselo by se mu odpustit. Ano, má čisté ruce. Začal litovat Löwenbacha. Vytanula mu na mysli slova o krysách. I myšlenky jsou neposkvrněny.

Zmocnila se ho únava.

Něco ho tlačilo a dusilo. Smuten a sklíčen připadl na nápad zavolat k sobě maličkou Liselotte. Odpoledne ho odmrštila. Ale teď by to mohl udělat z titulu zástupce někdejšího předsedy Löwenbacha. Ženy mají slabost i sílu v tom, že se nechají prosit. Mladé a nejmladší a zralé a nejzralejší ženy. Ženy-dívky. Dívky-ženy. Někdy i ženy-děti. Některé ženy zastraší nebo povzbudí rozkaz. Rozhodl se pro něco mezi prosbou a rozkazem. Všechno na světě je nakonec zkouška: některá příjemná a jiná ne tolik. A u některé zkoušky závisí od výsledku mnoho, ne-li všechno, u jiné na výsledku nezáleží. Je to jen zkouška. Takové je to u žen, myslel si.

Zapadl do svého domu a povolal si sluhu.

9

Liselottě tu říkali Lízinka. Seděla na pokoji číslo dvacet domova mládeže v ulici „Q 710“.

Když pro ni prve přišel Datel a řekl, že zítra dají pevnosti vale a že by ji předtím rádi viděli, hodila na sebe jupku a šla.

„Vím to taky,“ řekla. „Štěbetají si o tom vrabci na střeše.“

„Prima, Lízinko,“ zahučel.

„Kam? Na dvacítku?“

„Právě tam, Lízinko!“ řekl.

„Tak pojďme,“ odpověděla. Rozhodovala se jen chvíli. Měla v sobě tisíc důvodů pro ne a deset tisíc pro ano. Co je správné, co je nesprávné? Co je dobré, co je špatné? Co je spravedlivé, co nespravedlivé? A kdy, jak a proč, anebo s kým? Věděla, proč se někdy chovají všichni špatně, aby v sobě ještě něco zachránili. Měla pocit, že někde – dnes – něco končí. Cítila, čím se tento den odlišuje od všech jiných, dozadu i dopředu. A nenašla v sobě důvod, proč odmítnout. Odmítla dnes už jednou. Odpoledne na náměstí; tlustého přednostu – prvního z těch, kteří si žili dobře i tady, a jak nepochybovala, budou si vždycky dobře žít. Myslela na krásnou černovlasou ženu Marmulstauba, které nasazoval parohy, tak jak se to říká o mužích. Ale se mnou – usmála se v duchu – se mu to nepovedlo.

Vylezla si mrštně jako kočka na jeden z vrchních kavalců, spustila nohy dolů a hvízdala si, když viděla, jak jí chlapci olizují lýtka očima. Byla tu už několikrát jako v tuhle chvíli, ale nikdy tu nebylo tolik kluků.

„Tady máš placky, Lízinko,“ řekl Datel. Jedli a zapíjeli to vodou, které tu všichni říkali rum. „A trochu masa.“

„Dali jste do toho moc česneku,“ namítla Lízinka s plnými ústy.

„My ne,“ řekl Datel. A pak: „Pekla nám to sociální pracovnice.“

„Kdo je to?“ zeptala se Lízinka a vylezla si zase nahoru. Držela v ruce kousek studeného masa.

„Taková ženská,“ chechtal se Datel, „která ti ve všem radí, a když máš průjem, tak ti schová oběd. Do vlastního břicha. Rozumíš?“

„Ale musí to být hezky ošklivá ženská,“ vložil se Mylord. „Jinak by to nedělala.“

„Ta kočka se jmenovala Líza, Lízo,“ dodal Datel.

„Ne,“ polkla půl sousta, ještě než ho stačila rozkousat.

„Jo.“

„Chutnala by ti naše pečínka líp, bejt to kůň?“ ozval se Mylord.

„To byste mi mohli příště taky naservírovat krysu.“

„Ty seš taky lidožrout?“ zeptal se s úšklebkem Datel.

A Lízinka si pomyslela, jak je směšné, že se jí Marmulstaub připomíná i tady, takhle, a polkla poslední kousek pečínky. Oddává snoubence na svatbách, mluví na pohřbech.

„Ještě ráno lezla po střeše,“ řekl Datel. „Vesele a čile.“

„Zásadně nepolykám nic, co žije, alespoň ne po obědě,“ řekla Lízinka. „Změnilo by mi to duši.“

Marmulstaubovi to selhalo dvakrát, myslela si, se mnou i s kočkou. Napadlo jí, že má s kočkou Marmulstauba společné ještě něco navíc než pár náhod. Kočce to nepřeju, jemu ano, pomyslela si. Není to, jako když prohraje nebo vyhraje některé z místních mužstev v kopané, na které sázejí důstojníci z komandantury marky ze svého žoldu jako na dostizích. Někomu přeju, někomu ne. Je to osobní, někdy nevypočitatelné. Řídí se to osobními sympatiemi. A čím se řídí sympatie? Vzdychla.

„Kluci,“ řekla pak Lízinka, „máte tu štěnice.“

„No a?“ zeptal se Mylord. „U vás v kasárnách je snad nemáš?“

„Štěnice tu zůstanou,“ řekla Lízinka.

„Jo, můžou si dělat, co chtějí, bumbat, čí krev se jim zachce,“ potvrdil Kůzle.

„Pánové,“ hlaholil Vágus. „Zejtra navečer se tu sejdeme sotva z poloviny. A docela možná, že už tu nebude vůbec nikdo.“

Vyhoupl se vedle Lízinky a objal ji kolem ramenou.

Udiveně se na něho zadívala a zahodila párátko. Pochopila bez ptaní. Vágus zatáhl částečně pokrývku, takže splývala od stropu až po rám horního kavalce jako opona.

„Hoďte nám sem ještě ten rum,“ houkl dolů.

Datel mu hodil láhev s vodou. Setkali se s Lízinkou očima. Vágusova zarostlá ruka se natáhla, chytila láhev a zmizela. Lízinka si začala broukat.

„Kolik vás bude?“

„Všichni.“

„Božíčku!“

„Není to zas tak velkej pokoj, ne?“ řekl Mylord.

„Ne,“ souhlasila Lízinka.

„Nikdo nechce odjet jako nekňuba, jestli mi rozumíš,“ řekl Datel.

„Proč bych měla všemu rozumět?“ zeptala se Lízinka. „Nestačilo by vám trochu se líbat?“

„Proč?“ zeptal se Datel.

„Je to pohodlnější.“

„Už jsme se rozhodli, Lízinko,“ řekl Mylord.

„Nechceme si nic ušetřit,“ dodal Vágus.

„Jen jsem si myslela,“ řekla Lízinka.

„Tu kočku jsme zabili kvůli tobě, Lízo.“

„To jste nemuseli, na mou duši.“

„Co bysme pro tebe neudělali,“ řekl Vágus.

„Kočky to bolí. Jenom kočičí samečky to tak nebolí, naopak,“ řekla Líza.

„Jak to víš?“ zeptal se Vágus.

„Mám ráda kočky,“ řekla Líza.

„My taky,“ řekl Datel. „Alespoň já.“ Díval se na Lízinku. Mohla v jeho očích vidět, co si myslel. Nebyla to kočka, co si získalo jeho duši. Věděl, jak asi bude za chvíli blízko Lízince. Jinak, než si představoval. Ale nebyl sám, kdo měl poslední možnost. Vágus dotáhl deku od kraje ke kraji. Nohy Lízinky se ztratily.

„Vágus,“ ozval se Mylord, první trumpetista Ghettoswingers. „Vyřiď Lízince, že ji dáme pozdravovat.“

Potom přešli k šepotu. Lízinka pila. Bylo slyšet, jak loká.

„Jako bys to nevěděla, nemusíš pochybovat,“ řekl Vágus.

Kůzle slyšel prvně v životě, že kočky to bolí, co od nich chtějí samečkové. Chtěla tím Lízinka něco naznačit?

Lízinka možná myslela na deset tisíc mýtů, podle kterých se řídí ženy touhami a žádostmi mužů a muži si myslí, že to tak vždycky bylo a bude dalších deset tisíc let, i když kluci měli před sebou možná jen dvacet čtyři hodin života, jaký znali, a pak, taky možná života, o jakém ještě nikdo neměl tušení. Na východ se nikdo nehnal. Od východu si taky nikdo moc nesliboval.

„Je to krása a hrůza, takhle tu být,“ řekla Lízinka.

„Proč?“ zeptal se zbytečně Vágus.

„Jako se provdat a rozvést zároveň,“ řekla Lízinka.

Zase si začala broukat.

„Jo,“ řekla Lízinka. Neměla už v hlase otázku, proč by se musela holka vždycky obětovat. Bylo to něco jiného, myslela si. Něco jiného a totéž, jako vždycky. To vždycky zahrnovalo ji, všecko, co bylo, ať se to někomu líbí nebo nelíbí, co se někomu zamlouvá a druhého naplňuje odporem, a kdoví, jak to doopravdy je. Rozhodla si to sama, za vteřinu. Nemusela nic dlouho posuzovat. Někomu nikdy, někomu všechno. Až na to, že tady, co to chtěli, byl celý pokoj, všichni, od prvního do posledního. „Připadám si tu s vámi jako na plovárně.“ Vybavily se jí její červené dvoudílné plavky. A taky, jak si je navlékala a svlékala v dřevěné kabině. Byla to rychlá a letmá vzpomínka, jen jako zamávání křídel, než odešla. „Ani jsem si nepomyslela, že se sejdeme takhle,“ řekla. A připadala si náhle stará sto roků, protože jí vyklouzlo: „Kde už se lidi všude nesejdou?“ Ale věděla, že není stará. Bylo jí sedmnáct, šlo jí na osmnáctý rok, už měsíc a dva dny.

„Doufám, že tam hrajou fotbal,“ řekl Kůzle. „A někdo bere s sebou balón.“

„Řekni, co mají kluci na fotbalu, že kvůli tomu šílíte, i tady?“ zeptala se Líza.

„Je to jako bys kopala do kulatýho světa, aby šel, kam ty chceš, do branky, ale ne do vlastní,“ řekl Vágus. „Je to terno, dát gól. Musíš hrát, jak nejlíp umíš, abys dokázala, že jsi lepší než ty druhý. Aby sis dokázala, kdo jsi. Při kopaný poznáš, kdo je kdo, jestli je moc pro sebe, nebo jestli je kamarád. Jak je chytrej nebo hloupej. Když nahrává nebo si nechá všechno pro sebe a tak. Při kopaný poznám o každým, co a jak, co od něj můžeš čekat, jestli by si s ním chtěla nebo nechtěla do transportu na východ.“

„Ale stejně,“ řekla Kůstka.

„Dává ti to třídu,“ řekl Vágus. „Naučí tě to brát svět, jakej je. Nedivit se, co ti lidi dokážou vyvést. Nic tě nepřekvapí. Smíříš se sama se sebou a následkem toho se vším, všema a všude, jestli víš, co myslím. Vypadáš jako bohatá, i když máš v kapse míň než kostelní myš. Nejenom že ti to dovolí, aby ses cejtila elegantní, jsi elegantní, od prvního do posledního zapísknutí.“

„Bereš to jako anekdotu,“ řekl Mylord.

„Beru to stejně všechno jako anekdotu,“ připustila Lízinka.

„Máš třídu,“ dodal Vágus. „Dokážeš si poradit, s čím si hodně lidí neporadí.“

„Je to všechno sen,“ řekla Lízinka.

„Doufám, že ne,“ řekl Vágus.

„Taky s komandanturou to hrajem jako fotbal,“ řekl Mylord. „Voni střílejí góly, ale my ani je, ani soudce neuznáváme. Můžou jich nastřílet třeba sto za zápas. A vyhlásit, že je to mistrovství světa. A tak to s námi nikdy nevyhrajou, Lízo.“

„Jen aby,“ řekla Líza. „Aby to mělo ten správnej účinek, myslím.“

„Ty prej nejedeš,“ řekla Lízinka Vágusovi.

„Nějak mě vypustili. Přece nenechám jet kluky samotný. Doufám, že mi to nezařídila paní Picková, protože její muž pracuje v centrální evidenci. Je to světovej matematik. Dostal Nobelovu cenu. Zařadili ho do centrální evidence, mezi prominenty, hned jak přijel. Není nikdy doma. Dělal jsem jí společnost.“

„Hlásíš se dobrovolně?“

„Ne, prohodím si papíry s Andrejem.“

„Jak to myslíš, že si prohodíte papíry?“

„Pojedu na jeho jméno a on tu zůstane za mě.“

„Proč s Andrejem?“

„Má holku v jiným stavu. Něco jim nevyšlo. Ačkoli mu pořád opakovala, aby se na to díval, jako by byl v její kůži a mohl taky otěhotnět. Víš, jak to je.“

„To jí stejně vemou a zařadí za trest do nejbližšího transportu na východ. I s ním a s miminem, i kdyby to porodila.“

„Má zubaře, kterej jí možná pomůže. Je to ordinace, kde ti to za kostku margarínu udělají.“

„Co si bez tebe počne paní Picková, Vágus?“

„Bral bych ji asi tak jako třetí ženu. Abych ji měl po ruce, kdyby selhala ta první nebo se někam zatoulala ta druhá. Abych ji měl blízko, ale ne zase moc blízko.“

„Stejně,“ řekla Líza.

„Třeba do tý doby skončí válka.“

„To vážně pro ně uděláš?“

„Ber to jako fotbal. Jako slušnou nahrávku. Gól bude muset dát už Ondřejíček sám.“

„To bych do tebe neřekla, Vágus.“

„Tvoje chyba,“ zašklebil se Vágus. „Ty největší věci jsou děsně jednoduchý.“

„Kde na ty moudrosti chodíš?“

„Vykládám si karty, čtu z ruky, hádám z hvězdiček,“ šklebil se Vágus. „A s paní Pickovou mě to už nebaví.“

„Máš toho hodně za sebou, Vágus?“

„Jo, brzy jsem začal,“ dodal Vágus zase s úšklebkem. „Nemusíš se bát, ještě nikdo ze mě neonemocněl.“

„Toho se u tebe nebojím, Vágus.“

„Je to všecko jeden velikánskej nádor.“

„Jo, nádor,“ potvrdila Lízinka a chytila se dlaní za ústa a potlačovala hihňání jako malé holky, když se jim v jediném slovíčku odrazí ozvěna, která postihuje celičký svět, doslova všecko.

„Škoda že tu není rybník, mohla ses vykoupat,“ řekl Mylord.

„Ale máme tu Jezerní třídu,“ zachichotala se Lízinka.

„Jo, a Nádražní a Sadovou třídu, všechno místo ‚L‘ třídy. A Novou a Lázeňskou třídu,“ řekl Vágus. „Taky jsem viděl už Jižní třídu a Západní ulici. To už zní, ne?“

„Asi zase přijede nějaká zahraniční návštěva. Mezinárodní červený kříž nebo něco, a chtějí to tu vylidnit,“ řekla Lízinka. „Minule si můj pokoj prohlíželi novináři z Německa. Doufám, že jim nalezly do ponožek štěnice.“

Stranou seděl Kůzle. Prve rozdal obsah balíčku, který dostal od rodičů, a teď četl dopis s radami, aby na sebe dával pozor a ve zdraví se vrátil.

Vágus šel ke dveřím a přesvědčil se, že je zamčeno.

Datel vnímal, jak doprovázeli všichni Lízinku ve zpěvu, a v duchu si broukal s nimi, i když to přestalo.

Buď si

nové brusle

koupím,

nebo

do kláštera vstoupím,

kde žal srdce

hodlám vyzpívat…

Vágus seskočil. „Dobrý,“ řekl Mylord. „Datel.“

„Mít čas, možná jsem se u tebe prosadil,“ řekl Datel.

„S tím si ty nemusíš dělat starosti,“ řekla Lízinka.

Bylo slyšet občasné šeptání, zdola i shora, sykání nebo reptání, těžké oddychování a vzdouvání a vlnění a zvedání a klesání. Kavalec vrzal.

„Jsem unavená,“ řekla Lízinka.

„Byl bych rád, kdybych byl poslední,“ řekl Datel.

„Jsi možná poslední,“ řekla Lízinka.

„Nejsme všichni,“ snažil se Datel.

„Vidíš,“ řekla Lízinka.

„Byl bych s tebou rád dlouho,“ řekl Datel.

„Čím to chceš měřit?“

„Jako měříš světlo tmou. Zimu vedrem. Rovnost nerovností,“ šeptal Datel.

Už nešeptal. Mylord vytáhl kytaru.

Pak bylo všechno jen ta píseň.

„Neuděláme si přestávku?“

„Dejte mi pokoj,“ ozvala se Lízinka. „Až potom.“

Datel si utahoval kalhoty provazem. Stále mu zněla v uších ta písnička. Bylo v ní všechno. Něco za ním a něco někde daleko vpředu. A taky ta chvíle. Udělal si uzel.

Chlapci lezli nahoru a po chvilce slézali. Datel ležel na svém kavalci, obličejem dolů, se zavřenýma očima.

Potom se Vágus uklonil před Kůzletem.

„Kolik vás proboha ještě bude?“ hučela Lízinka.

„Je to mrcha,“ řekl potichu Vágus. „Ale něco vydrží.“

„Prokristáčka, Lízinko,“ žadonil. „Má snad Kůzle odjet neposkvrněnej?“ A potom: „Je mu dneska čtrnáct!“

Kůzle se styděl.

„Tak tedy on,“ řekla Lízinka chraptivě. „A konec!“

„Já nechci,“ řekl Kůzle tiše.

„Neblbni,“ ponoukal ho Mylord.

„Taková možnost, ty pitomoučkej mrňousi,“ řekl Datel spatra.

„Chceš zmeškat rychlík?“ zeptal se Mylord.

„To se rozumí,“ dodal Vágus, „taková možnost!“

„Nechce se mi,“ opakoval Kůzle. „Nemusím.“

A potom, když se svlékal, i pak, když se škrábal nahoru a hlasitě dýchal, volali na něho povzbudivě Mylord a Vágus i ostatní. „S chutí do toho a půl je hotovo.“

A Kůzle ani nepostřehl, že Lízinka si nepřestala broukat. Kůzle ani nahoře nevěděl, co a jak.

Pak se šla opláchnout na chodbu.

„Buď tam jako myška!“ řekl Datel.

Potom ji posadili mezi sebe, připadali si jako muži, objímali ji vlastnickým právem, které si právě vydobyli, a zpívali o klášteře a bruslích. Seděla mezi Datlem a Vágusem. Datel jí držel ruku kolem ramen. Mylord brnkal pořád kolem dokola. Připadali si jako poslední lidi, poslední den světa, možná. Zítra už budou touhle dobou na cestě na východ. A východ je pro hodně lidí místo, kde – pokud to nechtějí nazvat hůř – nikdo neví, co ho čeká. A něco má udělat člověk hned, kdyby měl náhodou už zítra umřít. A Lízinka, jestli pojede taky, si nebude muset nic vyčítat nebo si dát něco vyčítat. Nebude možná komu. Ale oni jedou. Mylord, Vágus, Datel a spol. Mylord brnkal celou dobu na kytaru – až na chvíli, kdy byla řada na něm a zůstával nahoře za staženou dekou sám. Dinu, Niagara, Je daleko Šanghaj a nakonec jen, co ho napadlo.

Lízinka hladila Kůzle. Pak ho učesala. A nikdo se tomu nesmál.

„Mám tě doprovodit?“ zeptal se Datel. „Budeme pakovat,“ dodal. Nakonec zahučel: „Tohlecto jsme ti připravili, než jsi přišla.“

A začal jí nandávat do kapes náruče věcí.

„Stejně to s sebou nepobereme,“ prohodil Datel. „Má to mít někdo jinej?“

„Hezky hraješ,“ řekla Lízinka Mylordovi.

Byly to ručníky, hřebeny, kartáče a drobnosti jako šití a kelímky. Chvíli odmítala, pak si vše vzala.

A když byla dole, hodili za ní ještě pěknou prošívanou pokrývku.

„Tu máš od Kůzlete,“ řekl tiše Datel.

„Díky!“ houkla.

„Ahoj, Lízo!“

„Na shledanou!“ volala. „Jestli pojedu taky, uvidíme se zítra.“

A šla, dost obtížena, a bylo jí stejně smutno jako prve, když pro ni Datel přišel.

10

„Kůzle,“ řekl Datel drsně. „Snad tě neubylo?“

Kůzle sklonil hlavu. Vytáhl z batohu papír a tužku. Začal črtat lístek rodičům.

„Vyspíš se se mnou,“ dodal Datel. „Jedna deka nám stačí.“

„Proč jsi házel za Lízou zrovna tu vlněnou od něj?“ zeptal se Mylord.

„Něco přece zaplatit musel, ne?“

„Dejte mi pokoj,“ ozval se Kůzle. „Nevadí mi to.“

Seděl na stoličce a psal.

Datel a Mylord ještě zmizeli; šli se loučit na „L 410“. Datel doufal, že se ještě potká s Lízinkou. Cítil, že jeho ruce voní po jejích rukou. Měl pocit, že co se stalo s Lízinkou, z něj udělalo muže. Cítil blízkost, kterou zprostředkuje tělo, duše, ozvěna. Co dává životu smysl a proč. Čím je člověk blízko i někomu, kdo je nebo bude daleko. A cítil, čím chlapec dospívá v muže a proč. Z proč se díky Líze stalo proto.

Ostatní také někam upláchli; zbyl tu Kůzle sám.

„Rodiče,“ kreslil písmena. „Někam jedeme, ale nedělejte si starosti, protože už jsem dospělý.“

Počítal: jedenáct slov. Skoro půl korespondenčního lístku. „Říkají mi tady Kůzle a všichni jsou na mě hodní.“ To bylo dvacet jedna slov. Ještě devět. „Nevím sice kam a kdy jedeme,“ psal, „ale to nám nevadí.“ Pak přeškrtl „to nám“ a podepsal se.

Chvíli seděl jako zdřevěnělý.

Potom odnesl lístek na chodbu a hodil ho do schránky. Ale nevracel se. Nejdřív stál dlouho u schránky a pak se skrčil u zdi v koutku chodby a přál si, aby se to nebylo stalo, aby jel někam jinam než Datel, Vágus a Mylord a ostatní, aby najednou uplynulo hodně let anebo aby všichni umřeli nebo aby umřel alespoň on sám. To bylo, o čem všichni zpívali a básnili? Jemu by bývalo stačilo líbat, jak navrhovala Lízinka. Chtěl z toho vypustit Lízinku, ale nedařilo se mu to. Lízinka zůstávala to všechno, co byl a co cítil sám.

Zeď byla chladná a šedá. Někdo ji poškrábal nejrůznějšími klikyháky. Proč všichni říkali, že už je dospělý? Co se vlastně změnilo? A to mělo být ono? Díval se do vodovodu. Zklamání, které cítil, bylo temnější než noc. A tam někde daleko byli rodiče. Maminka. Tohle přece jeho matka nikdy nemohla takhle dělat. Zmocňovala se ho křeč. Kluzká bílá mušle ho začala přitahovat. Pak začal zvracet. Nakonec se umyl, aby jel ráno čistý.

11

Sluha čekal na Liselotte do devíti. Když se poprvé vrátil s nepořízenou a Marmulstaub mu nařídil, aby ji přivedl, i kdyby měl čekat do půlnoci, přešla ho chuť zhltnout soustečko svého pána pro sebe.

„Ihned mi zjistěte, kde je,“ řekl zlostně Marmulstaub. „A kde je kocour, pane Silan? Pane Silan! Víte přece, co tady dělají s kočkami. A neříkejte mi, že je na záletech. To nekoupím. Přiveďte mi tu dívku a kocoura. Běžte!“

Díval se na sluhu ve dveřích skrz devítiramenný bronzový svícen, který měl stát na psacím stole vedle lampy se stínidlem, z rudého sametu. „Bez nich se nevracejte. Vím, co říkám, pane Silan.“

Zůstalo to trčet v zatuchlém vzduchu místnosti. Ihned zjistit, kde je kocour? Nebo dívka? To ovšem sluha nemohl. Žádná z žen, které s Liselotte bydlely, to nevěděla.

„Tady čekat nemůžete,“ řekly. „Je tu ženská ubikace!“

Bylo mu také trapné se dál vyptávat a vysvětlovat nic nemohl. To by mu Marmulstaub neodpustil.

Usadil se na chodbě a čekal. A hodiny na věži bily půl desátou.

Po chodbě nikdo nechodil. Jen jednou tudy přešla stařena, která ztratila spánek.

„Nestydo!“ osopila se na něho. „Nevíte, co nás čeká? Nemáte snad myšlenky na nic jiného?“

Užasle zalapal po vzduchu. Stařena ho soudila skelným pohledem.

Pak bylo ticho. Tlouklo deset. Tu spatřil maličkou.

„Kde jste, osobo?“ zvolal tlumeně. „Po dvacáté přece nesmíte ven! A můj pán na vás čeká.“

„Kdo je to, ten váš pán?“ zeptala se udiveně.

„Pan Marmulstaub,“ řekl.

„Váš pán mi může vlézt na záda,“ vyhrkla.

S poněkud unavenou pružností si otevřela loktem dveře. Měla plné ruce. Sluha nechápal, že se po zákazu vycházet na ulici odvážila bez propustky ven, navíc se svou výslužkou.

„Nemohl byste mi pomoct?“ hodila k němu.

Sluha přidržel vrata.

Pak odhodila Liselotte věci, které si přinesla, pod lůžko. V duchu už věděla, komu je rozdá. S ulehčením si začala rozestýlat. Ven už se nehodlala vracet. K Marmulstaubovi? Teď? Proč? Proboha.

Sluha čekal mezi dveřmi a pohledem ji oceňoval.

Nevšímala si ho ani v nejmenším. Vlezla si do postele, jak byla. Svlékla se pod pokrývkou. Skládala popaměti prádlo na poličku.

Vzbudilo to v něm hněv.

„Vyřídím to, osobo,“ hučel zlostně, protože ho právě nic lepšího nenapadlo, „ale na vaši odpovědnost.“

Neodpovídala. Přitáhla si s unavenou rozhodností pokrývku až ke krku.

„Tak co?“ šeptal sluha. A myslel: Kde je asi kocour v takhle hladovém městě? Přijdu ke svému pánovi s prázdnou. Ať si zvyká. Ať má, co mají nakonec v pevnosti všichni!

„Vy taky!“ houkla.

„Cože?“ vrčel. „Vy nádobo drzosti!“

„Ticho!“ zasupěl někdo.

„Neslýchané!“ řekl ještě sluha a zavřel za sebou opatrně dveře.

Shledal vlastně bezvýslednost svého usilování už v devět. A vracel se dost ustrašen, zda by stačilo říci – kdyby ho někdo cestou zadržel –, že tu nebyl kvůli sobě, ale na rozkaz nového zástupce předsedy Rady starších pana Ignáce Marmulstauba. Rozhlížel se, jestli někde náhodou neuvidí kočku. Byl rád, že se ztratila. Nesnášel kočičí moč. Jakmile se jednou něčeho dotkla, už nikdy z ničeho nevyprchá. Protivná směs mezi čpavkem a pižmem. Vdechl, jestli snad Marmulstaubův kocour nevyznačil močí své nové území. Nastražil uši, zda kocoura neslyší, jeho chuť k páření, spojenou s nářkem, na který člověk nemusel být kočka, aby mu rozuměl. Tady se naštěstí žádná kočka nedožije vysokého věku. Minulý kocour, jak se pan Marmulstaub vyjádřil, měl jednadvacet let.

Jako myška se kradl podél zdí domů.

Naštěstí ho nikdo neviděl. Ghetto spalo. A v kasinu se zpívalo, hrálo a tančilo. Zítra budou mít plné ruce práce.

12

„Jděte si lehnout,“ řekl rozespale Marmulstaub. „Je to věc úřední a vyřídí se zítra.“

Ale sám nemohl usnout. Třebaže se snažil uniknout myšlenkami k Liselottě anebo k ztracenému soupisu nepořádků, něco ho vracelo zpět k odpoledni. Hned se vynořily ze tmy uniformy SS pána z Hollerů a jeho prvního důstojníka. A pak viděl Löwenbacha. Sklepní kobka ho v představách zalehla. Kde vlastně mohl soupis ztratit? Vytanul mu na mysli také podivný človíček bez uniformy, který předevčírem komandanta doprovázel. Proč na něho včera čekal? Chtěl snad jít dolů k Löwenbachovi s ním? Sáhl si na čelo. Jistě má horečku. A tep mu divoce buší. A srdce. Čeho se tak bojí, ptal se sám sebe, proč? Nesmí tak hlasitě dýchat. Sám se toho leká. Obrátil se těžce na lůžku. Otřel si dlaní čelo a tváře. Ztěžka polkl. Vytahoval odpoledne několikrát kapesník. A v bryčce si svlékal sako. Ano, napadlo ho, v kočáře přece! Než mu ten vyčouhlý uličník vchrstl to slovo do tváře. Náhle se ho zmocnil nezvratný dojem, že viděl modrou obálku s přeloženými osmerkovými papíry v purpuru sedadla. A soustředil se k tomu přímo úporně. Cítil, jak je zalit potem. Jak mu bláznivě buší tep. Polykal zmatené sliny. Nesmí se poddávat horečce. Ale čím víc na to myslel, tím větší měl jistotu, že to tam zapomněl. A jak se tlačila do popředí jeho pozornosti odpolední rozmluva s pánem z Hollerů, tu ho napadlo, aby spojil jeho prohlídku se svým úmyslem poohlédnout se tam, kde spravují kočár, po vybledlém a potrhaném purpuru sedadla, anebo se přeptat toho, kdo jej spravuje. Ale nemohl to učinit ústředním bodem svých úvah. Viděl dále svůj podpis, třebaže nečitelný, na listině, podle které bude sestaven transport. Dva tisíce lidí, mužů a žen, v pracovním věku. Je to dobré anebo zlé, že nejedou děti a starci? Všechno, co se na komandantuře upeče, může být ano i ne, dobré i špatné, horší nebo nejhorší. Nemohou si vybírat, mohou jen sklapnout kufry a podkovat se, doufat v to nejlepší, což znamená, že se uspokojí, pokud to nebude rovnou to nejhorší. Proč to vlastně Löwenbach nepodepsal? Zase si otřel pot z tváře. Mohl přece vědět, že se nemůže stát překážkou na cestě člověka, jako je von Holler. Jen za to – jen za to! – by si zasloužil trest. Hlupák Löwenbach. Což to hned nepochopil? Neboť všech jiných vin ho Ignác Marmulstaub zprostil.

13

„Nikam se nejede,“ řekl Datel v osm hodin ráno. A pak: „Ptal jsem se na to dole. Byly to všechno řeči. Nebo se alespoň nejede hned. Můžeme si to zopakovat s Lízinkou. I kdyby se chtěla jen líbat.“

Ale myslel si něco jiného.

Minule jim taky Lízinka vykládala, co to je pro holku, dostat svou první podprsenku, skoro obřad. Signál, který říká holce, že se z ní stane žena. Se vším všudy? Něco, co předtím neměla a neznala, leda od slyšení. Zničehonic se zavře přehrada mezi děvčaty a kluky, kde předtím o žádné přehradě nebylo ani zdání. Podprsenka vytváří dvě kopule, které naznačují, jak se bude vyvíjet z děvčete žena. Časem, jako asi roste strom, nepozorovaně, ale nepřetržitě, se výduť, podobná kalichu nebo číši, zaplní dívčím masem a její srdíčko zmatenými pocity, které hledají nová pojmenování a novou totožnost.

„Kdy?“ ptá se Vágus.

„Uvidíme. Ale tentokrát to bude každý za sebe.“

„A kdo bude první?“ chce vědět Vágus.

„Třeba už nikdo nebude druhý,“ řekne významně Datel. „Ani třetí.“ Strčí si obě ruce do kapes. Svírá bezděčně dlaně v pěst.

Jeho cesta vedla kolem ohrady; za ní kráčeli do služby dva četníci. Byli mu povědomí. Ale nevzpomněl si, že je viděl včera na náměstí. Vyšší se sklonil k menšímu a něco do něho hučel. Datel se za nimi sotva ohlédl. Spatřil jen, že zapadli do brány německé komandantury. Co tam pohledávají, napadlo ho. A víc na to nemyslel.

Nic tedy nepřišlo.

Panika.

Ale včerejšek tu byl. Jak foukl od opravy kočáru. A Lízinka a Kůzle. A něco ve vzduchu, že na ničem nezáleží; že se ničeho nemusí bát. Aspoň u sebe, docela uvnitř. Kus opravdového zážitku – na všechny časy. Jak říkal Vágus. Čím to je, že některé včerejší záležitosti chutnají nazítří desetkrát líp? Život je záhada, usoudil. Zvláště co se týká holek a kluků. Co se svádí na čápa. Bude se mu za deset dní zdát Lízinka hezčí než Greta Garbo? Hodnější a smělejší než Panna orleánská? A přístupnější než sociální sestra? Jestliže se Kůzle cítil svou zkušeností poslední, cítil se Datel první. Vágus byl nejstarší, ale Datel si vracel v duchu panenky Líziných očí, když se na sebe dívali zblízka, že se v nich viděl, jako v kulatých zrcadlech. Je asi něco víc než jenom věk. Co to je, co člověka nese po cestě, jako by letěl? Co to je, co je lehčí než váha, plnější než prázdno, moudřejší než chytrost? Je to láska? Odpovídalo mu srdce. Odpovídala mu duše. Odpovídalo mu tělo.

Napadla ho včerejší písnička o bruslích a klášteře.

Tydl – tydl – táá…

Nešla mu z hlavy. A každý tón z ní mu najednou přinášel obraz včerejšího večera se všemi podrobnostmi a loučení s „L 410“. Ale hlavně tu chvíli předtím. Začal si představovat, jak se zas příští čtvrtek bude sypat divoká melodie ze stříbrných kornoutů trubek. Jednou bude život jen tohleto.

Dílna ho přijala šedým hlukem kladiv a modravým sykotem plamenů nad kovářskými měchy. Navlékl si koženou zástěru a otráveně si pomyslil, že ho čeká celé odpoledne s kočárem.

„Dost, že už jdeš, chlapče,“ vítal ho mistr. „Jen nepodléhat zmatku. Taky se u vás něco šeptá?“

„Kdyby se jen šeptalo,“ odpověděl.

„Může být, kamaráde,“ dodal mistr tišeji, „že se to bude říkat nahlas. A že to tak doopravdy bude. Ale ani pak se neposadíme na zadek.“

„Jestli se pojede, je mně to takhle volný,“ řekl Datel a položil před sebe obě osy kočáru. „Aspoň zas něco poznám.“

„Má řeč, hochu. Za poznáním se má spěchat třeba kraj světa. Jenže mrtvola už nic nepozná, ani sebe. Ale toho nechme! Ty tak, jak se mi zdá – děvčata – nebo kus žvance?“

„To ne,“ zrudl Datel. Hned ho napadlo, že se snad v dílně domákli něco o Lízince.

„Podívej se na tohle, rošťáku,“ řekl potichu mistr. „Co kdybyste se nad tím s chlapci poradili?“

Datel mrkl na papír a skoro mu s proudem uvolněného napětí vylezlo na jazyk, že to nic není, protože tohle nebo něco podobného má doma taky. A že má za úkol dát to zas někomu, třeba právě tak jako tady mistr. A na tom, co dostal on, je zrovna tak psáno, že Rusko mlátí Němce a východ už není jen tajemná pustina, kde se ztrácejí statisíce a statisíce lidí, jako by nikdy ani nebyli, a druhá fronta je na spadnutí a proti Německu už válčí i Indie a Brazílie a židovští vojáci v anglické brigádě v Palestině, a že by se řemeslníci a vyučení dělníci měli stavět marod, aby Němci měli při sestavování transportů co nejvíc potíží. Venku, za zdmi ghetta, zapalují vlastní úrodu a zpomalují stroje a oni tady by měli dělat alespoň tohle. – Ale oddychl si. O Lízince nic.

„Co tu všechno stojí?“ zeptal se místo toho a kuse četl. „Smrt fašismu…“ A poklesl zklamaně a ulehčeně hlasem: „To já znám.“

„Zastrč to,“ zahučel mistr.

„Žádnej strach,“ řekl na to.

„Tak já běžím, chlapče,“ houkl potom mistr. „Dej mi pak vědět.“

„Až se to bude hodit,“ zasmál se Datel. A plácl se na kapsu. Rozdělal si oheň. Přidával vzduch a díval se, jak se mu nadouvají modravé plameny do výše a do stran. Včerejšek a teď ten leták, všechno mu jitřilo představy, že někde za hradbou je život a že tím vším po něm sahá. V plamenech se začaly míhat přeludy. Je mu šestnáct, jde mu na sedmnáctý. Kdoví kde budu a co se mnou bude, až se mi naplní osmnáct? Co by se stalo, kdyby přišel jednoho dne k Lízince a zeptal se jí: Lízinko, chtěla bys chodit jen se mnou? Začali bychom jinak: Jen ty a já. Jen já a ty. A hlavu mu naplnily přeludy budoucího života s Lízinkou. Ty a já. Ty, ty a já. Ty, ty, ty a já, Lízo.

„Tak hoši,“ vrátil se mistr po chvíli. „Už je to jistá věc: starej pan Löwenbach se nevrátil. Něco bude. Snad transport.“

Nato se vytratil.

„Bude shánět zprávy tak dlouho,“ ozval se kovář, který ho obvykle zastupoval, „dokud…“

Datel zvědavě čekal, co kovář řekne.

Ale ten mlčel. A Datel si myslel, že tady snad ani o tolik nejde. A zase v ohni všechno viděl. Lízinku. Tiskla Mylordovi ruku. A Kůzle. Krčil se na stoličce a psal. Včerejšek se propadal do průsvitného ohně a pak se tu kmital modravý příslib, že se to všechno zbourá a promění, až Rusko a Anglie s Amerikou porazí Německo a Lízinka bude chodit po ulici s dětmi a nikdo ji nebude zastavovat. A Kůzle bude jezdit na dětském kole a doma s ním budou nakládat jako ve vatičce, protože nebudou o ničem vědět. A až mu bude osmnáct nebo devatenáct, představí mu slečnu, pokud možno z dobré a správné rodiny. A slečna se bude divit, že Kůzle už má za ušima.

Co bude dělat po válce Líza? A co budu dělat po válce sám?

Zvedl oči. Nakašlat, řekl si. Nic z toho není. Spíš kdyby tak Vágus zase někdy chtěl přivést na dvacítku Lízinku anebo kdyby to svedl přivést si ji sám. Už se mu nechtělo dělit se s Vágusem a spol. Uvidíme. Proč? Cítil příjemnou bezradnost a nové sebevědomí. Ty a já, Lízo. Ty, ty, ty a já, Lízinko. Lízinko.

14

Dveře kovárny se otevřely prudce a dokořán.

Kovář u dveří duchapřítomně vykřikl: „Pozor!“

SS-obergruppenführer Engelbert pán z Hollerů se svým společníkem v občanském oděvu vstoupil do dílny a vše strnulo.

„Volno, dále pracovat!“ řekl komandant.

První, co Datla napadlo, bylo sáhnout do kapsy a hodit papír do ohně. Ale vstoupili sem další SS, a také dva četníci, vyšší a menší, které ráno potkal. Kruci, řekl si, tohle je umazaným navrch.

Vyšší z obou četníků stanul těsně za Datlem. Okamžitě poznal křiklouna ze včerejšího odpoledne. Měl zase chuť mu dát pohlavek. Jen tak. Ale jeho pohnutky byly teď skoro otcovské. Nedovedl si včera představit snědého uličníka v kožené kovářské zástěře, jak tady nyní stál, podivně ztichlý.

„Kde je vedoucí dílny?“ zeptal se bez valného zájmu komandant.

„Zastupuji ho,“ ozval se kovář. „Pracuje venku.“ A myslel si, že shání zprávy a má více štěstí než on, který si pokaždé dává na všechno tak úzkostlivě pozor.

„Přestaňte tlouct!“ štěkl malý človíček po boku pána z Hollerů.

Všechno ztichlo a Datel si říkal: Naschvál, jak to teď dopadne. Najednou to viděl jako sportovní záležitost; ale vypadalo to nevábně, až podělaně. Protože měl v kapse ten cár a nemohl do ní hmátnout, aby ho nějak šikovně zahodil. Ty a já. Už to není ty a já. Dobře, že s tím Líza nemá co dělat.

„Děláte tu něco pro nás?“ zeptal se komandant.

„Ano, pane generále,“ řekl kovář. „Kování ke dveřím vaší mercedesky.“

„Nejsem generál, troubo! Neznáte německé distinkce!“

„Ne,“ koktal kovář.

„Co dále?“

„Nic – kočár… pro pana Marmulstauba.“

„Jaký kočár?“

„Rozvrzaný, pane,“ koktal kovář. Ale nebyl to úmyslný žert.

„Kdo ho spravuje?“

„Datel… vlastně Mahler.“

„Odstupte! Datel-Mahler ke mně!“

Datel předstupoval pomalu. Mám to špatné, říkal si. Jakkoli krátká byla vzdálenost mezi ním a komandantem, šoural se hodně pomalu. Zbledl trochu, protože ho neodbytně napadlo, co všechno by se mohlo stát. Máš to dost podělané, chlapče, říkal si znovu a bylo mu, jako by k sobě slyše hovořit mistra. Jen zlomkem myšlenky se ještě dotkl Lízy.

Malý člověk vedle komandanta proťal přísným pohledem vysokého četníka za Datlem. Ten hned pochopil a šťouchl do chlapce. Může to přijmout místo pohlavku, pomyslil si nevrle a nahlas zahučel: „Tak lez!“

Mezitím se obrátil pán z Hollerů na malého chlapíka.

„Třesou se jako osiky. Sám to ostatně vidíte. Chlév tolerance,“ dodal uspokojeně, „jsme tu už dávno zlikvidovali.“ (Snad ten mrňavý idiot, pomyslel si, o tom už něco slyšel.)

„Jste si tím jist?“ zeptal se malý.

„Myslím, že ano,“ odpověděl ledabyle komandant; vzpomněl si na trosku včerejšího večera jménem David Löwenbach a na údiv nedomrlého mužíka vedle, protože takový výslech přece jen nečekal. Löwenbach se odvážil prohlásit, hlavu už skoro v oprátce, co dokazují dějiny znovu a znovu, že tyrani nakonec vždycky a všude podlehnou. Jakou tyranii má na mysli? Chtěl snad prokázat, že nemá strach? Je si vážně tak jist, že Němci by nenašli způsob, jak připomenout lidem jejich prapůvodní strach? Prohráli už pár válek; a jsou vždycky znovu za pár let, nejvýše desetiletí, na koni! Byla to jen prázdná slova, Löwenbachovo tvrzení, už v křeči, že i kdyby bylo Německo nejlepší, největší a mělo nejlepší armádu, nejschopnější a nejobětavější vojáky, nemůže vyhrát, protože se proti nim postavil celý svět. „Všichni už jsou proti vám,“ řekl Löwenbach. „To vás na východě přejde,“ řekl posel z Berlína. Ozvěna včerejšího výslechu v přítomnosti posla z Berlína ho oduševnila. Věděl svoje. Datel viděl jen oči, které měl ve výši tváře, nejpodivnější zřítelnice, jaké kdy spatřil. Uzounké, zelené, vědoucí o všem a vidoucí dovnitř. A všiml si také rovného tenkého nosu s chřípími poobrácenými ven a černě zarostlými hustými chloupky a knírů dorezava nad sevřenými rty. Ale uzlovitá a šlachovitá tvář komandantova mu unikala. Připadala mu nepostihnutelná a cizí. To tedy byl jeho soupeř. Ale nevěděl ještě, jak se vlastně utkají.

Pán z Hollerů svíral v orukavičkované ruce svou krátkou hůlku, vykládanou stříbrem a démanty. Blyštěla se a vrhala do stran temnou oslnivou záři.

„Mahler?“ zeptal se.

„Ano,“ přikývl Datel.

„Co je to za spratka, že se tak vypíná?“ ozval se posel. Ale viděl zřetelně, že se chlapec nevypíná. Byl jen vyšší. Hned po jeho slovech se také chlapec skrčil.

„Půjčil byste mi tohle?“ řekl ještě a ukázal na hůlku.

Nato se rozkročil, povyskočil a udeřil Datla do čela.

„Tak je to správné,“ řekl, když se Datel ještě víc nakrčil.

„Dovolte,“ vzal pán z Hollerů nazpět svou hůlku.

Chlapec zatěkal bezradně po dílně. Tohle věděl. Čemu se tedy diví, ptal se sám sebe. Bude předstírat, rozhodl se, že ho to bolí víc, než je pravda. Stejně – i tak – je to už dost špatné. Kruci, pomyslel si, kdyby ho tak teď viděl Vágus a Mylord, nebo mistr. Nebo Lízinka. Vybavilo se mu jen výrazněji, co si o nich myslel mistr: Jsou to většinou jen lháři a zabijáci. Ty slušné mezi sebou taky už pozavírali a pozabíjeli. A většina, která se nikdy neprojeví, ale tím jim pomáhá, je někde mezi tím. Lidi na komandantuře? Musí si zasloužit, že je neposlali na frontu, ale sem. Stěny jeho lebky odrážely ozvěnu, která neutichala, ale sílila: lháři a zabijáci. Lízinka. Kluci. Musí se ještě víc skrčit, řekl si, aby toho malého nedráždil a aby si mysleli, že se moc bojí, a zapomněli mu prohlížet kapsy. A hned ho zas napadlo, že tohle právě dělávají. Bude tedy číhat. A čekat. Co mu taky jiného zbývá? Cítil tlak mezi spánky.

Posel ho provrtával očima.

„Co má u sebe?“ otázal se, ale znělo to, jako kdyby to byl říkal komandantovi.

„Kouříš?“ zeptal se pán z Hollerů a tvářil se, jako kdyby nevnímal malého, a začal se bavit.

„Ne,“ řekl Datel.

„Vyndej, co máš v kapsách,“ řekl komandant. „Běda, když najdu špetku tabáku.“

Obrátil se na posla: „Tabák je má slabost.“

„Nenajdete,“ řekl drze Datel. „Nic nemám.“

„Všechno,“ dodal komandant, „a obrať kapsy naruby.“ Tak je to přece zlé, napadlo Datla, dočista, jak s tím počítal prve. Jakým úhybem se vykroutit teď? Pomalu si začal vyndávat věci a točil se, aby komandant nepostřehl, že jednu kapsu nechává netknutou. Musí na ně chytře. Nebo to bude horší, než si myslel. Ještě taky, že má zástěru, může předstírat, že se mu do kapes špatně leze.

„Zdá se, že nekouří,“ řekl komandant pobaveně. „Asi by se neodvážil.“

„Ještě tuhle!“ štěkl posel a strhl chlapci zástěru.

Tam ponechával Datel ruku příliš dlouho. Věděl už, že prohrává. Docela pomalounku vytahoval kapesník. Anebo to nebylo tak zvolna. Pořád – alespoň v této chvíli – mu to spíše připadalo jako hra na schovávanou. A pak vyndal kapesní nůž – rybku s plechovou střenkou. A kostku cukru, kterou si přinesl k svačině.

„Nu…,“ řekl komandant. „Dali, dali, dali. Rychle, rychleji.“ A obrátil se na posla: „Přece nás nenechá čekat?“ Předpokládali, že rozuměl německy; že každý rozumí německy. A pokud ne, jeho škoda.

„Něco tam má,“ houkl posel stroze.

„Ukaž,“ řekl pán z Hollerů a sáhl mu do kapsy.

A Datel zbledl na smrt. Protože najednou poznal, že tohle vůbec nebyla žádná hra. Ani v jednom z těch okamžiků, které jím prostupovaly. Teď si to vypije. Se vším, co o tom slyšel, že dovedou. Teď se už taky asi nedostane domů, do „L 218“. Buď půjde do bunkru, nebo na komandanturu. Nebo na Malou pevnost. Anebo? Připomněl si mistra: Lháři a zabijáci. Všechno, co začnou prvním, dovrší posledním. Jsou důslední, a navíc nemilosrdní. Nesmí je měřit sám sebou. Udělají vždycky to, co by člověk neudělal jiným ani sobě. Mají na všechno dvojí loket. Stiskl zuby a snažil se přijmout bolest. Přece nemůže vypadat před ostatními jako věchýtek, padavka, srabík, srab. Možná, napadlo ho, že se už vůbec nikam nevrátí. A snad už se nikdy nesplní ani zlomek toho všeho, nač myslel před tou blízkou, a přece tak vzdálenou chvílí – u modravých plamenů. Ale bylo alespoň dobré, že tu nebyl nikdo z těch, co mu byli blízcí, aby se před nimi nemusel stydět. Je dobře, že ho neuvidí Lízinka. Bude se muset vyptávat svědků, až se bude chtít dovědět víc. Už proto se musel přimět k chování, za které by se nestyděl, ani kdyby ho Líza už jaktěživo neměla potkat. Cítil teď silněji než kdykoli předtím, co je hanba. A cítil silněji, co musí udělat, aby se nikdy nemusel stydět. Snadno se to řekne. Opakoval si v duchu, co musí. Co nesmí. Bylo to něco jiného než povinnost. Méně, více než povinnost.

Pán z Hollerů vytáhl složený papír. Jeho tvář změnila výraz.

„Tohle,“ řekl poslovi a podal mu leták, „se tady otevřeně nosí po kapsách! Po všech mých opatřeních. Dobrá.“

„Hnus,“ prohodil druhý po chvíli. Jeho malá očička jiskřila.

Datel teď cítil zraky všech na sobě. Mistr tu nebyl. Co řekne, napadlo ho, až se zeptají? Něco, odpověděl si, ale ne to pravé. Prostě něco.

„Odkud to máš?“

Zarazil se. Už se ptají. Musí odpovědět hned? Hledal očima po zemi.

Ten blbec, lál pán z Hollerů v duchu Marmulstaubovi. Proč ho vlekl právě sem?

„Nu tak, bude to?“

„Nevím,“ řekl Datel.

„Jak ses k tomu dostal?“ sykl posel.

Vyskočil a uhodil chlapce pěstí do tváře.

A pak se na něj začaly rány sypat. Neměl pro to lepší slovo.

Najednou mu připadalo všechno jen hloupé. Nemohl to přece říct. Měli by to uznat sami. Prostě neví. To je vše, co může odpovědět. Nemají taky smysl pro správnou hru. Uhnul ráně a dostal ji z druhé strany. (Teď mu vypadl zub. Bez zubu se asi Lízince nebude líbit.) Kdyby to neuznával zrovna takhle, myslel si dále, byla by to špína. A tím se najednou ocitl u dna svých myšlenek. Strach náhle odešel. To byl konec. Teď šlo o to, jen jak přijmout porážku. Jen se mu mihla spánky myšlenka na to, co udělal Samson. Ale byl to jen záchvěv. Na to tu nemá. Dostával rány a soustředil se jen na svou hlavní a poslední otázku, než z něj udělají krvavou kaši, jak přijmout, že prohrál, a aby neponížil nikoho z těch, na kterých mu záleží. Dostával rány, polykal zuby a krev a lámal si hlavu, jak zůstat čistý nebo čistší, než bude možná muset. Chvílemi mu bleskla hlavou Lízinka. Vágus. Vychovatelé z „L 218“. Zaléhala ho špína, vlastní krev. Ztratí vědomí? Mohl by to urychlit přáním, vůlí, slabostí? Přál si, aby se jeho slabost proměnila v sílu alespoň mlčet, i když to bude za chvíli asi snadné, i kdyby nechtěl. A tak si přál, aby ho bili víc, silněji a rychleji, aby to měl dřív za sebou. Nikoho neprozradí. Stačí, že v tom je sám. Nesmí do toho nikoho zatáhnout. Na tom a bolesti z ran se mu všechno zastavilo, jako by se zády – než spadne – opřel o cihlovou zeď. Dál a jinam nemohl. Stále se nořily a objevovaly se stejné myšlenky jako ztemnělá světelná znamení někde v něm samém. Snad ho budou bít hodně a dlouho, řekl si, a ještě víc. Nejen teď. Ještě tu jsou vojáci SS a četníci. Ale ani pak to přece nemůže vyžvanit. Dá se to taky vydržet, řekl si (a polkl druhý zub). Přece ho nemohou bít donekonečna. Jednou se také unaví, napadlo ho. Ale on ne. Vydrží ještě. Možná že to docela přestane za chvíli cítit.

Pak si všímal jen oranžové záře karneolového prstenu komandanta pokaždé, když se mu jeho pěst přiblížila k obličeji. Nepoví nic, pomyslil si znovu tak malátně. Co by říkal mistr? A co by říkala dvacítka? A všichni, co ho znali? Opar Lízinky byl to poslední, co si ještě uvědomil. Měl oči, nos a ústa plná krve. Zaslechl hlas Lízinky, jak kdysi zpívala o bruslích v klášteře a mluvila k němu docela zblízka.

„Tohle ti rozváže jazyk,“ zahučel temně pán z Hollerů.

Datel spatřil v jeho ruce pistoli. Tak tedy dočista prohrál, pomyslil si s konečnou platností a – aniž si to nějak určitěji uvědomil – zaťal zuby, které mu ještě zbyly. Jen ještě rozeznal, že zbraň byla parabella, o které toho na dvacítce i v dílně tolik namluvili.

„Teď mluv, chlape prašivá!“ sykl malý muž. „Mluv!“ zařval pán z Hollerů.

15

Marmulstaub funěl a prohledával dvůr svým temně fialovým zrakem. Konečně spatřil kočár, zbavený kol, jejichž osy vzal Datel do kovárny. Krátkými kroky spěchal k bryčce, potěšen proto, že sem komandanta zavedl, i tím, že nebude muset šplhat tak vysoko. Co by tady mohl najít závadného pán z Hollerů? Naopak, pomyslel si spokojeně, zde se pracuje pro jeho garáže! Vyškrábal se neobratně na kozlík. Tu spatřil na druhé straně mistra, který vskrytu předstíral, že ohledává rozvrzaná péra.

„Co tu děláte, člověče?“

„Opravuji váš kočár, vážený pane,“ odpověděl mistr. Popudilo ho, že žabák čmuchá právě zde. Viděl prve, že přišel s komandantem a poslem z Berlína, ale oddělil se od něho ve chvíli, kdy ozbrojenci vstupovali dovnitř. Veškerou úzkost, kterou v sobě mistr skrýval o chlapce v kovárně, přelil do hovoru s ním a proměnil ji v nezřízenou zlost. „A co je vám do toho? Co tady pohledáváte? Jste snad taky náci?“

Marmulstaub se přenesl přes jeho výbuch klidem přezírání. Ani nepozvedl zrak. „Můj kočár,“ řekl. „Dobrá. A nenašel jste tu modrou obálku?“

„Ne,“ odpověděl mistr a pohlédl tázavě do tmavě fialových očí Marmulstauba.

„Jste drzý muž,“ prohodil Marmulstaub.

Pojednou mistra napadlo, že hledá-li tlusťoch opravdu svou obálku, že by k tomu mohl přivolat chlapce.

„Omluvte mne,“ řekl rychle, „jsem trochu nervózní. Nemine den, aby něco nehrozilo. Jednomu nebo všem. Nemáme moc důvodů ke klidu; naopak.“

„Zapomeňte, že jste to říkal,“ ozval se Marmulstaub a upachtěně přelezl na opačnou stranu. Neboť zapomnění je tůň lidské malosti, myslil si, a pohlcuje naše slova i činy. Svými malými, bílými dlaněmi prohrabával purpur sedadla docela vzadu. Nikdo neví, ani nemůže vědět, skončí-li den, jak začal. Jsou záležitosti, které jsou si daleko i blízko jako jižní a severní pól. A přece se dotýkají, nejen myšlenou čárou.

„Opravoval ho včera někdo jiný,“ řekl mistr. „Můžeme ho zavolat a zeptat se na to.“

Náhle se tlustý muž změnil v jeho očích; shledával v nich laskavost téměř něžnou. Nikdo nakonec není, jen jak vypadá. A v každém jsou možnosti, které mohou prospět i druhým. Nezůstal by to tlustému dlužen. Spraví mu kočár jako nikdo jiný. A jeho slovo, pomyslel si, u komandanta platí. Prosil ho pohledem.

„Kdo?“ zeptal se Marmulstaub; viděl, že člověk proti němu je otřesen.

„Ptejte se na Datla,“ odpověděl horečně. „Je zrovna tam, co jsou teď oni. V kovárně.“

Marmulstaub neodpověděl a slezl. Narovnal si kabát a očistil nohy. Pak zašel za vrata kovárny a mistr se znovu bezděčně schoval za kočár.

16

„Marmulstaube,“ zařval komandant vzápětí a bylo to celkem podruhé, co zvýšil hlas. „Vy idiote! Kam jste nás přivedl?“

„Excelence…“

„Kam jste nás přivedl, hňupe? Jaká nebetyčná drzost! Děláme vám tu pomyšlení. Kavárnu, prasečinky a katolický kostel v neděli. Dětem útulky, kurvám hudbu. A nikdo to podělané rebelantské hnízdo neostřeluje. Tohle je vzpoura. Čtěte!“

Marmulstaub zachytil v letu podávaný list.

Pak si všiml chlapce a hned shledal, třebaže byl zastrašen a zmaten, že je to uličník, který mu včera přičinil příkoří. Ale sotva ho poznal. Byl celý zakrvácený. Neušel jsem tomu, napadlo ho. Nebyl to Löwenbach. Byl to chlapec. Stál tu doposud v nepohodlném postoji, skloněn téměř až po pás. Chtějí snad tahat lva za vousy? Chtějí rozdrolit skálu čelem? Snížit řeku Ohři nabíráním vody do dlaně? Nebo si ani neumí představit nedozírné následky za každou pošetilou marností, za každou bublinou iluze, než splaskne, nebo za každým stínem vzdoru? Jen prodavač nábytku ví, jak svízelné je pohnout nejtěžšími kusy. Jen kdo rozžvýkal, spolkl a strávil opovržení, které se v něm nasbíralo v dobách ústrků a neuznání a proměnil je v trpělivost a schopnost se přizpůsobit všem okolnostem, má naději, aby přežil; i když jen malou, nejnepatrnější naději. Cítí, jak mu buší srdce v mohutné hrudi. Je to všechno zkouška, kterou musí podstoupit s hrdostí a trpělivostí; nemají jinou volbu – nikdo z nich.

„Nedával bych mu to,“ řekl potichu a zlostně maličký. „Příliš se mu svěřujete.“

Komandant ho provrtal pohledem.

A Marmulstaub nevěděl, zda číst či ne.

Posel uplivl před sebe.

Tlustý muž bezděčně poodstoupil. Komandantova uniforma ho začala děsit. Její šedozelená barva a stříbro epolet a černá lebka se zkříženými hnáty na čapce. A noc, kterou probděl, a napětí, v němž byl až do minulé chvíle uvolnění, a červeň hocha a démanty hůlky v rukou komandanta a pistole v jeho druhé ruce.

„Je to drzé,“ opakoval pokorně, „mohu říci jen tolik, Excelence…“

V hrůze pomrkával na chlapce. Proč se to stalo? To slovo – ta slova – mu přece odpustil. Ale přece jen slyšel v duchu ozvěnu: Kryso, Ropucho. Ano, co může být pro jednoho ráj, je pro druhého peklo a naopak, až do konce dnů nebo času. V čem jeden zaslechne jedno, slyší druhý druhé. Je to zde jak všude, kde je válka, ani v nejmenším za větrem, jak se mnoho lidí utěšuje. Jestliže nepochopí co nejdříve, že všude a všechno má své meze, jež nikdo z nich nesmí překročit, bude více postižených – nechtěl ani v duchu nic připojit, ale měl na mysli nejhorší důsledky. Ano, jak chtějí, aby se věci zmírnily, jdou-li cestou nejmenší odpovědnosti? Viděl v duchu věci ještě horší, než byly. Ano, čeká je ještě mnoho mrtvých. Cítil, jak vzdychá. Ano, věci jsou horší a horší a není v jeho silách to zastavit. Ano, Německo se ohání ostrou sekerou v rukou, a kdekoli se rozhodne, tne okamžitě a bez prodlení. A krutě a rychle. Nenechají si vzít svou autoritu. Nikým a ničím.

„Domluvili jsme spolu, Marmulstaube,“ řekl komandant.

„Zítra odjede transport. Hned teď ho sestavíte z toho hadru, který jste místo Löwenbacha podepsal.“ (Podíval se do očí tučného muže a spatřil tu nevyslovenou otázku.)

„Kam? Uvidíte! Hňupe!“

„Excelence…“

„Nežvaňte! Doprovodíte je, vy hovado, vy idiote! Po cestě slepíte Löwenbacha. A tomuhle řekněte, ať mluví. Nebo pojede zítra jeho mrtvola.“

„Ano, Excelence,“ šeptal.

V té chvíli, kdy se obracel poslušně na chlapce, aby ho vyzval k řeči, narazil v jeho očích na lesk, kterého se zhrozil.

Uhodili chlapce, ještě než ho mohl Marmulstaub oslovit, jeden za druhým, skoro oba stejně, do tváře. V obou převážil instinkt zabijáků, kteří věděli, co je válka a co platí, když přijde na kdo s koho, v poli nebo v zázemí. Ve válce nejsou ani jen děti, ani jen dospělí, ale nepřátelé.

Marmulstaub promlouval sám k sobě: Také můj čas přišel. Také můj čas utěšenosti skončil. Klání se vrací. Dlouho asi – přinejmenším – nevyjedu kočárem pro zábavu, jak se mi zdálo možné ještě ráno. Od rána k příští hodině může být daleko. Ovzduší sváru není vše, od základu, i pro něj. Všechno, co představuje komandant a posel z Berlína, se mění v konečnost. Podřízenost vůle a stavu mysli je to nejmenší, co německá moc vyžaduje. Pro Německo nemohou vedle sebe žít dvě pravdy, jen jedna, jejich. V Německu a připojených územích nejsou otázky, jen odpovědi. Staré představy, jako čelo slepého, mohou jen narazit na zdi pevnosti, zakrvácet se a rozbít, než zahynou. Jen slepí, hluší a němí mohou obstát. Díval se na chlapce a komandanta a posla z Berlína jako na anděly zkázy, zla a smrti; viděl přicházet zemětřesení, které hocha vzápětí zavalí. Nelze nastoupit ani vystoupit anebo zastavit vlak, který již opustil stanici a valí se k své příští zastávce, k svému určení. Cítil v duši velký zápas, který zasahoval celý vesmír, od začátku do konce času. Přivřel oči, aby viděl i nemusel vidět všechno. Zapomněli snad všichni, co je to Německo? Zákony Německa jsou nelítostné, vůči každému, kdo se vzepře, včetně dětí. Ano, bohužel, lidi ztrácejí kompas, aby věděli už dopředu, co smí nebo nesmí, co si můžou nebo nemůžou dovolit, kam až jít nebo nejít. Jsou jako divocí psi. Skončil – aniž by končil – otázkou: Kdy budu moct znovu navštívit v klidu a míru svou duši? Ale odpověď si odepřel.

Datel přijímal rány a věděl, že se nemůže bránit. Sbíral se v něm vztek, který překročil hranici, jakou ještě nikdy nepřekročil. Přijímal s ranami bolest, kterou se snažil překonat, protože měl za to, že přestane. Nepřestala. Jen některá místa znecitlivěla. Počítal rány, alespoň ze začátku, protože odhadoval, kolik jich může vstřebat, než ztratí přehled, co je, co bylo, co přijde. Podivoval se, kolik unese bití. A jako vedlejší proud, mimo rány, ještě vnímal všechno jako kruhy, zvířené úderem, ale sbíhající se místo ze středu ven, zvnějšku do středu, anebo obojím směrem zároveň. Dělaly se mu mžitky před očima. Vnímal přítomnost Marmulstauba.

To byla chvíle, kdy si Marmulstaub myslel: Všechna malá vítězství člověka končí porážkou. Lze ji jen oddálit, zakrýt, ne zvrátit. Smrt vypadala zblízka malá a ubohá. Zavřel oči. Cítil kal na hladině, která už nebude čistá. Měl pocit, jako by se mu vysmívalo slunce, vítr i mraky. Hlasy, odlesk něčeho, co už nikdy nebude, čím to mohlo nebo mělo být. Cítil, jak ho spoutává melancholie hořkosti a strach, který byl vždycky jeho nejhorším rádcem i nejvěrnějším přítelem v nouzi, protože to byl současně bratr opatrnosti. I to nejbohatší je prázdné, i to nejprázdnější je naplněno. Cítil a slyšel v duchu, čím k němu mluví zeď. A cítil, jak mu na dno duše klesá chlad. Člověk musí být bezohledný, k druhým i k sobě, když chce žít a přežít.

Vynořila se mu ozvěna matky: Každý večírek jednou skončí. Čekal to – od první chvíle, kdy se dostal do vedení. Nebyl to bezpečný podnik, protože doba není bezpečná. I z nejušlechtilejších lidí se ve špatných dobách stanou zrádci a trosky. I z nejsladších nápěvů pohřební zpěv. Člověk je ryba a život udice s otrávenou návnadou. Ani z tisíce stínů si nikdo neuplete nesmrtelnost. Cítil, co dělá z muže vyhnance. Do jakého zrcadla se dívá jeho duše. Jaké myšlenky ho ještě mohou navštívit. A čekal na oslňující led, který zmrazí všechno, co je lidské. Jak dlouho si myslel, že to může trvat? Každého dovede krysař do propasti; není vyhnutí. Cítil propast, v které se ocitli všichni. Neviděl východisko. Snažil se to nedat znát. Cítil, jak se chvěje po celém těle, jak mu buší srdce. Myslel na hvězdy, které se už nepotkají, na večerní hvězdu a na jitřenku. Na hrozný sen, který spojuje noc a den a půlnoc člověka s první vteřinou po půlnoci. Na stíny a hory v dálce.

Datel je začal najednou všechny nenávidět; i maličkého, který se musel odrážet od země, kdykoli ho chtěl uhodit do tváře (a proto ho bil do boků a stehen a on si mohl jen rukama chránit rozkrok), i pána z Hollerů, který se předtím tvářil tak mírně, i tlustého žabáka, že se třásl a mlčel. Zášť zasáhla i mistra, který jediný zavčas opustil dílnu. Náhle ztratil komandant svou uzlovitou a šlachovitou nepostihnutelnost. Všechno – tváře kolemstojících i jeho tvář – splynulo s něčím zvířecím, z čeho probleskovaly lidské podoby jen vzdálené a matné. Zmocnila se ho divoká chuť vrátit jim všechny rány; začal očima hledat povědomý kus kovu, osu kočáru, který prve spravoval. To bude asi to poslední, co udělá.

Marmulstaub ze sebe ještě nevyrazil ani slovo. I za přivřenými víčky cítil slova a obrazy jako dýku, kterou mu vrazili do srdce. Snažil se vidět lidi v kovárně, stejně jako v pevnosti, bezejmenné a bez tváře, jak je viděl komandant a muži z komandantury, ale nepovedlo se mu to. Nikdo nebyl bezejmenný a bez tváře. Představil si sám sebe na místě chlapce. Přeběhl mu mráz po zádech, jako už mnohokrát.

„Mluv, nebo chcípneš!“ ozval se komandant. „Kdo to psal?“

„Já,“ křikl divoce Datel, neboť našel útržkem pohledu osu. „A Rusko!“

A skočil po železné tyči, sehnul se k zemi a pak se narovnával (nevěděl jen, trvá-li to dlouho nebo krátce) a začal prudce, trochu už zaslepen krví, mávat a bít kolem sebe. (Ale to vše začalo mizet zprvu tak poznenáhlu a pak čím dál tím prudčeji. Bylo to, jako by se to protahovalo někam do tmy, a už skoro neviděl.) Potom ještě slyšel, jak třeskl výstřel, a druhý. Přivřel oči (a pak je otevřel a zdálo se mu, že vidí v barvách, které se dotkly a prolnuly, než se slily v jednu, kterou už nedokázal pojmenovat, a cítil neznámé a současně povědomé píchání, které se sem cedilo jeho hrudí, mozkem a klesalo do střev), a donutil se podržet oči ještě okamžik otevřené. Sevřel pevněji tyč (byla teď nekonečně těžká, ale současně bez tíže) a uhodil tam, kde tušil čapku komandanta.

Komandant nejdříve vypálil: první a poslední povinnost muže je umět zabít, když je toho potřeba. A kdy je to zapotřebí, mu neřekne jen rozkaz, ale nejniternější instinkt. Zabíjet se rovná statečnosti, stejně jako se rozhodnost a neústupnost rovná dobru. Jen nechat zabít se je jednoduché. Zabít vyžaduje iniciativu, odpovědnost a odvahu. Všechnu sílu, kterou má člověk v daném okamžiku. Zabít je krásné a nutné. Jen kdo zabije, si dokáže udržet autoritu. Jen zabitím se oddělí muž od zbabělosti a neschopnosti zabíjených. My nebo vy.

Marmulstaub zasténal. Očekával, že druhá a třetí rána patří jemu. Ale obě prolétly tělem chlapce.

17

Před jedenáctou se oba četníci, vyšší a menší, hlásili u pána z Hollerů, který měl ovázané čelo.

„Odveďte je oba k vagonům!“

Sklepení, do něhož museli vstoupit, aby vyplnili rozkaz, bylo temné a páchlo dusnou vůní. Malé nožky krys se jim kmitaly u nohavic.

„Rychle ven!“ řekl vyšší a uchopil pod paží Löwenbacha.

„Nemohu,“ zasípal.

„Musíte!“ řekl četník.

Menší si posunul přilbu do týla a podepřel tlustého Ignáce Marmulstauba.

„Děkuji,“ řekl chraptivě.

„Tak a rychle!“ dodal menší, když byli venku.

Za okamžik procházeli ghettem. Podivný průvod, před nímž se lidé rozestupovali a mimovolně vytvářeli špalír.

Po levé straně, kde kráčel se sklopeným zrakem Marmulstaub, si lidé začali nápadně odplivovat. Hučeli a hrozili mu. Ale v nadávkách nebylo nepokrytosti gest, aby si četníci nemysleli, že se to týká jich.

Na pravé straně, kde vyšší skoro vlekl zuboženého muže, doprovázely pár účastné pohledy.

Pak došli k domu prominentů, kde oba bydleli. Třebaže to odporovalo rozkazu pána z Hollerů (který nařídil jít rovnou k vlaku), pustili je četníci nahoru, opláchnout se a převléct.

Procházeli domem.

„Praží to,“ řekl vyšší. Ohryzek se mu prohnal divoce hrdlem. „Jako včera.“

„Trvá to skoro týden,“ odpověděl menší. „Odpoledne bych zašel k řece.“

A vtom vpadl malý dav do domu.

„Ven!“ křikl duchapřítomně vyšší. Vytlačil větší část vetřelců.

„Zbláznili jste se snad?“ divil se menší a odháněl další ze schodiště průchodem na ulici.

Když konečně vyhnali všechny, kteří tu neměli co dělat, včetně dívky, kterou dobře znal, a naposled maličkou ženu s křiklavě namalovaným obličejem, sténal Marmulstaub na podlaze a plakal.

„Vstaňte,“ zahučel vyšší.

„Děkuji,“ řekl chraptivě Marmulstaub.

Vyšší kývl na menšího, že už raději půjdou.

Na ulici se pak sklonil k menšímu. „Je tu šílené vedro,“ řekl přiškrceně.

„Mně je to fuk,“ odpověděl malý znaveně a posunul si přilbu zpět do čela.

Po chvíli došli na nádraží.

U vlaku stál shromážděn soubor Ghettoswingers. Začal hrát na rozkaz pána z Hollerů zrovna ve chvíli, kdy dva SS za doprovodu malého mužíka z Berlína házeli tělo kováře Mahlera, řečeného Datel, zabalené v plachtě, do posledního vagonu; zavřeli vůz, až když potom nastoupili, pokud to lze tak říci, David Löwenbach a Ignác Marmulstaub. Komandant nakreslil křídou (kterou mu podal adjutant) na zapečetěná vrata vagonu dvě velká písmena: RU. Rückkehr unerwünscht, návrat nežádoucí.

Trubky vřeštěly. Mylord tiskl nátrubek k ústům, v nichž nebylo barvy krve. Saxofony vyly povědomou melodii:

Dostáváme mořskou nemoc,

je to s námi velmi zlé…

Naděje

U paty kamenných schodů se Šimon zastavil. Čišel z nich chlad země i našedlý odraz deštivého dne. Ještě před chvílí se ujišťoval, že hlídat dnes není zapotřebí, protože zákaz vycházet do ulice stále platil. Nesmíme ven, říkal si, nikdo taky nepřijde dovnitř. Potom úkradkem zahlédl Chaniny oči. Přelétl schoulenou postavu starého z Essenu; byla řada na něm, sebral se a přece jen šel. Čím to je, že někdy, když prší, vypadá všechno jako svlečené ze všeho, nahé?

Usedl pod stříšku sbitou ze starých beden. Při každém vdechnutí, kterým si naplňoval plíce protivnou pachutí kalu a vápna, sebou pohnul. Něco mu stahovalo hrdlo. Bezděčně, jako by se vyprošťoval i uhýbal proudům deště, kymácel se dopředu i do stran. Tento pohyb mu říkal, že ještě něco dokáže: sedět jinak než mrtvě. Byl rád, že o tom nikdo neví. Nemohou od něho vyžadovat více než od Essenského. Ale zároveň zatoužil po tom, aby tuto sílu někdo uznal.

Na dvoře rezavěla ruční pumpa, s oprýskanou zelenou ochrannou barvou. Přízemním okapem protějšího domu viděl, jak doktor hledá stařeně v židli jako u holiče lupou ve vlasech. Latrína neměla dveře. (V noci proběhla protějším domem registrace a předvolání do transportu. Z osazenstva zůstala polovina.) Naproti u domovního vodovodu chátral nápis „Šetřte vodou“. Už dva roky netekla. Prve prošla před průčelím domu pracovní jednotka; muži šli čistit Sudetská kasárna. Odpoledne přijdou úředníci Rady starších dokončit soupis věcí, které zůstaly po mrtvých a propadnou říši.

Někdy myslel Šimon na Němce. Nebojí se, že jednou jim to všechno někdo oplatí? Nemají strach z mrtvých, které zabili? Nemají hrůzu, že nebudou dobře spát? Co tomu budou říkat jejich děti, vnukové? Opakoval si Chanina slova: Tvoje starosti. Proč si láme hlavu Němci, když má svých až nad hlavu.

Čas, myslel si. Zabíjím čas. To nejdražší, co člověk má. Co rychle ubývá.

Déšť všechno tlumil. I pronikavá vůně dvora mu připadala nepřátelská. Nesmí se tolik hýbat, řekl si. Počítal, kolikrát sem bude muset zajít. Třikrát nebo pětkrát. Zase ho napadlo, že by musel stejně sejít, i bez toho. A když shrnul všechno, co se mu zdálo dobré, nebo ne tak špatné, podle toho, jak se vyspal, znovu se dostavil pocit jako včera; stane se – pro to, co ve své všednosti našel, svědkem toho, co nedovedl pochopit, ale co bylo na dosah ruky, mlhavě vzdálené? Je ještě jiný než německý svět? Spojenci? Amerika a Anglie a Rusko? Indie? Brazílie? Držel se myšlenky, jako by se do ní znovu oblékal. To už znal. Muselo tu přece být ještě něco, co nezná. Co nikdo nezná, protože se to ještě nestalo. A dychtil po tom a bál se zároveň o tom přemýšlet, aby se to nerozplynulo ve chvíli, kdy by tomu přišel na kloub. Věci, které lidi chtějí nebo nechtějí znát. Co může být lepší, ale i horší, někdy nejhorší.

Nedbal teď toho, že mu prší do tváře, a podíval se vzhůru. Viděl stěny stavby, pokryté povadlým břečťanem na zvetšelých zdech, potažených měděnou a zelenavou plísní. Něco mu domem připomínalo minulost. Nebyla to celá minulost. Byly to jen kapsy minulosti. Díry do minulosti. Světlo, den, čas byly síto, kterým to k němu propadalo. Podobalo se to občasnému strachu, který mají starci, že nakonec ještě zešílí? Hladině, pod kterou by nechtěl už klesnout? Myslel na cenu, pod kterou už nikomu nestojí za to držet ještě hlavu nad vodou. Je to všechno jako trychtýř i cedník. Síto, kterým protéká život jako písek. Čas. Čím vzdálenější se zdála minulost, když si ji zkoušel přivolat, od nejranějšího dětství, tím víc se obával, že ho opustí rozum. Myslel na sílu, která se rovná mládí; na svěžest; na pohyb odešlých dnů, měsíců a roků. Kam? Všechno je stejné a opakuje se: slunce, déšť, jara, zimy, sníh a vedro, jen člověk se mění, od začátku, který si připomíná až do konce, který ještě nezná, ale už tuší, blízko. Čím člověk stárne.

Z dálky let ledacos vypadá jinak. Až kam to jde?

Všichni víme. Co nevíme, je jak a kdy.

Tu a tam probleskl deštěm modravý křišťál světla. Přikrčil hlavu k jedné straně ramene. Vlhkost mu pronikala pláštěm. Je chatrný, napadlo ho o kabátu, i o těle, kůži. A pocítil lítost. Ale hned si pomyslel, že je dobré, že má plášť, protože nahoře v domě, kde neviditelný mrak zakrýval všechno, co se odehraje snad navečer nebo dokonce až zítra, neměli ani to. Schoulil se. Sledoval šedivou nakupeninu oblak; vypadala jako tmavé a mokré stíny. Ještě mu nebylo tolik zima, aby musel odejít. Zkřížil si ruce na prsa, udržoval si v těle teplo. Taky teplo je něco, co si člověk nemůže nastřádat. Bude brzy tma. Déšť polyká světlo, mraky jsou nízko. Déšť je bratr stínu. Stín je bratr stmívání. Tma je smrt – někdy. Někdy je smrt i světlo. Snažil se pominout pravidelnost kapek. Kvůli dešti za chvíli nepozná člověk, jestli je ještě ráno nebo už večer. Nakonec splývá soumrak i svítání, rozbřesk anebo podvečer. Jedno se dotkne druhého, a zmizí. Druhé se dotkne prvního, a zmizí. O tom přemýšlel jako dítě. Proč ubývá měsíc? Proč se střídá noc a den? Světlo a tma? Proč ráno svítá? Proč zapadá slunce? Proč není najednou úsvit i stmívání, noc a den a den a noc?

Na stěně latríny visel plakát:

Nicht vergessen

vor dem Essen…

die Hände waschen…

Chvíli zíral na černý tisk. Pak ho to unavilo. Bloudil očima v blýskavých kotoučích louží. Mohlo se zdát, že má slabý zrak, protože si najednou začal mnout oči hřbety obou dlaní, anebo že snad dokonce pláče. Šimon neplakal. Neměl slzy. Déšť byl to nejbližší nebo nejpodobnější slzám.

Odešel středem louže, která se rozrostla deštěm.

„Ty už se vracíš?“ zeptala se Chana, jeho žena.

„Neboj se,“ odpověděl. „Nikdo tu prašivou boudu nevezme.“

„Sedneš si?“ otázala se. „Jsi celý mokrý, Šimone,“ dodala. „Nechceš se svléknout? Není ti zima?“

„Zima?“

Byl unaven, neodpovídal. Neunavovalo ho přemýšlet. Namáhalo ho mluvit. Na mé cestě je najednou mnoho kamenů, myslel si. Zdají se čím dál tím větší a vyšší. Ale není je vidět, jen cítit. Kde slyšel, že kameny také umírají. Uvažoval o čase, jak je těžký anebo široký, co pohřbí a co naopak vyplaví. Čas se mu jevil chvíli jako skála, kterou nikdo nepohne; chvíli jako tůň, v níž se mnoho věcí a dějů a lidských vlastností a činů utopí; anebo jako zrcadlo, v němž se člověk pozná anebo naopak už nepoznává. Myslel na čas, který zahrnuje, co je, co bylo, co bude. Co nebude. Na začátek a konec času, s kterým se musí každý vyrovnat.

Jediná vyhlídka, představa budoucnosti, dovolila otáčet se k tomu, co minulo, dobré i nedobré, protože to znamenalo kdysi smysl, anebo se to takové zdálo. Čím byla bližší, tím rychleji mizela důstojnost. Vzpomínky procházely záhadným sítem, v němž se ztrácely; neměly hlas. Co zůstalo, bylo pár drobků, které připomínaly dítěti rozbité hračky a dospělým vzpomínku na dávné, skoro neskutečné dětství.

Chtělo se mu to všechno ze sebe shodit, protože kabát ho studil. Posadil se na slamník jen tak, jak byl. Okamžik se teď díval na Chaniny vlasy. Před dvaapadesáti lety měla malý a lesklý černý drdol. Tenkrát se to nosilo. Nesmí si tolik připouštět chlad, pomyslel si. Nahoře stejně jako dole.

„Nic neříkám,“ podotkla za chvíli Chana, když stále neodpovídal a díval se, jak mu kape voda ze šosů pláště na zem. Bála se, aby mu nikdo nevynadal, že nehlídá, když je na něm řada.

Šimon byl u svých představ. Z čeho se skládá naděje? Je to jako létající hrazda, když se přiblíží na dosah a zase vzdálí? Měl v blízkosti Chany pocit, že jí křivdí. Pohladil ji krátce a rychle. Přivřel oči; mlhavě zahlédl obrysy představ; pluly křehce jako babí léto po vlnách minulého života; jako kapky deště, kupředu, kam nikdo neviděl. Naděje je kabát a jídlo bláznů. Dřevo visuté hrazdy. Útěcha slabých. Možnost obratnějších a mladších. Nemohl jí to říci a nemohl tomu uniknout. Neřekla by, že mu přeskočilo?

Vstal. „Musím stejně dolů,“ řekl konečně.

A pak: „Ale ne proto.“

„Vím to,“ odpověděla. Ale trvalo chvilku, než porozuměla.

Dole přešel Šimon kolem stěny s plakátem bez povšimnutí. Plakát připomínal jídlo anebo druhou stranu potravy; hrůzu před nákazou, která by postihla žalářníky i žalářované. Začíná jídlem a průjmem. Nadějí a iluzí. Co je mezi tím? Ano, namáhá ho mluvit, ale nenamáhá ho tolik ještě vzpomínat.

Plášť byl provlhlý; víc ho studil.

Černá a žlutá pod lebkou se zkříženými hnáty, znamení tyfu, ničily jeho chtěnou lhostejnost. Dobře, že se nesvlékl, opakoval si. Nastavil ruce dešti. A pomyslel si, že je zase čistý a v bezpečí. Do transportu povolali starce z protějšího baráku. Ať se Šimon točil, kam chtěl, vždycky se zvlhlý papír latríny objevil před ním. Zachvěl se. A vešel dovnitř.

Jen s námahou odlepoval šlapky, zabalené v hadrech, od sukovitých dřeváků. Jejich dno bylo už plné lepkavého bláta. Je odolný. Mohl by takhle chodit hodinu. Naslouchal čvachtavému zvuku. Pak bláto vylil.

Jak se vlekl nahoru k Chaně, dýchal těžce.

„Sedni si docela ke mně,“ řekla. „Zahřeješ se.“

„Zmokl jsem,“ prohodil.

„Nevadí,“ konejšila ho. „Za chvíli uschneš.“ A bezděčně si kousek odsedla.

„Děkuji,“ řekl. „Dneska prší.“

„Včera taky,“ odpověděla. Vzala Šimonovy ruce do svých. Měla stejně jako Šimon zvrásnělou kůži jako jihoamerické zvířátko, které se krunýřem podobá želvě anebo tvrdé kůži krokodýla, jednorožce anebo hrocha. Co pro ně přichází s deštěm dobrého?

Jak říkal učitel z Holandska, který odešel na východ s cukrovkou a poslední injekcí inzulínu: „Nemusím litovat, že mi nedávají cukr.“ Kdoví co se s ním na východě stalo? Ano, říkal, německé zásluhy o nás jsou nepochybné: nedávají nemocným cukrovkou cukr. Bohužel ho odebrali i zdravým… Kdo má žaludeční vředy, nebude si muset stěžovat na nepravidelnost nebo nepřiměřenost stravy. Kdo má strach z ledvinových kamínků, protože jí přetučnělé maso, může si ho nechat zajít. Máslo? Co to je? Kde? Hodně nemocí z přejídání tu odpadne. Z přetučnělosti se nikomu neucpou cévy, žádné starosti.

„Ticho!“ ozvala se matka Kohnová u protější zdi. „Ještě spíme.“

„Snad můžeme mluvit,“ odpověděl Šimon. „Už jsem byl dvakrát dole.“ Překvapila ho pohotovost, síla jeho hlasu. Trochu to zveličil. Neměl takovou zlost.

Beze slova si vypůjčil Chanin šál. Obalil si boky. Kde měl ledviny, pocítil píchnutí. Nevadí, pomyslel si. Každého něco píchá, když je starý. Jeho v ledvinách. A teprve jednou – a od rána, řekl si.

„Zdálo se mi o povodni,“ řekla matka Kohnová. „O všechno jsme přišli. Byt a věci, na které jsme pracovali osmačtyřicet let. Stůl, u kterého jsme seděli; nádobí, z kterého jsme jedli; sklenice jsme ve zdraví otloukli; lžíce a příbory, stříbro i alpaka, šaty a boty pro všechny sezony. Už se mi to zdá za týden podruhé. Zvedne se velká voda a vytvoří stěnu jako hradbu, která se na mě žene. Nemůžu ani věřit, že ještě žiju.“

„Byla to noční můra,“ řekla Chana.

„Jako v jeskyni, kam dávali před tisíci lety nemocné leprou,“ doplnila matka Kohnová. „Nebyla to voda.“ Říkala pohledem: Jako by platila smlouva, že dokud se člověk nedopustí zločinu, nikdo mu nic neudělá. Od kdy je všechno trest, bez odměny?

Šimonův soused po levici, vysušený Žid z Essenu, který večer sčítal obyvatele domu, začal přešlapovat u matrace.

Náhle se Essenský zahleděl na louži, která se udělala pod cípy Šimonova kabátu.

„Ach,“ řekl. „Pořád ještě prší?“

Mžikl. Sňal z očí silná skla s obroučkami a vztyčil paži.

„Vyměním je,“ řekl vzrušeně. „Za chleba.“

„Člověče,“ odpověděla Chana. „Vždyť byste neviděl!“

„A co bych měl pozorovat?“ ozval se staroch. „Nevíte? Nač bych se koukal? Na vás?“

Šimon se lekl. Možná že nejenom kůží na rukou se podobají jihoamerickému zvířátku. Čím se jim daří hůř a čím déle, tím jsou zlostnější, netrpělivější a nedůtklivější. Prosakuje to zvenku i zevnitř, z jednoho do druhého. Dávají za pravdu tomu, co o nich říkají Němci? Prostupuje je to, jako by byli nazí, všem na očích, někde na měsíci ve větrné pustině.

„Nemusí nás ani posílat na východ, stačí nás nechat vyhladovět,“ řekla matka Kohnová.

„Nemají důvod, aby nás zabíjeli,“ řekl Essenský. „Sejdeme ze světa i bez toho: jako padlé stromy, zvětralý mech, prach ve větru.“

„Nepotřebujou žádný důvod,“ souhlasila matka Kohnová. „Stačí jim, co jsme. Nebo co podle nich nejsme. Chtějí mít Evropu bez nás. Judenrein.“

„To nestačí,“ trval na svém Essenský. „Propojilo nás příliš mnoho.“

„Vám ne. Jim ano. Zabíjejí Židy, protože jsou Židi. Ne za to, co udělali nebo neudělali. Třídí lidi podle toho, z jaké se narodili matky. A kdyby nějaký důvod potřebovali, najdou si ho. Bez vás a beze mě si Evropa poradí.“

„Ale správné to není,“ připustil Essenský, jako by na jeho uznání něco záviselo.

Essenský začal vzlykat. Nejprve tiše, pak nahlas. Podobalo se to křeči. Hleděl na louži u Šimonovy matrace. Vplétal do nářku nesouvislá slova. Šimon neporozuměl jedinému, a neshledával proto za nutné Žida z Essenu konejšit. Jak mu má rozumět, když si s tím Essenský nedá práci?

„Tady se nedá spát,“ řekla matka Kohnová.

„Už je taky ráno,“ řekl Šimon.

„Mužský by neměli brečet,“ řekla matka Kohnová.

„Nejhorší je, když si to člověk dovolí,“ přisvědčil Šimon.

„Bavím se s vaší paní,“ odsekla matka Kohnová.

„Šimon není prašivý,“ namítla Chana. „Kdo brečí?“

„Řekla jsem to snad o něm?“ ozvala se matka Kohnová. „Před chvílí byl podruhé dole,“ dodala Chana. „A zmokl.“

„Ale nebrečí,“ řekla matka Kohnová.

„Nebrečte,“ obrátil se Šimon k Židovi z Essenu. Nemohli si zvyknout na zvuk mužského pláče.

„Buďto počítáte nesmysly, nebo se trápíte,“ řekla Essenskému matka Kohnová. „V Německu jsou všichni takoví. Střílejí nebo naříkají.“

„Už nebrečí,“ řekl Šimon.

„Nebrečel jsem,“ namítl Essenský.

„Brečel,“ trval Šimon na svém.

„Nech ho,“ řekla Chana.

„Nehádejte se,“ řekla matka Kohnová. „Jak se mají stařeny a starci bránit holýma rukama? Mají se to učit od Francouzů, Poláků nebo Čechů? Od armád, které se vzdaly bez výstřelu anebo za dva, čtrnáct nebo devatenáct dní? Jak se mají bránit děti a kojenci? Kapesním nožem, olověnými kuličkami, kamením? Pláčem, jako když se batole probudí a má hlad?“

„Co se s vámi děje?“ zeptala se udiveně Chana. „Proč se tak rozčilujete? Taky vím, že se musíme bránit. Ale jak?“

„Nevím,“ odpověděla matka Kohnová. „Alespoň každý sám za sebe, když ne všichni dohromady. Někde uvnitř.“

A pak: „Přijel mi včera syn.“

„Syn?“ zeptal se Šimon. „Vy máte syna?“

„Ano,“ řekla.

„Kolik je mu let?“

„Čtyřicet.“

„Je ještě mladý,“ řekl Šimon. „Za deset let by mu bylo teprve padesát. Snad si něco vynahradí.“

„Jistě si někoho nebo něco najde,“ řekla matka Kohnová.

„Když to přežije,“ dodala Chana.

Šimon myslel na to, že někdo má ještě syna a je mladší tím, že ještě někoho má. Oni nemají nikoho, napadlo ho. Jen on, své tajné představy. Přadénko jako ze zmoklého hedvábí, smotek, iluzi nebo myšlenku. Něco, co je daleko. Co je a možná není. Syn matky Kohnové může odejít, nebo se něco stane. S myšlenkou ne. Může se ztratit, rozpustit nebo vytrvat. Bude se držet svých představ. Co je a není; co se dá vědět, nebo co nikdo neví.

„Musíte být ráda,“ řekla Chana. „Bože.“

„Nevím,“ odpověděla zase tak neurčitě matka Kohnová. „Čekala jsem na něho.“

„A splnilo se vám to,“ řekl Šimon. „Přijel.“

„Právě,“ podotkla matka Kohnová.

A Šimon rozuměl. Nemělo se to stát. S nimi všemi se to nemělo stát.

V poledne přijel plochý pohřební vůz. Někdo uřezal dřevěné ornamenty a urazil nebesa na pozlacených sloupech. Přivezli potravu a projímadlo.

Plavovlasý kuchař, asi osmnáctiletý, vystavoval nahou hruď dešti. Přehlížel dvůr z žabího rozhledu. Z bývalého kina udělali nejprve lazaret, potom skladiště modlitebních knížek. Teď bylo prázdné. Papír vzal zasvé už minulou zimu.

S bílou zástěrou, přepásanou koženým pásem, holýma chlupatýma rukama naplňoval kuchař nádobí starců.

„Co jste nám přinesl?“ zeptal se Šimon. „Konec války?“

„Vy byste toho chtěl,“ odbyl ho kuchař. „To bych ani nemusel dávat plnou porci. Stačila by vám sběračka.“

Šimon slyšel v kuchařových slovech pohrdání i obranu něčemu se poddat. Kuchař se vytasil se soudkem krup navíc. Šimon se zarazil. Důstojnost má hlas, jako ho má naděje. V hlase kuchaře nebyla důstojnost. Snad štědrost. Měl srdce. Měl možnost.

„Měli byste toho dávat hned víc,“ zahučel Šimon.

Kuchař, myslel si, je mladý a silný a nemusí se bát nastuzení, aby nedostal zápal plic. Ale nemá v hlase důstojnost, ačkoli nemá v hlase ani porážku. Má v hlase sytost.

„Tohle jsem pro vás ukradl na vlastní riziko,“ řekl kuchař. „Mohl jsem si to sníst sám.“

Poodplivl si obloukem přes hlavu Šimona i Essenského.

„Jdem Němcům na ruku,“ řekl kuchař. „Nezdá se vám, že je to, co chtějí, abychom se tak jevili i sami sobě a nedivili se, že nás jako zvířata zabijou, s důvodem i bez důvodu?“

Šimon vyšel po schodech nahoru k Chaně. Ten kuchař rozvažuje o podobných věcech jako já nebo Chana. Jaký hlas nebo podobu má naděje? Jaký hlas má sobectví? Důstojnost, porážka. Jsou někdy méně.

„Dostal jsem pro tebe navíc,“ řekl.

„Kroupy s cukerínem,“ ozvala se matka Kohnová. „Co to jen v Německu vynalezli.“

„Jsi pašák, Šimone,“ řekla Chana.

Essenský nejdříve snědl. „Vynalezli jsme tam i jiné věci,“ řekl.

Už si nasadil brýle. Nedal na Německo dopustit. Pořád by si myslel, že kálí do vlastního hnízda, a nejen proto, že se to nemá. Alespoň věděl, co se nedělá.

A Šimon si myslel, že by Essenský neměl všechno o Německu brát na sebe. A že v hlase Essenského, třebaže pláče, je důstojnost. V jeho hlase je hlad a strach. Hrůza. Má hlas plný úzkosti. To je ono. Člověk dává do hlasu svou duši. Snad je sám hlas duše. Je to duše, která mluví, když člověk pláče, zoufá si, hrozí, lže nebo naříká.

Nikdo nic neřekl.

„Dali jsme Německu všechno,“ podotkl starý z Essenu. „Za války mozky i krev.“

„Snad to byla chyba,“ dodal po chvíli. Měl zase výraz člověka, jemuž se ztrácí svět z očí a který se ztrácí světu.

Najednou si Šimon vzpomněl na myšlenku dole u latríny, kdy byl jen sám a přemýšlel o věcech, které byly vzdálené, a přece na dotyk. To všechno, co je na hranici ano a ne, možná, snad, jako chvilička mezi spánkem a probuzením. Jako rozdíl mezi snem a úsvitem. Mezi pravdou a lží. Mezi nadějí a beznadějí, hodnotou a bezcenností. „Co chcete,“ odbyl Šimon Essenského. „Hitler se neudrží. Válčí proti nim celý svět.“

Měl dojem, že starého potěšil. Sám nevěděl, co to bylo, co ho to donutilo říct. Naslouchal svému hlasu. Vážil obsah svých slov. Zahleděl se na svou ruku, očištěnou deštěm; na prstech si začal v duchu jmenovat věci, které zná a které nezná. Co ví, aniž možná chtěl vědět, a co může, ale nechce, a co chce, a nesmí. Z věcí, jež neznal, tu bylo něco, co bylo veliké a blízké i vzdálené a důvěrné i cizí. Byl to hlas duše, tajnosti a naděje. Začal zas rozmotávat své tajné přadénko. Myslet na to, co je silné, co odolává porážce, bez ohledu na oběti, a co znamená taky se bránit, je první a poslední povinnost člověka. Nemá to co dělat s věkem nebo silou a mládím. Je to tajný vzdor, který je v každém člověku. Schopnost, která žije, i když všechno ostatní odumírá. Duše, která ho vzdaluje porážce.

Pokud se rozhodne bránit se, převaří se v něm bázeň, ne možná v odvahu, ale není to už jenom strach. Je to hlas. Nesmí si ho nechat vzít. Jakou tvář má hlas? Jakou tvář má porážka? Jakou tvář má svědomí? Jen když ho opustí rozum, má právo smířit se, že ho porazili. Zapomene se na něj, ale nezapomenou jeho porážku. Na zlomek vteřiny mu připadla jeho myšlenka jako deštivé slunce. Jen hlad je pořád jen hlad. Nikdo se nenasytí hladem. Nikdo nezmění hlad v sytost, jen jídlo. Ne myšlenka. Ani svědomí.

„A co když se udrží?“ zeptal se Žid z Essenu. „A co když to vyhraje?“

„Ne,“ řekl Šimon. A myslel si zase, že by to neměl třeba říkat jen tak, a taky čím se Essenský cítí víc a proč křivda země, kde se narodil, ho bolí citelněji než jeho, Šimona, a Chanu, matku Kohnovou nebo ostatní. Cítil Essenského rány jako živé maso. Jak by se sám tvářil a mluvil, co by dělal, třebaže ne tady, narodit se v německé rodině, z jiné než židovské matky a židovskému otci?

Essenský měl oči člověka, kterého nemůže už přesvědčit. Propojilo se mu to se vším, na čem mu kdy záleželo nebo mu mohlo ještě záležet, když to už nebylo. V očích Essenského se leskly střípky dávné pravdy, než se z ní stala lež.

„Jak by to mohl vyhrát?“ zeptala se matka Kohnová. V jejích slovech byl hněv i strach. „Že toho ťulpase vůbec posloucháte?“

Chana mlčela.

Essenský si bere všechno moc k srdci, usoudil Šimon. Essenský chytil začátkem podzimu rýmu, kašel a nakonec zápal plic a mohl být rád; úplně se z toho už nevylíže. Přidělili mu ošetřovatelku; do nemocnic je už neberou. Ošetřovatelka vyjedla Essenskému půl polévky dřív, než mu ji donesla. Když se Essenský uzdravil a zbavil ošetřovatelky a mohl si dojít pro polévku ke schodišti sám, plavala v esšálku myš.

Essenský už nevěřil kuchařům; a starším bloků ze všech nejméně. Včera se mu zdálo, že krabice s jeho popelem leží v bývalém pivovaru, kam je ukládají zřízenci z pověření Rady starších, podle nařízení z komandantury. Okřikli ho. Nemohl by si své sny nechat laskavě pro sebe?

Šimon zase přemýšlel o času a pravdě. O hlasu porážky, hlasu naděje. Byla to jiná pravda, než když si pletl pondělí s úterým nebo ráno s večerem a soumrak s půlnocí. Možná že čas je pravda i lež. Čas zbavuje lidi důstojnosti. Někdy. Ztotožnil si čas a svůj věk, věk všech lidí kolem, včetně své ženy.

Paměť? Nevyvolávala slzy. Vzpomínky? Vyschly, jako dojdou peníze; jako vysychá koryto řeky, uvadají růže, hory se ztrácejí v dálce a v mlze. Co bylo v říši minulosti krásné, zošklivělo. Co bylo jednoduché, je zapletenější; ze složitého je prosté. Zpěv ptáků, trpkost půlnočního snu anebo noční můry před procitnutím. Z radosti je rozčarování. Z klidu hrůza. Z vůně zápach. Z kdysi svěžího masa a kůže stín těla. Kosti jako špejle, ze síly malátnost. Duše je zjitřena, jako by neznala smrt, a dotýkala se kromě únavy ještě jiného mládí. Za každé vydechnutí, krajíček tuřínu nebo lžíci polévky z čočkové náhražky platí z toho, co jim dávno zabavili. Mohlo se to ještě zhoršit. Z každého člověka se stal terč k zavraždění, k vykrvácení. I za to nejmenší platí časem, který nikomu nepřibývá. Nevěděli, jak to změnit. Je-li hodnota lidí jen v tom, co mají, byli bezcenní.

Šimon myslel na první válku, v které se vzdávali lidi – snad – s pocitem, že za něco umírají. Vyměnil by to s nimi. Tady se mohli přidržet jen naděje na činy jiných. Jejich poslední účast je naděje, zavěšená jako nebe nad zemí na naději druhých. Nikomu nepřidá, opustí-li všechny, jako už všichni opustili jeho.

Myslel na to, kolik lidí už Němci zabili nebo jejichž smrt zavinili. Lidi v sobě mají sklon k zabíjení. Pro mnohé je to výbuch vášně, nenávisti nebo pomsty. Němci zabíjejí podle plánu. Mají zabíjení jako vášeň samu o sobě, jako se stravuje oheň. Němci nemusí člověka nenávidět. Mohou zabíjet bez nenávisti, vzteku, bez důvodu. I lupič zabíjí pro nějaký důvod. Němci zabíjejí pro velikost, kterou dělá z jiných, že se zřekli zabíjení. Jaká myšlenka, povinnost nebo vášeň žene Němce k zabíjení, která nemá obdoby?

Jako ozvěnu slyšel hlas, který se v něm ptal, proč k sobě víc nelnou. Nedrží pevněji pohromadě. Proč to Němcům usnadňují? Myslel na lidi, kteří odešli dobrovolně. Také ti to usnadnili Němcům; asi i sobě.

A zároveň se přistihl, že myslí na první válku tolik, aby nemusel myslet na tady a teď.

„Válčí proti celému světu,“ řekl Essenský.

„Mám strach sundat si obvaz z kotníku,“ řekla matka Kohnová.

„Proč?“ zeptala se Chana.

„Nemám to kde umýt. Včera jsem našla pod obvazem štěnici. Předevčírem pavouka.“

„Snad se to už zahojilo,“ řekla Chana.

„Radši ho nesundám,“ dodala matka Kohnová.

„Přece se nenecháte zaživa sežrat,“ řekla Chana.

Šimon najednou neměl co říct. Myslel si: Neštěstí nespojuje, ale rozděluje lidi. Jsme bez viny, myslel si. Ale být bez viny ještě neznamená být nevinen. Stýskalo se mu po hlase, z kterého by zaslechl důstojnost. Naslouchám všemu a všem, myslel si, ale nic neslyším.

„Šimone,“ zeptala se Chana. „Už ti oschl plášť?“

„Snad,“ odpověděl.

Pak byl zase klid. Mohl se vrátit k tomu, u čeho byl před okamžikem a ráno u latríny a včera a ve chvílích ticha. Věděl, že je u Chany a vlastně daleko od ní. Tiskl si bezděčně dlaň k ledvinám.

„Chceš už šálu?“ zeptal se potom.

„Nechci,“ odpověděla.

„Vrátím ti ji, jestli chceš,“ opakoval.

„Ne,“ řekla; „nechci.“ A myslela si: válčí s celým světem. I s nebem. Neříká se – kdo s čím zachází, tím schází? I kdyby se toho už neměli sami dožít? Představila si světadíl – Evropu – Judenrein.

Šimonovi byla zima, stejně jako Chaně a jako všem. Přál si, aby měl vlastnosti ryb, které žijí někde v moři u Labradoru; mají v krvi nebo v mase ochranu proti mrazu; nezmrznou ani mezi ledovými krystaly pod hladinou, mnoho stupňů pod nulou.

Šimon držel Chanu za ruku. Vyvolávala si v duchu útržky rozhovorů, které končily tichem. Tady, myslela si, byla už márnice, kostel i generální štáb.

Šimon dychtivě ohledával konečky svých prstů. Musela si toho všimnout, protože jí už nedržel ruku. Oči se mu pokryly leskem, kterého se lekla. Počítal na prstech spojence. A na posledním viděl zemi, tak velikou, že ji nemohl srovnat se svými představami jinak než jako medvěda. Oceňoval Ameriku a obdivoval Anglii. Litoval Francii. Teď myslel na poslední zem. Viděl ji svým vnitřním zrakem, z něhož se navenek neobráželo nic než horečný lesk očí – jako malého medvídka i jako starého podrážděného dravce. A pak jako medvědí matku, odhodlanou uhájit děti. Horce a bezděčně sevřel dlaň v pěst. Přestal počítat prsty. Přál si jen, aby matka medvědice obstála. Nepřítomně rozevřel dlaň. Koukal se na koneček posledního prstu. Taky to znamená se bránit, myslel si. Taky nevzdat se je obrana. Nedovolit si zešílet. Pamatovat si. Co bere lidem hlas, co hlas oslabuje.

„Máš něco s rukama?“ zeptala se Chana.

„Jak to myslíš?“

„Proč se díváš na ruce?“

„Mám prázdné ruce,“ řekl Šimon.

„Vidím, že máš prázdné ruce,“ řekla Chana.

„Ano, mám prázdné ruce,“ souhlasil Šimon.

„Proboha,“ řekla Chana. „Máš prázdné ruce. Jsem ráda. Nechci, abys byl nemocný.“

Chana se bála. Měl skoro zanícené oči.

„Šimone,“ začala.

„Šimone,“ opakovala.

„Nech mě,“ řekl.

„Šimone, mám strach.“

„Neměj,“ řekl.

„Mám a nevím proč.“

„Neměj.“

„Mám. O tebe.“

„Neměj,“ hučel stále.

A zase bylo ticho.

Essenský se začal vrtět.

„Čekáme na večeři a rozvažeč nikde,“ pronesl. „Jsou dvě možnosti. Buďto náš dům vynechal, anebo zmeškal. A pak jsou zase dvě možnosti: že se urazil kvůli soudku krup, protože jste to neocenil, nebo si myslí, že nám to stačí. A potom jsou ještě dvě možnosti: je na cestě, nebo není a hojí si čas na naše útraty. A pak…“

„Přestaňte!“ okřikla ho matka Kohnová.

Dodala: „Je to vlastně pravda. Je tma jako o půlnoci a chlap nikde. Kolik je vlastně hodin?“

„Šimone,“ řekla Chana. „Mám o tebe strach.“

„Proč?“

„Nemám tušení.“

„Třeba dnes ani nepřijde,“ řekla matka Kohnová.

„Můžeš mi věřit,“ řekl Šimon. „Nic se neděje.“

„Bojím se o nás,“ opakovala Chana.

„Slyšeli jste přece,“ řekl Šimon, „že se dnes nesmí na ulici, protože někdo na baštách kouřil.“

„V poledne tu byli,“ řekl Essenský.

„To ano,“ odpověděl Šimon.

Chtěl se zas vrátit k svým tajným věcem. Chana dorážela.

„Nic se neděje, ale cítím se jako na konci světa.“

„Proč? Co je ti?“

„Dej pokoj,“ řekl. „Nic mi není.“

„Nechci se cítit jako poslední člověk na světě.“

„Nejsi poslední člověk na světě.“

„Podej mi aspoň ruku.“

„Ruku?“

Žid z Essenu sem pohlédl.

„Myslíte, že nás nechají pojít hlady?“ zeptal se Šimona.

„Snad ne,“ řekl Šimon.

„Tady?“ zeptala se Chana.

Pak se k ní přidala i matka Kohnová. „Je to možné, že nepřijedou.“

Šimon náhle zpozorněl.

„Počkejte,“ ozval se. „Zdálo se mi, že na dvoře něco hrčí.“

„Měl jste tam být,“ řekla matka Kohnová. „A hlídat.“

„Prší,“ řekla Chana. „A je už tma.“

„Přestaňte!“ houkl starý z Essenu.

„Nic tam není,“ řekla Chana.

„Jen vítr,“ zašeptal Essenský. A pokračoval:

Jen vítr pustým krajem šel

a poutník se ho ptal:

Kam letíš, větře, bratře můj?

a němý vítr spěchal dál…

„Je to nesmysl,“ řekl Šimon.

„Spočítejte si to,“ odpověděl Essenský. „Je třináctého a pátek. Nešťastný den. Už asi nepřijedou.“

„Je to nesmysl!“ opakoval Šimon zlostně. „Co když je pro nás – pro něco, co se někde děje – šťastný? Jak můžete vědět, že už nepřijedou? Jak říkala moje maminka: Zítřek nepatří nikomu. Na zítra nemá nikdo patent. Musíme mít trpělivost. Nesmíme se nechat porazit. Je pořád ještě možnost bránit se.“

Chana se lekla. Essenský se začal u zdi modlit.

Šimon pustil znovu z dlaně Chaninu ruku. Šeptal si teď bezkrevnými rty, že přijdou. A s obavami v sobě potlačil pochybnosti, které ho napadaly, co by se stalo, kdyby nepřišli. A zase se vracel. Myslel s přivřenýma očima na něco, co bylo tak daleko před ním a kam ho zanášely myšlenky, když se rozestřelo ticho jako teď. Měl pocit světelných křídel pronikajících tmou. Tenké a kostnaté prsty mu připomínaly zemi, opředenou něčím, čemu Šimon nerozuměl. Bylo v tom něco silného, i strach; a bylo to temné jako noc, která se blížila, i světlé jako dnešní rozbřesk u latríny a jako zbytek sil, který v něm někde dřímal a umíral zároveň; o kterém věděl a který cítil, protože stačil k tomu, aby to všechno uchopil a sevřel a ponechal, než to zas ztratí. Přál si, aby medvědice obstála, protože v ní viděl už jenom matku, a aby lidé odtamtud přišli a byli takoví, jak si představoval medvědí matku.

„Máš prázdné ruce,“ řekla Chana.

„Ano,“ přisvědčil Šimon. „Mám prázdné ruce.“

A v duchu a s pocitem odevzdanosti, jakou předtím neznal, snímal otazník za slovem, které bylo před chvílí ještě otázkou, zda opravdu přijdou. Mám prázdné ruce, myslel si. Ano i ne. Prázdné ruce. Myslel na čest člověka, na naději, na hlas a co může obsáhnout, na to, co mu pomůže umírat stejně, jako mu pomáhalo žít. Žilo to v něm jako poslední, směšné tajemství, kterého se přidržuje. Jako naděje. Jeho svědomí. Jeho tajná, ještě neporažená důstojnost. Možná jenom stín, něco jako prázdné ruce. Prázdné ruce. Hluboko skrytý, snad ještě neubitý smysl pro povinnost, kterou má každý vůči všem ostatním a nakonec k sobě. Tady a teď. Mezi latrínou, pokojem a deštěm, do něhož bude muset odejít. Naslouchal větru a dešti. Hořely mu oči. Díval se na ruce.

Modlení Essenského bylo nekonečné.

Šimon hladil v duchu stařeckou rukou matku medvědici a zdálo se mu, že je u něho docela blízko a že má dobré a moudré a divoké oči a drápy.

Vozík s večerní kávou nejel.

„Už asi nepřijedou,“ řekla Chana.

„Přijedou,“ odpověděl.

„Nemáš hlad, Šimone?“

„Nemám.“

Hleděl oknem do deštivé noci a skrze ni daleko k horám, jejichž vrcholky ukusovaly z oblak, a ještě dál.

„Nepřijedou,“ řekla Chana.

„Přijedou,“ opakoval Šimon.

Uchopil ji za ruku.

„Mám strach, že nepřijedou,“ řekla Chana.

„Neboj se,“ ujistil ji. „Přijedou.“

„Šimone?“ zeptala se. „Co je s tebou?“

Sklonila hlavu na jeho hruď a pocítila, že jeho plášť je mokrý.

Stíral jí slzy dlaní. A pak ji hladil dlouho a něžně. Pleť jeho i její ruky se podobala suchému krunýři jihoamerického zvířátka, které se kůží, na pohled nevzhlednou, brání, když se nemůže ubránit zuby, protože už jsou staré.

„Budeme čekat, má milá,“ šeptal.

Té noci nemohl usnout – čekal.

Doslov

Když v roce 1958 vychází v Našem vojsku soubor povídek Arnošta Lustiga pod titulem Noc a naděje, u zkušenějšího kritika nemohlo být pochyb o tom, že do české literatury právě vstoupil autor, s nímž se bude muset počítat. („Arnošt Lustig vydal knížku povídek Noc a naděje, která je zjevně nejlepší prozaickou prvotinou za posledních několik let.“ – Josef Vohryzek, Prozaická prvotina, čas. Květen 1958, knižně J. Vohryzek, Literární kritiky, Praha 1995, s. 81.)

Když jsem sám o Lustigově prvotině psal v Kultuře 1958 (Cesty soudobé povídky č. 7, s. 9), cenil jsem nejvýše její prokomponovanost: „Od zbabělosti přes kolísání a zrady k nové naději, tak bychom charakterizovali základní smysl Lustigovy knihy, v níž by se možná leccos dalo napsat jinak a lépe, ale v níž vše je na svém místě, z něhož je nelze bezbolestně odstranit. Tedy povídková kniha par excellence, byť prvotina.“ Ne snad, že by se tehdy povídky nepsaly a povídkové soubory nevydávaly, ale byly to knihy zpravidla jen mechanicky složené z produkce několika let. Lustig cyklus nejen při prvním knižním vydání prokomponoval, ale ani tím pro něj práce na knize zdaleka neskončila. Znovu ji přepracoval pro soubor Noc a den z r. 1962 (spolu s druhou svou knihou Démanty noci z r. 1958 a s povídkou Můj známý Vili Feld) a také poslední vydání z r. 1992 je upravováno a závěrečná povídka Naděje je z gruntu přepracována. Na rozdíl od básnických sbírek, u nichž záměrná komponovanost zpravidla převládá, u povídkových knih často chybí vůbec. Proto mě Lustigova kniha tak příjemně překvapila – tím víc, že šlo o mého generačního vrstevníka.

Ale dnes zřetelněji vidím i to, co jsem tehdy spíše jen tušil, i když jsem na to ve své recenzi zčásti upozorňoval. Považoval jsem soubor za jakési „psychologické dějiny ghetta“, kladl jsem si otázku, proč v centru autorova zájmu leží psychika dětí, adolescentů a lidí na sklonku života, zaujala mě „nedějovost“ jako konstruktivní stavební prvek, který přitom nepotlačuje dějovou dynamiku textu.

Josef Vohryzek v analýze druhé Lustigovy povídkové knihy Démanty noci (1958), která je ještě sevřenější, prokomponovanější a vyváženější jak v jednotlivých částech, tak ve svém celku, postřehl význam činu jako základního lidského gesta v extrémních podmínkách, kdy rozhodující není skutečnost, že jde o okupační, koncentráčnickou tematiku, ale že je v ní postižen materiál, „na němž chce poznat, nahmatat, vyzkoušet možnost člověka – nejenom udržovat – opravdu vytvářet morální vztahy; a pro Lustiga to znamená totéž co vztahy lidské“. (J. Vohryzek, Próza dnes, čas. Květen 1958; v cit. kn. s. 128. Zdůraznil J. V.) Později pak ještě v kritice Lustigovy Modlitby pro Kateřinu Horovitzovou charakterizoval tuto knihu jako „příběh o ghettu jakožto o jedné z možných každodenností“. (1946, v cit. kn. s. 143.)

Tímto způsobem máme podchycenu existenciální dimenzi Lustigovy prvotiny, která rozšiřovala její působení daleko za rámec pouhé okupační tematiky. Nešlo v ní jen o ponižované, mučené, zbabělé či statečné oběti nacistů, ale o reakci člověka v extrémních situacích, které mu ve zvlášť vyhraněných formách nabízejí možnost volby, oscilující mezi strachem o vlastní život, nenávistí k trýzniteli (která se může přesmyknout v nenávist vůči spolutrpícímu nebo ještě silněji poníženému), vyburcováním vlastní etické podstaty k zoufalému činu na jedné, a pádem do nicoty, k němuž přivede strach z podlehnutí holé živočišnosti, na druhé straně. Jestliže podle existencialistů navazování intersubjektivních vztahů je nesmírně těžké, ne-li nemožné v normálních lidských komunitách, je ještě obtížnější v extrémních podmínkách, ale přesto je nutné v zájmu uchování lidské podstaty člověka. (Analogický proces najdeme v dílech Egona Hostovského.) A zde se autor přirozeně sdružuje s Franzem Kafkou nezávisle na tom, činí-li tak vědomě či podvědomě, prožívá-li problémy symbolicko-abstraktního světa kafkovských hrdinů (tuto „abstraktizaci“ postav a situací v Lustigových povídkách také postřehla už dobová kritika) přímo z autopsie, nebo s oporou četby Kafkových textů. (Jinými slovy bez ohledu na to, jestli v té době Kafku četl či nikoli.)

Jedna z postav povídky Návrat rozsuzuje takto: „Nepodobat se myši, která hledá únik z pasti.“ Ale celý život, myslí si zase, se podobá kočce, myši a pasti. A on – je přece jen myška, osamocená, malá; a bázlivá. Ale touží po tom opravdu? Není vlastně rád, že není ničím jiným? A napadne ho, kdy se z myši stane krysa, i když o tom nikdo neví, kromě něho… Ano, je takovou myškou, která je bez sebe pomyšlením, není-li nablízku kočka – nebo alespoň past. Motiv myši a kočky, kočky a pasti je typickým kafkovským motivem. Myš je neustále o sebe se strachující holá existence. Past je její podstatou. (Zrozením byli jsme „vrženi“ do existence nezávisle na své vůli.) Kočka je otevřený nepřítel, dravý, ironický – může si s myší pohrávat a dává jí jedinou možnost úniku: do své tlamy – to je Kafkovo podobenství. Ale náhle do této bezvýchodné situace proniká u Lustiga motiv prolamující Kafkovu existenciální dimenzi: krysa. Krysa není jen bázlivá myš, krysa je synonymem morálního bankrotu. (Motiv krysy je v Lustigových povídkách několikrát obehráván – např. v talmudistických úvahách člena terezínské Rady starších Marmulstauba.)

Jiný kafkovský motiv – motiv viny. Šimon v povídce Naděje uvažuje: „Neštěstí nespojuje, ale rozděluje lidi. Jsme bez viny, myslel si. Ale být bez viny ještě neznamená být nevinen.“ Biblické „všichni jsme přede všemi“ navrací k rozjímání o „dědičném hříchu“ – vina se tak stává existenciální kategorií. „Jsem nevinen,“ říká Josef K. v chrámové scéně v Procesu a na to mu duchovní namítá: tak mluví všichni viníci. (Reálná vina Josefa K. zůstává do konce románu neobjasněna a lze ji interpretovat mnoha způsoby.) Lustigův myšlenkový proces však přesahuje jinam: být bez viny ještě neznamená být nevinen. „Bez viny“ a „nevinen“ tedy nejsou synonyma? Jsou i nejsou, nejsme schopni vysvětlit proč, ale cítíme tu jemný významový posun.

Ghetto bylo prostředím v tomto směru nesmírně produktivním. Všechny oběti holocaustu byly nevinné: nacisté nezkoumali trestní odpovědnost žádného Žida – každý byl odsouzen pouhou svou existencí, která byla totožná s „rasovou příslušností“. Teprve v ghettech a koncentračních táborech se tito původně nevinní lidé začali diferencovat podle svých morálních profilů. Pak se ovšem člověk viníkem nerodí, ale v určitých podmínkách se jím stává. Marmulstaub o tom uvažuje takto: „Jak se člověk zaprodá ďáblu? Pomalu. Po kapkách: nevinně. Stačí zaměnit pohodlí za zbabělost, pravdu za lež a lež za pravdu. Nejdřív si tím člověk jen omluví nepohodlí. Potom si blahopřeje, čemu zabránil, alespoň pro sebe. Pak si zvykne; zapomene, že ďábel se mu usídlil v duši jako moucha v pivu. Žije s ďáblem, jako žije člověk ze zvyku a z rozumu s manželkou. Stačí podat ďáblovi malíček a už mě drží pod krkem neviditelnými prsty. Co mám dělat, říkal si. Stejně už je pozdě. Bylo pozdě. Ještě žil. Žít je odměna, třebaže taky trest, říkal si. Ano. Ano. A ne.“

Stejně jako u mnoha jiných existencialistů také u Lustiga existenciální vina přerůstá ve vinu morální – člověk se zpronevěřuje své etické, „transcendentální“ dimenzi, můžeme říci „lidskosti“ v sobě. Protože všichni lidé v sobě zahrnují biologickou (živočišnou) podstatu, která je začleňuje do oblasti působení „zákona džungle“, a současně je jim vlastní transcendentní, vyšší, „nadživočišná“ entita, která je podřizuje zákonům morálky.

V centru Lustigovy pozornosti, jak už bylo řečeno, jsou děti, stávající se adolescenty, a adolescenti, stávající se muži. V extrémních podmínkách se tak děje překotně, obnaženě, mnohdy téměř nereflektovaně pro subjekty procesu. Odtud ona touha po činu. Obyvatelé ghetta jsou pouhými objekty dění: jsou neustále manipulováni, třeba i těžce pracují, ale vykonávají úkoly, které jim svěřili jejich věznitelé. Případně jim je povolili: pak ale jejich realizace je výsměchem svobodnému rozhodování. Členové jazzového orchestru Ghettoswingers se mohou realizovat (osvobozující sílu jazzu dobře popisuje J. Škvorecký), ale tato jejich seberealizace je posléze nacisty ďábelsky využita k tomu, aby hudebně doprovázeli transporty, odesílané na jistou smrt, nebo přímo asistovali katům a jejich obětem v exekučních procesech.

Činem může být také asociální čin (krádež potřebným nebo násilí vůči nevinnému svědkovi; Morální výchova): prolomení existenciální pasti se potom mění v morální debakl, jehož se adolescenti podvědomě obávají.

Adolescenti ghetta mají analogické vášně jako jejich vrstevníci „na svobodě“: fotbal, holky, kult „chlapství“, odvahy, solidarity – třeba i v zločinu (v ghettu se občas hranice mezi lstí vůči nepříteli – újmou jemu způsobenou na jedné a skutečným zločinem na druhé straně těžko rozeznává).

Můžeme-li vstup erotiky a sexu do Lustigových raných povídek považovat za „znamení doby“ – zde se tak děje v holých existenciálních podmínkách, obnažených až na dřeň.

Je tu dychtivost poznat, „jaké to je“, co nejdříve, protože zítra už může být pozdě. Žena – dívka často ještě nezletilá – se smršťuje do vnějších atributů: hedvábné prádlo, lem kalhotek, podprsenka. Dívky reagují vstřícně – také ony dychtí po poznání, ale rychle poznávají i tržní hodnotu svých služeb a některé ji využívají (i to je prostředek k přežití a těžko je může někdo odsuzovat). Ale některé dorůstají v tomto procesu svého druhu morální velikosti. Lízinka z Modravých dálek se postupně v jediném večeru oddá celé skupině chlapců, které pravděpodobně příštího dne čeká transport na východ. Ale odmítne nabídku člena Rady starších, která by pro ni byla jistě z mnoha důvodů lukrativní.

Scéna odevzdávání se Lízinky v baráku chlapců by se dala pojmout různě: drasticky, cynicky, s černým humorem, s moralizátorským verdiktem, případně i kýčovitě. Lustig ale rozvíjí obrazy, které ničím takovým nejsou:

„Protržené mříže, za nimiž je většina žádostí uvězněna uvnitř. Podmínka, která to zkrášluje – snaha udělat něco pro toho druhého současně s tím, co dělá člověk pro sebe. To nejsilnější a nejzranitelnější, na co není nikdy nikdo dost chytrý a zkušený nebo moudrý, vlastní tělo v rukou druhého člověka.“

„To, co začíná v žaludku a proběhne tělem, všemi údy a hrdlem a hlavou, než se znovu vrátí do žaludku. Povalená stěna, která odděluje dvě těla od sebe, aby se trvale nespojila v jedno. Proud, který se rozlévá z jediného místa do všech ostatních. Ozvěna slov, jež nabývala smyslu, který nikdy předtím nepřijala: Žijeme jen jednou. Je to naposled. Už nikdy takhle. Možná už nikdy nic. A ozvěna ozvěny, polohlasně nebo jen šeptem.“

Vohryzek dobře postihl lyrickou podstatu Lustigova talentu – v uvedených citátech tato kvalita vystupuje zvlášť výrazně. V historii Datla, který i ze situace odehrávající se v rovině čisté biologie vymodeluje vlastní milostný příběh a opouští Lízinčino objetí s pocitem lásky k ní a snů o jejich společné budoucnosti, přerůstá biologie v transcendenci, příroda v kulturu. V ní zřetelně vystupuje Datlova kreativita. Ne náhodou tento chlapec projeví zásadovost v odporu k oportunismu člena Rady starších, solidaritu s druhými a nakonec v podmínkách ghetta ojedinělou odvahu zaútočit proti svému mučiteli nejen slovně, ale i fyzicky – i za cenu sebezničení.

Klasický ateistický existencialismus nezná kategorii naděje. Naděje je prázdná vějička, útěcha slabých, těch, kteří nedokáží reflektovat sisyfovský úděl člověka. V podmínkách všech ghett a lágrů základní byla naděje na přežití, ta však byla také nejnebezpečnější. Zde totiž mohlo nejsnáze dojít k překročení etické hranice mezi živočichem a člověkem – navíc to překročení bylo vždy ošidné a zpravidla končilo stejně bezvýchodně jako pokus o odpor (ve vyhlazovacím transportu skončil předseda Rady starších Löwenbach, který vstoupil do otevřené vzpoury, právě tak jako Marmulstaub, který ustoupil na nejzazší hranici cti a lidské důstojnosti).

V závěrečné povídce Lustigovy knihy (v nynější verzi zásadně přepracované) Naděje téměř umírající manželský pár (stařec Šimon a jeho žena Chana) promítne naději v nejjednodušší strukturu: služba přiveze večerní jídlo a Rusové osvobodí tábor. Jde o dva symboly zastupující holý život. Je lhostejné, jaké jídlo služba přiveze, jen aby ukojilo nelítostný hlad. Nezáleží na tom, která ze spojeneckých armád přijde – Rusové to mají nejblíž. Naděje je šance – šance na život, tedy ta nejobnaženější existenciální dimenze. Další existence nacistů a tábora je výlučně šancí na smrt. Porážka nacistů a osvobození tábora je šancí na život. Volba mezi životem a smrtí je tu maximálně zjednodušena. Že se tu někde skrývá také iluze, nelze pochybovat. Ale iluze je obsažena v každé naději. Jinak by to nebyla naděje, ale jistota.

„Nové“ bylo tehdy u Lustiga i vidění mučitelů. Velitel tábora a jeho zástupce spolu vedli skrytý zápas, vedli jej také ve svých rodinách (zástupcova tchyně byla z aristokratického rodu a bylo jí proti srsti nacistické plebejství). Ovšem poválečné ztotožňování každého Němce se zdivočelou bestií už tehdy nebylo normou krásné literatury: vědělo se už také, že i v gestapáckých vězeních byli Němci, kteří svým obětem pomáhali a ulehčovali jejich úděl. Vojenský šofér Werner Binde, který velkoryse pomůže Alžbětě Feinerové, stařeně s antickou důsledností bojující až do konce za svou lidskou důstojnost, měl osobní důvod nenávidět nacisty, jejichž obětí se stal jeho bratr. Ale mnozí Židé v táboře byli sami Němci, pocházeli z Německa (stařec z Essenu), někdy ani jinak než německy neuměli a do příchodu Hitlera k moci ztotožňovali své zájmy se zájmy německé říše. Byli tu internováni i prominenti, židovské manželky vysokých nacistických pohlavárů a mezi adolescenty se dostal mladík, který nedávno ještě radostně pochodoval v uniformě Hitlerjugend, než se prokázal jeho ne zcela „čistý“ rasový původ.

Ve své recenzi z r. 1958 jsem konstatoval, že v Lustigově prvotině lze postihnout literární vlivy od Gorkého po Hemingwaye – že však „sám autor se o tyto věci málo stará – ke svému prospěchu“. Dnes bych to upřesnil. Opravdu, Lustig se patrně u svých vzorů učil živelně, aniž by si z kteréhokoli z nich dělal normu. Pomáhaly mu v jeho vlastním hledání. Směřoval ke stylu vybudovanému na kontrastech s postižením protikladu objektivního a subjektivního času, prolínání obrazů přítomnosti a minulosti, v práci s detailem si oblíbil náznakovost a zvýraznění, postřehneme u něj kontrast hovorového a knižního jazyka. Někdy kritika poukazuje na Lustigův „zápas s jazykem“, který jako by se autorovi těžko poddával. Mám pocit, že dnes už se podobné úvahy míjejí cílem, postmoderna přece jen značně změnila kritéria posuzování literárního textu.

V principu je Lustigova výpověď postavena na vnitřním monologu jednajících postav, vyjevujících se v jejich vzájemných interakcích. Realita je vesměs popisována prizmatem její apercepce jednajícími postavami. V tom je Lustig blízký Dostojevskému, u kterého ovšem hraje mnohem větší roli dialog než v Lustigově prvotině (i když Dostojevskij uvádí do literatury i vnitřní dialog). Dnes bych rozšířil galerii Lustigových učitelů po nejnovější dědice Dostojevského v anglosaských literaturách, což je tvrzení sice vágní, ale jeho upřesňování by patrně k ničemu nevedlo. Ve své době byl Lustig ve své prvotině v dosažitelné míře sám sebou – a to nebylo málo.

Za uplynulých čtyřicet let se mnoho změnilo – ve společnosti, v kulturní atmosféře, v literatuře. My, tehdejší střední generace, jsme se stali starci. Mnohé z toho, čím jsme tehdy byli oslňováni v naší i západoevropských literaturách, ztratilo svou naléhavost a oslnivost. Toho, co si uchovalo trvalou hodnotu až dodnes, není zase tak moc. Změnil se sám Lustig – publikoval nová díla, hledal nové cesty výrazu.

Jeho prvotina si i pro dnešního čtenáře hodnotu uchovala v plném rozsahu.

František Kautman

Ediční poznámka

Předkládaný soubor povídek považoval i sám autor za svou prvotinu, byť psal již před jejím vydáním, a fakticky je prvním jeho knižně vydaným dílem. Znění textu je převzato ze šestého vydání v roce 1999 v nakladatelství Hynek, a to v podobě, která představuje završení autorského tvořivého procesu postupných úprav.

Při přípravě našeho elektronického vydání jsme přistoupili k aktualizaci pravopisu pouze u psaní velkých písmen (např. pojmenování hostince K Zelenému myslivci m. K zelenému myslivci), respektovali jsme však psaní Žid, říše i Třetí říše apod. jako jevy potenciálně zahrnující ve způsobu užití pravopisných pravidel i mimojazykové faktory autorova postoje. Stejně tak jsme zachovali některé zvláštnosti interpunkce.

Redakce MKP

Arnošt Lustig (21. 12. 1926, Praha – 26. 2. 2011, Praha)

„Fascinuje mě židovská mravnost, podle které musí člověk dodržet dané slovo, i kdyby měl prodělat, protože to znamená, že má duši. Staří Židé věřili, že mravnost je jako pták letící nad mořem. V okamžiku, kdy přestane mávat křídly, spadne a utopí se. Slušnost si člověk nemůže našetřit ze včerejška. Musí být slušný teď, zítra, napořád, znovu a znovu.“

Arnošt Lustig

Prozaik, scenárista, novinář, pedagog, který věnoval podstatnou část své tvorby holocaustu. Patří k nejvýznamnějším světovým autorům zabývajícím se tímto tématem.

Věnovat se především leitmotivu židovské masové vraždy se rozhodl po zkušenostech z koncentračních táborů Terezín, Osvětim-Birkenau a Buchenwald. V dubnu 1945 se mu povedlo utéct z transportu smrti, který mířil z Buchenwaldu do Dachau nebo Terezína. V Praze se zúčastnil Květnového povstání. Z rodiny přežily pouze matka, sestra a sestřenice.

Po osvobození začal v Praze studovat obchodní akademii, na podzim 1945 přešel na Vysokou školu politickou a sociální, kde vystudoval novinářství. Profesní dráhu započal v Československém rozhlase v roce 1948 jako válečný dopisovatel z arabsko-izraelského konfliktu. V šedesátých letech patřil v Československu k nejprodávanějším autorům, jeho knížky vycházely ve více než půlmilionovém nákladu. Mezi lety 1961 a 1968 pracoval jako scenárista Filmového studia Barrandov. Filmy natočené podle jeho předloh a scénářů obdržely řadu trofejí na festivalech v Amsterodamu, Locarnu, Benátkách, Pesaru, Monte Carlu, Mannheimu, San Sebastianu. Do filmu Obchod na korze (1965), vůbec prvního československého filmu oceněného Oscarem (1966), napsal dialogy.

Pak strávil coby zakázaný spisovatel a scenárista přes dvacet let v emigraci, především ve Spojených státech, a za opuštění republiky ho československý komunistický režim odsoudil k nepodmíněnému trestu odnětí svobody. V USA se mu dostalo cti číst vlastní tvorbu v Bílém domě i v Kongresu. Na The American University ve Washingtonu, D. C., se stal profesorem literatury, tvůrčího psaní a filmu.

Po listopadu 1989 pracoval a žil střídavě ve Washingtonu, D. C., a v Praze. Doma v Čechách postupně publikoval 23 beletristických knih a řadu knih esejů, filozofických úvah, projevů a novinových článků. Dostalo se mu mnoha poct a významných funkcí – mimo jiné byl čestným předsedou Společnosti Franze Kafky a společnosti Česká hlava, členem filmové poroty Mezinárodního filmového festivalu v Karlových Varech. Stal se nositelem mezinárodní literární Ceny Franze Kafky, ceny Emmy za televizní scénář, laureátem Americké akademie umění a věd za celoživotní literární přínos, dvojnásobným nositelem Národní židovské ceny ve Spojených státech, nositelem Ceny Bʼnai Bʼrith, byl pasován rytířem Řádu Marka Twaina. Za novelu Modlitba pro Kateřinu Horovitzovou byl navržen na nejprestižnější americkou Národní knižní cenu, kterou však nezískal, protože tou dobou ještě nebyl americkým občanem. Opakovaně byl v užším seznamu spisovatelů nominovaných na Nobelovu cenu, za celoživotní dílo byl nominován na Mezinárodní Man Bookerovu cenu i na Pulitzerovu cenu. V roce 2018 byl digitálně zrestaurovaný film Démanty noci uveden na Filmovém festivalu v Cannes.

V srpnu 2020 byl v Praze založen Nadační fond Arnošta Lustiga za účelem šíření a rozvíjení humanistického odkazu jeho celoživotního díla.

Lustigův mimořádný globální dopad potvrzuje i skutečnost, že sté výročí jeho narození bylo organizací UNESCO zařazeno na prestižní seznam významných jubileí připomínaných v letech 2026–2027.

Eva Lustigová

Nadační fond Arnošta Lustiga,

www.lustigfoundation.cz

19. 1. 2026

Autoři nesou odpovědnost za výběr, prezentaci názorů a vyjádřené postoje obsažené v projektu FestivAL100, které nemusí nutně odrážet stanoviska UNESCO a nezavazují UNESCO.

Arnošt Lustig

Noc a naděje

Jubilejní edice k 100. výročí narození Arnošta Lustiga

Úvodní slovo a medailon autora Eva Lustigová

Doslov František Kautman

Ex Libris Renáta Fučíková

Fotografie Petra T. Růžičková, Muzeum fotografie a moderních obrazových médií v Jindřichově Hradci

Fotografie na obálce anatoliy_gleb/Shutterstock.com

Korektura Jaroslava Bednářová

Technická redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 3. 4. 2026

ISBN 978-80-274-4821-0 (epub)

ISBN 978-80-274-4822-7 (pdf)

ISBN 978-80-274-4823-4 (prc)

Obsah

1. Návrat

2. Růžová ulice

3. Děti

4. Morální výchova

5. Štěpán a Anna

6. Modravé plameny

7. Naděje

8. Doslov

9. Ediční poznámka

Table of Contents

Návrat

Růžová ulice

Děti

Morální výchova

Štěpán a Anna

Modravé plameny

Naděje

Doslov

Ediční poznámka