Láska v kaluži

Lubomír Macháček

Znění tohoto textu vychází z díla Láska v kaluži tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Kruh v Hradci Králové v roce 1975.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

§

Text díla (Lubomír Macháček: Láska v kaluži), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 9. 1. 2026.

Matce

Kaluž je jako zrcadlo. Vidí se v ní dlouhán, trpaslík, zamilovaný, ale i člověk pomýšlející na smrt. Dýchá z ní celý svět. Z kaluží pijí ptáci, slunce, pláčí do nich mraky. Ale nejraději si v nich hrají děti. Když jsem byl malý, byly pro mě oceánem jako pro ně. O několik let později jsem do nich házel kameny a měl škodolibou radost z toho, když někoho postříkaly. Potom jsem o ně přestal mít zájem. Až jednou, když jsem začal pochybovat o jejich smyslu, bylo to právě po chmurném a deštivém dni, mě k nim zavedla má dívka. – Podívej, to jsme přece my dva, – řekla znenadání. A tak jsem v nich objevil i lásku.

Lubomír Macháček

Tajemství

V půl páté vzala paní Karásková bandasku na mléko a zamkla branku. Vydala se po rozmáčeném chodníku přes bláto, které tu zbylo po sněhu, vzhůru do mírného svahu, aby si koupila v nedalekém obchodě půllitr mléka.

Paní Karásková byla přihrblá pětašedesátnice s ruměnou tváří a několika dolíčky od neštovic, které však téměř splývaly s hlubokými vráskami. Nedaleko kostela, jejž před nedávnem opravovali, se lekla. Málem uklouzla. Kousek vedle ní dopadla špinavá sněhová koule, narazila do stěny kostela a rozprskla se. Střípky ledu zatančily v jejím obličeji a nepříjemně zaštípaly. Odhodlaně se obrátila. Asi dvacet metrů od ní stál chlapec. Popošla blíž. Takový usmrkánek, svíčku má u nosu a skáče. V tom blátě!

Chlapec začal zničehonic poskakovat po jakémsi obrazci ve tvaru elipsy, pracně narýsovaném patou do měkké hlíny. Dokonale ji ignoroval. Postupoval klidně a pomalu po obvodu obrazce. Popošla úplně k němu a ostrým hlasem se přesvědčovala:

– To tys hodil?

Chlapec nic neříkal, ani se na ni nepodíval. Ze všech sil se snažil soustředit. Bambulka na kulichu, kupodivu neztracená, mu při každém skoku, přesně při čvachtnutí, zakmitala.

– Tu sněhovou kouli hodils ty? – Otázala se znovu a s větším důrazem.

– A proč?

Hoch se zastavil a pohlédl na ni. Nedaleko ucha měl napříč tváře tenkou, načervenalou jizvu, zřejmě po nějakém škrábnutí. Pokrčil rameny a sklopil hlavu. Žena začala odjinud:

– Proč tu skáčeš? Nemáš co na práci?

Chlapec se usmál a pohrdavě si ji přeměřil.

– Asi nemáš, viď, nic neříkáš, – dodala spokojeně a podívala se na zem. Napřáhla ruku:

– Co je to za kruh?

– To je elipsa, – vysvětlil věcně. Neměl chuť do hovoru. Pomalu se procházel po vytlačené čáře.

– Řeknu to mamince, že nic neděláš, a ještě šlapeš v blátě. Podívej, jak vypadá aktovka!

– Jak?

– Že ti jí není líto!

Hoch s povzdechem opustil čáru a sehnul se pro tašku. Žena byla chvíli zticha, pak řekla nepřesvědčivě, smířlivě:

– Dojdi mi pro mléko, nemám tolik času jako ty, spěchám.

Vzápětí dodala: – Za korunu!

Sáhla do svého černého kabátu a vytáhla blátivě žlutou korunu. Mlčel, ani se nepodíval.

– Tak za dvě, koukni, vidíš ty dvě krásný koruny, takový jistě nemáš, – řekla s nevšedním zájmem, a dokonce se pokusila o úsměv, který přišel o malinko dříve, než chlapec konečně zvedl zamračený obličej. Zakroutil však záporně hlavou a do dlaně se stejně nepodíval. Vůbec jí nevěřil. Jakýpak dvě koruny, jestli tam vůbec jsou, a pak, jestli tam jsou, dělá si určitě legraci.

– Rozhodující tady vlastně je, – řekl učeně, – že jsem už dneska v tý vaší mlíkárně jednou byl.

Vytušila, že něco není v pořádku, a raději zmlkla. Znenadání dupla do kaluže, takže chlapce postříkala. Podíval se na ni a řekl bezelstně:

– Babi, co blbneš?

Zahihňala se a zakroutila tělem jako tanečnice. V žádném případě si ho nechtěla rozzlobit.

– Chceš si taky zaskákat? – řekl přátelsky, neboť, jak se zdálo, počal ženě důvěřovat.

– Dneska je už pro mě mlíkárna vyřízená, mám tady něco jinýho. Podívej, vidíš tu čáru, jo, tak to je elipsa, po který skáču dlouhejma skokama podle toho, jak si předem určím tamhle na začátku, než začnu skákat, – mávnul hlavou dozadu.

– A proč neskáčeš v kruhu? – řekla znenadání žena. Slovo elipsa se jí vůbec nelíbilo, nehledě k tomu, že kruh je kruh a elipsa není nic.

– Proč bych skákal v kruhu, když můžu skákat v elipse, – podivil se a dodal: – Podívej, takhle, takhle dlouhý skoky teď budu dělat. Skákej za mnou, jestli chceš, do mých stop, to bude nejlepší.

Žena si povytáhla kabát a pokrčila se v kolenou. Hup a hup a houp. Málem uklou-éééh-zla.

– Fřřř, – vysmrkal se chlapec a podíval se na ženu, která už byla v půli svého úseku. Pomalu začala odbočovat. Nepřerušil ji, když zjistil, že se zcela soustřeďuje na své skoky a vůbec nevnímá okolí. Po chvíli řekl:

– Takhle ne, dělej raděj elipsu, ta je hezčí. Ty zatím skáčeš v kruhu. A nevejdeme se sem. Musíš jít skákat vedle. Anebo počkej. Ty budeš jako země a já budu jako měsíc. A tady bude slunce, – ukázal doprostřed. – Otoč se! Tak a teď začni!

Žena neodpověděla ani slovo, nemotorně se nechala nastavit na místo, odkud chlapec chtěl začít skákat.

– Tak začni. Já jsem Karel. Kdo jsi ty?

– Já jsem země, – odpověděla žena a poskočila.

– Ale né, jak se jmenuješ?

Žena byla chlapcovou otázkou překvapena, ale zněla tak upřímně, že se na ni rozhodla odpovědět: – Marie.

– No to ale musíš pořád skákat, Marie, nezastavuj se!

Marie opět poskočila. – Říkají mně Máňo.

Poskakovala již celkem pravidelně, chlapec kolem ní dělal měsíc a vcelku jim to šlo. Najednou se zarazil, neboť si opět všiml, že žena svými skoky opisuje pravidelnou kružnici.

– Máňo, – řekl otráveně, – dělej to pořádně. Říkal jsem ti, nechoď pořád dokola. Musíš po mý dřívější stopě. Už se skoro setmělo. Nemá to cenu.

Žena se opravdu lekla. Zarazila se a rozhlédla kolem sebe.

– Ty mně tykáš, kluku jeden posmrkanej? – rozzlobila se.

Vysmrkal se. – Vůbec neumíš skákat.

Přešla ji trpělivost. – Neumím, neumím. Tak mně to, prosím tě, ukaž, jak to má vypadat?!

Hoch se zamyslel, udělal dva polodlouhé lehounké skoky. Vystříklo trochu sněhu s vodou, několik kamínků narazilo na sebe a v tom světle pouliční lampy, která stála kdesi opodál a už svítila, se všechny částečky země vznesly do vzduchu, praskaly jako prskavky, narážely na sebe, třely se, zahřívaly, a pak, jako kousky ledu, se tříštily a poletovaly pomalinku dolů, kde nárazem hořely a proměňovaly se ve vodu. Byl u vytržení.

Žena se pozorně dívala a v okamžiku, kdy chlapec dokončil onen mistrný pohyb a otočil se na špičce, něco neurčitého se v jejím těle uvolnilo, prostupovalo vzhůru a hromadilo se v ústech jako velké nesdělitelné slovo. Už ho cítila, už ho chtěla vyřknout, ale tu náhle chlapec znovu řekl:

– Neumíš to. – A onen pocit vykoupení se jedním polknutím zřítil nazpět. Musí ho mít, to bláznivé tajemství, které tak dobře znala a které časem překryla léta.

– Zkusíme to jinak, obráceně. Já budu kolem tebe a ty po kružnici.

– Po elipse, – opravil ji, celý udýchaný. – Nevím, jestli to vůbec vydržíš, zkusit to můžem. Ale musíš kolem mě moc rychle, pomalu to nemá cenu.

– Dobře, – řekla stísněně a hned začali.

Onen mechanismus, který naplňovali svou energií, se zpočátku rozjížděl pomalu. Chlapec cítil svou odpovědnost a své poslání. Žil budoucností, žena minulostí. Obíhala čím dál rychleji. I chlapec zrychloval. Pískal, houkal a zpíval si. A to už nebyly nedokonalé pohyby lidského organismu, ale plynulý tanec přírody, která se tu, v tomto zimním období, opět probouzela.

Žena ještě zvýšila své úsilí, hoch se přestal dokonce i smát, neboť i on, celý unavený, sotva dechu popadal. Několikrát se smekla a upadla, zamazala si kabát od bláta, boty promáčela, několikrát zaklela a zaskřípala zuby, jako když někdo hodí písek do stroje, než se zastaví. Pak přivřela oči a dívala se vzhůru. Hlava, oddělená od těla, se houpala v nekontrolovatelném pohybu po vlnách, a když narazila na pomyslnou skálu, padla ke dnu. Žena ležela na zemi, hlava jí brněla od nárazu. Otevřela oči a uviděla chlapce, jak stojí u stromu. Ze zlomeného kosíře vylétl obláček světlé páry. Vzpomněla si na tajemství, s námahou se zvedla, přikolébala se za chlapcem a zakřičela: – Co to děláš?

– Chm, – odpověděl chladně, – je to něco tak nezvyklého?

Teprve nyní si všimla, že si zapíná kalhoty a uvědomila si svou hloupou otázku. Zastyděla se, pohlédla téměř rezignovaně k zemi, přistoupila na okraj zvětšené kaluže a po zhodnocení nové situace se zeptala jízlivě: – To má být moře?

– Jsi hloupá, – odpověděl naprosto klidně. – To je kaluž!

– Jakápak je tohleto kaluž. Takhle kaluž vůbec nevypadá, – odporovala již s naprostou jistotou.

– Ne? Tak je to moře. Zkus si v tom teda zaplavat. – Ušklíbl se, naposledy se vysmrkal, nasadil tašku na záda a přátelsky řekl ahoj. Odcházel domů. I žena se otočila a ubírala se po svém. Najednou se zastavil. Když došel ke kostelu, sehnul se, prsty vymačkal z mokrého sněhu vodu a vší silou hodil tak, aby koule dopadla těsně před ženu. Samovolně přivřela oči, ale tentokrát se neohlédla.

Paní Karásková se rozstonala. Venku se nastudila, dostala kašel a rýmu, potom i horečku. Byla z toho chřipka. V rodinném domku bydlela sama, manžel jí umřel před lety, ale sousedka se o ni poctivě starala. I léky jí donesla. Horečka sice po několika dnech opadla, ale v těle stále sídlila nemoc. Za těch čtrnáct dní, co ležela v posteli a paty nevytáhla, ne a ne se uzdravit. Poslední dobou k ní chodil i lékař, ale moc si se ženou nepopovídal.

– Tak co, bábino, jak se vede?

– Jak? Všelijak, jen ne dobře.

– Ale dejte pokoj, jste pořád stejná.

– Proč myslíte, že si děti hrajou?

– Děti? Tak, z radosti.

– Znáte ten pocit?

– Jaký? Jo ten… znal jsem ho, určitě jsem ho znal.

– Ale teď…

– Rád si vzpomínám.

– Jenom?

Ležela stále zamlklá, jako by přemýšlela. Ani když ji přijel navštívit syn, který bydlel v jiném městě, se její chování nezměnilo. V posteli zestárla o deset let. Nakonec se její stav přece jen zlepšil. Už i sem tam vycházela na dvorek, promlouvala se psem, hladila ho po hřbetu a říkala: – Ach ty můj starej pejsku, ach ty můj starej pejsku.

Sousedka k ní chodila každý večer, aby ji trochu pobavila. Lékař se o to postaral. Jednou k ní přišla o trochu déle, zdržela ji návštěva. Zaťukala, ale nikdo ji nepozval dál. Za dveřmi slyšela jakýsi hluk, proto vešla. Paní Karásková měla na sobě tmavomodrý kytičkovaný župan a poskakovala kolem stolu uprostřed místnosti, od kterého byly odstaveny židle. Prsty měla přimáčknuté u spánků a její pohyby připomínaly dětskou hru na zajíčka. Se stropu na ni padalo sporé světlo a činilo ji neskutečnou. Sousedka vykřikla. Paní Karásková se zvedla a po dlouhé době se opět usmála.

– Zpívejte mi k tomu, – prohodila k sousedce. Ta vykřikla podruhé, otočila se a utíkala pryč.

Za půl hodiny přijel lékař. V místnosti bylo uklizeno, na stole stála kytka. Vdova Karásková ležela v posteli.

– Mrtvá, – konstatoval.

– Zbláznila se? – zeptala se sousedka.

– Kdo ví. Asi se moc trápila, než umřela. Ale skonala šťastná, podívejte, – řekl, – má oči zavřené a na rtech úsměv.

Ráno

Chlapec seděl nad sklenicí kyselého mléka a pomalu z ní usrkával. V ruce držel dřevěnou kvedlačku, kterou zaháněl dotěrné můry, slepě narážející do lustru.

– Zavřu okno, – řekla stařena, posunula si spadlé brýle na nose a odložila háčkování. – Nebo tě ta havěť sežere.

– Mě?

– Koho jinýho. Mě ne!

– Já se jí nebojím, – vykřikl a rozmáchl se kvedlačkou po můře. Málem se do ní trefil. Sklenice s mlékem se zakolébala, zatančila po desce stolu, až se nakonec převrhla a spadla na zem.

– Panebože, ať už je neděle večer, – sepjala žena úpěnlivě ruce a obrátila oči k obrazu panenky Marie, třímající jezulátko v náručí. – Při tomhle obraze tvá matka rodila, – řekla vážně. – A ty takhle zlobíš.

– Ale trefil jsem ji, – poznamenal a utřel si zasychající mléko kolem úst. – To nic není, já to spravím, – a hned, než stačila cokoli říci, se shýbl a začal rovnat střepy. Vyhledala v uhláku smetáček a lopatku. Drobnými krůčky se došourala k němu.

– Kdyby tě tak viděl Ježíšek, ten by ti nic nenadělil.

– Dyť na mě kouká, pořád.

– Co to povídáš, – vykřikla zděšeně.

– Tamhle, – ukázal na obraz.

Žena smetla střepy, vysypala je do kbelíku a řekla: – No jo, to byl ještě malej, jako ty. A teď ti umeju ruce a obličej a jdeme spát, nebo mi to tu rozboříš. Zítra si tě odvezou, ráno jsi byl hodnej, ale teď? To je tak vždycky. Já to mámě porád říkám, aby tě dávala dřív spát. Naučil ses ponocovat. Už je zase deset hodin, – pohlédla na porcelánové kuchyňské hodiny, jejichž ciferník byl místy rozleptán výpary.

– Hele, mravenec, a jakej velkej, – skočil chlapec ženě do řeči. – Chlapíku, kampak pospícháš? – Chvíli čekal na odpověď, a když ji nedostal, přišlápl bloudícího mravence botou.

– Honem pojď, nebo voda vystydne.

Nemyl se se zvláštní zálibou, ale neodporoval. Věděl, že to tak bude rychlejší.

– A teď hajdy do postýlky a buď hodnej chlapeček. Nebo basama s fousama.

– Babi?

– Co?

– Ty kecáš, – řekl s obdivem a nevinně se ušklíbl. – Jakýpak basama s fousama?

– Jdeme, jdeme, – strkala ho před sebou žena a jeho otázku úmyslně přehlédla.

Postel byla dlouhá a široká. Zůstala tu po dědovi, na kterého si už nepamatoval. Prázdná, opuštěná. Někdy tu přespával, když rodiče neměli právě čas, nebo si potřebovali někam vyjet. Ale to bylo poslední dobou zřídka. V pokoji se netopilo. I peřina, kterou ho žena přikryla, byla zpočátku studená. Nebránil se jí, ani když ji žena na něho několikrát připlácla. Spát se mu však nechtělo.

– Babi, ty se převlíkáš? – řekl nečekaně, když žena přišla za půl hodiny do místnosti a nerozsvítila.

– Už jdu, – přitakala.

– Babi, já si k tobě lehnu, jo?

– Copak že ještě nespíš?

– Já se v noci bojím, – řekl zkroušeným hlasem, který neměl nic společného s životním elánem, vyvěrajícím z něho před chvílí v kuchyni.

– Když budeš zlobivej, Ježíšek ti nic nepřinese, – vyklouzlo z ženiných úst samozřejmě. Chlapci to však odvahy nedodalo, naopak, jeden strach byl umocněn strachem druhým, větším a nespravedlivějším, který ho měl podnítit k poslušnosti. Delší dobu pak nezaslechl zvuky svědčící o tom, že žena je s ním v pokoji. Posadil se na posteli a ztichl též. Snažil se proniknout všemi taji babiččina pokoje, který se stal hlubinou, pro něho absolutně nepřístupnou.

Cítil, že zmeškal první vlídné přijetí stařenčiny světnice v době zapadajícího slunce, kdy všechny stěny, okna i nábytek na něho hledívaly měkkým, teplým pohledem a on, oddávaje se mu, byl silný a bezstarostný. Mohl sice slézti z postele, potmě dorazit k vypínači a rozsvítit, ale neměl k tomu odvahu a ani směr, ve kterém se nacházely dveře, mu nebyl zcela jasný.

Pak už nevydržel čekat v tom nekonečném tichu a zavolal:

– Babi, seš tady? Já tě vidím, babi!

Ale nic se nehýbalo a on, nyní již za zcela zřetelného vzlykotu, mechanicky opakoval: – Já tě vidím, já tě vidím, babi.

Konečně se slitovala: – Bzzzz, – vznášela se místností jako netopýr. Vůbec nechápal, kde se v ženě vzalo tolik energie, ale to už se blížila k posteli přistavené vedle jeho, už odkryla peřinu a skočila do ní. Nepoznával ji. I její hlas jako by vycházel z vykotlaného kmene, tak dutý, tak cizí.

– Co je, už jsem tady…

– Ty?

– Co říkáš?

– Ty?

– Pojď sem ke mně. – Vzala ho za ruku a pohladila. Opět se rozesmála. Byl to spíš vzdálený šelest papíru, sténající pod nárazem tupých dásní.

– Tak ty ses bál, Jaroušku? Ale babička by tě nedala nikomu na světě, víš. Vždyť ty jsi její jedinej Jaroušek. Ale Jaroušek musí bejt hodnej hošíček. Jaroušek už bude spinkat, tak, – hladila ho po hlavě i po rukou, pak naklepala opět peřinu a řekla:

– Dobrou noc. Ať tě blešky štípou celou noc.

– Tebe?

– Co?

– Mně se, babi, nechce spát, – zakňoural.

– Dostaneš lyže a už spi.

– Na lyžování, jó? A jak se jmenujou ty tyčky, co se s nima odráží?

– Sáňky?

– Ale ne, ty tyčky k lyžím!

– Jo hůlky myslíš?

– No, hůlky. A na co jsou poutka?

– Co?

– A jo, když to visí ve výkladě.

Neřekla nic, jenom hlasitě zívla. Kýchnul. – Pozdrav pánbu, – řekl si. – Babi, drž mě za ruku, já se jinak bojím.

– A teta Anežka je hodná? – vzpomněla si žena znenadání.

– Jo.

– Má prej zlomenou nohu.

– Jo. Honil ji štěkavej pes a ona brkla a upadla. A nemůže chodit.

– Copak ona nenosí hůl?

– Ne, ona nosí berli.

– A kde si tu nohu zlomila?

– Napůl si ji přelomila.

– To já vím. Ale kde? Jestli nahoře či dole. Nebo v koleně?

– V koleně ne, v Praze upadla.

– Kde?

– Já nevím, – řekl rozčileně a dodal: – Babi, ty na mě pořád sliníš.

– Tak si lehni dál. – Chlapec se opravdu ženy pustil a posunul se do své postele. Několikrát se netrpělivě převalil, a pak, když žena už usínala, zakňoural: – Babi, já chci zajíčka.

– Co? – pravila s nevrlostí spáče.

– Králíčka, – opakoval zpěvavým hlasem své přání a posadil se na posteli. Obrátila se.

– Ty ses zbláznil! Vždyť je půlnoc, člověče. Všechno spí. Jak si tohle představuješ? Budíš mě. Je ti to úplně jedno. Ale spát ve dne nebudeš, to ti povídám.

Přes den, když byl hodný, mu půjčovala králíka. Jednou si ho uvázal na šňůrku kolem krku, aby mu na dvorku neutíkal. Málem ho zaškrtil. Pak ho přivazoval za nohy, ale králíci se stejně bránili. Jeden si však přece jen zvykl, chodil kolem něj jako čmuchací pes. Nakonec ho pustil a on mu utekl. To bylo nářku!

– Mně neuteče, babi. Dám si ho vedle sebe.

– Až ráno, – řekla rezignovaně. – Ráno ti ho půjčím. – Mluvila těžce, unaveně, jakoby pod peřinou. Přemýšlel.

– A když umřeš, tak ho nedostanu? – namítl plačky.

Žena neodpověděla. Pokoj se mu náhle ještě více zúžil a ticho, které vyplnilo prostor, mu dalo rozměr hrůzy. Chytil ji opět za ruku a vší silou jí zacloumal.

– Co když umřeš, babi? – Na králíka už dávno zapomněl.

– Přestaň, – zašeptala po chvíli. – Když umřu, – mluvila už nahlas, – ráno vstaneš, umeješ se, odemkneš si, zazvoníš u Palečků, řekneš jim, co se stalo, a počkáš u nich. Paní má telefon, tak zavolá tátu.

– A kde je klíč? – zeptal se pro jistotu.

– V zámku, – řekla vážně.

Na věži hodiny odbíjely půlnoc. Počítal údery. Při osmém únavou usnul.

Ráno se probudil za úsvitu. V pokoji, položeném na západ, už vládlo světlo. Vzpomněl si na noc a na stařenu. Ležela tiše, celá pod peřinou. Ani ji nenadzvedl. Rychle se obul, umyl, klíč našel v zámku, odemkl a vyběhl do jiskřivého rána. Lidé ještě spali, ale ptáci, poblouznění sluncem, zpívali. Neuměl ještě číst. Sousedku však znal. Smířil se se svým osudem a zazvonil.

A když říkal paní Palečkové, že babička zemřela, mimoděk se usmíval, neboť si vzpomněl na lyže a na Vánoce.

Zloba

Z družiny domů. Výtah už zase nejezdí. Vyšplhat se do šestého patra, najít na dně kapsy klíč, otevřít, pověsit brašnu, přečíst zprávy od rodičů, najíst se, vytáhnout svou nejmilejší hračku, může-li být v této souvislosti o hračce vůbec řeč, zabalit ji do novin, hodit do tašky a potom, co krok, to schod, dolů, na ulici plnou lidí. Protože den je krásný a život je…

Mamka: Šli jsme s tátou k babičce štípat dříví. Přijď za námi. Jestli půjdeš někam jinam, dávej pozor přes silnici. Daleko nechoď a vrať se brzy.

Po ulici se plazí jako had sytě bílá čára. Přejít musí na mostě, neboť kousek dál vartuje VB a stále hrozí červenou. Po Labi plují úplně ochočené labutě s oranžovými zobáky a najíždějí proti hejnu černých, divokých kačen, slípek a ryb, táhnoucích za potravou. Lidé se naklánějí a plivají do proudu. V dáli hučí bagr, který ve dne v noci škrábe svědící dno mělké řeky.

– Budou tu jezdit parníky, – zasykl si pro sebe Tomáš a jen taktak uskočil před houkajícím autem. Na městském stadiónu, kam zamířil, bylo ještě živo. Obešel ho zezadu podél tribuny a vystoupil po schodech, prosáklých celodenním sluncem, výš. Po oválu betonové cyklistické dráhy vrčela těžká vodičova motorka, kterou před sebou s neutuchající energií, narážeje neustále do otáčivého válečku, posunoval závodník. Řidič měl na hlavě červenou muchomůrku s bílými tečkami. Tomáše to nijak nepřekvapilo. Sedl si na schod a tašku položil vedle sebe. Nepatrně cinkla.

Jeho pohled přitáhl zelený trávník stadiónu. Poslední zbytky atletů, kteří tu zanechávali stopy potu při každodenním tréninku, vyklusávaly. Závodník, kvůli kterému sem často přicházel, se však teprve rozcvičoval: s jistou pravidelností se objevoval čtyřikrát týdně na stadiónu a vždy předvedl Tomášovi něco nového. Chlapec ho před čtvrt rokem ještě neznal, ale hned při první náhodné návštěvě ho uchvátily mužovy harmonické pohyby i mohutné svaly. Od této doby trávíval dlouhá letní odpoledne zde, na kamenném rozpáleném schodišti tribuny, které, i když se přiblížil večer, ještě dlouho do noci pulsovalo a nutilo svůj žár chlapcovu slabému, nepěstěnému tělu. Seděl s pozornou, soustředěnou tváří.

Otočka v betonovém kruhu, v bílém oku trávníku, jehož zelené, orosené řasy přepadávaly přes železnou obruč. Zpočátku pomalá, vyvážená, rozpadávající se do několika částí. Vydechnutí a napřimování.

Vrchol.

Disk vystřelený rukou závodníka, paží, tětivou luku, napjatou k prasknutí. Kapka vody odhozená do soumraku. Při startu trochu zavibroval, rozvlnil vzduch, aby pak jako břitva hladce rozřízl jeho stálý odpor. Chvění.

Nebe se sklání, přihořívá. Tmavý výron krve prosakuje oblohu. Mraky. Kdosi jí sem zasadil ránu, snad do ní i střílel. Diskař? Jasná blikající hvězda, jako lucerna ve větru, jako maják na pobřeží. A pot, syrový pot přírody se valí dolů a země se opíjí do němoty.

– Ale tu už dopadl druhý, třetí disk. Měkký, vlhký trávník ani neduněl, spíš mlaskal.

Stadión se vyprázdnil. Chyběl už i hlouček fandů, penzistů, sedávajících tu občas za letních večerů. Diskař nepřestával. Odhodil vždy tři disky, doběhl na místo, obrátil se a házel je nazpět. Chlapec netrpělivě poposedl.

– Zavíráme, – zakřičel správce.

– Kolikpak je hodin? – ptala se doma matka.

– Kolik? – nevěděl Tomáš.

Věžní hodiny odbíjely půl deváté.

– To už je půl? – volal závodník, vyhledal rozkutálené disky, navlékl bundu, odevzdal správci nářadí a odklusal do šatny. Za chvíli se celý stadión ponořil do prostupné řídké tmy, která zlověstně obklopila Tomáše. Odkudsi shora dopadalo na hřiště přebytečné, odražené světlo města.

Tomáš nahmatal tašku a vytáhl z ní svůj vzácný předmět, uchopil ho do obou rukou a rychle seskakoval k trávníku. Nejprve přelezl betonovou bariéru, postavenou kolem cyklistické dráhy. Pak se vydal přes škváru k plotu fotbalového hřiště, ten však byl vysoký a musel ho obejít. Atletická dráha byla tvrdá a odpudivá. Dvířka zaskřípala.

Ale to se mu již v ruce objevil disk, jehož nalakovaná dřevěná plocha bezpečně přilnula k dlani, už se napřáhl, hurááá, disk letí, převrací se ve vzduchu, klopýtá. Pět šest metrů, půjde to, snad zítra, vezmu si ho za město, pozítří, hurááá, šest metrů, jenomže oběma a přes hlavu, mlasknutí a dutá ozvěna, zařízl se, zasekl se jako do kaše, musím jej otřít do tepláků, směr kruh poklusem, jen abych do něčeho nenarazil.

Kruh je velký, neskutečně velký. Rozeběhnout se a přímo… kdepak, takhle házejí jenom děti, přes levou na pravou, rychle zasunout, bác. Otočka se mu nepovedla, Tomáš se smekl, disk vylétl do tmy, tělo se posunulo mimo a dlaní do obruče, čelem do trávy. Srkal si bolest z očí, rukou i kolen, dlaně otřel do rosy a pak, zcela bezradný, přemýšlel nad směrem, kde začít hledat. Je těžký, mohl si koupit dorostenecký, ale to ne, neboť:

– Seš malej, tenhle neuneseš, kup si kilovej.

– Jen aby sis něco neudělal.

– Je skutečně malej na to házení.

– Přeci k svátku.

– Ale jen na hřišti!

Na hřišti v té tmě, už jsem tu podruhé, minulý týden to nešlo vůbec, pršelo, déšť mně tál na jazyku, diváci se smáli a s nimi tribuna i stromy.

Kroky.

Po pruhované atletické dráze přešla postava, zastavila se u drátěného plotu a zakřičela:

– To jste ještě vy?!

Tomáš se zarazil a strnul.

– Povídám, to jste ještě vy?

Ticho prostupující vesmír, ticho, které vládne.

– Hergot, blázni jedni, ani v noci si nedají pokoj, – zabručel pro sebe stařec, rozezpíval škváru pod nohama a odbelhal se do budovy. V nářaďovně si rozsvítil, popadl v koutě přelomenou výškařskou lať a hned na hřiště na vetřelce. Věděl, že mu lať slouží spíše jako hůl, o kterou se opírá, než jako případná zbraň a vnukova slova: – Dědečku, co bys chtěl tou laťkou komu udělat? – přehlížel jako mladickou nerozvážnost.

– Koukejte mazat, – vykřikl do tmy – To je den co den. Kdypak mám chodit spát?

Jeho hlas však byl slabý, nevýrazný a rázem splynul s šelestem listů, které na topolech rozhýbal vítr.

– Zakutálel se mi disk…

– Co? Cože? Nemáte tu co pohledávat!

– … který jsem si…, který mi…

– Neslyšíš, neřáde jeden…

– … naši koupili…

– … zatracenej. Kdo tohleto viděl…

– … k svátku.

– … aby v devět večer, i já mám právo na odpočinek. V šest…

– … Nezlobte se pa-

– … vstávat, vytáhnout hadice, kropit…

– … -ne, ale já ho musím…

– … v osm fotbalisti, válcovat dráhu, sekat trávu, cyklisti, atleti, hokejisti… Takovej malej kluk, takovej klouček pozdě večer, no né?

– … mít?!

– Ale prosím tě, disk se ti zakutálel? Zítra si ho najdeš, až se rozední.

– Já musím dneska.

– Tak ty mě neposlechneš. Jakej disk. Jestlipaks ho neukradl? Co? Pořád se ztrácejí, všechno se tu ztrácí, ničí, nikdo nic nenechá na pokoji, – mumlal stařec stížnosti pro sebe. – Už musíš jít, – řekl otcovsky, – musíš poslouchat, seš eště malej.

– Jenom co ho najdu, prosím vás.

– Ty chceš, abych si pro tebe došel? – zeptal se vážně, ale klidně stařec.

Chlapec už vzlykal, pil tu slanou vodu z očí, sehnul se a bezmocně, zcela náhodně, po čtyřech a po kolenou, tápal po zemi.

Správce se rozeběhl. Musel obejít část plotu, aby se dostal k brance.

– Počkej, nic ti neudělám, musíš domů, jistě tě hledají, maminka…

Tomáš slyší z dálky jakýsi zvuk. Pomalu se zvedá, prsty od hlíny pátrá v obličeji, a potom je rychle natahuje před sebe. Má mokré dlaně, kolena i tvář. Bílá hlava už letí…

– Počkej, neboj se, chci ti jenom…

Je to on, starý, sešlý, zlý, zlý, zlý!

Chlapec se odtrhne z místa a utíká na druhý konec hřiště. V teniskách mu čvachtají a smekají se prsty, šlápoty prokluzují tmou a noří se do ní zpětně jako do bláta. A s holí za ním on, ne, neblíží se, vzdálenost je stejná jako před chvílí. Snad by mohl utéci, ale co disk, o který tak dlouho doma prosil, na který čekal týdny, než ho dostali do obchodu. Do rána nasákne dřevo vodou, kovová obroučka zmatní, lak se oloupe. Správce tu bude dřív, vstává ráno brzy, říkal to a pak, pak mně ho ukradne… auúú!

Narazil do plotu, odrazil se a spadl na kolena. Síť pletiva kolem je vysoká. Snad kdyby se znovu rozeběhl… pruží. Je to síť pavouka, který se blíží. Pomalu stahuje své nitky, než je zauzlí. Zastavil se kousek od něho. Sípá. Tvář má neproniknutelnou, plnou stínů. Stařecké shrbené tělo se opírá o hůl. Dýchá těžce, sotva se zarazil. Chlapec zavřel oči. Vidí starce, jak zvedá bílou hůl, zvedá ji rozkročený nad jeho hlavou a mává jí jako kyjem.

– Chtěl jsem ti jenom… – říká zadýchaný správce.

– Nééé, – křičí Tomáš a cítí už předem mocný úder.

Bláznivý výron kašle zachvátil starcovo tělo. Stojí nad Tomášem a popadá se za hrudník. V hrdle mu chrčí. Cosi mu svírá krk, jakoby pěst vražená do útrob. Potácí se, dva kroky urazí a chytá se pletiva. Rezatý drát se mu zatíná do kůže.

– Nééé, prosím vás, – chlapec má stále zavřené oči. Čeká ránu, bolest a smrt. Mrazivou a skučící. I on se třese, klečí na kolenou, drží se plotu. Po chvíli se nedůvěřivě podívá, vstává a vzlyká. Opatrně se rozhlíží, očima zpytuje nepřítele. Už ho vidí, zchromlého, schouleného na zemi. Rychle se rozhoduje. Musí najít disk, svoji nejdražší hračku, svůj talisman. Je odhodlán prolézt celý stadión, jenom když ho bude mít. Ještě jednou se otáčí a rychle se rozbíhá ke kruhu na druhý konec hřiště. Při třetím skoku šlápl na odhozenou hůl. Trochu se nadzvedla a klepla ho do holeně. Do jeho modrých bojácných očí mu vstoupila zloba. Bere hůl do ruky, zastavuje se u starce a roztržitě ji zvedá…

– Chtěl jsem ti pomoct hledat, – sípe stařec a noří ústa do hlíny.

V poslední chvíli změní Tomáš směr úderu. Tluče do země, do brány, do pletiva. Nic nevidí, neslyší. Teprve když mu tyč praská nárazy v ruce, zloba vyhasíná. Vrací se pomalu. Dlaně ho pálí, prsty se chvějí. A disk ho už také nezajímá.

Krysa

– Je skotná, nebo není? Už jsem ji třikrát připustila a pořád nic. Jestlipak není jalová? – říkala si pro sebe stařena a ohmatávala samici břicho. Zvířeti se to nelíbilo, několikrát frklo a pak se po ženě ohnalo.

– Babi, ty máš ale trenky, – zasmál se chlapec, který seděl na bobku a díval se na králíčky dole. Žena vysunula hlavu z chléva. Na čele u vlasů jí uvízla pavučina a visela na kůži jako rozmazaná kapka deště.

– Kdo tě tohle naučil, dívat se starejm lidem pod sukně?

– Nemáš snad, babi, na těch trenkách lampasy jako já?

– To tě naučily určitě ve školce ty mladý vychovatelky. Ono to nemá ještě samotný děti a už to chce vychovávat.

– Ale babi.

– Už jsem ji třikrát připustila, – řekla starostlivě žena. – Jenom se pořád ramluje a mladý, to ne, mrcha jedna. Dostane nůž, copak s ní.

– A co dostanu já, babi?

– Počkám ještě týden a dostane za uši, – řekla rázně, přirazila prudkým pohybem vrátka a otevřela druhou půlku králíkárny. – A co ty? – rozhrnula hnízdo druhé samici a chvíli zrakem bloudila v šeru kotce. – Co se na mě tak díváš? – Zvíře začalo zběsile tancovat v hnízdě a výhružně vrčet. – Ježíšmarjá, – lekla se žena, – buďto mám vidiny, nebo neumím počítat. Podívej se, Toníku. – Vysunula se opět z králíkárny a otřela si loktem čelo. Pak uchopila chlapce a chvíli ho držela, aby viděl dovnitř, kde se kolíbali růžoví králíčci.

– Ty jsou šeredný, babi. A jak pískají.

– Neptám se tě, jaký jsou, ale kolik jich je!

Chlapec chvíli mlčel. Žena neustále strnule civěla dovnitř a držela ho před sebou. Ohnal se po mouše, která na něho drze dorážela. Potom začal kopat botama do síťoviny.

– Já chci dolů, pusť mě.

– Už to máš?

– Tys, babi, zapomněla, že ještě neumím počítat.

– Kluku jeden rozpustilá, tak proč mě vysiluješ? – spráskla ruce stařena. – Copak tě udržím? – Měla v té chvíli žlutý pergamenový obličej, který z jedné strany ukrajovaly stíny a z druhé slunce. Chlapci se zdálo, že vidí zkroucený podzimní list a na něm dva šedé brouky s olovnatými krovkami.

– Jsou tři a bylo jich osm, co tomu říkáš? – ozvala se konečně, když opadl první nával zloby. Toník seděl na trávě a něco si počítal na prstech. – Že by je někdo ukradl? Nebo je ta mrcha sežrala, to se mně už taky jednou stalo. Že mě to nenapadlo!

– Samice sežrala králíčky?

– Bodeť ne, podívej se, jak jsou malí. Určitě je sežrala!

Zvíře chvilku stříhalo ušima, zmateně pobíhalo mezi rozházenými mláďaty a zuřivě prskalo. Srovnala mláďata nazpět do hnízda. – Jsou tři a bylo jich osm, – opakovala, aby se utvrdila v přesvědčení. – Je to tak, přece jsem se nemohla zmejlit. A tobě, ty mrcho, – chytila samici za uši, – dám po papule. Žrát svoje mladý, kdo to kdy viděl?

– Nemlať ji, babi, – vykřikl chlapec a zatahal ženu za sukni. – Ona za to nemůže.

– Co ty víš! – Pátravě se ještě jednou rozhlédla a zavřela dvířka.

Když se žena nedívala, vytrhl chlapec z vedlejšího záhonu mrkev a strčil ji skrz pletivo králíkovi. Zpozorovala to, vzala ho za ruku a pohladila drsnou dlaní po hlavě. Chlapec nic neříkal a hleděl vzhůru. Na nebi se kolíbal modročerný mrak.

– Půjdeme na trávu, Toníku, než začne pršet. Vezmi si hrabičky a budeš mně pomáhat. A můžeš si vylézt na trakářek, jestli chceš.

Skřípla vrátka. Na rozpálenou desku chodníku spadla zbloudilá kapka deště.

– Co tam zase vyvádíš, – křikla stařena na chlapce celá zadýchaná, když dotlačila na dvorek vozík s trávou.

– Já jsem tam něco zahlíd, babi.

– Jestli je budeš píchat klackem, tak pochcípají všichni. Ať už tě tam nevidím.

– Opravdu jsem tam něco zahlíd, přiběhnu, koukám, samice sedí v koutku, jako když trucuje. Oni pištěli.

– Ale klackem tam bodat nebudeš, to ti povídám, – řekla nazlobeně stařena, utřela si zamazané ruce do zástěry a vzala do nůše krapet trávy. – Potřebuje, holka, zelený, má žízeň. Mlíko jí pořád dávat nemůžu. Ukaž, co se ti zase nelíbí.

– Něco černýho se tam hnulo.

– A nezdálo se ti to?

Otevřela dvířka, okamžik zkoumavě pátrala po hnízdě. Jedno mládě se koulelo vyhozené vedle. Vzala ho do ruky a zblízka si ho prohlížela.

– Že by to byla tak špatná máma, – střihla pohledem po samici, – je celý pokousaný.

– Babi, to byla asi myš.

– Myš? – překvapeně na něho pohlédla. – Nojo, to je možný, jenomže myš by jí nic neudělala. Tohle je skoro celý ohryzaný, ani nevím, jestli ho tam mám dát zpátky.

– Dej ho tam, třeba se uzdraví.

Žena rozhrnula natrhané chlupy. – Kdybys tak, holka, mohla aspoň mluvit. Podívej, hochu, už jsou tam jenom dvě. – Chlapec se mačkal na ženu a snažil se vklínit do kotce jako ona. Smekl se a upadl.

Stařena vylezla, postavila Toníka na nohy a otřela mu dlaní zaslzené tváře. – Neplakej, – řekla bezmocně, sedla si na špalek a začala vzlykat také. Toník se za chvíli vydrápal na uvolněné místo.

– Babi, tady něco je.

– Fuj, nekoukej na to. To byla určitě krysa! – plácla se žena do čela, že na to nepřišla dřív. – Musíme je přendat někam jinam.

– Tudy přicházela?

Žena vzala nůši a šla pro seno. Na půdě vrzaly schody. Pomalé kroky vířily prach. Několikrát kýchla. Zastavila se. – Nelez za mnou, nebo spadneš.

Chlapec se zarazil, okamžik přemýšlel a pak se vrátil do kuchyně. V koutě, kde měl schované hračky, vyhrabal ze dna hromady dřevěný meč, který mu táta vyrobil. Postavil se do pozoru, pak vyrazil kupředu a začal sekat proti nepříteli. Před ním, jako tříhlavý drak, se zmítala krysa. Měla dlouhý růžový ocas a z tlamy jí koukaly bílé ostré zoubky. Nejprve je vycenila, ale pak se lekla a začala po místnosti utíkat. Pronásledoval ji, kde se dalo. Nakonec vyskočila na stůl. Tady ji měl jako na dlani. Máchl mečem a uťal jí jedinou ranou hlavu.

Na zem se skutálel květovaný hrníček. Chlapec ho přerazil v půli.

– Kluku mizernej, co to zase děláš, rozbíjet mně hrnky, – vykřikla žena a s nůší na zádech nahlédla do místnosti.

– Byla tady, babi, viděl jsem ji. Krysa tady byla.

– Pojď se mnou, dáme je jinam, nesu podestýlku. A zavři za sebou dveře, já se tu v chodbičce neotočím.

V hnízdě zbylo poslední pokousané mládě. Stařena ho vzala do ruky, rozevřela dlaň a nastavila ji dotírajícím slunečním paprskům. Bylo ještě slepé.

– Těžko přežije, a když, tak ho samice nechá.

– Měla by ses jí omluvit.

– Myslíš? – vzdychla žena a dala mládě do nového hnízda.

– Babi, já jim dojdu pro mlíčňáky, jó?

– A víš, kde rostou? Kdyby pršelo, tak se hned vrať, – zakřičela ještě za mizejícím chlapcem.

– Podívej se, co jsem našla, – řekla stařena. – Je sice trochu zrezlá, ale funguje. Málem jsem si přerazila prsty, byla ve sklepě natažená.

– Funguje? – řekl chlapec a postavil se na špičky, aby si lépe prohlédl pastičku. Natáhl prstík a začal přejíždět po pružině. Stařena ucukla a zvedla ji do výše.

– Je natažená, copak to nevidíš? Tu dělal nebožtík děda. Měl zlatý ruce, nic jsme nemuseli kupovat, na co sáhl, spravil.

– To je na tu krysu? – ptal se Toník. Žena položila pastičku na lepenkovou střechu králíkárny, otevřela dvířka kotce, pak vzala pastičku, ještě jemněji nastavila spoušť a bezděčně se pousmála.

– Ty ji chceš chytit, babi?

– Jakpak bych nechtěla! Když to tak vezmu, tak mi sežrala přinejmenším osmdesát korun. V trhu se prodávaj sice odrostlejší, ale po deseti korunách. A osmkrát deset je osmdesát. Nemám snad pravdu?

– Máš, – řekl chlapec, – ale já neumím počítat.

– Kluku zatracená, tak proč mě vysiluješ?

– Chytíme krysu, – vykřikl radostně Toník.

Utřela si ruce do zástěry a zpytavě se zahleděla k obloze, protože potřebovala dosušit zbytek sena, které před deštěm přikryla. Chlapec si zatím přitáhl z kuchyně stoličku, posadil se před králíkárnu, v jedné ruce držel klacík a druhou si mnul oči, které ho začaly zničehonic pálit.

– Já tady budu hlídat, babi, až se chytí, tak tě zavolám.

– Toníku, prosím tě, – řekla a vzdychla, – nech si říct, takhle by se nechytila nikdy. Až se dotkne toho uzenýho, tak to udělá cvak… – napřímila se a lišácky natáhla prsty po hrdle. – Pak už to je přeci jedno, jestli budeš hlídat nebo ne, protože už stejně neuteče. Pojď si hrát raděj na písek, nebo chceš přesazovat cibulky od tulipánů? – řekla v poslední naději, aby chlapce nějak odlákala.

– Můžu? – řekl nedůvěřivě Toník a zamyslel se, neboť ženin náhlý ústupek dost dobře nechápal. Vstal ze stoličky, pustil klacík, pokrčil rameny a udiveně si oddechl. Stařena za sebou zavřela branku.

– Pěkně je vyndávej a dáme je usušit. Tulipány se mají každý rok stejně vyndávat. Až děti půjdou do školy, zase je zasadíme.

– Chlapec se začal šťourat v zemi a stařeně se zdálo, že ji stejně neposlouchá. Podala mu ještě lopatku a sama zmizela v kuchyni, aby se konečně i ona najedla.

Chodil se tam dívat celé odpoledne, potajmu a po špičkách, když si myslel, že ho nikdo nesleduje. Žena si toho několikrát všimla, skrz okno dobře viděla, jak opatrně našlapuje, jaký si dává pozor, aby branka zbytečně neskřípala, a co mu dá práce, než dosáhne na zástrčku, aby ji mohl otevřít. A potom četla z jeho nedočkavého obličeje zklamání a touhu konečně krysu chytit za cenu čehokoli. Věděla, jaký je umíněný, že je schopen čekat na krysu celý den bez jídla a bez pití, třeba i přes noc až do rána.

S přibývajícím časem na chlapce zapomněla a celý problém s krysou jako by se jí vypařil z hlavy. Život ji lecčemus naučil a ona si byla jistá, že divoké zvíře, hnáno instinktivní touhou po krvi, se určitě vrátí. A v případě, že se vrátí, ať už dříve, či později, neodolá a do léčky se chytí.

Potom ji vytrhl ze zadumání dětský křik, vyhlédla oknem a uviděla Toníka, jak šermuje klacíkem a píchá skrz pletivo do králíkárny. Běžela k němu.

– Je tam, babi, – křičel plný vzrušení a rozčilením nevěděl, co dělat. Rozzuřené zvíře vleklo po kleci past vyrobenou na mnohem menší myš. Ocelové pero přiskříplo kryse čumák, ze kterého jí kapala krev. A jak vlekla za sebou napůl omámená past, zůstávala po ní červená, nesmazatelná stopa.

– Ukaž, – řekla žena, otevřela dvířka, vzala hrabičky a klepla krysu po hlavě. Nelíbilo se mu to, ale když si vzpomněl na bezbranné růžové králíčky, ještě slepé, běhající zmateně kolem hnízda, kryse to přál a byl rád, že je mrtvá. Konečně mrtvá!

– A máš to za sebou, holka, – řekla žena, vytáhla pastičku s visící krysou a zamračeně se na ni podívala. Potom ji odnesla vyhodit. – Ne abys v tý popelnici šťoural, – řekla a varovně pohrozila prstem.

– Fuj, – řekl Toník.

– A už to máš přesázený? – převedla řeč na jinou kolej, protože se jí zdálo, že chlapec je bledý a vylekaný.

– Mám.

– Půjdeme se navečeřet, za chvíli se setmí.

– Už mám hlad, – řekl a bez reptání si šel umýt ruce.

Ten večer poslouchal na slovo. Rychle jedl a ani se neošklíbal, že mu večeře nechutná. Sám se i umyl.

V noci žena slyšela, jak sebou hází ze spaní, ale vždy ho chytla rychle za ruku a on se uklidnil. Nakonec usnula také.

Druhý den ráno za ní přiběhl.

– Babi, na chodníku jsou myšky. – Jednu držel dokonce v ruce. Byla šedá a všelijak se kroutila. Dal si ji k tváři, aby cítil ten jemný stříbrný kožíšek, který se tak bezmocně bránil jeho sevření. Plácla ho přes ruku, až mu zvířátko vyrazila. Spadlo na zem a utíkalo někam do kouta. Vzala smetáček a přesnou ranou ho trefila.

– Fuj, že se nestydíš, vždyť nosí bacily. Kdoví, kde všude to běhá a ty si to dáváš na obličej. Kde jsou?

Vyrojily se, jako by jejich hnízdo zachvátila povodeň. Bezmocně pobíhaly před králíkárnou sem a tam. Stařena se shýbla a sbírala jednu po druhé do zástěry.

– Asi tam měla někde vespod hnízdo, – ukázala na králíkárnu. – Takovej hajzl. Štěstí, že jsme je pochytali včas, – řekla spokojeně, když se napřímila a vydechla. Vlasy, spadlé do čela, se jí zakmitaly. Shrnula si je rukou a pak začala zvířata v zástěře počítat. – S tou, co jsem zabila, jich měla osm, jako jsme měli králíků. To je ale náhoda.

– Co s nima uděláš, babi?

– Jen jestli nám ňáká neutekla, – řekla s obavou. – Víš, jak ty se rychle množí? To už by Toníček neměl nikdy králíčky. Neviděls ještě nějakou?

– Neviděl, – řekl a popotáhl.

– Že se nevysmrkáš!

Utřel si nos do rukávu.

– Na světě to je totiž moc dobře zařízený. Taky na ni došlo. Kdyby nám nesežrala králíky, ani jsme o ní nevěděli. A nemuselo to takhle skončit.

– Jak? – řekl chlapec a v očích se mu objevil stín strachu. Nervózně se podrbal na hlavě a potom ulpívavým pohledem sledoval ženu.

– Tak se podívej, – řekla a dala je do košíku, který měla po ruce. Navrch přiklopila cihlu. – Hned jsem tu, sedni si na to, ať ti neutečou.

Chlapec seděl na cihle a usilovně přemýšlel, co s mláďaty bude. Tušil, že jim hrozí nebezpečí, rád by si je ještě jednou pohladil, ale bál se cihlu odklopit a také se bál stařeny. Vzpomněl si na její šťastný výraz, když je sbírala ze země a dávala do zástěry, na její živé oči a energické pohyby, jako by o dvacet let omládly. A všemu tomu ani trochu nerozuměl.

Za okamžik se žena vrátila s velkou sklenicí, ve které vídával ve spíži naložená vajíčka. Sklenice byla naplněná do tří čtvrtin vodou. Žena ji postavila na trávu před něho a ulehčené si oddychla.

– Máš je všechny? Pusť, ať se podívám, – odstrčila ho.

Toník se váhavě nadzvedl a zůstal strnule stát. Žena odklopila cihlu a zrakem spočítala zvířata. Bylo jich sedm. Pak jedno vzala a hodila do sklenice s vodou.

Teprve nyní pochopil. Vztáhl ruku k ženině předloktí, ale jeho pohyb byl mnohem méně energický než její a nestačil jí zabránit. Zvířata padala do sklenice. Musel se odvrátit.

Náhle se ozval z předsíňky ječivý hlas zvonku, přerušovaný netrpělivou rukou hosta, čekajícího před vrátky. Stařena popošla pár krůčků a zamávala rukou. – Už jdu. Lisťák, – řekla Toníkovi, – pěkně je pohlídej. – Nadzvedla zbytek košíku a vysypala ho do sklenice s vodou. Pak hrdlo láhve přikryla ještě cihlou a odběhla.

Chlapec se díval do průhledné sklenice. Několik mláďat se stále zmítalo na hladině. Marně se snažila udržet hlavičky na vodě, jedno po druhém klesalo bezmocně ke dnu. Kousal se zmateně do rtů, znovu se před ním objevil obraz utrápené samice, znovu uviděl krysu s krvavým čumákem, vláčející za sebou past, opět ucítil hebký dotyk myšího kožíšku na tváři, který v něm vzbuzoval nedefinovatelný pocit přítomnosti něčeho milého a krásného, co v životě pociťoval pouze v přítomnosti matky, už hodně dávno, dříve, a nyní si na to opět vzpomněl.

Rychle nadzvedl cihlu a zalovil ve sklenici. Rozevřel dlaň. Zbylo poslední mládě, mokré a urousané, se splihlým šedým kožíškem. Shýbl se a pustil ho do trávy.

Za okamžik přiběhla žena. – Psala mně sestra, posílá balík, – řekla a zasunula do kapsy pohled. – Copak se stalo, – pohlédla na chlapce a na cihlu, která ležela v trávě. Klopil oči a nic neříkal. – Snad ti neutekly, kluku nešikovná, – zahromovala. Zvedla sklenici a vylila z ní vodu. Na jejím dně leželo šest nehybných mláďat. Dívala se na chlapce a přemýšlela, má-li ho uhodit nebo ne. Potom mávla jenom beznadějně rukou a pomalu, dlouze vydechla.

Stromy

Vyšli jsme brzo ráno, mohlo být po páté, protože slunce už klouzalo po stromech, které stály na protějším kopci, a probíjelo okna až do nitra místnosti. Před chalupou, na posekané trávě, studila rosa, která tam vydržela dlouho dopoledne. Pohladil jsem ji rukou a řekl: – Dnes bude jistě hezky. Copak hlásili v rádiu?

– Neposlouchal jsem, – vyplivl otec poslední sousto zubní pasty do rumiště a zhluboka se nadýchl.

– Říkal ve tři čtvrtě? – zeptal se mě pro jistotu. Přikývl jsem.

– Holínky si neberu, – řekl jsem ještě. Cesta byla daleká a určitě bych si odřel patu, jako obvykle. Otec si gumáky vzal, dlouho do nich hledal druhou ponožku, a když ji konečně našel, bylo už málem tři čtvrtě na šest. Sotva jsme se stačili nasnídat. Rychle jsme pospíchali ke Zlámalovi.

Zlámal byl náš nejbližší soused a jeho chalupa stála asi sto metrů od naší. Pracoval v lese už dobrých patnáct let, v létě chodil svážet dřevo s kopců na přístupné cesty, aby se mohlo nakládat na auta. Jednou se mu táta zmínil, že nám teče do chalupy. Koupili jsme ji sice levně, ale zato v žalostném stavu.

– Ukažte, – řekl Zlámal, vytáhl z kapsy metr a hned se šel podívat na půdu. Chvíli něco měřil, chvíli počítal a pak usoudil: – Nejmíň čtyři kubíky. Všechno musí dolů. Ještě rok a chalupa spadne. – Vzal rukou za několik ztrouchnivělých šindelů a vylomil je. – To je nějakejch sto dvacet, možná sto padesát roků starý.

– Všechno je sežraný od červotoče, – vysvětlil zbytečně táta.

– To musí dolů a místo toho prkna. Trámy ještě něco vydržej.

– No právě, právě jsem si myslel, chtěl jsem vás poprosit, jestli byste o něčem nevěděl, když s tím dřívím děláte…

Zlámal se zamyslel a zkoumavě se podíval na otce, který vzápětí dodal: – No, zadarmo by to nebylo.

– O peníze nestojím. To, co mám, mně stačí.

Potom se otočili a šli dolů. Soused ještě chvíli poseděl, otec mu nalil, popíjeli, i já jsem si s nimi posléze přiťukl, a když se loučili, vyklouzlo Zlámalovi: – Možná, že bych něco měl, inženýre. Ale nic neslibuju, musím si to totiž ještě rozmyslet. Já tohle nerad dělám. – Podali si ruce a soused spěšně odkvapil směrem, odkud sem doléhal křik jeho dětí.

Přišli jsme, právě vyváděl koně ze stáje.

– Jdete přesně, – poznamenal.

Zapřáhl, nasedl na vůz a vybídl nás, abychom si vylezli.

– Musíme ještě počkat na dědu, – upozornil nás a zapálil si. Nevěděli jsme sice na kterého, ale samozřejmě jsme přikývli. Táta nebyl touto cestou příliš nadšen, nahoru by těžko kdy pro nic za nic jel, ale Zlámalův návrh ho příliš lákal. Pak spolu hovořili o počasí, protože to je pro Zlámalovu práci obzvlášť důležité, o houbách, jichž tu roste poměrně málo, o borůvkách a nakonec se zmínil soused i o lišce, která mu před několika lety vynesla slepice.

Táta ho poslouchal a pokyvoval hlavou. Dostali se až ke zmijím.

– Za peníze se dá sehnat všechno, – řekl žertem táta.

Zlámal se jenom pousmál a pohladil teplým pohledem něco neznámého. V tu chvíli jako by přestal tátu poslouchat. Tiše se usmíval a přemýšlel. Možná, že i snil. Ze svého vytržení se probudil, až když koně udělali několik kroků kupředu za trávou, pohozenou na cestě.

– Co jste říkal? – obrátil se k otci.

– Že už je půl sedmé.

– Děda tu musí být každou chvíli. Asi zaspal, to se stane každýmu. Nechce jít nahoru sám a já se mu nedivím. Je to dlouhá cesta, a když člověk nemá s kým promluvit, ubíhá zvlášť pomalu.

Děda přišel záhy. Mohlo mu být sedmdesát, možná o něco víc. Na zádech měl tlumok a přes něj pečlivě stočený balík lepenky. V ruce držel hůl. Podíval se na nás, odpověděl na pozdrav, sundal si tlumok, odvázal lepenku, hodil ji na vůz a pokynul: – Můžeme jet.

– Nahoru si, dědo, nevylezete? – zeptal se Zlámal.

– Za chvíli bych stejně musel slejzat. Moc to drkotá. To není pro moje křehký kosti.

– Aspoň ten batoh si tam hoďte.

– Mám v něm nářadí, raděj si ho ponesu.

– Já vám ho, pane, budu držet, – nabídl jsem se mu.

– Ale kdež, mladíku, jen se pěkně vez a dívej se po krajině. A taky na stromy se dívej. Jsou velký a vysoký. A hlavně starý. Moc toho věděj. Víc než my všichni dohromady. Bude pršet? – zeptal se znenadání, zvrátil hlavu vzhůru a udělal několik kroků po paměti.

– Bude pěkně, – řekl otec.

– A bouřka nebude?

– Bude, asi bude, – řekl Zlámal.

– Zaspal jste?

– Kdepak, nemoh jsem najít kladívko. Bába s ním včera něco přitloukala, ne aby si vzala obyčejný, to musela sebrat zrovna tohle, co potřebuju. – Děda se zálibně podíval na svůj tlumok a zmáčkl tkaninu, aby se znovu přesvědčil, že má vše v pořádku. – Bez svýho nářadí jsem nemožnej, to se nedá nic dělat.

– Už jsme chtěli jet.

– Věděl jsem, že počkáš. Vždyť přece víš, že já nezaspím. Nemůžu ráno ani kloudně spát.

Šli jsme již dlouho. Cesta příkře stoupala, vůz poskakoval po kamenech. Zlámal kočíroval, táta stále ještě jel na voze, trochu si to pod sebou vystlal pytli se senem, které tu bylo pro koně, a snažil se podřimovat. Čas od času, hlavně při velkém nárazu, otevřel udiveně oči a jeho obličej jako by se ještě více zachmuřil. Já jsem šel vedle dědy. Chvílemi jsme si povídali, spíše jsem se ho vyptával, kde kdo ze sousedů pracuje, jaké to tu bylo ve válce a po ní a co dělají lidé dnes. Cestou, mezi vyprávěním, mi ukazoval, kde rostou maliny a borůvky, kam mám chodit na jahody a kam na houby.

– A tamhle, vidíš ten vysokej smrk, kterej přečnívá všechny ostatní, tam za ním, napříč přes cestu, rostou břízy. Když budeš chtít křemenáky, běž na ně tam.

– Takovou dálku, – podivil jsem se. – Copak jinde nerostou?

– Rostou, ale tady nejvíc. A ten strom, ten je můj!

– Váš, jak to váš? – řekl jsem nechápavě.

– Každý, kdo tu dělal, má svůj strom, který si vybral. Ten strom není můj, ale je jako můj.

Nerozuměl jsem mu dost dobře. Vzpomněl jsem si sice, že se na venkově traduje zvyk zasazovat strom, když se dítě narodí, ale tenhle děda zřejmě mluvil o něčem jiném. Pozorně se na mě podíval, mávl rukou a dodal: – Chodím se na něj dívat. Jak roste, jak se mu daří.

– Tak daleko?

– Daleko? Dyť je to kousek!

Děda se na chvíli zastavil a zálibně se na strom zadíval. – Pašák, – řekl si pro sebe. Trochu jsme se zdrželi. Vůz nás předjel o několik desítek metrů.

– Tak co je? – zakřičel Zlámal, když zjistil, že jsme se opozdili.

– Už jdem, – odpověděl mu děda. – Ty bys nás uhnal!

Zlámal se ťukl bičištěm do čela.

– Eh, – zakýval hlavou a smál se. – Máš tu, dědku, strom, viď?

– Koukám, že zase povyrost.

– Ale to se ti jenom zdá. Jakpak může takovej velkej strom porád růst.

– I může, může, – křičel děda.

Trochu jsme zrychlili, abychom dohonili povoz. Cesta byla úzká, červená, místy procházela korytem, na jehož dně ležely v jílu šedočerné kameny. Lemoval ji smíšený les. Nalomené kmeny olší, napůl vyvrácené nočním vichrem, bránily koňům v jízdě. Někdy musel Zlámal slézt z vozu, vzít sekeru a spadlý strom odstranit. Snažil jsem se mu při tom pomáhat, docela mě to bavilo.

– Tak je to vždycky, když je nějakej vítr. Kdo jde první po ránu do práce, musí to udělat, – řekl, celý zpocený a nahrbený, a vylezl zpět na vůz. Pak se na mne upřeně podíval a dodal: – Takovej strom, to je kus života. Každej mladej člověk, kterej chce dobře vychovat dítě, by si měl nejdřív zasadit strom a zkusit ho pěstovat. – Chtěl jsem mu říct, že když jsme byli menší, vysazovali jsme v pionýrském táboře celou řadu stromů, ale raději jsem mlčel.

A pak děda zamručel: – Ty máš dneska nějakou kázací náladu, podívej, už i počasí se z toho horší. – Opravdu. Nebe nad hlavou se zalilo a ztemnělo, sestoupilo téměř nad špičky smrků, mraky se začaly rozlévat a šednout. Za kopcem zahřmělo, před námi přeletělo několik vyplašených ptáků, koňům se zvedla hříva, neklidně zastříhali ušima. Zlámal je popohnal. Otec se najednou probudil, pomalu otevřel oči. Jeho první pohled patřil obloze. – A sakra, – řekl, – nevzal jsem si pláštěnku.

– Už tam budem, – utěšoval ho Zlámal. – Tak rychle jsem ji nečekal.

– Já taky myslel, že přijde až navečer, – ozval se děda, – to z práce nebude nic.

Děda jel opravovat střechu na Lovčí boudu. Vítr tam strhal několik pásů lepenky a do místností zatékalo. Asfalt, žebřík i část lepenky mu tam už dopravili dříve. Provizorně střechu zajistil, tento týden však chtěl práci dokončit.

– Třeba se to jenom přežene.

– To vypadá na celý den, – řekl otec a znechuceně si vzdychl. – Proč jsme dneska vůbec vyjeli!

– Proč? Abyste viděl, jak to tady vypadá. Copak dole v chalupě! Tady je to krásný.

Nad hlavou se nám blýskalo.

– Opravdu krásný.

– Já za to nemůžu, že prší.

– Vždyť já nic neříkám, – mávl otec rukou.

K boudě jsme dorazili už za deště a bouřky. Příliš mokří jsme však ještě nebyli. Zlámal vypřáhl koně, přehodil přes ně celty, zatímco my jsme co nejrychleji utíkali do boudy, neboť hřmělo přímo nad námi. Stavení bylo jednoposchoďové. V přízemí měli dřevorubci nářadí, a tak jsme šli nahoru.

– Můžete si odložit, – řekl Zlámal, když jsme vešli do světnice. Byla tam tma.

– Přespává tu někdy Franta, kácí nám stromy, ale zdržel se asi někde v dědině.

V místnosti stály čtyři postele, vždy dvě nad sebou. Všechny čtyři byly rozházené. Kamna, umístěná hned vedle komína, měla vypadlé roury, takže ve zdi se černala díra, zřejmě plná sazí. Vedle kamen se povalovalo několik polen dřeva. Na stole ležela konzerva s lesklými zubatými ústy, v nichž se bělaly zbytky fazolí. Zlámal ji vzal a odhodil do kouta. V koutě stál kanystr na benzín, vedle něho na petrolej.

– Elektrika tu není. Museli bychom rozsvítit petrolejku.

– Světla je dost, – řekl děda.

– Tak pojíme, ne, – ozval se otec a vytáhl svačinu. Soused i já jsme se dali také do jídla, jen děda nic neměl. Nabídl jsem mu.

– Copak bych jed, když jsem ještě nic neudělal?!

Potom chtěl táta vidět stromy, o kterých mu Zlámal povídal, že by z nich snad šla udělat samovýrobou prkna.

– V tom dešti? – divil se Zlámal.

– Snad tady nebudeme trčet do večera? – řekl vyspalý a svěží otec. Jak se začalo mluvit o prknech, jako by ožil.

– Chvíli počkáme, bouřky tu jsou hned pryč. Je teprv jedenáct. Když nepřijde Franta, pojedu s vámi domů. – Táta ještě mluvil cosi o střeše, o trámech a o asfaltu. Zlámal sice přikyvoval, ale viděl jsem, že přemýšlí stejně nad něčím jiným. Jenom děda občas něco namítl, aby řeč nestála. Pak do místnosti pronikalo čím dál víc ticho a svádělo ke spánku. Ani mouchy už nebzučely. Na chvíli jsem si zdříml.

Probudili mě asi za hodinu. Venku už bylo opět světlo.

– Věci si tu můžete nechat, za chvilku jsme zpátky. Franta už dneska stejně nepřijde, když tolik lilo.

Franta nám měl se svou benzínovou pilou podřezat stromy.

– Asi jste to špatně dohodl, – usmál se otec.

– Alespoň vám je ukážu, – řekl soused.

– Tak na ně taky došlo, viď. Jsou to ty stromy na Dolíku? – zeptal se děda.

– Myslel jsem, že by to mohlo ještě několik let počkat!

Cesta stále stoupala. Dokonce jsme z ní odbočili a šli řídkým porostem do kopce. Děda se za námi začal trošku opožďovat, dvakrát jsme na něho čekali. Téměř na vršku Zlámal napřáhl ruku: – Tohle jsou oni.

Asi sto metrů před námi se táhla mýtina, z níž tu a tam vyrůstaly smrky. Potom se prudce svažovala do Dolíku, na jehož dno jsem neviděl. Hned za ním stála skupinka stromů. Silné, obrovské, nedotknutelné smrky. Náhle se Zlámal prudce zastavil a rychle si zaclonil oči. Potom se rozběhl kupředu, ale urazil jen asi deset metrů a zase stál, jako by si uvědomil beznadějnost svého počínání. I já jsem už spatřil, co ho tak pobouřilo. Kolem smrku, od špičky až k zemi, se točila bílá, spirálová rána, ze které ukapávaly smolné slzy. V nejbližším okolí ležely chaoticky pohozené třísky i kusy kmene. Vzduch kolem byl plný nezvyklé vůně.

– To jsou ty stromy, jo, – konstatoval otec.

Zlámal se na něho vyčítavě podíval: – Prásklo do něj, copak to nevidíte?

– Chudák strom, – řekl děda.

– Lepší, než kdyby to dostal člověk, – ozval se otec znovu. – Je to škoda. Z toho by bylo prken.

Jak to uslyšel Zlámal, trhl sebou a nevraživě se podíval na tátu. Děda ho plácl kamarádsky po rameni: – Neblázni, stejně bys je musel skácet.

– Z toho bude už jen palivové dřevo, že jo, – řekl otec a udiveně se kolem sebe rozhlédl, protože nikdo nereagoval na jeho poznámky. – A bude to stačit? Slyšel jsem, že se ze surového dřeva počítá na prkna asi šedesát procent.

Šťouchl jsem tátu do zad, aby aspoň chvíli mlčel.

Na zpáteční cestě Zlámal na tátu nepromluvil. I děda byl nezvykle tichý. Jen já jsem se snažil trochu žertovat, ale nedařilo se mi to, a tak jsem toho raději nechal. Táta šel chvíli pěšky, bylo moc bláta a kaluží, cesta se smekala, nakonec prohlásil, že s kopce se chodí hůř než nahoru, a opět si vlezl na vůz. Nebe se znovu zatáhlo a začalo poprchávat, bouřka se však již nevrátila. Byla to smutná krajina, bez zpěvu, bez hlasů, jenom koně občas zafrkali.

Děda se s námi rozloučil dřív: vzal to zkratkou přes kopec do vedlejší vesnice, na zádech mu visel promočený špinavý tlumok. Stařecká, prošedlá hlava se mu zakývala, když říkal: – Tak tedy zítra, nebo pozítří. Podle počasí a jak budu mít sil.

Doma jsme pak už byli za chvilku.

– Ty stromy vám nemohu dát, – sdělil Zlámal suše tátovi, když slézal z vozu. Táta se na něho zmateně i zlobně podíval. – Tak proč jste mě tam tahal, takovou dálku a v takovým nečase? Mám už taky léta. To jsem si moh koupit prkna zrovna na pile!

Zlámal zrozpačitěl, jeho pohled těkal z místa na místo, nakonec bezradně zakoktal:

– Myslel jsem… když ty stromy přijdou skácet, někomu je chci dát a máte chalupu blízko u nás…

– Člověče, nedělejte si legraci, celý den je ztracený.

– Myslel jsem… – mávl beznadějně rukou a rozloučil se.

Táta celý zbytek dne nadával. Navečer začal dokonce kýchat, tak jsme raději nasedli do auta a zamířili směrem k městu.

Cibulka

Hned za naším domem ležela pole. V zimě bílá a nekonečně dlouhá, až člověk dostával z té dálky strach, a v létě zlatá, jak se do nich ukrývalo slunce.

Jednou zrána zalévám záhony, protože – jak táta vždycky říkal – zalévat se musí ráno a večer, počítám minuty, abych ještě stihl včas školu, a najednou se na té cestičce k altánku objevila holka. Nejdřív mně napadlo, jestli nevyrostla ze země, kterou jsem před chvílí zaléval, tak byla krásná. Velmi jsem se podivil, že ani pes neštěkal, protože náš Brunclík byl zlý a kromě mě štěkal na každého. Teď stál pokojně u boudy a ocas měl přátelsky stažený mezi nohama.

– Dobrý den, – povídá.

– Co si přejete? – řekl jsem důležitě.

– Bydlí tady pan Rulík?

Aha, nakonec ta holka bude nějaká naše vzdálená příbuzná, která přijela před chvílí zaoceánskou lodí a teď nemá kde přespat. Měla na sobě koženou semišovou sukni, koženou vestu s třásněmi a žluté dlouhé vlasy sepnuté vzadu červeným špendlíkem.

– Já jsem pan Rulík, – řekl jsem zvýšeným hlasem. – Jestli něco potřebujete, tak si o tom můžeme spolu promluvit.

Naši už odešli dávno do práce a přede mnou se otevřel široký svět samostatnosti.

– Sedněte si tady pod platan, – ukázal jsem jí na lavičku na dvorku, těsně před psí boudou.

– Kam pod platan? – začala se udiveně rozhlížet.

– Myslím tamhle pod ten ořech. Nemusíte se bát, Brunclík vás ohlídá.

– To je krásnej pes. A jaký má pěkný jméno, to bych si nikdy nevymyslela.

– Brunclíku! – zakřičel jsem, ale pes se ani nepohnul.

Sedla si na lavičku.

– Chtěla bych mluvit s tvými rodiči, ale už jsou asi v práci, – posmutněla, – vlak měl zpoždění…

– Sem tady přece já, ne?

– To vidím, – usmála se, – ale…

– Jakýpak ale!

– No to je všechno hezký, ovšem…

– Můžete se na mě spolehnout, – řekl jsem s diskrétností sobě vlastní.

– Přijela jsem na inzerát, máte tu místnost ještě volnou?

– Jo, místnost, – zatvářil jsem se zklamaně.

Celá zrozpačitěla a v jejích očích se objevilo něco nevyslovitelně teskného.

– No dobře, tak já půjdu, – řekla. – Zase jsem přišla pozdě.

Už už se chystala vstát.

– Ale to ne, – koktal jsem. Za týden byla už čtvrtá, která se přihlásila na tátův inzerát. Ty tři před ní jsem poslal domů, protože se mi vůbec nelíbily. Tuhle beru.

– V místnosti je ještě nějaký nábytek, ovšem na pohřbu jsme byli babičce už loni, viď, Brunclíku. – Chytil jsem psa za čumák a začal ho plácat a lechtat. Určitě mně rozuměl. Měl zrovna takovou radost jako já.

– Já jsem Dáša, – řekla už zase radostně. Když mi podávala ruku, měla ji lehkou jako babí léto.

– Jestli chcete, můžem si ten pokoj jít prohlédnout.

Zkoumavě se po mně podívala a já celý zbrunátněl.

Moc věcí po babičce v pokoji nezbylo. Krátce po pohřbu, když už jsme se všichni smířili s tím, že ji živou nikdy neuvidíme, táta všechny krámy vyházel nebo rozštípal. Zůstal jenom stůl, kredenc a v rohu divan. Na růžové stěně visely hodiny, slaměnky na stole ve vázičce už dávno vybledly prachem. Babička žila skromně a nikdy toho moc neměla. Však ani nechtěla.

– To je výborný, – řekla Dáša a hned se vrhla k hodinám, aby je natáhla.

Sedl jsem si na gauč a málem se probořil, jak byla péra změklá.

– Jestli budete chtít, tak bych vám to tady podržel, bylo tu už moc lidí, ovšem nikdy jsme se nedohodli.

– A kolik by to stálo?

Pokrčil jsem rameny a usilovně přemýšlel. Určitě nabyla dojmu, že všechno vlastně závisí na mně.

Povídám tátovi, když přišel z práce domů:

– Byla tady jedna holka.

– Ženskou já nechci, viď, maminko, s tím by byly jenom problémy.

– Ale je mladá, – řekl jsem, – určitě chodí ještě do školy.

– Pamatuj si, hochu, že ženskou neuhlídáš, ať už je mladá, nebo stará.

Neřekl jsem nic a nechal otázku otevřenou, protože jsem nevěděl, co na to odpovědět, abych něco nezkazil.

– Ale jen ji vem, – řekla maminka. – Jakpak už tam máme dlouho inzerát a nikdo se nepřihlásil.

– A odkud vlastně je? – zeptal se táta za chvíli.

Podal jsem mu útržek papíru s adresou.

Zjevila se mně druhý den. Právě jsem kydal králíkům hnůj. Přijde blíž a povídá: – Tak jsem tu.

Čekal jsem, že s ní přijede přinejmenším stěhovák, ale ona měla jenom takový malinký raneček na zádech, jako mívají cikáni, když se stěhují, jenomže o mnoho menší. A v ruce držela kufr – loďák.

Položil jsem jí ho na divan. Vytáhla z uzlíku klíček a začala kufr otvírat a rovnat věci na stůl. Všechny byly starší a docela se do pokoje hodily. Bronzový svícen, talíř na stěnu, přelomená svíčka, popelník, ramínka, šaty, ještě nějaké hadříky a úplně ze dna vytáhla velkou knížku.

– Pusť, ta není pro tebe, – řekla.

– Cibulko, – povídám, protože vypadala jako ta cibulka, kterou si babička sušívala v podkroví. – Dášo, já ti budu říkat Cibulko, nebudeš se zlobit?

Pozdvihla oči a usmála se. Dívám se na ni, je pihovatá, trošičku. Podala mi ruku. Má ji teplou, teplejší než moje matka. Jsme kamarády. Trochu se třesu, protože s takovouhle velkou holkou jsem sám ještě nikdy nebyl.

– Hele, co mám, – řekl jsem a podal jí kytici zahradních květin.

– To je pro mě? – pohladila je očima a dala do sklenice od kompotu.

Miluju Cibulku. Táta s mámou po mně pokukují a dorozumívají se významnými pohledy. Ale nijak mně to nevadí. Všude chodím s ní. Sedí vedle mne ve školní lavici, počítá se mnou příklady. I doma, když píši úkol, ji mám před sebou. Jednou za mnou přišla ve snu, třikrát se mi uklonila a pronesla: Co si přejete, mladý muži? Na krku se jí houpal klíček, podobný tomu, kterým otvírala kufr.

– Tebe, Cibulko, – odpověděl jsem, ale dál jsem už nestačil nic říct. Nade mnou stojí matka.

– S tím klukem se něco děje, – šeptá.

– Bude nemocnej, jako jsem byl já, – slyším otcův hlas už opět ve spánku.

Ráno je vlhké, celou noc pršelo. To není sen. Cibulka chodí za pultem a prodává mléko. Má bílý plášť, takový nosí naše učitelka. Každý den stojím frontu v potravinách. Koruna cvakne o desku stolu a já řeknu: – Mléko a rohlík, Cibulko. – Lidé se po mně ohlížejí a mně to dělá dobře. Tak to je on, pomyslí si, to je ten chlapec, co s ní udržuje známost. Sednu si ke stolu do koutku a žvýkám rohlík. Vydržím se dívat na tu frontu a na ni celé hodiny. Jenom kdybych nemusel do školy.

– Máš čas, – mrkne na mě Cibulka jako ručička z ciferníku.

– Ale my máme dnes až od devíti, – lžu s prosebným pohledem.

– Já vím, taky jsem chodila do školy.

Vedoucí Kremláčková za pultem už mává, protože jí chybí pomocník. Potom si Cibulka vezme vozík a jde sebrat talíře. Chodí od jednoho stolu k druhému a dává je do košíku.

Naproti mně sedává černý pán. Má havraní vlasy a havraní knírek. Jednou mně koupil zmrzlinu a povídá:

– Ty znáš tu dívku?

– Neznám, – krčím rameny, ale nedal se odbýt. – Je to moje sestra, když to teda chcete vědět. Ale dejte si pozor.

– Na co? – směje se a vystrkuje na mě krásné zuby.

– Uvidíte, – dívám se výhružně, načepýřený jako krocan.

– Už se těším, – řekl, mrkl na Cibulku, která nás pozorovala, a dokonce se mi zdálo, že se po něm i podívala.

Ten pán tam sedává každý den, čte noviny a pije kakao. Někdy se mi zdá, že se na mě Cibulka už neusmívá. Ale to se mi asi jen zdá, protože má hodně práce.

Babiččiny bílé venkovní dveře se po delší době konečně otevřely. Nejprve jsem se lekl, že přišel domů táta nebo maminka, těžko bych jim vysvětloval, že míváme ve středu volno, ale dopisy, které ještě nedávno byly ve schránce, jsou pryč. Na prahu jsem se zarazil. V koženém křesle sedí leknín – Cibulka. Má bílé šaty, které jsem na ní ještě neviděl. Ani mě neslyšela, očima bloudí po řádkách svých rozečtených dopisů.

– Cibulko, – neovládl jsem se a zakřičel.

Podívala se na mě, nos jí poskočil v obličeji, rty se jí nepatrně roztáhly do tichého úsměvu.

Stojím u dveří a nic neříkám.

– Pojď dál, Slávku, – povídá. – Tak se přece posaď a vypravuj, co je tu nového.

– Naši tě sháněli, když jsi tak dlouho nešla.

– Co je jim po tom? – řekla prudce.

– No jo, já jim to říkal. Ale měli o tebe strach, jestli to nemají hlásit.

– Co by hlásili, byla jsem přece u tetičky, ne?

Má unavené oči. Je v nich stále ještě nebe, ale šedé a ledové a slunce roztává.

– Cibulko, představ si, – jazyk mi rezaví, – já jsem měl taky strach, že se nevrátíš, že tě už nikdy neuvidím.

– Ty? – chytne mě za ruku, jako to dělávala maminka, když jsem se bál a byl malý.

Civím do stropu a pozoruji pavučinu. Houpe se, muší šibenice. Za oknem poletují masařky a nesnesitelně bzučí. Kdybych byl králem, dal bych je všechny popravit. Kdybych byl králem, dal bych popravit i všechny Cibulčiny nápadníky.

– Ta holka se někde zapomněla, – povídá jednou táta při večeři. – Má už břicho, sotva se kulí.

– Nemluv tak před ním, – strachuje se maminka a starostlivě na mě pohlédne.

– Jak to myslíš, táto? – vyhrknu, ale měl jsem raději mlčet, protože táta přestal žvýkat chleba s máslem a maminka nadobro ztichla. – Co zapomněla?

– Ty, Slávku, – vezme mě táta kolem ramen, – jsi přece už dospělý kluk. – Nevím, co bych mu na to řekl, ničemu nerozumím. Včera jsem slyšel kluky, ukazovali si na Cibulku a jeden povídá: – Někdo jí bubnoval na bubínek. – Přišel jsem k nim a rozčilil se. – Na jaký bubínek? Bude mít mimino. A co je na tom? – Vysmáli se mně.

– Má ona vůbec ženicha? – pohlédne maminka zase na tátu, ale ten jen krčí rameny.

– Snad jo, ale zdá se mně, že svatba nebude. Bude to nemanželský dítě.

Tahle slova mi uvízla v paměti a zůstanou v ní snad natrvalo. Vždycky si je přeříkávám, když na ni myslím.

Cibulka teď sedí pořád doma, odchází jenom do práce. Je čím dál víc smutná. Kytky jí už nenosím, protože je zima, zato kbelíky s uhlím, které beru ve sklepě rodičům. A také zatápím. Když si spolu povídáme, necháme zhasnuté světlo, takže v rohu místnosti klokotají rozpálená kamna a za oknem hvízdá meluzína. Je nám dobře.

– Jestli to bude holčička, bude se jmenovat Danuška. A kdyby chlapeček, tak by to byl Tomášek, – povídá jednoho dne Cibulka, sedí u rozpálených kamínek a celá se třese zimou. Má asi horečku nebo je nastydlá. Chtěl jsem zajít pro doktora, jenomže odmítla, půjde prý k němu zítra sama.

– Kdybys, Cibulko, umřela, – slibuji, – já bych se ti o to dítě postaral. Neboj se.

– Chtěla bych, – vzdychne najednou, a já mám dojem, že to myslí doopravdy. Ale vzápětí řekne: – To bych si tě nemohla vzít.

– Víš, teď by mně to naši asi nedovolili. Viď, že počkáš, až to půjde!?

– Kolik mně to bude vlastně let? – říká udiveně a počítá na prstech. – To už já budu babička.

Mlčky se usměje, nosí na hlavě berušky, se kterými si neustále pohrává. – Už jsi měl nějakou holku?

– Neměl, mám přece jenom tebe, – řeknu a přitulím se k ní, – až se vezmeme, budeme velká rodina. Nebo snad ne?

– Až se vezmeme, – vzdychne, mlčí a pijeme čaj. V kamnech se třepotá plamínek, rozpálené trubky červenají. Venku pod lucernou sněží. Penízky z ledu dopadají na okno a tají.

– Ještě dva měsíce a bude jaro, – řeknu v naději, že jí to pozvedne náladu.

– Ještě dva měsíce…

– Chudák holka, ta si nadělala do bot. Teď už si ji nevezme kór nikdo, – řekla jednou maminka jen tak pro sebe, ale já jsem to slyšel a táta taky. Maminka hrabala trávu slehlou po zimě, já ji podpaloval a táta ryl záhony.

– Jak si kdo ustele, tak si lehne, – řekl přísně táta. Potom však nejistě dodal: – Neměli bychom jí nějak pomoct?

– Já jí pomůžu, – vyhrkl jsem.

Otec se po mně udiveně podíval.

– Uděláš nejlíp, když se budeš starat sám o sebe. Je nejvyšší čas, za chvíli bude konec roku a ty známky, cos měl, s těma bys díru do světa neudělal.

– Já jí budu aspoň vozit kočárek, mami, – škemrám a nenechám se odradit.

– To záleží přeci na ní, – řekla maminka.

– Vaše dítě to není, – málem brečím.

– Co tomu klukovi je? – podivila se maminka.

Byla tak překvapená, že mi zapomněla dát pohlavek.

– Co by mu bylo. Leze na něj puberta, – řekl táta a zapíchl rýč do země.

A je to na světě! Táta telefonoval do nemocnice, jestli se Cibulce něco narodilo.

– Tomášek, – řekl mamince, – váží tři dvacet a měří 55 centimetrů.

– Tomášek! – opakovala maminka a spráskla ruce. – Já jsem to říkala, že vypadá na kluka. Měla špičatý břicho, zadeček jako dva česnečky.

– A celá zkrásněla, – podotkl jsem.

– Ty mlč, ty to tak asi dovedeš posoudit, – vyjela na mě maminka.

– Ty, mámo, neměli bychom jí aspoň do tý nemocnice něco poslat, nebo se tam na ni jít podívat? Tohle se přece může stát každýmu, – řekl a významně na ni pohlédl, jako by lovil v paměti něco dávno přešlého, co smazala voda uplynulých let.

– Já tam nepůjdu. Ale Sláva by jí mohl donést kytku a tu výbavičku taky nějakou koupíme.

– Co tomu říkáš? – podíval se na mě táta. – Tady máš příležitost jí nějak pomoct, když se do toho pořád hrneš.

– No dobře, – řekl jsem celkem lhostejně, přestože jsem se chvěl strachem, aby si to táta nerozmyslel.

Do nemocnice jsem šel samozřejmě hned dopoledne. Maminka sehnala modrou výbavičku a já zase kytici karafiátů. V porodnici jsem zjistil, že návštěvy jsou až odpoledne. Nenechal jsem se odradit a bušil na skleněné dveře, dokud mi nepřišel otevřít zřízenec. Přijel s nějakým vozíkem a rozčiloval se, už když zevnitř otevíral. Teprve teď jsem si ho lépe všiml. Zůstal jsem jako zkamenělý, protože se mně zdálo, že jsem ho dřív někde viděl. Měl však na sobě bílý plášť a vypadal starší. Také vlasy si česal jinak, ale knírek pod nosem měl.

– Vy jste ten pán z mlíkárny? – povídám, když otevřel.

– Co si přejete? – zatvářil se překvapeně.

– Tady jsem přinesl kytku karafiátů a nějaký drobnosti slečně Baláškový, kdybyste byl tak hodný a předal jí to, protože já potom nemůžu.

– No dobře, – řekl na to a zdálo se mně, že se mračil. – Ale návštěvy jsou až odpoledne. – Pak zamkl a odjel výtahem někam nahoru.

Už jsem se smířil s tím, že Cibulku ani Tomáška neuvidím a nebudu moci doma vypravovat nic zajímavého, ale najednou se v prvním patře otevřelo okno a vykoukla z něho Cibulčina ostříhaná a hubená hlava. Na ruce držela dítě, červené jako rajče, na hlavě se mu zmítalo pár černých vlásků, dlouhých a ulízaných jako psí ocásek. Cibulka se smála, poprvé po tak dlouhé době jsem ji viděl se smát.

– To je on, – řekla hrdě.

Dívám se, dívám a najednou si představím černý knírek pod Tomáškovým nosem, vybaví se mi zřízenec v bílém plášti a pán, který sedával v mlékárně přímo naproti mně. A Tomášek naříká, ještě více zrudl, až skoro zmodral. Pak zklamaně odcházím, ne, spíš utíkám.

Celé odpoledne přemýšlím. Kdyby to dítě bylo po mně, rozhodně by takhle šeredně nemohlo vypadat. Cožpak bych ho mohl klukům vůbec ukázat? A tak píši Cibulce dopis, který je, doufám, mým dopisem posledním: Cibulko, já si tě nevezmu!

Troufalost

– To byl zase den. Kdo myslíš, že to udělal? – zeptal se Rudolf, který právě zhasnul a lehal si do postele.

– Co kdo udělal? – řekl Stanislav.

– S tím zámkem, jak tam nacpal sirku.

– Nevím, snad Nečásek, nebo Hlava. Byli na ni naštvaní.

– Proč?

– Pořád sou. A kdo jí vodemk?

– Údržbář. Přijel až ráno. Musel vyvrtat dveře kolem zámku. Jak dáš do fabky sirku, tak ji můžeš vyhodit. Ten nadával, – řekl Rudolf a přikryl se dekou. Nad hlavou měl pověšenou květinu, která ho lechtala na rukou. V noci se jejího dotyku vždycky polekal. – Hergot, toho blázna zejtra vyhodím, zase jsem ho málem shodil. A už mně ho sem nedávej. Dej si ho nad svou postel!

– Myslíš, že tam chlastají? – ozval se Stanislav.

– Kde?

– No v tý kanceláři. Tuhle si mě zavolala, abych jí koupil tatínkovi k svátku láhev. Myslí si, že jsem tak blbej.

– No jistě, co jinýho, – zíval Rudolf a obrátil se na bok. – Až si zejtra koupíš cigarety, dáš mně jednu?

– Tak divně se podívala, když jsem jí to přines, a řekla: Děkuji ti. Tak pěkně poděkovala.

– To jo, – zamručel Rudolf.

– To víš.

– To víš, že jo.

– Zítra tam půjdu.

– Kam?

– Dolů, do kanceláře. Zaťukám a vejdu. Jednou jsem hned vešel a česala se. Ta má dlouhý vlasy. Až semhle. – Stanislav si na posteli sedl a ve tmě ukazoval Rudolfovi, kam až jí sahaly. – Ty se nedíváš, otoč se!

– Dívám, – řekl Rudolf, – ale je tma.

Stanislav slezl z postele a rozsvítil. – Až semhle. – Pak zase zhasl. – A jak jsem vešel, trhla sebou, položila zrcadlo, které měla opřené o stůl a řekla: Copak jsi nám přinesl, Kopřivo? Byl jsem si vypůjčit knížku, ale zrovna ten den se nepůjčovaly, a tak mně půjčila svoji. Zaťukám a nepočkám. Jenom aby z toho nebyl průšvih. Co myslíš?

– Nebude. Já to udělal taky. Ale to tam byla ta druhá, Ptáčková, a taky se nic nestalo.

– No jo, Ptáčková, ta má tři děti.

– No a co, no a co, – divil se Rudolf.

– Zaťukám a řeknu… co já vlastně řeknu? Můžu říct, že nám kluci pálili cigaretou ruku. Mám ještě strupy na kůži. Podívej! – řekl Stanislav – Ty se zase nedíváš.

– Dívám, ale nevidím tě.

– No jo, já rozsvítím. Vidíš! – Nad zápěstím se černaly tři velké, silné strupy. – Ty sou.

– To je toho, já mám větší.

– Houby máš.

– Mám si sundat kabát? – Když rozepínal poslední knoflík, netrpělivě s ním trhl, až mu ulétl. – Sakra. No tak se podívej, kdo má ty strupy větší.

– No jo, ty máš ale jenom dva.

– Zhasni už.

Stanislav se zvedl z Rudolfovy postele, chvíli hledal kamarádův knoflík. – Je asi až vzadu. Nevidím ho.

– Tak už zhasni!

– Řeknu jí to, abys věděl! – obrátil se Stanislav na Rudolfa.

– Co jí řekneš!? Aby nás pak kluci nezmlátili.

– Ještě nevím co, ale určitě řeknu: Soudružko… Myslíš, že ne?

– Ale Ptáčková je taky prima. Ta dneska byla. Je taky prima.

– Řeknu: soudružko, kolik je, prosím vás, hodin?

– Ta byla vopálená, jaký má krásný nohy.

– Nebo řeknu: mohla byste nám pustit nahoru do druhýho poschodí rozhlas? To bude nejlepší, tohle řeknu. Jen kdyby nebyla tak stará, – přemýšlel Stanislav.

– Ptáčková je starší.

Polkl naprázdno, rychle otevřel pokleslá víčka a snažil se neustupovat tmě, která ho tlačila k posteli, až mu v hlavě hučelo. – Je mně nějak divně. Nemáš prášek? Už mně došly minulý týden.

– Je ve skříni nahoře, – řekl Rudolf. Rukou sáhl pod polštář, chvíli šmátral, ale klíč nenašel. – Rozsviť! – Nadzvedl polštář, vytáhl mezi pelestí a matrací zapadlý klíč a hodil ho Standovi, který už čekal u skříně.

– Vrátím ti je, – řekl Standa. Než usnul, uslyšel ještě cinknutí o okenní tabuli.

Druhý den odpoledne si vzal Stanislav Kopřiva bílou košili a pečlivě se učesal. V ruce držel útlou knížku v modrém obalu. Pomalu sestupoval se schodů a přemýšlel. Když nebude chtít pustit rozhlas, protože je ještě brzo, vrátí tuhletu knížku. Bude jistě sedět za stolem. Vlasy na papíře. Černé vlasy na bílém papíře – že se nebojí, že ho zašpiní. Bude něco psát. Většinou něco píše. Asi dopisy. Dopisy milencům. Možná, že přítelkyním.

Má jistě hodně přátel. Podívá se na mne těma svýma natupírovanýma očima, pohladí oko víčkem, ústa polknou slinu a překousnou řadu slabik. Až později, později, Kopřivo, na rozhlas je ještě brzo. Já vím, já vím.

Zaťukal a vešel. Díval se přímo na stůl, na její místo.

– Dále, jen dále. Copak jsi nám přinesl, kamaráde?

– Dobrý den. Nic. Já si jdu vypůjčit jenom knížku, tuhle vracím. – Na důkaz, že mluví pravdu, ukazoval knížku.

Za stolem seděl mladý muž. Měl krátce přistřižené vlasy, kožené semišové sako a nápadně velké uši. Právě oklepával cigaretu do popelníku a vesele se na něho pitvořil:

– Knížku? Ale to jsi se asi spletl. Středa je až zítra a knížky se půjčují ve středu.

Stanislav se napřímil a zpozorněl. – No jo, to jsem se spletl. Ale rozhlas byste nám, prosím vás, pustit mohl?

– To víš, že jo, ale až ve tři. Stejně teď nic nehrajou.

Civěl na muže, neschopen právě v této chvíli pronést cokoli jiného než donekonečna připravované frázičky pro ni.

– Proč se tak koukáš, chtěl jsi ještě něco?

– Ne, vůbec nic. Děkuju. Jenom snad… kde je soudružka Přikrylová?

– Soudružka Přikrylová odešla. Je prvního. Dala výpověď a ode dneška jsem tu místo ní já. Copak se s vámi nerozloučila?

– Nerozloučila, – řekl Standa. – Vůbec nic neřekla. – Ten chlap všechno ví. Knížky zítra, rozhlas ve tři. Jak je to jednoduché. – Už sem nepřijde?

– To já nevím, – zaváhal muž, – se všemi se v kanceláři rozloučila. Někam spěchala. Snad později. To ji tak nutně potřebuješ? Tváříš se nešťastně.

– Ne, nepotřebuju.

Chtěl říci ještě něco, ale najednou nedokázal pokračovat. Rozepnul si knoflíček u košile a pomalu začal vyhrnovat rukáv.

– Ukaž? – ulekl se muž za stolem. – To nevypadá pěkně.

– Bolí, moc mě to bolí.

– Spálil ses?

Standa se zarazil.

– Štíplo mě něco a udělal se strup. – Rychle schovával ruku.

Muž si ho nedůvěřivě změřil a pokýval hlavou. – Jo, ale vypadá to nějak divně. Neměl bys jít k doktorovi?

– Ne, to je dobrý, – řekl Standa. Pomalu se zase uklidňoval. Barva stěny už byla opět zelená, kouř v místnosti se rozplynul.

– Tak já půjdu, – vyhrkl.

– Moment, mladý muži, – zavolal, když už byl Standa na odchodu. – Nejste vy náhodou Stanislav Kopřiva?

– Ano, to jsem.

– Máte tu nějakou zprávu. – Podával mu dopis zalepený ve žluté kancelářské obálce. Bylo na něm napsáno ženskou rukou: Stanislav Kopřiva.

Leknutím přelomil obálku v půli.

Chlap za stolem se usmíval.

– Člověče, mám dopis, – vrazil do dveří. – Od Přikrylový mám dopis.

– Ukaž, – natáhl ruku Rudolf.

– Počkej, prvně si ho musím prohlídnout já. No jo, to je její písmo.

– Možná, že to je od někoho jinýho, rozdělej to!

– Počkej! Je to její písmo, co povídáš. – Standa vytáhl učňovskou knížku a nalistoval stranu sedm.

– Ukaž, – nakláněl se nad ním Rudolf. – No, asi jo, asi máš pravdu.

– Tak vidíš, – volal nadšeně Standa. – Víš, že odchází?

– Jó, kam? Něco sem už slyšel.

– Já o tom nevěděl. No, aspoň že nám nechala adresu.

– Jó, a k čemu ti bude?

Standa na něj překvapeně pohlédl. – Napíšu jí přece.

– Prosím tě, co jí budeš psát? Že sis zlepšil známku z kreslení?

– Co blázníš, napíšu jí, co tu děláme, o tobě taky, neboj se!

– Já se nebojím, o mně jí nic psát nemusíš, já o to nestojím.

– Najednou nestojíš. Cos říkal včera?

– Včera, včera! Co myslíš, že ti v tom dopise napsala?

– Coby, rozloučila se, napsala, kam šla, adresu, a tak. Dyť přece víš… tenkrát mně půjčila tu knížku, mám její knížku.

– Bude ji chtít vrátit.

– Jestli ji už neuvidím!? – řekl zkroušeně. Pak popošel k oknu a díval se proti světlu opatrně na dopis. – Moc toho tam není.

– Tak už to konečně otevři! Klepeš se nad tím hodinu! – řekl opovržlivě.

– Teď nemůžu!

– Máš strach. Já to na tobě vidím. Ty se bojíš.

– Je to můj dopis!

Rudolf práskl dveřmi.

Standa se natáhl na postel a přemýšlel. Z chodby se ozývaly kroky, bouchání dveřmi a z kulturní místnosti, která byla naproti, cvakot míčku o desku pingpongového stolu. Ve tři zahučela z rozbitého reproduktoru na chodbě taneční hudba. Několikrát se převalil, jako kdyby nemohl usnout. Ležel hodinu. Když vstal, v pokoji bylo přítmí. Na pole, kam vedlo okno, sedala šedá mlha. Oklepal se. Z kabátu vytáhl sirky, jednu zapálil a přiložil ke žluté, užmoulané obálce, kterou měl až doposud pod košilí. Plamen pomalu projížděl papírem. Držel ho, dokud oheň nepřekrojil jeho jméno. Papír se zkroutil a vyplnil prostor. Pach spáleniště ho donutil otevřít okno. Do pokoje pronikl studený, řezavý vzduch.

Víkend

Autobus jel přesně. V sedm hodin jsme se dostali s Hubertem a mojí dívkou Alenou na přehradu. S Marcelou jsme se domluvili včera na fotbale, že se objeví zítra či pozítří, podle toho, jak se jí to bude hodit.

Byla sezóna a spolu s námi vystoupilo mnoho lidí. Zamířili jsme vzhůru po silnici k Hubertově chatě. Moc se mi nechtělo, co nevidět bude večer, cestu jsem neznal, nikdy jsem tudy nešel. Stráň, kterou jsme měli přelézt, byla strmá, kamenitá, plná skalních útesů, prorostlá lesem.

Slunce ještě nezapadlo, ale klesalo přímo před námi a roztávalo na rozžhaveném obzoru. Na stromech kolem silnice, i když bylo stále ještě léto a sklizeň ovoce sotva začínala, se už místy objevovalo žluté listí, které se v tichu a bezvětří znatelně zachvívalo. Šli jsme po kraji silnice, nejprve všichni tři vedle sebe, s Alenou uprostřed. Zaplnili jsme tak polovinu vozovky. Když na nás však řidiči soustavně útočili hlasitým troubením, seřadili jsme se jako husy. Hubert šel první, celou cestu se smál, vypravoval vtipy, snažil se být příjemný. Alena mu nejprve poklonkovala, avšak po několika dvojsmyslných narážkách, které si Hubert neodpustil, mu začala podrážet nohy. Byla to jenom hra, Hubert to věděl, a právě proto musel nakonec spadnout. Když ho to přestalo bavit, řekl:

– Půjdem zkratkou, ne?

– Podle značek? – zeptal jsem se.

– Bojíš se? – Podíval se na mě jako na největšího zbabělce.

– Čeho, prosím tě! Ale nikdy jsi nás tady nevodil.

– Taky jsme většinou přijeli, když svítilo slunce, to se nedá dělat při třiceti stupních, ale teď je chládek. A v dešti přece nejdem. Zkrátíme si alespoň o dvacet minut cestu.

– Co ty na to? – podíval jsem se na Aleniny lehké střevíce, se dvěma pásky na zasunutí chodidla. Budou se jí jistě vyzouvat, jestli je vůbec někde neztratí. Kdo je pak bude hledat? Samozřejmě zase já. Na ten kopec jsem se nehrnul.

Poznala, na co myslím, a řekla: – Půjdu bosa, nemusíš se bát.

Hubert se ušklíbl a hned se začal škrábat do stráně. V místech, kde jsme vstupovali do lesa, byla křoviska rozhrnutá, zřejmě tu lidé opravdu chodili. Alenu jsem nakonec přes ty překážky přenesl, protože začala škemrat a viděl jsem, že kdybych to neudělal já, Hubert by se měl hned k věci. Ne že bych nějak moc žárlil, avšak přesto, Hubert byl sice můj přítel, ale právě Alena nás spojovala a zároveň rozdvojovala.

Začalo to už dávno ve škole, chodili jsme do jedné třídy, dělal si na ni nároky, měli jsme vlastně oba dva stejnou šanci, jenže já odhadl lépe situaci a vykročil o chlup dřív. Nejprve rezignoval, dlouhou dobu chodil zamlklý, každého ignoroval, ani na pozdravy neodpovídal, pak jsme se pohádali a málem jsme si vjeli do vlasů. A hned nato jsme se stali největšími kamarády. Zpočátku jsem ho podezříval, že se přetvařuje, ale začal chodit s Marcelou, a jak se mi zdálo, nebyl to ani Alenin typ. A Alena mě milovala, na to bych dal krk, i když jsem si někdy kladl otázku, jak dlouho naše láska vydrží.

Šli jsme stále za sebou. Cestička se klikatila vzhůru, občas se pod loňským spadaným listím objevila holá skála a do ní vytesané nepravidelné schůdky. Někdy Alena nebo Hubert zavadili nechtěně o sutiny, a tu se pak štěrk a kamení uvolňovalo, sotva jsem stačil uskakovat. Brzo jsem se zadýchal. Několikrát jsme odpočívali, kopec jako by neměl vrcholu. Ještě že jsme nesli lehká zavazadla.

– Já už nemůžu, – řekla najednou Alena.

– Už tam budeme, pět deset minut.

– Já už doopravdy nemůžu, bolí mě břicho, musíte chvíli počkat.

Chvíli jsme čekali, ale nic to nepomáhalo. Nakonec nám vzal Hubert zavazadla a Alena si mně vyskočila na záda. Držela se jako klíště, několikrát mě rukou štípla do krku, došlo mi, že si z nás dělá legraci, a záhy jsem ji setřásl. Sedla si na zem a začala brečet.

– Je to možný, – řekl jsem. – To už snad není možný. – Na víc jsem neměl slov ani dechu.

– Vezmi to, – vrazil mi Hubert do rukou zavazadla a zvedl Alenu. Tohle jsem nečekal. Chytila se ho kolem krku, a zatímco se on díval na cestu, hleděla dolů na mě, mrkala a šklebila se. Musel jsem se smát, i když mi to lhostejné rozhodně nebylo. Když už jsem chtěl něco podotknout, začala si vymýšlet a nakonec pravila, že jsem partner, u kterého postrádá to, co se jí na mužích nejvíc líbí… Co to vlastně je, už nedořekla, protože ji Hubert takřka na konci svých sil pustil.

– Tamhleto je naše chata, – ukázal dolů. – Jsme tam za pět minut.

Za pět minut jsme tam sice nebyli, ale cesta ubíhala mnohem rychleji. Před námi se objevila nová, z velké části již dostavěná chata. Uvnitř však vládl nepořádek, dokončovaly se tu poslední úpravy. Vzduch voněl barvou, na stěnách pobitých dřevotřískou chybělo několik lišt. Také veranda nebyla ještě zasklená.

Večer jsme trávili uspěchaně, jako celé odpoledne. Snědli jsme studené konzervy, rozdělávat oheň se nám nechtělo, museli bychom pro dřevo do lesa a elektriku na vařič tu zatím nezavedli. Byli jsme všichni unavení, Hubert si ustlal dole a já s Alenou jsem spal v mansardě. Usnula rychle, ani mi neřekla dobrou noc, v rukou jí zůstala rozečtená knížka.

Chvíli jsem se ještě díval z okna a poslouchal lidi z okolních chat, a pak jsem si šel lehnout také.

Ráno bylo veselé. Vycházející slunce svítilo přímo do pokoje, Hubert už cosi spravoval před chatou, a když jsem vyhlédl z okna, spatřil jsem i Alenu, jak se na okraji jezera brouzdá v naplaveném písku. Zapískal jsem na ni. Ohlédla se a zamávala na pozdrav.

– Voda je teplá, půjdeme se koupat? – zakřičela.

Pohlédl jsem za ni na vodu, na zčeřenou, ohnivě lesklou hladinu, která v tom okamžiku voněla ptáky, rybami i neskutečně vzdálenými břehy. Dostal jsem najednou z té nekonečné rozlehlosti, z té tiché, ničím nerušené prázdnoty strach.

– Jóóó?! – rozlehlo se najednou. Viděl jsem už opět Alenu a slyšel Huberta, jak zatlouká hřebíky.

– Voda je studená, jen u břehu to jde, ale navečer bude teplejší všude, – volal Hubert.

Alena zatím došla k chatě. Na sobě měla plavky, na hlavě slamák.

– Tak co budeme dělat?

– Co takhle jít na houby? – řekl jsem. – Na začátku týdne pršelo, možná, že rostou.

– To bychom ale museli na druhou stranu, tady nerostou, je to tu vysbíraný.

– Stejně nemáme co dělat. A loď tu je, ne? – Vyběhl jsem před chatu.

Hubert nechal práce, uklidil nářadí a vybídl mne, abych mu šel pomoct. Kanoe ležela ve stínu pod stříškou za chatou. Alena poskakovala kolem, asi měla radost, vypadalo to, jako když na lodi nikdy nejela.

– Bude rozeschlá. Posledně jsme na ní sotva dojeli. Měli jsme ji večer namočit.

– Než se nasnídáme, tak se roztáhne, – řekl jsem. Vzali jsme loď a odnesli na vodu. Když jsme ji hodili do vody, zeptala se Alena:

– To je od červotoče?

Hubert neodpověděl, jenom se na ni opovržlivě podíval a poznamenal:

– Ale můžeme jet jenom dva.

Všichni jsme na okamžik znehybněli.

– To je zlý, – promluvila Alena. – Hele… a co kdyby se to najednou uprostřed převrhlo. Zvedá se vítr. – Naslinila si prst a vystrčila ho nad hlavu.

– Jo, tak to bychom museli doplavat až ke břehu, – strašil Hubert.

Žádný vítr se samozřejmě nezvedal, zase naráželi na mě. Všeobecně bylo známo, že špatně plavu. V dětství jsem se plavat nenaučil a teď jsem se zase styděl, aby mě někdo podpíral a říkal: raz-dva-tři.

– Však ona nás uveze, – bránil jsem se. – Tuhle jsme taky převáželi dřevo a to mělo jistě padesát kilo… jako Alena.

Nešlo samozřejmě už jen o romantickou vyjížďku, na kterou jsem se těšil jako kdokoli jiný. Spíš jsem nesnesl představu, že oni dva si budou chodit po lesíčku a já tady budu čučet a čekat na ně. Hubert zřejmě vytušil, na co myslím, a chlácholil mě:

– Možná, že přijede Marcela. – Mýlil se, já na Marcelu nebyl zvědavý.

– Jedeme všichni, – rozhodl jsem. – Zkusíme to, a když to nepůjde, budeme losovat. – Alena stála vedle nás a potutelně se usmívala.

Snědli jsme rychle chleba s máslem, zapili ho vodou, Hubert vyhrabal ze dna batohu pár otlučených a kyselých jablek, která jsme si nacpali do kapes, a vyjeli jsme. Hubert seděl vzadu, já vpředu a Alena uprostřed. Měla za úkol vybírat vodu kastrolkem.

– Pojedem tamhle na ten ostrov, – řekl Hubert.

Ostrov byla jeho obvyklá zastávka, naštěstí při cestě. Alena už zase zlobila. Nabírala vodu ze dna loďky a lila mi ji po zádech. Několikrát jsem se po ní ohnal, ale nebezpečně jsme se kymáceli, takže jsem raději přestal. Ke druhému břehu nám zbýval ještě pěkný kus cesty.

A potom se to stalo! Alena se najednou zničehonic prudce postavila. – Něco mě pořád píchá do zadku, už mám roztrhaný celý plavky… – než stačila dopovědět, byli jsme ve vodě. Zpočátku jsem nevěděl, co se vlastně děje, zmateně jsem kolem sebe mlátil rukama, i nohama jsem kopal ze všech sil. Střídavě jsem se potápěl, také jsem si lokl, několikrát jsem zaslechl jakýsi šramot, ale oči jsem se neodvážil otevřít, vždyť jsem byl víc pod vodou než na vodě. Konečně jsem se něčeho zachytil a trochu se uklidnil. Rozhlédl jsem se kolem sebe. Hladina byla klidná, jako by se nic nestalo, Alena právě doplavávala k loďce, vzdálené asi dvacet metrů ode mne. Hubert se již držel vypouklého dna a hleděl na mě.

– Dobrý? – zakřičel.

– Jo, – chroptěl jsem a znovu si lokl.

– Zkusíme ji převrátit, vydržíš ještě chvilku?

Slyšel jsem ho, ale nemohl jsem mu odpovědět, stále mě přemáhal kašel. Zamával jsem odmítavě rukou, ale Hubert mě zřejmě přecenil, nebo pochopil můj úmysl obráceně, protože vysvětloval cosi Aleně, která počala obeplouvat loďku z druhé strany.

– Drž se toho pádla, – zařval ještě.

Už jsem nemohl, snažil jsem se šlapat vodu, ale dostával jsem do nohou křeče. Bláhově jsem ho uposlechl a plně se upnul na pádlo. Samozřejmě mne neuneslo. Znovu jsem se potopil. Nemyslel jsem na nic, dělal jsem jen jakési sebezáchovné chaotické pohyby, které měly s plaváním sotva co společného, pak se mi podařilo ještě naposledy vykřiknout, volal jsem o pomoc, ale z mého hrdla se ozýval nesrozumitelný skřek.

Probudil jsem se až na břehu, překvapeně jsem otevřel oči a ucítil, že mě někdo pleská po tváři. Alena seděla vedle a brečela.

– Nic mu není, – řekl Hubert, – už kouká. Ani se nenapil.

Posadil jsem se, zkusil jsem se postavit a udělat pár kroků. Trochu se mi točila hlava a celé tělo bolelo, ale jinak to šlo.

– Blbci, – řekl jsem prvé slovo. Nic neodpověděli a šli vylít loďku. Znovu jsem si sedl.

– Víte, že neumím plavat?

– Vždyť jsi přece plaval.

– Ale ne v hloubce.

– Aspoň ses naučil, – řekl Hubert.

– Nemáš kapesník? – zeptala se Alena, celá ubrečená. Vytáhl jsem z trenek kapesník, vyždímal a pak jí ho podal. Pověsila ho na větev, aby oschl.

– Půjdem na ty houby? – usmál se rozpačitě Hubert.

– Nikam nejdu, – řekl jsem rázně.

Chvíli jsme se procházeli po břehu, zašli jsme kousek do lesa, ale nic jsme stejně nenašli. Jeli jsme tedy nazpět.

Po obědě si vzala Alena lehátko a šla se opalovat před chatu. Hubert už opět cosi spravoval na verandě, mně se chtělo spát, tak jsem si šel lehnout. Probudil jsem se, když už se smrákalo. Bolela mne ještě trochu hlava a byl jsem celý zpocený. Alena seděla u okna a luštila křížovku. Pohlédla na mě, usmála se a dala mi pusu. Přitiskl jsem ji k sobě. Už byla zase naměkko.

– Kdo mě dotáhl? – řekl jsem.

– Hubert, dalo mu to moc práce, bránil ses, vůbec se ti nechtělo ven.

– To se mnou plaval takový kus?

– Drželi jsme se loďky, nešla převrátit.

– Stejně.

– Udělal si bouli na čele, asi tím pádlem, musela jsem mu ji zatlačit. Už se nezlobíš? – řekla rychle, jako by na tom vůbec nezáleželo.

– Zlobím! A kdy se půjdem koupat? Teď už přece umím plavat, – zasmál jsem se.

Smála se také, měla červené, umouněné tváře, uslzené a přimhouřené oči. Vyběhli jsme ven.

Hubert zatím připravoval ohniště. Od sousedů sem doléhaly svátečním tichem přitlumené hlasy. Na obloze se objevilo plno neurovnaných beránků, jakoby navátých větrem. Vítr se skutečně zvedal. Aleně rozvířil učesané vlasy, Hubertovi zhasil zápalku.

– A máme vůbec vuřty? – zeptal jsem se.

Hubert pozvedl hlavu. – A kdy se půjdeme projet, co říkáš, zítra, pozítří? – řekl a k mému velkému překvapení vybalil z tlumoku věneček vuřtů.

– Kdes to sehnal? – divila se Alena.

– To víš, pro tebe všechno.

Po večeři k nám přišlo několik kluků a holek z okolních chat. Přinesli s sebou demižón vína, přibyl i kytarista.

Marcela nepřijela, asi ji doma nepustili. Hubert hned ze začátku dost pil, zdálo se mi, že je smutný. Nakonec si sám vyžádal kytaru a zpíval tiše, zádumčivě, všiml jsem si, že se chvílemi dívá po Aleně, která seděla vedle mě, veselá, rozjařená, co chvíli si nahýbala z demižónu, vstávala, přikládala natahané klestí, jako by ho neposlouchala, jako by ji zajímaly zcela jiné věci. Kdosi z party ji okřikl, aby se chovala tiše. Přiběhla ke mně a pošeptala: – Jdu nahoru, přijď za mnou.

– Počkej tu ještě chvilku, urazila ses?

– Přijď nahoru, určitě…

Měla horké oči a ve světle praskajícího ohně i rozpálenou tvář. Mimoděk jsem přikývl. Alena se rychle otočila, málem upadla, ale zachytil jsem ji.

U ohně jsme zbyli s Hubertem nakonec sami dva. Stále ještě hrál, slova se mu pletla, možná, že je ani nevnímal. Oheň už dávno neplápolal, rozpálené uhlíky čadily a vítr nám občas zaháněl kouř do očí. Snad jsem už měl jít za Alenou, počítal jsem však s tím, že bude spát, a pak – nemohl jsem opustit Huberta. Byl jsem rozhodnut zůstat tu s ním třeba až do rána, sdílet s ním smutek i lásku. Ano, v té chvíli jsem už určitě věděl, že miluje Alenu, sama mi to dala za večer několikrát najevo.

– Co je? – zeptal jsem se najednou protismyslně, když jsme seděli již dlouhou chvíli zamlklí.

Nic neřekl, po obličeji mu poletoval stín, několikrát se i nadechl, ale jeho ústa, vždy plná životních moudrostí a ironií, zůstala jenom pootevřená a němá.

– Co blbneš? – zaútočil jsem opět.

Nevím, proč jsem ho začal najednou tak provokovat! Jako bych chtěl slyšet z jeho úst doznání. Ale neuvažoval jsem, co bych udělal v okamžiku, kdyby přiznal veřejně svou lásku k Aleně. Byl jsem mu přece tolik zavázán – já, směšný a nemožný mořeplavec. Snad proto jsem chtěl slyšet pokořující žadonění svého zachránce o nerušenou chvilku s mojí dívkou (víc než pár minut bych mu nedovolil), neboť jsem stále více tušil, že se jeho prosbám stejně nevyhnu. Nevím, jak mě tohle všechno mohlo vlastně napadnout. Když jsem později o tom podivuhodném večeru přemýšlel, došel jsem k přesvědčení, že jsem mu možná sám vnukl svým chováním onu nedůstojnou myšlenku.

– Počkej tady chvíli, hned přijdu, – zaslechl jsem náhle, a než jsem stačil zvednout hlavu a otevřít oči, byl dávno pryč.

Tohle by nedokázal ani, ani… Vždyť nabízím něco, co mi nepatří. Alena to sice zavinila, přesto však… naschvál to jistě neudělala. Vstal jsem a začal přecházet kolem ohniště. Občas jsem se zastavoval, jestli snad něco neuslyším. Všude bylo ticho. Třeba se mýlím, možná mě s něčím překvapí, ještě pět minut to musím vydržet, pět minut a pak půjdu, rozhodl jsem se. Počítal jsem pětkrát do šedesáti, sotva to mohly být tři minuty. V chatě byla tma. Nejprve jsem rozsvítil dole, nikdo nikde, až nahoře, na schodech, před dveřmi, kde spala Alena, seděl Hubert a dřímal. Zastavil jsem se celý udýchaný a v té ztřeštěné, nečekané chvíli jsem se najednou rozesmál. Byl to tak směšný obrázek. Hubert – skleslý a odmítnutý milenec.

Ani se nepohnul, možná, že spánek jenom předstíral, prošel jsem kolem něho, abych se dostal k Aleně, byla fantastická, úžasná. Dveře však byly zavřeny. Potichu jsem zaťukal. Neozvala se. Ještě jednou, znovu, silněji, volal jsem, žadonil a znovu ticho, prostupující každý kout těchto nehostinných míst. Nakonec se dveře otevřely, Alena přešla kolem mě, mlčky, nevšímavě a znovu si lehla.

Když jsem ráno vstal, už v posteli neležela, a měla ji dokonce vzorně ustlanou. Také její věci chyběly. Hubert byl opět venku, ryl malý záhonek a pískal si.

– Neviděls ji?

– Koho?

– Alenu, asi odjela.

– Odjela? – Nechal rýč zabodnutý v zemi a konečně si přestal pískat.

– Urazila se?

– Proč? – vyklouzlo mi. Neměl jsem to říkat, Hubert se na mě zpříma díval, sklopil jsem oči, nevydržel bych ten jeho pronikavý pohled.

Sbalil jsem si rychle věci.

– Ty jedeš pryč? – podivil se, když jsem byl na odchodu.

– Musím ji přece najít, jela asi domů.

– Hm, – odvětil netečně a pak začal znovu převracet hlínu.

Takřka celou cestu k autobusu jsem utíkal, byl nejvyšší čas. Možná, že ještě čeká na stanici. Co jí ale řeknu? Šel jsem raději po silnici, i když přes kopec by to bylo kratší. Potkával jsem spousty lidí, mladá děvčata, mezi nimiž jsem ji chtěl uvidět, na jednu jsem dokonce zavolal, holky se mi smály, už jsem nemohl, zbývalo pár minut. Poslední metry jsem utíkal. Autobus se pomalu rozjížděl! Neměl jsem sílu doběhnout.

A Alena? Ano, uviděl jsem ji na posledním sedadle. Dívala se směrem ke mně. Zvedl jsem ruku a zamával. Hleděla na mě nechápavě, strnule a cize. Znovu jsem začal mávat a volat: – Počkej, musíš počkat! – Už jsem byl blízko, snad padesát metrů, snad i blíž. Ani tentokrát se nepohnula, autobus neposlušně škytl a definitivně odjížděl. Alena se už na mě nepodívala, otočila se po směru jízdy se samozřejmostí výletníka, který si je jistý, že v místě své ztracené dovolené skutečně nic nezapomněl.

Anebo to nebyla ona?

Smutek

Milanovi bylo smutno. Nebyl rozmazlený, ani vychovaný k dojímavé sentimentalitě, kontakt s rodinou i občasnými náhodnými známostmi celkem udržoval – přesto se poslední dobou změnil. Pohubl, do očí mu vstoupila nejistota, do tváří děs. Bydlel ve městě, vzdáleném od domova na stovky kilometrů, již pět let, nezvykl si však a v průběhu roku se často vracíval do skutečného domova, ale ani tu, jak s hrůzou časem konstatoval, pocit osamocení nevymizel. Na privátě bydlel sám, domácí spolubydlícího brzy vystrnadil, neboť kamarád porušoval jeho klidný život materiálními nároky, které byly postavení studenta vskutku nepřiměřené. Blížil se konec roku a s ním závěrečné zkoušky, Milan se učil již tři týdny, přesto se v průběhu minulých dní nebyl na učivo schopen soustředit. Snažil se rozptýlit, prohýřil i několik nocí, nic to však nepomohlo – naopak. Únavou usínal a jenom silou vůle a pocitem zodpovědnosti se přiměl k tomu, aby u učiva vydržel. Dva dni už nespal, pil denně šest šálků kávy a mnoho kouřil. Až bude po všem, začnu znova žít, říkal si a škrábal si nervózně svou nemytou a neholenou tvář. Zítra, jestli to zítra dobře dopadne, se pořádně najím, vyspím a opiji, a pak se dám do pořádku. Jestli to dobře dopadne… Vstal od kruhového dřevem vykládaného stolu a zakroužil energicky rukama. Je tu zima, v zimě jako v létě. Podíval se z oken. Lidé, spěchající kolem jeho okna dennodenně do práce, už dávno přešli, slyšel jejich hlučné a trousící se hlasy jaksi mimoděk, až nyní si je připomněl i s ženou, kterou mezi nimi vídal a kterou, ač neznal, pravidelně vyhlížel. Líbila se mu. Ale dnes jako by všechno promeškal. Zvonění budíku, ranní mytí a čištění zubů, svačinu a oběd. I slunce, rozdrobené v chomáčcích listů, pozvolna ustupovalo a on se musil naklonit z okna, aby zahlédl zbytek jeho rudé tváře. Tváře, která nevyhasíná.

Šla kolébavým husím krokem, byla však vysoká a štíhlá v bocích, takže nesouměrná chůze její postavu spíše rozšiřovala. Nebylo v tom nic záměrného a násilného, i cvakot uvolněných střevíců o plochu chodidla, tak charakteristický právě pro ni, zapadal do rytmu jejích kroků. Hned na rohu zvedla hlavu, přejela rukou po dlouhých černých vlasech, aby si je upravila (nebyl to pohyb čistě bezděčný?), a zastínila si oči před pichlavými paprsky slunce. Na okamžik zpomalila, jako by zaváhala, je-li to on, a hned nato sklopila hlavu. I Milan sebou pohnul, když ji spatřil, vzdychl a usmál se.

– Dneska nejsem doma.

– Ale…

– Mám přestávku.

– Seš?

– Mám přestávku a hned se jdu zase učit, abys věděla. Ale ty to víš, viď.

– Vím, heleď… ani na hodinu? Venku je krásně teď navečer. Na hodinu, a pak bys šel, víš.

– To znám, na hodinu, ne-li na tři. Jsi příliš krásná na to, abych tě mohl po hodině opustit.

– Jen si dělej, dělej si…

Vzdychla, utřela si oči. – Vždycky si děláš ze mě… jednou se ti to nevyplatí, jednou ne. – Znovu vzdychla a vytáhla kapesník.

– Co je, Zdeni? Tobě něco je? – Zarazil se a zpozorněl. – Neříkalas přeci, že přijdeš, nepočítal jsem s tebou, vždyť sama víš, učím se. Poslední zkoušky, to musím už vydržet ten den, když jsem to táhl celých pět roků. Přeci to chápeš?!

Otevřela kabelku, dala do ní kapesník, se kterým si před chvílí otírala tvář, pak na dně cosi hledala, nakonec položila kabelu na zem, klíče v ní zazvonily o sklo, vytáhla cigaretu a zapálila ji. Současně se zakuckala.

– Já vím, chápu, ale pojď ven. Musím ti něco říct.

– Hele, pamatuješ, takhle to nějak bylo před čtyřmi lety. Já jsem seděl v okně, ty jsi šla s tou svou kamarádkou, jak se jmenovala… s tím přeraženým zubem vepředu?

– Věrou.

– S Věrou a měly jste takovýho malýho psa. Nepamatuješ? A ten pes štěkal a kňučel a chtěl mlíko. Vypil mi celou láhev.

– Je to nutný, vážně, moc s tebou potřebuju mluvit.

– A toho psa jsem měl pak tři roky, než mně ho někdo ukradl. Vždyť to znáš, říkal jsem ti už o tom, nebo ne? Byl to ale podvraťák.

– I podvraťáci mají právo na život, – vyhrkla náhle a podívala se vzhůru. Milan zvážněl.

– Tak to vyklop, já už se zase musím jít učit.

– Pojď dolů, takhle to blbě vypadá, – řekla váhavě a opět zaklonila hlavu. – Blbě to vypadá a mně se chce brečet.

– To mně taky, když krájím cibuli.

– Ty seš blbej.

– Prosím?

– Ty seš… umřela mně máma!

– Co to povídáš?

Měla hlavu sklopenou, vlasy se jí přesunuly s ramenou dolů, jako by neměly pokračování – mezi hlavou a tělem cosi chybělo. Na rozpálenou bílou dlážku ukápla slza, rozprskla se na několik malých kapiček, které se okamžitě vpily do kamene. Milan se pohnul. Pod loktem se mu udrolily kousíčky omítky a spadly ke Zdeniným nohám. Jeden se jí zachytil mezi prsty.

– Zdeni… tak já jdu. Já hned jdu.

Zastavili se nerozhodně u stanice tramvaje.

– Kam půjdem, chceš být sama? Můžeme jít dál za město, tam je klid.

– Ne, tam ne. Víš… domů nepůjdu, to ne. Někam… k lidem, víš.

– Hm, – přitakal a zamyslil se. K lidem. Aby jí nebylo smutno. Je to tíživý pocit mluvit sám se sebou o životě a smrti, a vůbec, mluvit sám se sebou. – Jak to vlastně myslíš? Někam do města nebo… – chtěl říci do kina, ale pak se zarazil, neboť mu rázem připadla tato slova nevhodná.

– Tak nějak.

– Nebo víš co? Podíváme se na kolej. – Byl rád, že přišel na tuto myšlenku, kluci mu rozhodně pomohou, nenechají ho v tom samotného.

– Chtěla bych být veselá, protože tohle je vlastně konec.

Překvapeně na ni pohlédl, chytil ji za ruku a ulekaně pohladil očima.

– Co to povídáš?

– Nic, to já jenom tak, když mi umřela…

Stáli vedle sebe mlčky, dívali se každý jinam, jen aby se jejich pohledy, tak lítostivé, jakoby plné studu, náhodou nesetkaly.

– A kde máš pásku?

– Jakou pásku?

– No, pásku na klopě.

– Myslíš, že bych si měla… mám ji tady. – Otevřela kabelu a vyndala ústřižek černé pásky. Měla i špendlík.

Tramvaj přijela prázdná. Nastupovali sami. Popošli vozem dozadu a celou cestu, hledíce do městských ulic, mlčeli.

Na koleji nejezdil výtah, šlapali do šestého patra po schodech. Zdena se zastavila na chodbě.

– Milane, prosím tě, já vím, že to není správné, ale jestli mě chápeš, chtěla bych být veselá…

– Chápu.

– Moc veselá, víš. Je to divné, takový smutek, ale já bych to asi jinak nepřežila, proto, víš… proto.

– Já to chápu, nemusíš se omlouvat.

– Neříkej to klukům, už mají po zkouškách… a tu pásku, nedívej se tak na mě, já se stydím, ale tu pásku si sundám. Aspoň na chvíli.

Neříkal nic, jenom pokýval hlavou, a než vešli do dveří, pohladil ji.

Petr, který byl v místnosti sám, jim hned nabídl místo a nalil víno do skleniček, byl rozjařený, veselý, mluvil cosi o milencích a o lásce jako trám, pletl páté přes deváté a neustále se smál.

– Všechno v pořádku, jak vidím, máš to!

– Jsou hodní, takovýhle, – naznačil rukama neurčitý pohyb, který říkal vše.

– A kde jsou ostatní? – ozvala se Zdena.

– Na umyvárně, hned přijdou, doteďka jsme byli v hospodě.

– Tak to máte za sebou. Vnímáš to vůbec, celou dobu ses dřel pro tohle, tu chvíli, na kterou jsi pět let čekal jako na spasení.

– A víš, že ani ne. Snad si člověk odpočine, ale to bude už zase jenom rozumem.

– A večer, jdete někam? – zeptal se Milan.

– To víš, ale nevíme kam, někam se poflakovat, – říkal Petr a pečlivě si skládal šaty na ramínko, které pak pověsil do skříně. V místnosti pobíhal jen tak, v trenýrkách. – Musíme ještě na večeři. Pojďte s námi.

– Venku je pěkně, – řekla Zdena.

– V přírodě, – zasmál se Petr. – No, to by taky šlo, jestli se najdou nějaký holky.

– A já nejsem holka?

– Seš, ale máš s sebou kavalíra.

Ještě chvíli se dobírali, mluvili o všem a o ničem, Milan chtěl vědět co nejvíce o zkouškách, kluci však, kteří se zatím vrátili, mysleli už mnohem dál, co bude dnes, zítra, jak se to vlastně všechno oslaví.

Bylo léto, nad městem se vznášela noc. I hvězdy by se daly spočítat. Skupinka rozjařených mladíků a dívek se zastavila před zamčenými branami parku. Uvnitř se svítilo, mříže brány vytvářely na obličejích nepravidelné ostrůvky stínů.

Přelezli bez úrazu mříže, na okamžik se zastavili, aby se na další cestu posílili. Květin tu bylo mnoho, všech druhů a barev. Kluci vzali holky na záda a utíkali s nimi po cestě. Před světly zabočili na travnaté záhony, přímo do dolíku. Dlouho už nepršelo, zem tu byla tvrdá a vyprahlá.

– Tu máš, – řekla Zdenka Milanovi, který si sedl vedle ní, a podávala mu kolující láhev.

– Ne, já nebudu.

– Tak já taky ne.

– Ale proč, jen se napij, napij se a třeba si klidně tancuj. Já vím, že to potřebuješ. Kdybych to uměl, asi bych to udělal taky. Tancuj do úmoru, křič, zpívej až do vysílení. A nedělej si výčitky. Člověk je tu jen jednou, musí umět přežít i bolest, rozumíš. Jsou kraje, kde se celá dědina zpije, když přijde na svět novorozeně, a když někdo umře, zpijí se zrovna tak. Už ne z radosti, víš, ale ze smutku, z úcty k zemřelému. Je to však jedno, průběh je nachlup stejný. A dobře dělají, – říkal potichu Milan a držel Zdenu za ruku. – Víš, že je to tu tvrdý, že to tu tlačí, – řekl náhle a vstal, aby si odskočil.

Polehávali, posedávali, někteří se tulili k sobě, tiše a obezřetně, aby snad neprobudili předčasné spáče. Pak někdo řekl:

– Máme návštěvu.

Uprostřed dolíku stál muž a svítil na ně baterkou.

– Pane, vy hledáte žížaly? – řekl Milan.

– To musíte u řeky tam dole, – napřáhla ruku Zdena. – U řeky, pane. A sloni jsou zase v Africe.

Muž se rozčilil a řekl: – To je ale mládež, taková Gomora… tfuj, já na vás zavolám noční službu.

– My už budem hodní, je tu přece klid.

Zdenka vstala a přistoupila k starci.

– Tfuj, – odplivl si znovu hlídač. – Jestli hned nepůjdete?!

– Pane, mohu vás políbit? – Nejprve váhala, mluvila pomalu, jako by se naprosto vážně rozhodla rozdávat lásku tak těžce vydobytou, získanou přímo ze žalu a ze smutku, z celého jejího bolavého těla. Kdosi z posluchačů se uchichtl, a pak se ozval nespoutaný řev a smích.

– Ty jedna, – napřáhl hůl na dívku.

– Dědoušku, vy mě nechcete, ale já… – zajíkla se, – víte vy vůbec… mně umřela máma.

Všichni kolem, sledující se zájmem tak úspěšně se rozvíjející scénu, utichli.

– Vám, – zasmál se stařec. – To jistě… vám jo… ale řeknu vám, víte, že bych se ani nedivil, vůbec bych se nedivil, u vás je všechno možný, – prohodil ještě několikrát, než nakvašeně odešel.

– Ty, Zdeno, co to povídáš? – zeptal se Petr.

Zdena chvíli mlčela, povzdychla si a s námahou ze sebe vypravila: – To já jen tak, aby šel pryč, víte.

– Ne, vážně, to není dobré si dělat z tohohle legraci.

– No pocem, Milane, řekni jen… – vzala ho kolem krku a přitáhla se vší silou k němu, – řekni jen, že mně… no, neumřela…

– Neumřela, – přitakal Milan. – To ona jenom tak, víte. Vážně.

Bylo už pozdě. Ještě chvíli výskali, lezli po stromech a snažili se smát. Ale nálada s přibývajícími minutami odcházela, jako by jim něco leželo na srdcích, jako by smích před chvilkou tryskající z jejich hrudí kdosi zmrazil.

– Půjdem, viď, – ozvala se Zdena. Držela Milana za ruku a stále se k němu tiskla. – Ty mě musíš mít rád, musíš, musíš… Já bez tebe…

– Půjdem, – řekl Milan.

Vrátili se na cestu, šli na opačnou stranu než před chvílí, schouleni, přikrčeni k sobě.

– A máš mě aspoň trochu rád?

– Mám.

– Trochu?

– Moc tě mám rád.

– A odjedeš?

– Kdy?

– No jestli odjedeš, až skončíš.

– Já nevím jestli, asi…

Přelezli bránu na opačné straně, přešli silnici, autobusové nádraží, několik bloků domů a znovu vešli do parku.

– Děkuji ti, – řekla zkroušeně Zdena.

– Za co?

– Za ten večer.

– Už je skoro ráno.

– Že jsi se mnou šel, strašně jsem to potřebovala. Odjedeš a budu sama. Nikoho nebudu mít, brácha se oženil a s našima nemluvím. Já se zblázním. Věříš mi to? Počkej, sedneme si na chvíli… já se musím napít. – Otevřela kabelu a vytáhla z ní nedopitou láhev. Zhluboka se napila. – Nesměj se mně.

– Tajné zásoby?

– Ty by sis mě nevzal, viď, – vyhrkla najednou a prudce ho chytila za ruku. – Rychle řekni, vzal, nebo nevzal?

– Já nevím, – řekl rozpačitě, – neuvažoval jsem o tom. Nevím, jsem ještě mladý, nevím.

– Nevíš, tak ty nevíš?

– Možná…

– Řekni ano nebo ne. Pro mě to je důležitý, strašně…

– Tak ano. Na devadesát procent.

– Ty se mnou smlouváš?

– Ne.

– Ty mě nemiluješ.

– Ale ano, vždyť říkám ano, vzal bych si tě.

– Vzal?! – vítězoslavně vykřikla, naklonila se k němu a začala ho s hlasitým mlaskáním líbat, objímat a plácat.

– Počkej, vždyť mě rozcucháš, – křičel Milan a smál se. Vzápětí dodal: – Máme ale smutek.

– Smutek?

– No přece…

– Ona neumřela.

– Podívej, to už stačí, s tímhle se nežertuje.

– Vážně, neumřela!

– Ostatní tu už nejsou, jsme tu sami dva, copak to nevidíš, už nehraješ divadlo.

– No právě. Nezlob se, Milane, já vím, já vím, že budeš na mě naštvaný, ale ona vážně neumřela. To já jenom tak, víš, abych… no víš přece.

Strnul, ani odmítavý pohyb nedokončil, studený pot mu vyrazil na čele.

– Co je ti, Milane, prosím tě, nehněvej se. Vžij se do mé situace… co jsem mohla dělat?

– Víš ty vůbec, kolik nocí jsem nespal, kolik hodin jsem strávil… pět let se snažím, nejde mi to, ale musím, říkám si, musím, stačí krok, jediný, poslední krok… a já ho teď neudělám. Kvůli tvým pitomým výmyslům.

– Uděláš, Milane, ty to uděláš!

– Neudělám, už nemám sílu, rozumíš, to není jako dřív. Melu z posledního.

– Ne, Milane, prosím tě, – klekla si před něj a začala ho prosit. – Já vím, já vím, zblázním se z toho…

Notnou chvíli bylo ticho, jako když nemohou najít slov.

– Kdyby ti alespoň ta matka zemřela, – řekl zadumaně, nepřítomně, téměř lhostejně.

– Víš vůbec, co to říkáš, rouháš se. Už takhle je nemocná, několik roků zápasí o život.

– O život, – opakoval komediálně a začal se smát. – Matka zápasí o život. A co já, kterého miluješ? Nebo ne, nemyslela jsi to tak: nechala jsem matku umřít z lásky, z lásky k tobě.

– Nech ji, nech ji být, mám ji ráda, víš. A nepij už tolik. – Vytrhla mu téměř prázdnou láhev a hodila ji do trávy.

– Nepij! A co mám jiného dělat? Nemůžu spát, sedět, číst, ani chodit nemůžu. Ta hlava, kdyby alespoň ty myšlenky, tolik, tolik myšlenek. Tolik námahy, já s tebou cítil, litoval tě, nikdy si nepředstavíš, co to bylo. Chtěl jsem, abys byla veselá… všeho jsem nechal, už jsem nemohl, rozumíš, ještě než jsi přišla, už jsem nemohl, ale musel jsem, kvůli tobě jsem musel, nemáš nikoho, nevědělas, co dělat a co ne, dovedeš to vůbec pochopit? Takový hloupý bezduchý žert. Nic mi nezůstalo, nic se nepovedlo, kvůli čemu to bylo? Tolik námahy, energie… jsem úplně na dně. Ruce mám prázdné, jako kdyby se nic nestalo. Ale co teď, kdyby alespoň nějaký důvod…

– Já tě mám moc ráda, já nemohu bez tebe žít, však víš, odjedeš a nic se nevrátí.

– Ale já tě nenávidím. Sebe i tebe. Kdybych měl sílu, tak bych na tebe… Běž pryč, nemůžu tě vidět. Už o sobě nevím, já neručím za to, co teď udělám!

Vstal, ruce se mu třásly, přimhouřené oči nepřetržitě těkaly. Nejdříve se díval do země, jako by v sobě nacházel odvahu k rozhodnému činu, postupně zvedal hlavu, až na ní spočinul jeho pohled. Na její ušpiněné uplakané tváři, zapadlých velkých očích s rozmazanou šminkou, kterou soustavně smývaly slzy. V ruce mačkala umouněný kapesník, bezděčně si ho přiložila na tvář, zvedla se a vylekaně se postavila za lavičku. Přibližoval se k ní pomalu a soustředěně. Bledý jako bílé světlo lampy, bledý s pevně semknutými namodralými rty, jakoby bezkrevnými.

– Já tě nenávidím, – říká a zvedá ruce.

Zdena už nemůže dál. Chtěla by se skrýt, za jejími zády však stojí mohutný strom a ze strany lavička. Nejdříve se ho dotkla patou, pak celým tělem, klepla se o kmen do hlavy, chtěla by dál, utéci, zavírá oči, chce upustit kapesník, ale nemůže, utíká, přešlapuje však na místě, něco chce říct, zůstává němá. Cítí se jako ve snu. Tělem jí projíždí příjemné chvění, ani rozeznat ho nemůže, takový libý pocit, jako kdysi dávno, když byla malá, když se strašně bála. To už není hrůza, to je blaženost, to je konec.

– A kdyby, kdyby umřela, – dostala dívka konečně ze sebe. – Kdyby umřela, rozumíš, – křičí už na plné kolo.

Dotek rukou na jejím těle vyhasíná.

– To by přece… – Milan se na okamžik zamyslí… – Všechno by dostalo smysl, – šeptá si pro sebe. – To, co jsem dělal, by mělo význam, ten smutek a to a to…

Současně si uvědomil, že stojí před ní. Zarazil se a strnul. Myšlenky, které mu probíhaly hlavou, říkal nahlas. A pak se dívá na ni. Tiše, bázlivě. Rozechvěně si přitahuje dívku k sobě. Ale už opatrně a láskyplně.

– To ne, to ne, tak jsem to nemyslel, jakpak by mohla…

– Smysl? – opakuje dívka, chvilku přemýšlí, jako by poslouchala odněkud cizí hlas. – Jak tohle, Milane… jak tohle můžeš říct o mé matce. Vzpamatuj se. Jsi to přece ty. Ty se nestydíš?

– Stydím.

– Ty se opovažuješ…? To ne, to jsem si nemyslela. Jak tě to mohlo vůbec napadnout?

– Já… – chce něco říct, ale nemůže.

– Kdybych alespoň věděla… – potom ho prudce odstrkuje, otáčí se a uraženě odchází.

Milan stojí, dívá se nepřítomně před sebe, nevolá, neprosí. Ví, že by měl něco udělat. Cítí však vinu a nevinu zároveň. Když pohnul hlavou, aby ji ještě naposledy spatřil, bylo už pozdě. Zmizela kdesi ve tmě a ani opětovné vábení, táhlé a zvonivé, mu ji nenavrátilo.

Van Gogh od paní Zajícové

Ten den jsem čekal na Alenu u orloje. Dávno už odbilo pět a ona se stále neobjevovala. Přestal jsem doufat, že vůbec přijde. Pohádali jsme se totiž tak trochu v telefonu. Najednou se však v protější ulici objevila její sametová sukýnka a vyrudlá, oranžová čepice s dlouhým kšiltem, kterou nosila proti slunci. Tu čepici jsem v lásce moc neměl. Nechápal jsem vůbec, proč si ji právě dnes bere. Aby mě naštvala?

– To je dost, že jdeš, – řekl jsem jí na uvítanou.

Pokrčila nos, jak to měla ve zvyku, trochu se usmála, trochu zamračila.

– Když odpočítáš akademickou čtvrthodinku, tak těch pět minut tě přece nezabije. Nebo snad jo? – S Alenou jsme si v poslední době moc nerozuměli.

– Tak pudem, ne?

– Kam?

Obvykle jsme chodívali k řece nebo do parku, ale dnes jsme zamířili do vinárny. Už od rána jsem cítil v zádech, že to všechno špatně skončí. Hosté, roztroušení u stolů a zabraní do sebe, si nás nevšímali. Ovšem zamilovaní zde nebyli, zamilovaný jsem tu byl jenom já sám. Objednal jsem džbánek bílého vína a Alena si dala jako na truc červenou limonádu, i když jindy pije víc než já. Chtěl jsem se jí na to zeptat, chtěl jsem se jí zeptat na všechno už posledně, ale neodvážil jsem se. Znáte ten pocit, ne? V hlavě vám rotují myšlenky, kdybyste však z nich měli vypustit jen jedno slovo, přetrhne se vám nit hovoru a vy začnete koktat. Vy třeba ne, ale já jo, já koktám.

– Co se to s tebou děje, prosím tě? Tváříš se, jako by ti umřela babička. – Na tenhle stupidní fór jsem jí neodpověděl. Já mám náhodou svou babičku rád, jestli to myslela takhle. Vypil jsem rychle za sebou dvě deci vína, víc už určitě nezvládnu.

– Tak už se neuvidíme? – řekl jsem jakoby nic. Hlas se mně však chvěl. Snad to ani nezpozorovala, narovnala si rukou vlasy, které jí padaly přes ramena, zabubnovala štíhlými prsty po stole a vzdychla:

– Já nevím…

Tak tohle je konec. Měl jsem o něm trochu jiné představy – co se dá dělat. Já myslel, že si třeba podáme ruce, usměju se, ona se taky usměje, potom dodám: Bylo to prima a budu na to dlouho vzpomínat, a ona třeba řekne: Já, Kájo, taky. Ale slyšeli jste ji: ona neví.

– Jak to, že nevíš?

Pokrčila rameny. – Když on Robert… jestli bude chtít?

Tedy Robert. Hlupáku, pomyslel jsem si, ty ani nevíš, že nějaký Robert existuje.

– Já raději půjdu, – řekl jsem a naposledy se na ni podíval. Čekal jsem, že se taky na mě podívá, čekal jsem slzu, čekal jsem cokoli, ale ona nic. Copak zapomněla na ty tři roky! Musel jsem jít. Zaplatil jsem víno u barpultu, ani jsem se neohlédl.

Prach v ulicích už klesl k zemi, slunce klouzalo k obzoru a zapalovalo okna domů. Prošel jsem napříč náměstím. Hejno vyplašených holubů zaplácalo křídly a zamířilo k radnici.

Začal jsem pískat, abych si pozvedl náladu. Znělo to dost falešně, dokonce se za mnou otočilo několik chodců. Raději jsem přestal. Stejně sám sebe neobelstím. Bylo mně smutno. Jednu chvíli jsem uvažoval, že sednu na rychlík a vrátím se domů alespoň na skok, abych věděl, co dělají rodiče, už jsem je dávno neviděl. Zítra však musím do školy na přednášku, a proto jsem ten nápad zavrhl.

Vzal jsem to na privát zkratkou přes park. Bydlím v podnájmu už dlouho, vlastně od doby, co tady studuju. Já jsem totiž samotář. Někdy maluju obrazy a na to je třeba se dost soustředit, ale někdy mně je zase strašně smutno a cítím se opuštěný, jako třeba teď. Člověka pak napadají takové divné myšlenky, za které se občas i musí stydět.

Přeběhl jsem přes trať a prošel sadem pana Kudlíka. Dnes stromy nehlídal. Utrhl jsem si jedno jablko a sotva jsem do něho kousl, vynořil se na cestě. Jindy se s ním rád pobavím, ale teď jsem ho jenom pozdravil a rychle minul, protože se na mě díval, jako bych mu strhl z vrat zlatou podkovu. Proběhl jsem uličkou mezi ploty a byl doma.

Před domem stála paní Zajícová opřená o lopatu a něco si pro sebe mumlala. Kolem se černala kupa uhlí, skoro v ní nebyla vidět. Odhadl jsem to na dobrých dvacet metráků. Paní Zajícová nabírala uhlí do kolečka a vozila na zahradu do kůlny, ve které dříve, dokud žil její muž, přechovávala prase. S paní Zajícovou jsem byl na kordy. Nejdříve jí smrděly barvy a terpentýn, potom zase žalovala domácímu, který žil ve městě u dcery, že si k nám tahám holky. Ale nebyla to vůbec pravda, protože já na holky nejsem. Chodila ke mně nanejvýš Alena.

– Dobrý večer, – řekl jsem. V té kupě uhlí vypadalo její scvrklé, stařecké tělo takřka bezmocně.

– Dobrý, – zasípala. Držela tu dlouhou lopatu někde uprostřed a šermovala s ní jako s vařečkou.

– Nechte to na zejtra, za chvíli bude tma.

Podívala se na mě.

– Kdyby to Břeťa věděl, ale on má odpolední. Přivezou si uhlí, kdy se jim zlíbí. Musím to udělat. Třeba bude pršet a uhlí by zmoklo. A co s mokrým uhlím, ještě se pak samo vznítí! Tuhle jsem četla… – Na nebi probleskovalo několik hvězd, měsíc se spouštěl níž a níž, potemnělá obloha se pomalu rozsvěcela. – Nemyslete si, to se může změnit, – kývala rozumně hlavou. Potom chytila naložené kolečko. Se strašlivým skřípotem se rozjelo. Šel jsem za ní a přidržel jí křídlo vrat, které se mezitím zavřelo. Je tvrdohlavá, bojí se, aby jí někdo do rána uhlí neukradl. To už jsem taky od ní jednou slyšel. Kolik jí může být? Sedmdesát nebo víc? Měl bych jí pomoct, já vím, ale neměla o Aleně říkat, že je holka. A žalovat domácímu. Zakázal mně pak jakékoli návštěvy, hrozil vyhazovem.

Ve schránce jsem měl dopis. Psala matka, abych na sobotu a neděli přijel, prý kvůli mně koupila husu. Pojedu už v pátek ráno, copak bych tady sám dělal? Ten dopis mě potěšil.

Za chvíli mě to popadlo znovu. Doufal jsem, že dnes aspoň domaluji ten rozdělaný obraz, co je na něm strom a na tom stromě jablka, zralá a krásná, až se člověku sbíhají sliny a on má chuť si je utrhnout. Ale samotný strom je strašně šeredný, má popraskanou kůru a z rány po uřízlé větvi mu kape smůla. Jenomže jsem stále viděl před očima Alenu a Roberta, tak jsem toho nechal, sedl si do koženého křesla, z jehož boků už lezla mořská tráva, a začal přemýšlet. Ovšem zkuste si přemýšlet, když vám pod oknem skřípe kolečko a do toho vzdychá a sípe paní Zajícová. Ani spát jsem nemohl, bylo mně čím dál hůř.

Otevřel jsem okno a vyhlédl ven. To jsem si mohl myslet! Paní Zajícová odvezla za tu dobu nejvýš pět koleček. Seděla už opět na špalku a odpočívala. Mlčky se na mě podívala. V jejím umouněném, sesychajícím obličeji svítily jen oči. Okno jsem zase zavřel, vyběhnu ven a povídám:

– Ukažte, já vám s tím pomůžu, tohle byste dělala do rána.

Stařena vstala a zamávala mně před nosem násadou od lopaty, že ne, to že nemůže chtít a že on Břeťa, až přijde v jedenáct z práce, jí s tím pomůže.

– Do jedenácti to, paní, musíme mít už dávno hotový. – Nedůvěřivě se na mě podívala, ale nic neřekla. Potom se nabídla, že mně tedy bude nakládat, ale poslal jsem ji domů, určitě by se stejně jenom pletla. Přinesla si hrábě a to rozházené uhlí začala shrabovat na kupu, zatímco já vozil.

Zpočátku to docela šlo, už nebylo takové teplo, ale potil jsem se stejně. Rozčilovalo mě kolečko, protože skřípalo. A potom rozmoklá cestička v trávě, do níž se bořilo, tma na zahradě a vůbec celá ta shnilá kůlna, před kterou jsem uhlí vysypával a znovu házel lopatou nahoru. Nejvíc však paní Zajícová.

– Kdybyste toho nechal, až přijde Břeťa z práce, – opakovala už nejmíň podesáté.

– Paní, on přijde z práce taky utahanej a bude si chtít odpočinout.

– No jo, ale tohle na vás nemůžu chtít. Jakpak já vám to zaplatím?!

– Já přece nic nechci, dělám to proto, že jste stará a že jsme sousedi. – Slovo „sousedi“ jsem zdůraznil, ale paní Zajícová nedoslýchala.

– Co jste říkal?

– Jestli nemáte něco k pití.

– Mám vám dojít pro pivo?

– Já pivo nepiju, stačí nějaká voda.

Za okamžik mně přinesla vodu se šťávou. Sedl jsem si, abych si odpočinul. Bolely mě parádně záda, ona to nebyla žádná legrace, vozit dvacet metráků do zahrady, vysypávat a znovu potom nakládat do té prasečí kůlny. Napil jsem se.

– Kolik toho vlastně bylo?

– Dvacet pět. A deset metráků briket mám ještě objednaných. – Pane jo, pomyslel jsem si, alespoň něco zbyde na Břeťu. Uhlí přede mnou ubývalo pomalu, ale jistě. Ještě takových pět koleček a už to skoro bude. Zvedl jsem se. Paní Zajícová si přinesla baterku a začala svítit.

– To nemusíte, já vidím dobře, mně to stačí. Svítí měsíc.

– Já jen abyste nenabíral tu hlínu, ono je pak víc prachu než uhlí a v kamnech to bouchá. A je to navíc zbytečná dřina. – To mám moc rád, když mně někdo radí. Ale tentokrát jsem se ani nerozčilil. Paní Zajícová mně pak začala vypravovat o Břeťovi, jak ho sama vychovávala, protože muž jí umřel už za války, o družstvu, kde celý život dělala, o téhle ulici, v níž se narodila a také umře. Mají ji bourat a stavět tady vysoké domy, prý mrakodrapy, ale já bych se odtud už vystěhovat nemohla, to mi věřte. Nakonec řekla, že mně sice peníze dát nemůže, ale že upeče dort.

– Co pořád s těma penězma máte? Já vám to dělám zadarmo, chápete, zadarmo! A sladký nejím.

– Musím vám přece něco dát, – řekla nešťastně. Měl jsem naloženo, zhasla baterku, sedla si na špalek a začala přemýšlet. Když jsem se vrátil, pořád ještě seděla a dumala.

– Paní Zajícová, nespíte? Jestli chcete, tak můžete zametat. Já začnu finišovat, dívejte. – Ono mě to uhlí už jednu chvíli nebavilo, chtěl jsem s tím dokonce praštit, ale teď mě to zase popadlo. Docela jsem měl radost, jak ubývá a jak se ten prasečí chlívek plní až po okraj. Potichu jsem si pískal. Poslední tři kolečka a je to! Možná, že i čtyři. Ale co to je proti tolika metrákům.

Paní Zajícová mezitím odběhla, přišla s rozsvícenou baterkou a nesla koště. Mně vám to připadlo, že s tím koštětem tancuje či co, jak byla veselá. Určitě si dala doma rum nebo si uvařila grog. O paní Zajícové je známo, že si vaří grog i v létě.

– To bude Břeťa koukat, až mu to budu všechno vypravovat.

– Co, prosím vás?

– No, jak jste se změnil.

– Ale paní Zajícová, já jsem se nezměnil, já jsem pořád stejný.

– Myslíte? – řekla a zkoumavě po mně zamžourala. Až jsem se zastyděl. A potom jsem začal přemýšlet, jestli jsem se opravdu změnil.

Konečně jsem odvezl poslední kolečko, paní Zajícová zametla mour a naložila ho do kbelíku. Musel jsem si prázdné místo pořádně prozkoumat. Chodník tu byl vlastně odjakživa, alespoň co já pamatuju, ale nikdy jsem si ho tak důkladně neprohlížel. Co jsem viděl na těch kostkách, zaneřáděných od mouru, a na trávě, která lezla u domu zpod kamenů, to nevím, ale ten chodník se mně zkrátka a dobře líbil. A líbila se mně taky paní Zajícová, kterou jsem ještě dnes ráno nenáviděl, líbil se mně celý dům.

– Tak pojďte, co stojíte, ohřála jsem vám vodu, jste jako kominík.

– Já vám to tady zamažu. – Táhla mě dovnitř. Za tři roky, co jsem tu bydlel, jsem u ní nebyl. V kuchyni blikala čtyřicítka, nařasené záclonky na oknech svítily v tom přítmí bělobou. Na sporáku stál emailový lavór do půli naplněný vodou, která vřela. Vzala hadr, lavór postavila na připravenou židli, z vědra dolila studenou vodu. Pak mně nalila polévku.

– Tak vy teda malujete, pane Křenek? – řekla a sedla si ke stolu. Sevřené ruce položila na desku a mnula si je. Popraskaná a vyschlá kůže šustila.

– Tak trochu, jak kdy, k tomu musí být nálada.

– Já jsem totiž, když jsem byla mladá… – ruce jí šustily ještě víc, – taky malovala. – Říkala to, jako by se styděla. – A pak jsem už nemohla, musela jsem jít do práce, na malování už nezbyl čas. – Napadlo mně, že paní Zajícová vytáhne několik skic padesát roků starých a bude chtít, abych jí řekl, je-li to dobré či ne. – Břeťa jednou všechno spálil, když uklízel půdu, – usmála se. Oddychl jsem si, nemohl jsem jí v téhle chvíli zklamat. – A obrazy nesbíráte? – řekla najednou prudce, jako by se v té chvíli vytrhla ze snění. Potom mně znovu přistrčila polévku.

– Copak o sbírání, ale ono to stojí peníze.

– Viděla jsem v televizi takovej film, Žízeň po životě se jmenoval. Znáte toho malíře? Moc krásnej film to byl. On snad ten člověk byl trochu blázen.

– Jo, paní, ten malíř prodal za svýho života jenom dva obrazy, až po smrti se stal slavným, – srkal jsem polévku. Docela mně chutnala. Plavala v ní paprika, brambory, maso, on to byl možná takový nějaký guláš.

– Já vím, – řekla potichu stařenka a přimhouřila oči. – Pojďte se podívat, jenom se pojďte podívat, – šibalsky na mě mrkala. Táhla mě do pokoje. – To je ON.

– Kdo? – divil jsem se.

– No přece Vincent van Gogh. Je tam podepsanej, copak to nevidíte, – šeptala tajemně, tak nějak slavnostně. Přistoupila k obrazu a jemně se ho dotkla v místech, kde byl malířův podpis. Opatrně ho sundala a otřela hadrem. – Přines ho jednou Břeťa a dal mně ho k narozeninám. Já mám obrazy moc ráda. Ani nevím, jak se sem mohl až z toho Niederlandu dostat.

– Ale paní, – namítl jsem a v duchu se usmál, – to je přece…

– Já vím, má velkou cenu, ale kdopak by mně za něj co dal? A vy jste malíř, vy si ho zasloužíte…

Znal jsem ten obraz. Stály na něm dva zelené cypřiše a podél nich se vinula polní cesta. Po ní jel kočár a šli lidé. Zatvářil jsem se odmítavě.

– Nic mně neříkejte, – přísně si mě změřila. – Chcete ho? – Rozpačitě jsem vzal obraz do ruky, snad trochu nešetrně, protože vykřikla:

– Opatrně! – To zaváhání jsem v sobě přemohl.

– Mockrát vám, paní, děkuju, – řekl jsem konečně a dal se na ústup. Stařenka se jen potichu usmívala, oči jí svítily a tvář jako by vyžehlilo slunce. Zavřel jsem za sebou dveře.

Doma jsem obraz pověsil na stěnu. Věděl jsem, oč jde, hned jak o tom začala mluvit. Ten obrázek jsem si mohl koupit v každém knihkupectví za čtyřicet korun. Přesto jsem si na něj musel sáhnout. Z té polní cesty, po které se z práce vracejí lidé, a z těch dvou stromů mne ovanul jakýsi klid, který vnášel do mého života teplo a mír. To nebyl originál, to nebyla vlastně ani reprodukce van Gogha. To byl dar od paní Zajícové.

Stín

V tramvaji bzučelo jak v úlu, řidič už křičel: Zavíráme, ale ještě jsem se stačil vecpat dovnitř. Něco mne bodlo. Vzápětí jsem zjistil, že útok přichází od ženy, na kterou jsem se v tom návalu přimáčkl. V ruce držela kornout růží a oháněla se jím na všechny strany. Jeli jsme. Stál jsem na stupátku a díval se předním sklem na ulici, kde chaoticky pobíhali lidé. Hodiny na Zelené bráně tloukly čtvrtou a já si srovnal čas.

Manželka čekala s chlapcem u knihkupectví, jak jsme měli dohodnuto. Stála se zdviženou rukou a mávala. Martin mával také.

– Ahoj, táto, – zvolal dřív, než jsem mu stačil dát pusu.

– Ahoj, – políbil jsem Kláru. – Koupili jste mi tu knížku?

– Právě teď jsme dorazili, Františku, – řekl kluk.

– Kolikrát ti mám říkat, že pro tebe nejsem žádný František.

– Nech ho, nemá z toho ještě rozum, – usmála se Klára. Chytila mě kolem krku a štípla do tváře.

– Nono, – ušklíbl se Martin.

V knihkupectví jsem si vybral Liviovy dějiny. Martin chtěl balíček nést, a tak jsem mu ho nechal. Táhl nás oba dva k řece, aby se podíval na racky a na rybáře, kteří lovili kapry v místech, kde ústily do řeky městské kanály.

– Nebudeš se na mě zlobit, viď, – řekla Klára v příhodném okamžiku. Usmála se, jako se usmívala kdysi za svobodna, a mně připadalo, že to spolu táhneme už celou věčnost.

– Táto, máma si koupila boty, – vysvětlil Martin, zatahal mě za rukáv a zvědavě se podíval, budu-li nadávat. V duchu jsem si oddechl, to se dá vydržet.

– Jsou aspoň pěkné? – řekl jsem a zastavil se na břehu. Klára si sedla na lavičku, vytáhla z tašky nové střevíce a začala se přezouvat.

– Stála jsem na ně frontu, musím je rozšlápnout, – dodala se samozřejmostí obchodníka, kterému se povedl velký tah.

Po Labi připlouvala loď. Naftový motor škytal, jako by spolkl velkou rybu a nemohl ji strávit.

– Táto, pojedem parníkem, – jásal kluk.

– Už ses naučil plavat? – připomněl jsem mu jeho starou bolest.

– Nemám ještě koupenou večeři, v šest zavírají, – zamlouvala náš spor rychle Klára.

To se povedlo, na boty stála frontu a na večeři půjdeme do automatu.

– Je půl pátý, – ozval se Martin.

– No tak jo, – řekl jsem. Šli jsme k molu, kam záhy dorazil parník. Vyhrnuli se lidé. Dostali jsme místo hned na přídi. Klára seděla vedle mne a znovu se zeptala na boty. Docela se mně líbily, jistě jí budou slušet. Jenomže teď před výplatou to nebyl rozumný nápad.

– Zítra už by je neměli, půjčím si od matky, – řekla, když viděla, že zrovna nejásám.

– Je tady volno? – zeptala se obézní paní v šortkách a sedla si vedle nás.

– Táto, to je tlustoprd, – pošeptal mně kluk.

Dal jsem mu ruku na ústa a řekl: – Dívej se raděj do vody, jsou tam ryby.

Loď se kolíbala v bocích jako paní v šortkách a mně napadlo, dělá-li to vítr nebo její rozměrná postava. Vlaječka, natažená na přídi, se třepotala. Parník se jmenoval Racek, ale kromě bílého pruhu na stěnách lodi mi toho ptáka ničím nepřipomínal. Plul jako bez duše.

Podíval jsem se na Kláru. Chodila s dětmi k vodě a od časného jara bývala opálená. Zřejmě to dobře věděla, nosila krátké sukně a vystrkovala své bronzové nohy všude, kam jen mohla. Po šestiletém manželství jsem se na ně díval s jistou dávkou lhostejnosti majetníka, kterému dělají závistivé pohledy mužů lépe než objekt sám.

– Táto, něco tam plave, – vykřikl Martin.

– Co by kde plavalo, prosím tě.

– Nedívej se! – přikázala tlustá paní holčičce a přitiskla jí hlavu na svá obří prsa tak rychle, že jí málem zlámala vaz.

– Podívej, pán tahá rybu, – řekla honem Klára.

Rybář stál na břehu a na prutu, jako postříbřená mince, se mu houpala rybka. Slunce ještě pálilo.

– To jsem blázen, – divil se kluk a nakláněl se stále přes zábradlí. – Není tady nějakej klacek?

Ještě že s námi nebyla Lenka! Ta by určitě do té vody hned skočila, kdyby ji Martin navedl. Teď se asi někde s dětmi honí po lesích. Přijede z výletu až zítra. Člověk si aspoň trochu odpočine.

– Fuj, Martine, – řekla Klára a posadila si ho na klín. Pak se na mě vyčítavě podívala. – Vidíš to a necháš ho. Ty lidi nemaj rozum.

Čekala, že ho napomenu i já, ale nechtělo se mi mluvit ani přemýšlet. Jen jsem se díval před sebe a mhouřil oči před dotírajícími paprsky slunce. Nějak jsem poslední dobou zlenivěl. Potom jsem znovu pohlédl na Kláru. Ten zdánlivě klidný podvečer s idylkou rodinného štěstí mně připomněl naši novou pacientku Julii Křivkovou.

– Co je? – zajímala se Klára a vzala mě za ruku. V obličeji jí vyrazilo už na jaře několik semínek pih a zůstalo tam přes celé léto.

– Přivezli k nám jednu ženu, prášky, plyn, aby to měla tuplovaný. Na melancholii ale nevypadá. Ovšem motiv je nejasný, jako by nevěděla, co říct.

– Táto, pán chytil kapra, – řekl nepřípadně Martin.

– Už ses něco dozvěděl? – naléhala Klára.

– Nic moc. Děti na studiích, auto, chata, rodinný domek, manžel má dobré místo v jednom strojírenském podniku… kam se na ně hrabem.

– Možná, že právě proto.

Díval jsem se na ten případ trochu jinak, ale nechtělo se mi právě nyní o tom hovořit.

– Zdánlivě banální nevěra. Manžel ji přistihl in flagranti.

– On ji přistihl, jo? – řekla Klára. – No, ty bys pod vlak rozhodně neskočil.

– Jenomže to nebyla afektogenní reakce ani demonstrativní pokus. Ona k tomu dospěla zcela racionální cestou, i když samozřejmě neadekvátní. Jednou ráno vstala, šla jako obvykle na nákup, jako obvykle uvařila snídani, vyprovodila svého manžela do práce a pak spolykala prášky. Předtím jí nikdo nic nevyčítal ani na ní nepáchal žádné násilí. Řekla mně, že nebyla šťastná.

– Měl by ses jí na všechno ještě jednou zeptat, – poradila mi žena.

– To měl, – přikývl jsem otráveně a s neskrývanou ironií poděkoval za tak dobrou radu. Jak všechno složité vypadá na první pohled jednoduše! Ani já bych nedovedl dost dobře vysvětlit, proč jsem poslední dobou unavený, proč mě zmáhají i ty nejbanálnější záležitosti mnohem víc než kdy dřív. Byla to snad touha vrátit se zpět, která mě přivedla k myšlence napsat nesmyslně bolestínský dopis své jediné přítelkyni ze studií?

– A co s ní bude dál, Františku? – řekla Klára. Pokrčil jsem rameny a v duchu si přeložil: co s tebou bude dál, Františku?

– Musím něco vymyslet. Víš, já cítím, co všechno asi znamená, ale to jí není nic platné.

– Františku, dívej, kachničky, – křičel Martin a ukazoval ke břehu.

– No jo, tak je spočítej, rošťáku, – usmál jsem se a významně na něj mrkl.

Na obzoru se třpytilo slunce. Loď obrátila a plula nyní proti proudu. Na druhém břehu vrásnil bagr svými zuby zanesené říční dno.

– Budou tu jezdit parníky, – řekla tlustá paní holčičce. – A budou vozit rudu.

– Co je to ruda, tati? – zeptal se Martin.

– To je taková surovina, ze které se vyrábějí kovy, – řekla Klára, když jsem dlouho nereagoval.

– Ruda je železo, – volala holčička vedle.

– I mlč, ty hloupá, – okřikla ji žena.

Beze slova jsem je poslouchal a teprve pak tiše pronesl:

– Kláro, já musím zítra pryč. Byli za mnou kluci, nikoho nemají a potřebují každý bod.

– Jak myslíš, – vzdychla. Poznal jsem, že se urazila. Plánovali jsme totiž společný výlet, který jsem jí už měsíc sliboval. Cožpak jsem jí to mohl říct dřív? Ještě včera jsem nebyl definitivně rozhodnutý, pojedu-li.

– Táto, vem mě s sebou, – zaškemral kluk a vykulil na mě své modré oči.

– Neměl bys, hochu, kde spát, – řekl jsem a chytil ho za ruku. – Kláro, pojedu až ráno. Jestli budeš chtít, můžem si jít dnes večer někam zatancovat.

– Nechci, – odsekla a ani se na mě nepodívala. Přecházeli jsme na břeh přes lodní můstek, který se s námi houpal. Klára šla za námi v nových žlutých střevících a mlčela.

V sobotu ráno jsem vstal stejně brzo jako ve všední den. Jel jsem vlastním autem. Za městem jsem se stavil u benzínové pumpy, a i když byla víkendová sobota, ještě tu bylo kupodivu prázdno, a dokonce mně připadlo, že jsem ženu v montérkách probudil z nejlepšího spánku. Celou dobu tankování se zlobně mračila.

Zmapovatělá silnice se leskla rosou, mírný jihovýchodní vítr rozhýbal koruny třešní, obsypané červenými plody. Dostal jsem na ně chuť a trochu si jich natrhal do kapes. Řídilo se mi dobře, chvíli jsem zrychloval a zase zpomaloval, rozhlížel se po krajině a po dlouhé době se cítil volný, nezávislý.

Pak jsem si znovu vzpomněl na Julii Křivkovou, kterou k nám přivezli předevčírem. Na její bílý, takřka zelenkavý obličej, propadlé pavučinové tváře, z nichž vystupovaly nepřirozeně zbarvené karmínové rty.

– Co se na mne tak díváte? – byla její první slova a po tom mlčení, které jsem záměrně protáhl, štěkla do ticha jako výstřel z pistole. Pak se sama usmála své netrpělivosti a začali jsme se normálně bavit. Nezdálo se mi, že by se přetvařovala, spíše jako by se za svůj čin styděla.

– Kouříte? – nabídl jsem jí cigaretu. Dychtivě po ní sáhla. Přistrčil jsem popelník.

– Co jiného zbývalo. Chtěla jsem odejít natrvalo od rodiny. Nebo ne? Vlastně jsem o tom ani nepřemýšlela. Znám ho už z dětství… je to náš dřívější soused… neoženil se.

– Kvůli vám?

– Nehovořili jsme o tom spolu. Jestli jsem něco očekávala? Cožpak musíme každý od druhého něco očekávat?!

– Tak jsem to nemyslel. Ale máme přece svá přání, své neuskutečněné sny, touhy…

– Ve středu to bylo. Venku trochu sprchlo a vzduch se jenom tetelil, znáte to, jako kdyby přišlo jaro uprostřed toho parna a dusna. Jako kdyby mě pohladila nějaká ruka. A on byl v té chvíli nejblíž… I jeho ruka byla nejblíž. Měla jsem svátek, jediný on mi přišel gratulovat. Šli jsme a drželi se za ruce. Najednou řekl: Podívej, jak je tráva zelená.

– …

– Vy mně nerozumíte?

– Ale rozumím, – řekl jsem rychle a téměř se zakoktal. Znal jsem to zavanutí. Těžko bych ho mohl vysvětlit sobě, natož druhým, sám jsem se s ním potýkal delší dobu a věděl, že s rozumem nemá nic společného. Vzpomněl jsem si v té chvíli na Janu. Nedávno jsem vyhrabal její adresu a v pondělí jí posílal telegram.

Julii Křivkové jsem pak ještě uvařil čaj, doplnil mezery v anamnéze a chtěl se s ní rozloučit, protože téměř usínala.

– A vy mi tu odpověď dáte? – vyhrkla najednou.

Trochu mne její dotaz zaskočil, i když byl samozřejmě oprávněný. Zapálil jsem si cigaretu, abych získal čas, a pak řekl:

– Přijdete na ni sama, ale dřív, než se to stane, bych vás chtěl upozornit, že někdy nezáleží na tom, co bylo, ale co bude.

– Co bude? – řekla pochybovačně. – Život půjde dál.

Utkání v lehké atletice začínalo v devět, přijel jsem však o hodinu dříve, proto jsem si mohl s klukama v klidu popovídat. Byla tu řada nových tváří, které jsem nikdy neviděl. Nejprve jsem si namlouval, kdovíjak mne nepotřebují, ale nakonec jsem zjistil, že pro vrh koulí mne nominovali jenom jako třetího. Přemýšlel jsem, mám-li ke startu vůbec jít, a v duchu se přesvědčoval, že jsem přišel jen kvůli té lesklé vybroušené kouli, kterou jsem svého času tolik miloval. A Jana před léty? Ne, ta na ni vůbec nežárlila. Nebo mi to alespoň nikdy nedala najevo, ani tehdy ne, když na mně něco chtěla.

– Dnes ne, dnes nikam nejdu, – bránil jsem se statečně.

– Ani na procházku? Je pěkně.

– Nemohu. Každým krokem už ztrácím nejméně centimetr, – trval jsem na svém rezolutně. Zatvářila se uraženě, rozevřela oči a nastavila nos, jako by po něm právě v příštím okamžiku měla sjet kapka deště. Zároveň jsem však věděl, že bude před spaním přemýšlet, jak zítra na hřišti všechno dopadne.

Moc mně fandila. Ráno první stála už v době, kdy kladiváři roztáčeli na napjatých ocelových strunách své dělové koule, na betonovém ochozu stadiónu.

– Františku, – volala na mě zdálky a ukazovala zatnuté pěsti. – Víš co…!

Vždycky jsem se za to fandění styděl, ani nevím proč.

– Co se tak mračíš? – chlácholil jsem ji po závodě.

– Mohl jsi být první. To jsou ty centimetry ze včerejška. Ale víckrát se to už nestane. Nesměj se! – Zaťukala řasami jako motýl křídly a syčela na mě. – Zítra budu vrhat já, uvidíš!

Ale dnes tu nestála a stadión bez ní jsem si nedovedl představit. Už když jsem se rozcvičoval, jsem ji hledal.

I soupeři vyslali do soutěže tři závodníky. Nejstaršího z nich, Karla, který stál na vrcholu své výkonnosti v době, kdy já začínal, jsem znal. Hned se ke mně hlásil.

– Už jsem myslel, že nežiješ, – drtil svou chlapáckou dlaní mou o poznání menší ruku. Hlas měl stejný, ale v obličeji zestárl. Čelo se mu vylouplo jako jádro z ořechu a trčelo do prostoru bez jediného vlasu.

– Není možná, – řekl jsem a stiskl podávanou pravici. Měl jsem ze shledání upřímnou radost. Alespoň někdo se ještě pamatuje.

– Už jsem tě dlouho neviděl. Dal jsi se na vědu? Anebo na ženský?

– To by si vybrali toho pravýho, – zasmál jsem se. – Já tu jenom vypomáhám. Jsou tu jiní, mladší.

– To myslíš vážně, nebo si děláš legraci?

– Znáš mě, ne? – zahihňal jsem se. – A nohy mě taky zlobí. Koleno. Už to na mě není…

Přišel rozhodčí a četl zápis. Měl jsem tedy ještě chvíli času a šel si vyzkoušet sun na betonovou dráhu. Kdy jsem tohle dělal naposledy!

– Ty seš jako rak, – smála se Jana, když mě poprvé uviděla. Hned druhý den už přišla vybavená znalostmi. – Jenomže moc vystrkuješ zadek a pohyb není plynulý. Pohyb musí být jedna báseň. Kdybych já byla trenérem! – Zvládla všechno. Pěstování ovocných stromů, přípravu vařených hlemýžďů v přírodě podle Sandtnerové, jeden čas sbírala známky a usilovala o modrý mauritius, a pak se zajímala o automobilový sport. Uvažovala o tom, že by mohla jezdit rallye a já bych jí dělal navigátora, ale byl v tom jediný háček: v té době jsme ještě neměli auto. Do všeho se vrhala s nadšením, které jsem jí mnohdy záviděl. Bohužel u ničeho dlouho nevydržela. Jenom snad u mě.

– Jano, dokud neodházím padesát hodů, nepůjdu.

– Ty, Františku, já ti budu vracet, jo… – a přelézala v silonkách bariéru, sukně se jí nadouvala jako padák, kabela, připomínající kožený amulet, jí visela kolem krku a ona sjížděla ke mně po betonu na umělých podrážkách svých letních střevíců. A když si chtěla dát těžkou zablácenou kouli ke krku tak jako já, zavřel jsem oči a čekal. Dodnes nevím, bylo-li to nadšení pro onu disciplínu, nebo ženská taktika, jak mě od ní dostat.

Otřel jsem si tenisky a vstoupil do kruhu, pomalu, obřadně, jak jsem to dělával dřív. Trochu jsem si plivl do dlaní, ještě ze zvyku. Koule mě tlačila do klíční kosti a já jsem věděl, že jak „udělám váhu“, musím si dát pozor, abych nepřepadl. A pak jsem vrhl. Koule dopadla na hranici dvanácti metrů. Byl jsem beznadějně poslední.

– Levým ramenem uhýbáš, protože nešprajcuješ levou nohou, – řekl Karel. – Já už taky neházím jako dřív, – dodal jakoby na omluvu, když uviděl můj nakyslý výraz.

Jako dřív sice neházel, ale dobrých čtrnáct a půl dokázal. Kdyby tady stála alespoň Jana! Zde, přímo nad tím kruhem, se tyčíval její stín. Někdy jsem ho spatřil dřív než ji a podle jeho pohybu odhadoval, kolik je vlastně hodin. Držela by mně určitě palce!

Když jsem trénoval v zimě ve sněhu, pomáhala mi hledat kouli, která poskakovala na ztvrdlé zemi jak pingpongový míček. Obvykle se někam zakutálela a nemohli jsme ji najít. Byla to ohromná „švanda“, nakonec mi promrzly prsty a dostal jsem do nich revma.

– Seš na řadě, – dloubl mě někdo a podal mi kouli. Dělal jsem váhu, ale myslel na to, že tady ještě můj stín není. Pak se však na betonu cosi mihlo, jako když hodinová ručička poskočí na ciferníku, a stín se objevil. Nestačil jsem se už podívat nahoru na ochoz, je-li to ona. I při napjatém rozechvění se mi vrh vydařil ohromně. Řekl bych třináct padesát, jsou-li dobře naměřené „lajny“. Sám jsem se tomu divil. Chlapi mě poplácávali, hecovali, někdo dokonce utrousil i poznámku, nemám-li to „osobák“, ale já už viděl jenom ji. Měla stejné brýle, jako nosila tenkrát, už zase držela pěsti nad hlavou. Připomněla mi malou holčičku – kolik vůbec Janě může být, už dobře přes třicet, a jakou má očividnou radost!

Zbytek pokusů jsem absolvoval v rychlém tempu, věděl jsem, že stejně nehodím víc, a Janina vidina, která se pro mne stala před chvílí reálnou skutečností, byla mnohem silnější.

Naházel jsem věci do tašky a utíkal do šatny. Trochu jsem sice kulhal, ale cítil jsem se jako mladík. Všechno, co se v té chvíli ve mně odehrávalo, jsem přičítal jí. Jak asi žila celou tu dobu, co jsme se neviděli! Mívala v očích odhodlání i z předem ztracených cílů – to, co jsem u Kláry tolik postrádal, dobrodružství, které sahalo od jejích rukou k mým, přes celý kruh přátel a známých. Mě nezajímá, co bude zítra, křičela, když jsem jí vyčítal, že moc utrácí, žijeme teď!

Jana stála nahoře, a i když ji slunce pálilo do zad, měla na obličeji sluneční brýle. Podala mi ruku, lehce se usmívala, ale už se mi nezavěsila kolem krku a nelámala mi vaz. Zpytavě se na mě podívala, a i když jsem jí do očí přímo neviděl, poznal jsem podle gest, že zvážněla.

– Tak jsem tady. Změnila jsem se? Ještě se ti líbím? Už jsou to nějaká léta. Vrásky mám zamazaný, i ty je máš, koukám, a vlasy ti prořídly.

– Jano, co to blábolíš? O to přece vůbec nejde. Kde je tvůj stín? Víš ty vůbec, kolik je hodin?

Udiveně se na mě podívala a potom mrkla na hodinky.

– Takhle ne, Jano, – sevřel jsem jí ruku. – Já myslel podle stínu.

– Podle stínu? Myslíš… to já už… Františku… – koktala rozpačitě.

– Půjdem někam! Jaký máš plán? Tady je moc lidí, nezdá se ti? Mám venku auto, můžem jet, kam si vzpomeneš. A nedalas mně ani pusu. Jenom na tvář, však víš, přátelskou. Já mám takovou radost.

Přitiskl jsem ji k sobě.

– Počkej, – odstrčila mě zlehka.

– Stydíš se před lidmi?

– Táto, – zatahal mě pojednou někdo za rukáv, otočil jsem se přes rameno, ale nikoho nespatřil. Až potom. U nohou mi stál malý kluk. Na hlavě mu seděla neuměle zformovaná ručně pletená čepička a pusu měl ušmudlanou od čokolády. Tváře se mu nadouvaly, protože cucal velký bonbón. Musel jsem poodstoupit. Jana si držela prst na ústech a významně na mne pohlížela.

– Já, já nejsem tvůj táta, – vydechl jsem mechanicky, jako bych se bránil nesmyslnému podezření, – já jsem František.

– Já Petříček, – řekl kluk. – Františku, půjdeš si se mnou hrát?

– To je syn? – zeptal jsem se Jany.

Vytáhla z kabelky nervózně cigaretu a přitakala. – Mám ještě jednoho, Luďka, je zatím v domově, ale až budu moct, určitě si ho vezmu.

– Gratuluji, – řekl jsem bezradně, – žes nikdy nic nenapsala.

– Neptal jsi se přece na to. Letos už půjde do učení…

V té chvíli jsme žili každý v jiném světě. Na oválu se kolíbal štrůdl závodníků, ze hřiště sem dozníval hvizd píšťalky rozhodčího z odbíjené. Všechny podněty zvenčí ke mně doléhaly přes jakýsi filtr a já se v duchu styděl. Přál jsem si, aby se tu objevil tentokrát vysvobozující Klářin stín.

Šance

Na kopcích se ještě líně vznášel mlžný opar, když stařenka Kulhánková zavolala dědovi z cesty na louku. Stařec byl ale zabrán do práce, vbíjel do země železnou tyč, k níž byly připoutány řetězem dvě kozy, a neslyšel ji. Sešla proto po stezce k němu a zavolala zblízka:

– Tak já jedu, abys věděl.

Děda, aniž by se otočil, odvětil: – Tak jeď a dobře pořiď.

– Neměla bych něco vzít s sebou?

Stařec se napřímil a odmítavě zakroutil hlavou. – Zkus to nejdřív normálně a pak uvidíš, co se dá dělat.

– Tak já jedu.

– Jeď a dobře pořiď.

Žena se už na muže nepodívala, pomalu došla nazpět k chalupě, vzala z vrátek přistavěné kolo, na řídítka pověsila tašku, jednu nohu dala na šlapku, druhou strčila za rám, aby se mohla odrazit od země a nasednout. Záhy se jí to podařilo, a i když nešlapala, rozjížděla se vlastní váhou čím dál rychleji. Cesta byla většinou hrbolatá, vymletá jarními přívaly vod. Načervenalou hlínou prosvítal bílý kámen. Nejezdila takto k železnici často, neboť doma měli jenom jedno kolo a většinou ho využíval dědek. Kolikrát se za něj poslední dobou modlila, aby si kosti nepřelámal, když si troufal s kopce bez brzdění. S doutníkem v puse se řítil a dýmal jako lokomotiva. Ale s kocourem jet dneska nechtěl, pěšky by to bylo jinak dobrou hodinu.

Zvíře, jako by tušilo, že o něm žena uvažuje, sebou silně zacukalo, až pohnulo řídítky. Neuměla řídit jednou rukou, lekla se, co kdyby kocoura napadlo a chtěl vyskočit nebo jí taška s ním vlétla přímo do kola? Přibrzdila a řekla:

– No tak, Macíčku, buď hodnej, na jatka tě nevezu, abys věděl, nemusíš se bát, pan doktor ti dá injekci a bude zase dobře. A kdyby tu byl dědek, kdybych mu tě svěřila, tak za prvním stromem sleze, práskne tě po hlavě kamenem a půjde zapít tvou smrt do hospody, jak ho znám, tak buď hodnej a necukej sebou, nebo spadnu, rozumíš, spadnu a zabijeme se oba…

Kocour v tašce zakňučel.

– Vidíš, že rozumíš, už tam budem, už brzo, jenom se mně nesmíš podělat, to víš, ve městě je to jiný než u nás nahoře.

Ještě chvíli jela, musela už šlapat, neboť se dostala na rovinu. Sukně se jí v lehkém víru nadouvala a vlála za ní jako černá smuteční vlajka. Macíček stále kňučel.

Dole u zastávky připoutala kolo k telegrafnímu sloupu, pumpičku strčila do tašky, koupila si lístky a čekala na lavičce. Vlak přijel za chvíli, nastupovala sama. Kupé bylo takřka prázdné, sedla si k oknu a vyhlížela do kraje. Průvodčího ani neslyšela.

– Něco vám teče z tašky, matinko, kampak cestujete?

– Ale do města, do nemocnice.

– A s husinkou, matinko, s husinkou?

– Kdepak husy, na to my nemáme, kachňata to jo, ale husy ne, letos už ne… Kocour se nám rozstonal, teče mu z uší hnis a je jako lunt, moc se trajdá za ženskejma a neplní svoje povinnosti, a když je mu nejhůř, přijde domů. No, jako člověk, vždyť to znáte.

– Neplní, neplní, co vy, matinko, víte, – usmál se průvodčí, přisedl si na okraj lavice, nadzvedl si čapku a rukou přihladil prošedlé vlasy.

– Jakpak bych nevěděla, myší je plnej dům, chlívky, i do špajzu nám lezou. A to je léto! Počkejte v zimě. Jako by ho ty myši nezajímaly. A jakej to byl lovec. Vod tý doby, co se začal courat…

Z rohu tašky, která byla postavena na lavici a pohnula se, začalo kapat na podlahu.

– Nezlobte se, pane železničář, – podívala se na něho provinile stařenka, – já to utřu, von má asi strach. Myslí, že ho vezu na jatka, víte, copak si má chudák jinýho myslet, když je v tý tmě, v tý tašce.

– Já se nezlobím, matinko, – řekl železničář a raději vstal. – Ale budete to muset utřít.

– To víte, že utřu, a ta nemocnice, nevíte náhodou, kde je?

– Tu pro zvířata myslíte?

– Tu, tu.

– To nevím, a nezapomeňte utřít podlahu.

Na třetí stanici stařenka vystupovala. Postavila se na stupátko, a i když se namáhala, jak jen mohla, druhou nohou na zem nedosáhla. Už myslela, že nesleze, sundal ji však nakonec sám výpravčí.

– Děkuju, pane železničář, a nemocnice pro zvířata, nevíte, kde je? – Nejprve bezradně pokrčil rameny jako řada mužů před ním, ale pak si přece jenom vzpomněl.

Ve městě už panoval čilý ruch, stařenka šla pěšky, chtěla si vše dobře prohlédnout. Nejezdila do města ráda, i když to nebylo daleko, mívala cestovní horečku, i na dnešek v noci špatně spala, ale pak, když se rozkoukala, prohlížela každé zákoutí, vyptávala se, co je nového, plná neskrývaného obdivu nad tím, co tam nahoře nepoznala.

Nemocnici ucítila podle pachu, který se řinul z jejího nitra, jakmile zafoukal i slabý větřík. Byla přímo uprostřed města, za masivními zdmi z červených opršelých cihel, zarostlých kdejakým plevelem a keřem. U hlavního vjezdu byla dřevěná závora. Zastavila se před ní, než vešla do vrátnice.

– Dobrý den, prosím vás, pane…

– Dobrý den.

– … přinesla jsem tady, – pokynula lehce rukou, v níž držela tašku. – Hledám, kudy bych… kdybyste byl tak hodnej a ukázal mně, kam s tím kocourem…

– Bože, bábi, kolik sem s tímhle chodí lidí… dnes už tu byli čtyři a kolik jich ještě přijde.

– Čtyři?

– Jo, slyšíte dobře, čtyři, – řekl muž s páskou na rukávě a jeho obličej se stal rázem komisní.

– S kocourem?

– Tamhle jde doktor, ten prostřední, běžte za ním.

– Tam na konci? – ukázala žena na tři vzdálené postavy na nádvoří.

– Tam.

Muži se jí rychle vzdalovali. Živě mezi sebou gestikulovali a šli opačným směrem. Dala se do běhu. Celá udýchaná je zastavila u dveří, ani nepozdravila.

– Pane doktore, já vám nesu kocoura…

– … a ten má prašivinu, – doplnil ji doktor a přísně se na ni podíval zpod brýlí. – Tak se, babičko, zase obraťte a odneste si ho domů.

– Macíčka? – zarazila se žena, neschopna říci víc než jedno slovo.

– To já nevím, jak mu říkáte, třeba Macíčka, ale s tím se nedá nic dělat. Ani mně ho neukazujte, já vím, jak to vypadá. Musíte ho utratit a pořídit si jiného.

– Utratit?

Muži se na sebe mlčky podívali. Babičce vyhrkly slzy.

– Neplačte, jestli chcete, dám vám hned jinýho a tohohle tu nechte, my si s ním už poradíme. Pojďte se mnou.

– Ne, já nechci, – řekla rázně žena, otočila se k nim zády a odcupitala přes nádvoří ven. Vrátný v bráně ji šetrně pozdravil.

Stařenka přijela záhy do vsi, vystoupila z vlaku, ani se nerozhlédla po nádražíčku, aby se pozdravila se známými, a hned spěchala domů, celá mrzutá a bezradná. Byla tak zadumaná, že na kolo si vzpomněla až za stanicí. Vrátila se pro něj, ale se zděšením zjistila, že kolo, připoutané k telegrafní tyči řetězem, od něhož má klíček v kapse, zmizelo.

To asi dědek, napadlo jí. Jel za námi do města, taky mu to nedalo, ten kocour. Pustila tašku na zem.

– Je to těžký jako hrom, že se nestydíš, ještě mňoukej, ať to všichni slyšej, ať si myslej, že ti něco dělám. Už mám vod tebe celou ruku vytahanou. Co já s tebou jenom provedu?

Kocour začal v tašce skutečně mňoukat, jako by ženě rozuměl. Podařilo se mu vystrčit hlavu, vyděšeně se rozhlížel a kvičel ještě víc.

– Zalezeš, ty jeden… – žena přiskočila a zatlačila mu hlavu dovnitř. – Co budem jenom dělat, – řekla bezradně. – Nepořídili jsme, a ještě to kolo, jestli ho snad někdo ukrad?

– Dobrý den, paní Kulhánková, – pozdravil ženu závorář ze signálky. – Koukám, co to tu tropíte, nechcete s něčím pomoct?

– Esenbáci tu nebyli?

– Esenbáci? Jo, vy myslíte s tím kolem, – ťukl se do čela a zasmál se. – Byl tu děda, že jede ke kováři, nějaký kus železa nes v tašce, musel si to naložit.

– Já mu dám ke kováři, to znám, ke kováři a hned vedle do hospody, ale aby mi s tímhle pomohl?!

Stařenka si očividně oddychla, a i když hubovala, byla to jen slova pronesená ze setrvačnosti, navzdory špatnému světu, ve kterém dnes neuspěla.

– Tak vy myslíte, že děda?

– Viděl jsem ho. A copak, s takovouhle náladou vás už dlouho nepamatuju! Že vám přeběhla kočka přes cestu? – V mužově unavené tváři zajiskřily oči, prohlédl si ženu pomalu od hlavy až k patě. – Jako byste přijela z Nového světa.

– Máte skoro pravdu, i v tom prvním, i v tom druhým. Podívejte, – roztáhla stařenka zkrabatělou rukou plátno tašky, aby mohl muž nahlédnout dovnitř, ale zvíře se tentokrát bálo a zalezlo do ní ještě hlouběji. – Tak vylez, Macíčku, – řekla láskyplně žena a popohnala kocoura.

– A hele, fešák, – usmál se železničář a chystal se kocoura pohladit. V poslední chvíli se však zarazil.

– Á, to je škaredý, – polekaně odtrhl ruku.

– Má to v hlavě, v uších a dostalo se mu to i do oka. Vidí už jen na jedno, jestli se nestane zázrak, bude za chvíli slepej. Byla jsem s ním v nemocnici.

– A co vám řekli?

– Vyhnali mě. A že mně dají novýho, jestli prej nemám odvahu, tak ať tam tohohle nechám, že si s ním už poradí.

– No a?

– Nic, nechtěl tam zůstat, vyndala jsem ho jednou, podruhý, ale pořád kňučel a soukal se zpátky do tašky, jako by uměl číst ve hvězdách, co ho čeká.

– Ale paní, to si děláte legraci… – smál se železničář, až se mu čapka posunula do týla.

– Dělám, nedělám, to už je moje věc, – řekla napůl nazlobeně žena. – Jedno je ale jistý, že se ho jen tak nevzdám, to by doved každej, takhle vodbejt, ale podívejte se na to zvíře, jen se na něj podívejte, jak je bezmocný, jak se na vás dívá, vždyť je to jen němá tvář.

Stařence se zachvěl hlas, do očí jí vstoupila lítost. Železničář to nepostřehl a znovu se ozval.

– Paní, na kočky si musíte dát pozor, jsou to šelmy falešný, člověk nikdy neví, co mu taková kočka může udělat…

– Že takhle můžete mluvit! Vy si myslíte, že mně je to jedno, však já dám pozor, větší, než si myslíte. My už si dovedem poradit, viď, Macku, všichni by tě chtěli jenom utopit nebo tě přetáhnout něčím po hřbetě.

– No jo, tak já jdu, ať se vám ten kocour brzo vyléčí, – loučil se železničář.

– Kdyby pánbu dal, – zašeptala žena. – A co ty tu děláš, Petříku?

Vedle ženy cupital malý sedmiletý chlapec – soused. Na zádech měl červenou tašku, šel zřejmě ze školy.

– Dneska jsme skončili dřív, víte, paní.

– Jdeš taky nahoru, viď, tak půjdeme spolu.

– A nechcete s tou taškou pomoct, paní?

– Ale ne, ještě by ti mohl utýct.

Nejprve kráčeli podél trati, pak přešli koleje a zamířili vzhůru do kopce. Žena se chvílemi zastavovala a hlasitě sípala. Vozovka tu byla asfaltová, uprostřed silnice rozlomená a vysušená jako skýva spáleného chleba. Část popraskané zeminy se sesouvala dolů po svahu.

– Tak tady je to rovnější, – vydechla zhluboka žena, – už zase můžeme mluvit.

– Já můžu mluvit i do kopce, já se nezadejchám jako vy.

– No jo, ty jsi ještě mladej.

Chlapec se zastavil, shodil tašku ze zad, položil ji na kraj cesty a sedl si na ni.

– Musím si vysypat boty, mám v nich plno kamenů.

Stařenka se pomalu šourala dál. Se stoupajícím sluncem jako by jí života ubývalo. Po šedých vlasech, stočených do drdůlku a sepnutých několika hřebínky a vlásenkami, se přes čelo kutálely kapičky potu. Chlapec ji doběhl.

– A co je s tím vaším Mackem?

– Má prašivinu, říkal doktor, abych ho utratila!

– Abyste ho prodala?

– Zabila!

– A vy to neumíte?

– Neumím…

– Já vám ho paní zabiju, jestli chcete, s tím si hlavu nelamte.

– Když já nechci…

– Nechcete? – řekl a pokrčil rezignovaně rameny, jako když ženě nabídl všechny možnosti, a ona nevzala ani jednu na vědomí. – To my jsme, paní, taky nechtěli, a co nám udělali se psem, a byl to jakej pes, vlčák.

– Co? – zašeptala žena.

– Coby! Někdo nám ho zastřelil, a byl zdravej. Jenom si vyběh do kopce nad chalupou, pět minut jsme ho nehlídali a už ho někdo zastřelil. Celou noc jsme probrečeli a táta se musel jít ožrat, jinak by někomu asi něco udělal, říkala máma.

– Zastřelil?

– No jo, byla mlha, nebylo na krok vidět a on se hnal za srnkou, trochu kulhal, protože ho kopnul kůň, a jak utíkal, tak ho někdo bác. Máma hned vyběhla do kopce, začalo pršet, všechny stopy byly smazaný. Našla ho až ráno, celýho zkrvavenýho, ležel pod stromkem a byl mrtvej. Střelenej do břicha a do krku. Tak jsme ho pohřbili doma za chlívkem.

– No jo, vy máte jinýho, ale co já, – mlčky pohlédla na tašku, ve které začínal být kocour stále netrpělivější. – Já bych si nezvykla.

– To vás, paní, přejde, jako to přešlo nás. A nás bylo sedum a vy jste sama. My jsme ho, paní, nezakopali, my jsme ho snědli, ale máma říkala, že se o tom nesmí mluvit. A jakej byl! A potom, když má prašivinu, to by mohlo špatně dopadnout. Jak ho uvidí hajnej, tak ho stejně odpráskne. To víte, mohlo by se to roznýst, a to byste pak mohla zaplatit taky pokutu.

– Pokutu? – řekla ustrašeně žena. – Vždyť nic nemám.

– Moc peněz, paní, víte, co by bylo škody?

Stařenka se chlapci už ani nesnažila odporovat. Suchý vzduch z ní vysával i lásku ke zvířeti, o které měla takový strach. Oči zabodnuté stále před sebe, jako by nevnímala nic ze světa kolem, jenom chlapce, jeho varovný hlas a tichý tepot srdce zvířete, uvězněného někde na dně tašky, který k ní stále doléhal. Kolem přejel žebřiňák naložený senem, muž na kozlíku si zpíval, nabídl ženě i chlapci, že je sveze kus cesty, chlapec vyskočil na fůru, ale žena odmítla. Muž na ni udiveně pohlédl, zakroutil hlavou a práskl do koní. Za chvíli zmizel za záhybem cesty.

Potok poletoval mezi kameny jako nekonečně dlouhé babí léto. Z dálky jenom slabě šuměl jako drobný déšť, ale když se stařenka přiblížila, uslyšela zřetelný hluk a ucítila sílu vody. Šla podél potoka již od můstku, kudy se cesta ubírala. Nevedla tu nijaká pěšina, musela dávat pozor, aby nezakopla o kořeny, i podemletý břeh se s ní jednu chvíli sesouval. Sil jí očividně ubývalo, duševní vypětí sílilo. Nemohla se stále rozhodnout, co se zvířetem udělá.

Zastavila se u napůl zborcené tůňky, s kameny porostlými zeleným mechem. Mlčky se podívala na tašku a uvolnila napětí prstům, které ji svíraly.

– Jsi tam ještě? – Položila zvíře na zem a rozhrnula plátno. – Máš strach, viď, bojíš se. Já se taky bojím, jako ty. Už to na sebe nenechá dlouho čekat a půjdu za tebou. Co říkáš? Nebo že bych tě pustila? Když tě pustím, nakazíš zajíce a možná že i všechnu zvěř. A já bych za to musela platit, rozumíš? Víš, co by to bylo, kdyby se nakazila zvířata v lese? A potom, kdoví, pustím tě a ty chcípneš za rohem. Taková svoboda pro tebe nemá cenu, slyšíš? – Ani nekňučí, jako by už i přestal slyšet. – Ale abys věděl, já jsem tě měla ráda… – Žena se shýbla a okamžik zůstala skloněná nad provázkem, kterým bylo stažené plátno tašky, aby kocour neunikl… – Abys věděl, že jsem tě měla ráda, tak ti dám příležitost, chtěla bych být spravedlivá k tobě i k ostatním. Jestli umíš plavat, tak se zachráníš.

Pohladila kocoura po hřbetě, napřímila se, zvedla tašku, přistoupila k okraji tůňky, rozhoupala ji a pustila i s kocourem do vody. Ten žalostně zakvičel, taška s ním pleskla o hladinu, převrátila se dnem vzhůru a na okamžik ho uvěznila. Stařenka stála na břehu, ruce sepnuté jako při modlitbě a žalostně sledovala, co se v tůňce děje. Srdce se jí rozbušilo, malé zapadlé oči vystoupily z důlků.

Zvíře náhle vystrčilo hlavu nad vodu, zachytilo se tašky, kterou už voda zanesla ke kamenům, úpěnlivě kňučelo, střídavě se potápělo a vyplouvalo na povrch.

– Macíčku… – Stařenka zapomněla, že stojí na kraji břehu, ještě více se naklonila, ale to už padala beze slov, beze smyslů.

Zatímco se po úspěšném boji s vodou na okamžik zachytla kamenů a nohama spočívala na dně tůňky, která nebyla naštěstí hluboká, kocour už pobíhal po břehu, stále kňučel a zuřivě se otřepával. Proud, který tu v zákrutě podstatně zmírňoval na intenzitě, ženě přejížděl po nohou a po břichu a čím dál víc ji studil.

Bezradně zavolala: – Macíčku, ty mě tu necháš?

Zvíře nereagovalo, jako by skutečně neslyšelo, přestalo se sice olizovat, ale pak se otočilo a odcházelo bez zájmu dál do hloubi lesa.

– Macíčku!!! – křičela bezmocně žena.

Pak se odvážila, udělala jeden, druhý krůček, dno bylo kluzké, přesto se však i ona nakonec dostala z vody. Svlékla se, vyždímala svršky a znovu se oblékla. Vše prováděla mechanicky a bez zájmu. Nad taškou v tůňce mávla rukou. Obrátila se k domovu.

Když znovu došla na bílou rozpukanou cestu, zaslechla výstřel. Byla to jen jedna rána, patrně přesně mířená. Malinko sebou cukla, jako by se znovu vrátila do tohoto světa, srovnala ochablé držení těla, dokonce se pootočila a pokývala s ulehčením hlavou.

Teprve nyní si všimla krajiny, ve které strávila celý život a o níž si myslela, že ji dokonale zná. Bylo v ní něco nového, nepojmenovatelného. Usmála se tomu dojmu a těšila se už domů.

Svatba

Někdo asi ten zámek rozbil, pomyslel jsem si, zalomcoval několikrát klikou, protože zvonit nemělo smysl, a pak jsem ještě kopl do dveří, jestli náhodou pan Bláha, dědův soused, neuslyší a nepřijde otevřít. Nikoho jsem se nedočkal, a tak jsem obešel dům a jako před lety, když jsem ještě neměl náhradní klíč, vylezl na dřevěná vrata a po nich skočil do dvora. Pan Bláha, majitel tohoto domku, mne uviděl z dílny oknem, posunul si brýle na nose a zahrozil šroubovákem.

Za stolem v kuchyni seděl děda, před sebou neseser a holil se. Byl zvyklý celý život na břitvu, trochu se mu však začínala klepat ruka, a tak mu holení trvalo stále déle. Zvedl hlavu od zrcadla a pomalu se ke mně otočil. Chtěl něco říct, prohlédl si mne od hlavy k patě, ale pak jenom odpověděl na pozdrav.

– Jsem z toho celej divnej, – řekl jsem a sedl si na pohovku. – Představ si, že ten Bláha se zase hrabal v zámku. Musel jsem přelízt.

– Ty jsi nezvonil?

– Jak bych mohl zvonit, sám jsi tuhle říkal, že neslyšíš.

Dědy se má invektiva zřejmě dotkla, škrtl si břitvou o bradavici na tváři. Potichu zaklel, zvedl se a šel k sušáku, na němž visel ručník. Při tom se na mne významně podíval a kývl ke dveřím. Nakonec řekl:

– Bláha něco předevčírem slyšel a myslel si, že tu byli zloději. Ale nic se neztratilo. Tak raději vyměnil zámek, vždyť ho znáš.

– Předevčírem? – Vlasy mi vstaly na hlavě. – Kdoví, co se mu zdálo!? – Rychle jsem se zabral do novin, aby nebyly vidět mé rozpaky. Fakt je ten, že jsem tu byl. No a co! Oči mi klopýtaly po řádkách, jejichž smysl byl pro mne tolik vzdálený, až se zastavily u velkého nadpisu.

– Hele, znal jsi tu běhnu Kalouskovou? Bydlela tamhle ve Felcmanovce na rohu.

Děda zakroutil hlavou a stále si ještě držel ručník na tváři, aby mu zaschla krev.

– Nepovídej, vždyť jsem tě s ní jednou viděl mluvit, sám jsi mně o ní vypravoval. Tak tu už zavřeli. Neměla nic jinýho na práci než koukat z okna a pozorovat, kde se co šustne. Věděla o všech šmejdech a na každýho něco, proto se tak dlouho udržela. – Chtěl jsem se dědy ještě něco zeptat, ale hodil ručník na stůl, zlostně ukázal druhou rukou ke dveřím, vedoucím do pokoje, a zaplácal si na čelo, aby tím naznačil velikost mého IQ. Právě tam něco zavrzalo, jako když tesařík chroupe trám. Asi pero od křesla. Vstal jsem a šel se podívat dovnitř. To k nám určitě přijela tetička z Nemošic! V křesle však seděla neznámá žena a předstírala, že mě nevidí. Vešel jsem nenápadně a řekl:

– Vy jste tu nová?

Měla stříbřitě namodralé vlasy a v koutcích úst jí svítily dva zlaté zuby. Usmívala se. Nejenom ústy, ale také očima – celou tváří.

– To je madam Příkrá, bude tu načas bydlet, – vplul děda do pokoje s plácačkou na mouchy a začal je pronásledovat, jako by právě v té chvíli neměl nic důležitějšího na práci.

– Pepo, vždyť to rozmažeš po stěně a pak nevymalujem, – řekla madam, než mi podala ruku. Hádal jsem jí padesát let, byla pěkně opálená, patrně přijela přímo od moře. Opět si sedla do křesla, přehodila nohu přes nohu a začala se usmívat. Usmál jsem se také.

– No jo, tak já půjdu, – řekl jsem, když děda zabil poslední mouchu.

– Kam byste chodil, mladý muži. Já vás přeci nevyháním. Jen si s dědečkem popovídejte. – Mluvila s naprostou suverenitou, jako by ten dům před pěti minutami odkoupila.

– Anka je úřednice, – dodal děda pyšně a navlékl si kšandy, které mu visely podél těla.

Teprve potom otevřel prádelník a vzal si bílou košili. Už moc dlouho jsem ji na něm neviděl. Z hlavy se mu linula vůně jako u holiče: zřejmě se namazal brilantinou, což mě rovněž překvapilo, protože si na vlasy dával obvykle sádlo.

– Pepíku, neříkej mi Anko. Anka je děvečka od krav. – Obrátila se ke mně. – A co vy, mladý muži, čím vy se zabýváte, hm, tak co…? – Sloupla mně očima kůži s těla.

Měl jsem na jazyku krásné jadrné slovo, ale nebyl jsem s to ho vyslovit! Ta „dáma“ se mezi rozvrzaná křesla, prožraná moly, záclony načpělé kouřem a slaměnky, visící na lustru u stropu, vůbec nehodila.

– No, víte, – koktal jsem, – já studuji…

– Připadáte mi jako umělec. Na univerzitě?

Děda dostal záchvat kašle a já byl v podezření, nežárlí-li na mě.

– Na gymnáziu, – dodal jsem, odehnal z mísy na prádelníku vosu a vzal si hrušku.

– Aničko, – řekl děda.

– No prosím.

– Nemohla bys mně přišít knoflík ke košili? Podívej, určitě bych ho ztratil, – utrhl z manžety knoflík. Když jí ho podával, setkala se jeho těžká, mozolnatá ruka s její takřka dětsky netknutou.

– Ale jistě, – odložila román.

Šel jsem si na chvíli popovídat s panem Bláhou, který tátovi na dvoře předělával „nábu“ do kola.

– Pane Bláha, kolik to bude stát? – zeptal jsem se zvědavě.

– No, kolik bys řekl? – mrkl šilhavým okem a šťoural se šroubovákem pod lopatkou.

– Já nevím.

– Stovku.

To byla jeho pevná suma. Když vznikla porucha, která šla pod ni, vymluvil se Bláha, že to neumí odstranit. Mlčel jsem.

– Zdá se ti to moc?

– Ne, dobrý, no. Já to stejně platit nebudu.

– Tak řekni tátovi, ať si sem pro kolo zajde, že je hotový.

Vrátil jsem se rozloučit s dědou. Madam Příkrá zašívala stále ještě košili. Měla na nose brýle a najednou mi při té práci připadala o deset let starší. Pozdravil jsem ji, ale ani mě neslyšela.

Děda mi ve dveřích řekl nerozhodně: – Co tomu říkáš?

– Táta už o tom ví? – odvětil jsem otázkou. Zakýval záporně hlavou.

Přijdu domů a povídám tátovi: – Děda se bude ženit.

Nic neřekl, jedl právě eidam a zapíjel ho mlékem, normálně polykal, ale najednou mu zaskočilo. Začal jsem ho bouchat do zad.

– Už je to dobrý, – řekl a utřel si slzy v očích.

– Fakt, byl jsem tam, měl u sebe nějakou dámu.

– Je dost starej, už by mohl mít rozum, – začal opět žvýkat.

Náš táta měl pleš a po té pleši mu cestovaly kapičky potu. Náturu po dědovi neměl, ani hlavu ne. Děda ji měl bílou a nosil ježka. Nos měl jako římský gladiátor a tátu hyzdila bambule. Jestli měl nějaké ženské bokem jako děda, nevím, ale rozhodně byl proti tomu, je vodit domů.

– On s těma ženskejma nedá pokoj, dokud ho nějaká pořádně nevypeče. Kdyby byla maminka živa, ta by ho utáhla!

– No jo, – přitakal jsem, – ale tahle mně hned napoprvé řekla, že můžu zůstat.

Táta zmačkal papír, hodil ho do koše a uklidil chleba.

– Mámě o tom neříkej, nějak to spolu musíme vyřešit, než z toho zase bude skandál.

Skandály táta nenáviděl. Zato děda si na ně potrpěl. Zůstal na potápějící se lodi vždy poslední – jako kapitán. Táta mu vyčítal:

– Uvědomuješ si, co tomu řeknou lidi? – Děda se jen tetelil a svýma malýma očima překvapeně těkal, jako by ho právě svrhli do hladomorny, ač on, úplně nevinný, vlastně neví proč. – Protože už máš dát konečně pokoj, – soptil táta. Jednou zachraňoval podobnou prekérní situaci dokonce před uličním výborem:

– Pochopte, že je to starý člověk. V sedmdesáti ještě pracuje jako kterýkoli mladík. A jaké podává výkony!

– To my všechno dobře víme, pane Rot. Ale stáří neomlouvá. A vy jste jeho syn. V domově důchodců by měl přece jenom to stáří klidnější.

– To by byl pro něj hrob, – řekl táta, – on je zvyklý na svobodu. A k nám ho vzít nemůžeme, máme dvě děti a malý byt. Ale nějak to vyřeším, spolehněte se.

Kdy a jak šel táta k dědovi, nevím, a co mu řekl, také ne. Ale pravděpodobně se s ním pohádal, protože doma se potácel celý mrzutý, věšel hlavu a začal užívat prášky. I do hospody brousil chodník stále méně, zato víc a víc otravoval maminku s nesmyslnými stížnostmi na kvalitu jídla. Maminka uměla moc dobře vařit a tátovy nejapné připomínky ji k smrti rozčilovaly.

Jednou se maminka o dědových selháních přece jen musela dozvědět, i když jí to táta určitě neřekl.

– Nedá se nic dělat, já vím, že je starej, ale my ho, Jarouši, neuhlídáme. Ptal jsi se na to už?

– Ptal, – řekl táta a já věděl, o čem je řeč.

– A kdo mu to řekne? – zeptal jsem se smutně, neboť se blížila dědova potupa.

– Dozví se to v neděli.

Děda k nám chodil v neděli na oběd, do konce týdne chybělo pár dnů. Představoval jsem si, co by se stalo, kdyby z trucu tu nabídku přijal. Jednou se vyjádřil v jakémsi furiantském opojení, že je mu jedno, kde bude mít střechu nad hlavou, že se uživí všude. Tím by zmařil všechny mé plány a vyplýtval všechnu mou energii, kterou jsem zaměřil v té době na jeden cíl. Měl ženské jméno – Olga.

– Bláha vyměnil zámek, – řekl jsem, když jsem v pátek zastrčil klíč do dveří dědečkova bytu.

– To ti tak dlouho trvá? – podivila se Olga a rozhlédla se netrpělivě po Bočkově ulici, nejde-li snad někdo. Připadali jsme si jako zloději. Zámek konečně povolil. Vklouzli jsme do chodby. Všude bylo ticho, děda jel asi s madam Příkrou na výlet, jako jezdíval každý pátek. Svítit jsme nemuseli, vždyť jsme tu nebyli poprvé, viděli jsme dobře i v přítmí.

Dědův gauč trochu skřípal. Svého času jsem se pokoušel tajně naolejovat pera, ale nešlo to. Seděli jsme na něm a Olga povídá:

– Musíme se posunout víc ode zdi, co kdyby Bláha náhodou poslouchal?

– Tak mně, prosím tě, ukaž, jak se chceš posunout víc ode zdi, vždyť je to úzký!

A když jsme se o to přece pokusili, pohovka se s námi převrátila, protože praskla noha. Za ní stál stolek s krajkovanou dečkou a na té krajce vázička.

– To mě teda podrž, – řekla Olga a začala se smát. – Měli jsme ale kliku.

– Co byla klika? – křičel jsem rozčileně.

– Co, co, – smála se Olga. – Že se to nestalo až potom.

– Prosím tě, utři podlahu a zameť střepy, – řekl jsem a začal narovnávat gauč. Najednou mně blesklo hlavou, jestli tu nohu nenarafičil děda.

– Prosím tě, tím nic neutírej, – chytil jsem Olgu za ruku, v níž držela ozdobnou dečku. – Vždyť ji děda dostal od té ženské.

– Já ji vyperu, – řekla.

– To je naše poslední návštěva, – řekl jsem smutně.

Olga držela v jedné ruce krajkovou dečku a v druhé lopatku se střepy. Nechápavě na mě civěla, proč jsem tak rozčilený. Snad mě chtěla uklidnit, ale nepodařilo se jí to. Znáte ten zákon schválnosti? Osud ho naplnil po okraj. Děda se vrátil z výletu.

– Dobrý večer, dědečku – špitla Olga.

– Hm, zloději, – broukl a zakýval hlavou. – Co tady děláš?

– To se ti teda povedlo, – řekl jsem. – Dobře jsi to na nás narafičil.

Z chodby se vynořila obrýlená hlava pana Bláhy. Zamračil jsem se na něj a ani ho nepozdravil. Olga ztratila náladu, odběhla do vedlejšího pokoje, asi se upravovala. Určitě čekala, že ty dva chlapy vyhodím, ale copak jsem mohl? Byl jsem u nich na návštěvě. Bláha ke mně rozhodně přistoupil:

– Aleši, to kolo je hotové, vyřídils to tátovi? Potom se rozplynul ve stínu chodby jako neviditelný. Děda už seděl za stolem, ždímal krajku v ruce, nakonec ji rozbalil a znehodnocenou hodil do uhláku.

– Tohle tady zapomněla, – řekl a vzdychl.

– Tys ji už vyhodil?

– Co to s váma se všema je, najednou? Jako bych to byl já, kdo dělá ostudu, – práskl pěstí do stolu. – Můj děda byl sedlář, ale ránu měl kovářskou. – Copak nejsem dost starý, abych nevěděl, co můžu a co ne? S tátou jsem vyběhl, ten mě o ničem poučovat nebude! Ta ženská odešla sama, abys věděl, taky kvůli tomu tvýmu přivítání.

– To teda určitě. Jen to sveď na mě! Ale tyhle fóry jsi nemusel dělat. Víš, co se mohlo stát?

Byl jsem v té chvíli přesvědčen, že na nás ten zlořečený gauč nachystal.

– Ty… – zahrozil na mě pěstí. – Celou tu dobu, co jste se tu šmajchlovali, jsem vás poslouchal za dveřmi.

– Dědo, to nemyslíš vážně.

– Myslím, – zařval urážlivě děda a vyšil mně pohlavek, že se mi v hlavě zatmělo. Zachytila to samozřejmě Olga a já se před ní moc styděl.

– Už mě tady neuvidíš, – zvolal jsem vztekle.

– Vy mě také ne. A vyřiď tátovi, že jdu do chudobince, aby se mnou neměl tolik starostí…

Děda se zatvrdil. Ani mě, ani maminku či tátu v domově důchodců nepřijal. Zpočátku jsme se pokoušeli o návštěvy často, tátovi se podařilo s ním mluvit, ale pohádali se, a tak se víc nesnažil. Táta říkal, že je to s dědou zlé, že zestárl, ani bych ho nepoznal. Ztrácí prý paměť, mluví nesmysly, plete si mě s bratrem, ani polívku na lžíci neudrží. Nechápal jsem, jak je možné, aby za krátký čas člověk tak sešel. Moc jsme však o něm nemluvili, táta si to nepřál. Cítil výčitky svědomí a v tom jsme si byli blízcí – i já měl pocit viny. Rád bych se s dědečkem sešel, všechno mu vysvětlil, na urážky před Olgou jsem dávno zapomněl, jevily se mi nyní jako malichernosti, zvlášť poté, co jsme se rozhodli s Olgou vzít.

– A tady to pošli dědečkovi, – řekla Olga a podávala mi svatební oznámení.

– Myslíš? – Uvažoval jsem o tom již dříve. Děda byl starý, mohl každou chvíli zemřít, čas od času jsme dostávali zprávy, jak chátrá. Ale já i on i můj otec jsme v sobě měli jakousi vnitřní hrdost, která se zřejmě dědila z rodu na rod a která mi zabraňovala doprošovat se laskavosti. Má to vůbec cenu? Kolikrát jsem mu už psal a nedostal ani řádku.

– Naposledy, – naléhala Olga.

Děda nás přijal. Chápal jsem to jako jeho laskavost: chtěl umřít v míru a odejít na onen svět čistý. Oblékl jsem se svátečně. Zavedla nás k němu sestra a tvářila se ustaraně.

– Jak se mu, prosím vás, daří? – Dostal jsem strach, že přijdu a děda bude mrtvý, nepodáme si ani ruce, rozejdem se ve zlém. Pokrčila rameny.

– To víte, jako každý starý člověk. Všichni se s tím musíme smířit.

Nikdy jsem nebrečel, jenom ze vzteku, ale tentokrát mně vyhrkly slzy lítosti.

– Nejsme přece porodnice. Umírá jich hodně, – řekla chlácholivě sestra.

Znatelně bledá Olga se mě držela jako klíště. Vznášel se nad námi hustý vzduch a mně připadlo, že je v něm teplo uniklé z vyhasínajících těl starců a stařen, která tu o holích bloudí vybílenými chodbami a tápají zmateně v neznámé krajině, do níž je zavedlo stáří.

Děda skutečně ležel na posteli, vedle sebe na zemi měl plivátko. Pomalu otevřel oči.

– Tak co, manželé, – řekl a posadil se, když nás uviděl. Podíval se, zmizela-li sestra, vytáhl zpod matrace cigarety a zapálil si. Trochu se zakuckal. – Dovol, abych ti pogratuloval. A tobě taky, děvenko. Dávej si na něho pozor. A ty se tuž, – obrátil se ke mně. – Ať udržíš rod. Ať nevymřeme po přeslici. – Prorocky mrkl na Olgu, která ovšem už byla v jiném stavu. Trochu se tedy pochopitelně zapýřila a on reagoval sytým hrdelním smíchem, který jsem u něho dříve slýchával. Byl to zase on, můj děda.

– No, nezměnili jste se.

– Ty také ne, – řekl jsem radostně.

– Jakpak by, zestárl jsem, co říkáš, – k našemu údivu vstal a odešel k oknu. – Kolik mám udělat dřepů: pět nebo deset? Každý den cvičím, zvlášť v poslední době. Víš proč!

– To teda nevím, – napadlo mě, že kdyby byl děda ve vězení, určitě by se chystal k útěku.

– Dojdeš za Bláhou, – vzal mě důvěrně za rameno. – Doufám, že ještě neumřel, ten starý kozel.

– Už jsem ho dlouho neviděl. Od té doby, co jsi odešel.

– Dva roky, tomu ty říkáš nějaká doba?

– A co mu mám říct?

– Jestli mně tam drží ten pokoj, jak jsem mu tenkrát přikázal. Pamatuj si, takovýho nájemníka, jako jsem já, by už nesehnal. – Vytáhl fotografii. Seděla na ní stařenka, hlavu ovázanou šátkem, a usmívala se. Děda si ji se zalíbením prohlížel a pak tu fotku pohladil, dokonce mu zjihly oči, viděl jsem to.

Začal jsem se zběsile smát. Představil jsem si tátu, až mu budu všechno vypravovat. Děda žije!

– Tvá nová známost? – řekl jsem uštěpačně.

Ani se jako obvykle nerozčilil, přikývl.

– Já si ji vezmu, co tomu říkáš?

– Ty musíš? – zažertoval jsem.

– Musím, – řekl děda a dal mi trumf. – A ten gauč ať je spravený, než přijdu. Kdybych z něho spadl já, bylo by to horší.

Koule

Ulice byla tichá, prázdná a mně se v tom měsíčním světle neonů zdála bílá, jako by ji někdo pocukroval nebo nad ní letělo letadlo s protrženým pytlem mouky.

Táta dostal chuť na pivo skoro v jedenáct v noci a já musel ženu ve výčepu dlouho přemlouvat, aby mi ho přes ulici prodala. Držel jsem bandasku v ruce, hvízdal si, čekal na trolejbus a prohlížel si výkladní skříň „Sport“, kam jsem se pokaždé chodil dívat na žlutou merunu, kterou mi naši slíbili k Vánocům. Když jsem se vynadíval, spatřil jsem ve změti barevných triček, kopacích míčů a různých jiných sportovních potřeb něco černého a lesklého, zastrčeného jen tak v koutě ve stínu, co mně na první pohled učarovalo. Byla to vrhačská koule.

Poznal jsem ji až po chvilce a uvědomil si, že podobnou máme ve škole. Mezitím mi ujel trolejbus a já se vydal domů pěšky.

– Cenu jsem neviděl, ale bude určitě drahá, – řekl jsem tátovi hned, jak jsem se vrátil. Seděl za stolem, vlastně už pochrupával, vzal ode mne bandasku a řekl:

– To pivo je teplý, kdes coural?

– Snad bys ji, hochu, nechtěl, – zeptala se maminka od mycího stolu, kde ještě teď v noci oplachovala nádobí.

– Chtěl, – řekl jsem nejistě. – Já bych si to s ní potřeboval zkusit.

– A ve sběrně ses ptal? – probudil se najednou táta. – Já jsem třeba sehnal kouli ve sběrně, – řekl a spokojeně se napil piva. Znovu zívl. – Anebo u kováře, – dodal.

– Tys takovou měl? – vykulil jsem na něho oči. Otec mou otázku přešel mlčením a jenom se záhadně usmál, jako by chtěl říci: co bych ti, hochu, vypravoval. Nakonec přece jenom slíbil:

– Jdeme spát, musíš do školy, zítra se poradíme.

V noci se mi zdálo: Stál jsem v betonovém kruhu, v ruce držel tu krásnou naleštěnou kouli a chystal se ji vrhnout. Vyprodaný stadión ani nedutal. Vrh se mi podařil. Koule dopadla na červenou antuku za poslední bílou čáru a zmizela mi z dohledu. Zvedl jsem ruce radostí nad hlavu, praštil při tom do zdi a probudil se. Do rána jsem už neusnul.

Seděl jsem ve škole jako shnilá bluma a nic se mnou nebylo. Celé dopoledne jsem přemýšlel, jak jen tu kouli seženu, protože jsem jako naschvál dostal čtverec z matematiky a za těchto okolností nebylo možné pomyslet na peníze od rodičů. Moc jsem se trápil. Potom jsem si spásně vzpomněl na sběrnu, o které mluvil včera táta, a na starou Dartaňanku, s níž jsem udržoval dlouhodobé obchodní styky.

– To je mistr světa O’Brien, – ukazoval jsem Dartaňance vystřižený obrázek z časopisu. – Říká vám to něco?

– A šavli máš? – odpověděla otázkou, protože na šavle, meče, kordy a všelijaké jiné sečné a bodné zbraně se ptala každého. Kdo ji neznal, řekl by, že se právě před chvílí utrhla ze řetězu, fakt byl ale ten, že za rohem jí stálo embéčko a Franta Karásků, obchodník duší a tělem, se nechal jednou slyšet, že sběrna je zlatý důl. A ta sbírka, ta měla jistě taky svou cenu.

– Už jsem vám sehnal tři, – řekl jsem, vyčítavě se na ni podíval a znovu jí zamával fotografií pod nosem. Konečně zbystřila pozornost.

– Pěknej chlap, – řekla jen tak mimochodem. – Sportovec.

Houpala se na židli, krátkým nožíkem krájela doutník, který žvýkala a prskala co chvíli před sebe.

– Tak co vlastně, hochu, chceš?

– Sháním tuhletu kouli, co tady mistr O’Brien drží v ruce.

– Ukaž, – vytrhla mi obrázek a pozorně si ho prohlížela. – Tuhletu? A kde já ji mám jako sebrat?

– No, tuhle zrovna ne, ale jinak přesně takovou. Zamyslela se, dlaní si přejela pod nosem.

– No jo, jenomže kovy my nevedem. To bych se musela povohlídnout jinde.

Už jsem se začal v duchu radovat, protože když Dartaňanka slíbila modré z nebe, sehnala modré z nebe. Ale pak dodala:

– No dobře. Přijď za týden. – Věděl jsem, že to opravdu dříve jak za týden nestihne, a bylo mi najednou z té vší radosti do breku. Tak jsem sundal hodinky, naposledy se na ně podíval a podal jí je.

– Snad by tohle…! Rád bych si je u vás uschoval.

– Kolik potřebuješ?

Houpala se na židli, jednu nohu měla na stole a druhou na zemi, ale i kdyby si ji dala za krk, důvěru bych k ní neztratil. Pak do hodinek chtěla ještě kousnout.

– Jsou zlatý?

– Stříbrný. Potřebuju aspoň tři stovky, já nevím, kolik ta koule bude stát.

– Co – řekla překvapeně. – Za tohle tři stovky?

– Mají historickou cenu. A tu kouli strašně moc potřebuju, – dodal jsem rychle, protože jsem cítil, že na ní závisí můj příští život.

Dala mně peníze a já ji v té chvíli miloval.

Žena v obchodě mi řekla:

– Máme, hochu, chceš pro muže, nebo pro dorostence?

– Jak to myslíte? Pro chlapy přece, – urazil jsem se.

Prodavačka mi tedy vybrala nejtěžší kouli a ještě ironicky dodala:

– A nepusť si ji na palec.

Koule stála podstatně míň, než jsem počítal. O to se mi ale zdála těžší. Pověsil jsem si ji do síťovky na kolo a ujížděl k Dartaňance, abych jí vrátil zbytek peněz. Seděla zase na židli, houpala se, ani mně nevěnovala pražádnou pozornost. Teprve když jsem položil na stůl dvě stovky, padesátku a kouli, která se hned se stolu skutálela na zem, skočila po ní dřív než po penězích. Jako kočka po myši. Když jsem si ji pozorně prohlížel, zjistil jsem, že má postavu právě tak pro tuhle disciplínu.

– Vychovám z tebe chlapa, – řekla zamyšleně a já věděl, že je schopna kvůli tomu zavřít na týden sběrnu.

– Dartaňanko, – dráždil jsem ji, – že hodím víc než vy!

– O co, že ne! – nastavila mi hned ruku.

Nechal jsem se zaskočit a klidně vsadil, protože jsem tyhlety ženské fígle znal. – Třeba o ty hodinky…

Strašlivě se zasmála a pak kupodivu vyskočila pružně jako pérový čertík. Vzápětí jsem si uvědomil, že jsem se přecenil, ale slovo už jsem nemohl vzít zpátky.

Chytila kouli do ruky a začala si s ní pohazovat jako s tenisákem.

– Co se tak díváš? – řekla a vyhrnula si sukni.

Kouli si zasunula někam do důlku pod krkem, takže na chvíli zmizela. Ale pak se bleskově předklonila, a vrhla ji moc, moc daleko, kam bych já nikdy nehodil. Myslel jsem na tátu, na mámu, na hodinky po dědečkovi.

– No jo, jenomže já jsem dorostenec, – začal jsem se všelijak vykrucovat. – Kdyby tady byl aspoň táta, ten by vám ukázal…!

– Takovejch jsem už viděla, – řekla klidně a zase si pohazovala koulí v ruce. Raději jsem si ji vzal. – Tak ho pozvi, ať ukáže, co umí.

– Pozvu!

– Tak ty mně nevěříš, – rozčilil jsem se doma na tátu, protože když jsem mu to všechno vypravoval, vysmál se mi do očí.

– Ne že bych ti nevěřil, hochu, ale podle tvého, jak to vypravuješ, by to byl přinejmenším evropskej rekord, protože ženskou koulí by hodila aspoň o tři metry dál, jestli ne o víc, – sykl táta napůl úst a dál si kouřil a luštil křížovku. Jako bych mu předčítal Barona Prášila. A já jsem ho teď tolik potřeboval. Abych ho trochu popíchl, řekl jsem:

– Stejně by tě Dartaňanka porazila! Protože ta, jak to vodhaduju, by hodila o metr dál než ty.

Táta se hned probral z rozjímání.

– To si děláš legraci, nebo to myslíš vážně?

– Smrtelně vážně. – Dostal jsem jednu za ucho, ale nezastavil jsem se: – Tys tou koulí vůbec neházel! Ani jsi nepřeplaval Chrudimku u Dřevěňáku tam a zpátky pod vodou, ani jsi nezaběhl kilometr pod tři minuty. A ty básničky, co jsi napsal mamince… – chtěl jsem vystupňovat, že jsou napůl opsané, ale to už táta vstával. Maminka naštěstí zasáhla:

– Ten kluk má pravdu. Jenom porád mluvíš, porád vykládáš, kdys kde co udělal. Jenomže jsme spolu patnáct let, a já nic nevidím! Ani nevyluxuješ!

Vydržel trucovat celý zbytek dne.

Nazítří za mnou přišel a řekl:

– Kde máš tu ženskou?

– Kterou? – dělal jsem drahoty, ale nakonec jsem ho do sběrny zavedl.

– Tak tohle je můj otec, – představil jsem ho Dartaňance.

– Tohle? – prohlédla si tátu přezíravě, pomalu vstala ze židle a řekla rázně: – Tak jdeme.

Táta byl vyděšený víc než já. I ve mně byla ovšem malinká dušička. Věděl jsem, že prohraje-li, přijdu o hodinky.

Dartaňanka měla „vržiště“ naměřené a okolíkované. Vytáhla z kapsy niklák, táta si vybral pannu a prohrál pořadí. Smůla se mu lepila na paty hned od počátku. Věděl jsem, že kouli nedržel v ruce dobrých patnáct let a mé obavy se potvrdily. Hodil sice o kus dál než já, ale kam se hrabal na Dartaňanku. Nezlepšil se ani při dalším pokusu. Dartaňance stačil jen první hod, pak si zapálila doutník, sedla si na trávu jako jogín, sledovala tátu a spokojeně pokuřovala.

Po závodě si podali ruce.

– To není možné, vy musíte trénovat, – ospravedlňoval táta svou porážku.

– Taky že jo, – zasmála se, – co bych jinak celej den dělala?

– Ovšem, – sípal táta, – pak by to chtělo odvetu.

– Klidně, – foukla mu pod nos dým, až se zakuckal.

Táta se tvářil, že má pro žerty pochopení, zato na ulici mi vyčetl, proč jsem mu neřekl, že Dartaňanka trénuje. Stěžoval si, že z těch jejích doutníků, které si jistě balí sama, dostane přinejmenším zánět spojivek. Strašně ho to vzalo. Celou cestu domů pak zatvrzele mlčel a vztekle nakopával každý kamínek.

Od té doby se všechno změnilo. Sotva přišel táta z práce, převlékl se do tepláků a šel na zahradu. Opatřili jsme si dvě koule, a tak do úpadu trénoval. Na cestičce do zahrady měl udělaný vrhačský kruh. Jednou se na nás přišla podívat maminka.

– Kolik je ti, Franto, let? – povídá, jako by mu chtěla přát k narozeninám.

– Sama jsi mi řekla, že jsem nikdy nic nedokázal a taky nedokážu.

– Já to přece tak nemyslela, Františku.

– Ale já jo, – odsekl táta a dal do vrhu takový fortel, že by to byl určitě „osobák“, kdyby netrefil betonový sloupek a ten se jako na povel v půli nepřelomil.

– Sakra, – hudroval, – vidíš, jak mě rozčiluješ. Maminka pomáhala rovnat tátovi sloupek a já věděl, že ode dneška bude mezi nimi všechno v pořádku.

Táta už si mě neposílal do hospody ani pro pivo, zato jsem mu chodil pro běloveskou kyselku, Dextrosil a Kalorku, kterou mu maminka míchala s mlékem a žloutkem, džemem a citrónem. Jednou jsem ochutnal také, ale ke zlepšení výkonu mi to nijak nepomohlo. Nicméně táta sílil a jeho výkony úměrně rostly. Já se zcela vžil do role vraceče koulí. Otec už měl svaly pomalu jako mistr světa O’Brien a házel svým zvláštním stylem, který jsem neviděl ani na jednom diagramu světového vrhače. Trávili jsme spolu na zahradě spousty času. Všechno klapalo hladce, jenom maminka nám vyčítavě říkávala:

– Chlapi mizerný, zase jste dneska celý den proflákali. Jsem jako služka. Proč tohleto vlastně děláte?

– Kvůli tobě, mami, táta ti chce ukázat, že ještě něco dokáže. A taky až dostane cenu, – myslel jsem přitom hned na auto, – bude tvoje.

Maminka přesvědčivě řekla, že o tom nepochybuje, takže jsem tomu nakonec sám uvěřil.

– Chystají se velké závody, je to moc důležitý, víš, – přidal táta.

– Přijdeš se podívat? – dodal jsem jakoby nic, abych potvrdil tátova slova, neboť jsem věděl, že maminka nikdy nikam s námi nechtěla chodit, protože jsme většinou, jak ona říkávala, dělali ostudu.

– Já ještě nevím, Františku. To záleží na tom, jestli mně stihnou ty šaty…

– Táta určitě vyhraje, – řekl jsem a už teď mu držel palce.

Konečně nadešel ten sváteční den. Maminka šukala již od časného rána po kuchyni, zatímco táta se nervózně převaloval v posteli. Jenom já ležel nehybný jako myška, civěl do stropu a přemýšlel, jak to všechno dopadne.

Včera odpoledne přinesla maminka od švadleny šaty, a tak mohla s námi jít na závody. Táta se jí to na poslední chvíli snažil rozmluvit, říkal, že je špatné počasí, kdo ví, nebude-li pršet, jenomže maminka se nedala odradit. Nakonec táta dodal:

– Nemysli, že to je něco velkého. Ale mně na tom moc záleží.

– Já vím, Františku. Ale chtěla bych se taky jednou na tebe podívat, – pravila s pýchou a já jsem viděl, jak si tátu se zalíbením prohlíží.

– Nepleť se, mami, – připojil jsem se také. – Je to vlastně taková privátní záležitost.

– To nevadí. Jen abych vám tam neudělala ostudu. Ani jste mi ještě neřekli, jak se vám líbí ty šaty.

– Jsou krásné, – řekl otec. – To ses ani tak strojit nemusela.

– Ale, tohle se tak často nevidí.

– To tedy ne, – poznamenal jsem. Čekal jsem ještě, nezeptá-li se matka, jsou-li vůbec k dostání vstupenky, ale ona jenom netrpělivě přešlapovala. – Neměli bychom už jít?

Táta přecházel v trenkách a já se právě umýval. Ale díky mamince jsme to všechno stihli včas.

– Nedej se překvapit a dělej jakoby nic, – varovali jsme ji, když jsme se zastavili před sběrnou. Na ztrouchnivělých vratech se červenal nápis: Kovy a kožky neberem.

Ale mamince ten nápis nic neříkal. Dartaňanka vyhlédla v celé své nedělní parádě s jízlivým úsměškem. – To jsou k nám hosti! – I my jsme se usmívali.

– Hurá na to, nemáme času nazbyt! – řekl otec. Maminka zbledla.

– Jde přece o hodinky, – zašeptal jsem. – Táta je s ní už jednou prohrál.

– O jaký hodinky? – divila se maminka.

– O jaký? O hodinky!

První hod přešlápl, druhý raději házel pojišťovák z místa.

– Táto, – řekla mu najednou maminka a chytila ho za ruku. – Té bábě tě nedám!

– Co blázníš, Mílo, – vytrhl se jí.

Mamince vyhrkly slzy, ale potom si uvědomila, že jde o prestiž celé naší rodiny, a vděčně se na tátu podívala.

Dartaňanka pobíhala v trenkách a na stehně měla velkou modřinu. Jí šlo také o celou rodinu, tak jsem to aspoň viděl já, jenomže tu tvořila jenom kočka, jednooký ratlík a ještě embéčko. Proto vlastně nemohla vyhrát.

Táta dal do třetího hodu takovou šťávu, že kdyby v zahradě stál kanonýr Jabůrek, určitě by se mu poklonil.

– To je světový rekord, – zakřičela Dartaňanka a rvala si vlasy.

– To teda je, – řekl táta a potom už byl zticha.

Koule dopadla strašně daleko, několik metrů za poslední bílou čáru, vyhloubila důlek a zůstala v něm schovaná. Chvíli jsem překvapeně stál jako oni, pak jsem zesmutněl, ale jenom na okamžik. Kdyby tu byli rozhodčí, reportéři a kameramani, mohl být táta slavný.

Dartaňanka už dál neházela a šla tátovi podat ruku. Blahopřál jsem mu ovšem i já i maminka. Tátovi se orosily oči. Poprvé jsem ho viděl brečet. Na hodinky v té chvíli úplně zapomněl, ale já si je hlídal.

– Dartaňanko, – povídám, – naval ty cibule, prohrálas přece.

Zašklebila se na mě a ukázala prázdné kapsy montérek. Nejdřív jsem se rozčilil, protože to byla rodinná památka, ale když jsem se podíval na tátu, vztek mě přešel.

Když jsme přišli domů, sáhla si maminka opatrně na kouli a řekla: – Ta je ale studená!

V následujících dnech si na ni chodila sahat čím dál častěji a já jsem už věděl, že ji ta koule očarovala stejně jako tenkrát mne. Zpočátku jsem se domníval, že za vším vězí Dartaňanka, jenomže maminka žádné hodinky neměla.

– Táto, pojď mně ukázat, jak se to vlastně správně dělá, – řekla jednou a táta, protože od svého vítězství nevzal kouli do rukou, zvedl hlavu od nádobí a řekl, jako dříve říkávala maminka:

– K čemu ti to bude dobrý? – Mrkl spiklenecky na mě, abych šel s maminkou.

A tak jsem začal opět vracet kouli a přemýšlet, s kým bych se vsadil.

Pro štíhlé nohy slečny Elen

Bílý strop se nad ním vznášel téměř na dosah ruky. Připomínal mu prostěradlo, kterým se za parných dnů přikrýval. Podzimní slunce, zasklené v rámech oken, pomalu propalovalo záclony. Ještě jednou zavřel a opět otevřel oči, strop se mu náhle vzdálil o dobré dva metry a pokoj dostal přiměřené rozměry.

Pod peřinou se vždy zapotil, nemohl si na ni zvyknout. Vystrčil na vzduch nohy a náruživě se protáhl. Ranní pohodu přerušilo cvaknutí vypínače, zasvištění řemenice a pravidelný hukot motoru pračky, kterou svého času sám vyráběl. Kdo jiný mohl po ránu tak bezmezně řádit než jeho žena Božka. Rozmrzele vylezl z postele, natáhl na žilkované nohy bačkory a s neustálým zíváním vešel do kuchyně.

– Copak, mámo, že tak najednou? – řekl místo pozdravu a na poslední chvíli se vyhnul hrnci s prádlem, položenému na zemi za dveřmi. Žena se na něho ani nepodívala, mávla bezmocně rukou:

– Ono je to jedno, jestli se dohodnem, kdy budeme prát. Stejně nebudeš mít čas, jako vždycky. A jestli jsem tě vzbudila, tak promiň. – Narovnala si padající rukáv od pláště a přejela předloktím čelo. Konečně na něho pohlédla. Nic neřekl, překročil kupu košil, montérek, spodků a kdoví jakých ještě hadrů, tvořících na prvý pohled uprostřed světnice velkolepé mraveniště. Ve dveřích do chodby se otočil:

– Jdu do města, na výbor.

– No tak vidíš, jako bys to dělal naschvál.

– Moh bych zítra, – zamyslel se, – ale zítra mám práci na zahradě.

Vyběhl na dvůr a rozhlédl se. Tenké nohy, navlečené do lehkého pyžama, mu profoukl vítr. Zavětřil, zhluboka nasál vzduch, zkušeným okem se zadíval na obzor.

– Pro krindapána, a je to tady. Toho jsem se nejvíc bál, – zaskuhral pro sebe a hlavu si údivem div nevykroutil. Průsvitné vločky opouštěly osamělý mrak. Pozoroval je u vytržení jako malé dítě. Mrazivý vzduch mu umrtvoval tělo. Zakroužil rukama a udělal několik dřepů, aby vehnal krev do údů. Potom se rozeběhl zpět.

– Božka, nech praní a jedem, – přetřel si rukou zarostlou tvář. Pohlédl nervózně do zrcadla. Strnisko nazrzlých vousů mu nejvíc bujelo na bradě. – Už se ani holit nebudu. – Z hromady špinavého prádla začal vytahovat manšestráky.

– Kam, zbláznil ses?

– Už je tady.

– Kdo, prosím tě?

– Martin na bílým koni, podívej!

– A co má být, – řekla klidně a pokračovala v práci.

– Co by mělo být. Je zima, nevidíš snad jinovatku? Něco se chystá, cítím to. Obzor je rozpálený jako ocelový prut.

– Dříví máme, uhlí taky. A kamna jsem si vymetla, když nemáš kvůli tomu schůzování čas. – Zpytavě na něho pohlédla.

– Děláš si legraci? Jabka nám pomrznou! – Přiskočil k pračce a vypnul proud. Kolem bylo naráz ticho. Za oknem naposledy zápasila moucha o život. Vychladlé slunce jí však přinášelo opožděnou smrt.

– To jsem si mohla myslet, že to takhle dopadne, – vyhrkla vyčítavě.

– Taky jsem chtěl jet do města, – znejistěl. – Můžu já snad za to, vidíš, ne? – prohrábl si vlasy, až zapraskaly. Pak vzal konvici a slil kávu do hrnku. Ještě vřela. Netrpělivě usrkl, spálil si jazyk. – Pochop přece, copak je to tak složitý? Tohle tady zatím nech, – šermoval rukou. – Vytáhni z kůlny trakářek, dvě nůše jsou na půdě a jedna ve chlívku. Jen jestli budou stačit.

Vzdychla, odsunula nohou kupu prádla do rohu.

– Potom mně s tím ale pomůžeš, nemysli si, že ne!

Přitakal. Navlékl si košili, svetr, kalhoty připevnil na šle. A při tom spěchu přikusoval chléb s máslem a medem.

Venku zamířil ke kůlně, protože si vzpomněl, že tam před rokem odložil trháček. A já zas vezmu „štafle“, povzdechl si.

– Ty nůše už máš? – vykřikl netrpělivě na ženu.

– Nono, jen se najednou nepřetrhni! Loni to dopadlo taky tak, – mlela svou. – Sliboval jsi, že si letos přispíšíš, abys pak nemusel dělat všechno nahonem.

Možná že má pravdu, přemítal, jenomže když přitaká, bude si hned myslet, že spolkla všechnu moudrost na světě. Jo slívy? Když přes ně přejede mráz, zesládnou, ale slivovice je z nich stejně dobrá. Ovšem taková jabka kdyby nechal den dva na stromě při tomhle mrazu, mohl by je klidně vyhodit. A Vánoce bez jablek si neuměl představit. Včera k ránu už byla také jinovatka, kdo by si pomyslel, že teploměr spadne tak rychle dolů.

Z kůlny vytáhl žebřík, trháček našel pohozený v koutě. Trochu narovnal plechovou korunku, hadrový sáček přitáhl provázkem, který nosil v kapse.

– Celý týden ses nudil u televize, a já se mám teď přetrhnout! Když jsem říkala, že Komárkovic sklízejí, tak to ne. Čím dýl se sklidí, tím dýl jabka vydrží, bábo, to bys už taky mohla vědět. A teď to máš! Zrovna jako tenkrát. Pořád ses nemohl rozhodnout a málem jsme tam zůstali!

– Nezačínej s tím, prosím tě, – zvedl hlavu od košíků a překvapeně se podíval na ženu.

Rychle otevřel branku, vytlačil trakař a jel a jel, vůbec se nerozhlížel. Hlavu mu obrušoval vítr, vlasy smetl do čela. Měl si vzít čepici. Mraky se honily po obloze a nahoře v průseku lesa se o stromy rozbíjelo slunce. Nebe zrůžovělo už po ránu. Zastavil se u kolejí, protkávajících krajinu do nekonečné dálky. Teprve tam ho dohnala.

– Nemůžeš počkat, pomohla bych ti! – opřela se do trakaře zezadu. Šli do kopce a žena kulhala. Šli pomalu, šetřili síly, vždyť musí vydržet celý den. To nebylo jako dříve, když se chodil dívat do sadu třikrát denně. Někdy tam dokonce i spával, hlavně v dobách, kdy dozrávalo ovoce a kdy mu kluci z okolních vesnic „navštěvovali“ alej a působili škody, které pak po mnoho let napravoval. Neměl tu žádnou boudu, brával si vatovaný kabát a lehával pod mohutnou jabloní hned u kraje cesty, aby viděl příchozí již z dálky. Zamlada tu s ním přespávala i Božka. Ráno je probouzeli ptáci a po nich slunce, které se chytilo ve větvích stromů. A když Božka první vstala a prošla se po sadu, měla ho i ona ve vlasech.

– Zastav, Božka, já už nemůžu, musím si odpočinout, – řekl uprostřed kopce a obrátil se k ní. Žena zvedla hlavu, bezděčně olízla suché rty, dlaní shrábla vrásky z čela.

– To je rozum, v kopci zastavovat. Kdybysme měli náklad… – začala hudrovat, ale pak si uvědomila, že je to poprvé, kdy František uprostřed Oslího kopce zastavil. Že by už nemohl?

Snad neměli co dělat, snad na ně čekali. Parta vesnických kluků, Pepek, Rudolf, Kryšpín a Vilém. Mezi nimi samozřejmě i František. Potácel se již odmala někde daleko vzadu, nejdrobnější, stále nemocný. Teprve později dorostl v pořádného chlapa. Tenkrát zrovna chtěli jet s Marií, nejlepší Božčinou kamarádkou, do města. Ale kluci, že ne, že třeba zastaví vlak – nyní je doba na koupání a jezdit do města je úplný nesmysl. Marii zase bolely nohy, prý by do kopce sama nevyšla. Tak ji kluci chytili a vynesli. Jenom Frantík se po nich smutně koukal, všimla si toho. Už se na něho nedostalo. Zůstali tam stát vedle sebe a trapně mlčeli. Ale potom se stalo něco nečekaného, Franta chytil Božku do náručí a drápal se za nimi. Sám. Oči se mu vylouply z důlků, cítila jeho sopečný dech, vybuchující srdce, tepnu pulsující na krku. Zastavil se uprostřed svahu, zvedl oči, jako by se chtěl podívat, co ho ještě čeká. Cítila, že už nemůže, chtěla dolů, ale nedovolil. Nahoře stála Marie a vítězoslavně se usmívala. Božka jí trochu záviděla. Už už byli na vrcholku. Osvobodivě vydýchl a pustil ji jako kámen. Kluci na něho vyjeveně zírali, Marie ho poplácávala po zádech. Byl šťastný, že je to právě ona, před níž něco dokázal. Takhle bych tě nosil, říkaly jeho oči. A ona to věděla. Když však přišli k rybníku, Frantík seděl zase na břehu, protože neuměl plavat. V duchu se mu všichni smáli. Poznal to a běžel domů.

– Přemýšlíš, jak jsem tě tenkrát nesl? – vytrhl ji z rozjímání a jeho rezatá, strniskem zjizvená tvář se zašklebila.

– Umíš číst myšlenky. Vzpomínám, jak jsi mě na vrcholku pustil a já si natloukla.

– Už jsem nemohl, jako teď.

– Nemohl, – opakovala zádumčivě. Najednou na ni dolehla tíha let.

– To jsme byli ještě mladý a Marie…

– Já vím, vypadals, vypadals jako osel, co tady v těch místech pošel. Krásný, ale hloupý.

– Ty ale umíš povzbudit! Čímpak mě ještě potěšíš?

– Však dobře víš, jak jsem to myslela. Na všechno si vzpomeň, i na tu moji zpropadenou nohu. Poslední dobou mě v ní stále brní.

– Třeba brní, ale máš dobrý kořen. A já jsem plný nemocí. Cítím, že je to ve mně.

– A proč to říkáš právě teď, uprostřed kopce?

– Třeba zítra umřu, mám takový divný pocit u srdce…

– Jako tenkrát, když jsi mě nesl.

– Nezačínej! Včera večer jsem přemýšlel, co tady po mně zůstane, až odejdu. A na nic jsem nepřišel.

– To myslíš vážně? Vychovals tři děti, to je ti málo? Jenomže plácáš, dědku bláznivý. Chceš, abych tě utěšovala!

– Chci nechci, co o tom můžeš vědět?

– Já vím jen jedno. Že ty jabka dnes musíme otrhat a pak ještě musím vyprat!

Konečně se zastavili na kopci. Několik metrů za ohbím cesty začínala jabloňová alej. Zajeli s trakařem přes škarpu pod stromy. František sundal „štafle“, žena pověsila tašku s jídlem na větev a začala vyndávat košíky.

Sotva utrhl první jablko, netrpělivě se do něho zakousl. Potom přivřel oči, zamlaskal, převalil sousto na jazyku a s výrazem znalce vína zhodnotil:

– Je to dobrý, zdá se, že jim nic není!

Vrásky na čele mu roztály.

V poledne zasedli na mezi k jídlu. Přímo pod nimi leželo jako uzel na dvou bílých nitích nádraží. Když tu přespával, lehával si do trávy a pozoroval celý večer červené kornouty jisker, tančící na tendrech parních lokomotiv. Přijel vlak, vítr rozfoukl lidi jako maková zrnka, ani je nestačil spočítat. Zmizeli v blízkých staveních. Jednou se taky takhle díval a místo známých postaviček, poznamenaných drsným krajem, páchnoucích už z dálky pohraniční divočinou, se objevili cizí lidé v šedých uniformách. Na krku se jim houpaly místo amuletů naleštěné zbraně, věštící již z dálky smrt. Přijela s nimi válka. Všechno mohlo dopadnout jinak, kdyby vystoupila jinde. Anebo by to bylo stejné? Nežila by druhá Marie a nekulhala druhá Božka? A co by bylo s ním? U Marie stejně nikdy neuspěl. Ani nemohl, byl jiný. Chtěl jistotu, klid, aby věděl, že když vyrazí do světa, může se vždy vrátit zpět domů. V duchu obdivoval její riskující odvahu, avšak zároveň se bál kroků do neznáma. Dříve si všechno přesně neuvědomoval, ale teď už to ví. Snad to vytušila i Božena a nabízela mu, po čem vždy toužil. A nesmála se mu. Věděla, že jde pomalu k cíli, ale svůj osud drží pevně v rukou.

Jenomže když viděl ten pancéřový vlak, zapochyboval na okamžik o svých jistotách a předsevzetích. I Božka se změnila k nepoznání. Od jisté doby s ním mluvila v náznacích, jako by byl někdo cizí.

Co s tebou, prosím tě, je, počkal si na ni jednou. Její hnědé oči ho minuly a dotkly se vrcholků hor. Sevřená ústa vydechla:

Teď není čas na lásku… Musel se zasmát. Má snad někoho jiného?

Na lásku musí být vždycky čas, to by ani jinak nešlo. Sevřel ji svými mozolnatými dlaněmi.

Jenomže ty myslíš jenom na ni. Pusť!

A na co mám ještě myslet?

Dobře víš, že Marie šla do hor, kdyby tady zůstala místo mě ona…

Snad nežárlíš?

Já už musím jít.

Spěcháš? Teď kvečeru? Kam?

Vyčítavě na něho pohlédla.

Kam by! K dědečkovi. Je starý a sám. Máma má o něj strach.

Chodíš tam každý den, viděl jsem tě.

Sleduješ mě?

Promiň, já už nebudu, řekl rázně a otočil se. Šel od ní pryč, ani se nerozloučil.

Hájenka byla asi dva kilometry za dědinou. Končila u ní jediná sjízdná cesta, která v těch místech vrůstala do lesů. A na ní vlastně všechno začínalo…

– Koušeš, koušeš a ani nevíš, že máš na jazyku červa. Už zase přemýšlíš? – Vyplivl sousto do dlaní a pečlivě ho prozkoumával.

– Máš pravdu, je tady, prevít jeden. Málem jsem ho sněd.

– To je tím, že nestříkáme.

– Kdes to, prosím tě, viděla, v horách stříkat? – zakousl se do jablka z druhé strany. – Od čeho jsou ptáci? – Šťáva mu pěnila u úst a stékala po bradě. – Podívej, Božka, kdo to sem jde?

– Asi nějaký rekreant, – řekla Chaloupková a zaclonila si oči proti slunci.

– Nějaká holka a vláčí s sebou kufr. Neměl bych jí s tím pomoct?

– Jen seď hezky na zadku! Je dost mladá, aby si pomohla sama. Zapomínáš, že ti už není dvacet.

Dívka se dobelhala k nim a postavila kufr na zem. Protáhla se a pozdravila.

– Teď tady právě povídám, mladá paní, dědovi: Není to snad Elen Siváčková? Nedivte se, že vás nemůžeme poznat, nějak jste se za tu dobu změnila.

– A cože tak najednou? – zasáhl Chaloupka.

– To víte, už se mně stejskalo, ale jdu jenom na skok. Copak bych tady taky chytla, v takovým kraji!

– Máš pravdu, Elen, – řekl, ale najednou se zarazil. – Teď nevím, jestli ti můžu ještě tykat.

Elen k nim přeskočila příkop a vzala si jablko. S chutí se do něho zakousla.

– Už se ani nepamatuju, jak tyhle chutnaj!

Žena jenom zakašlala.

– Snad jste se někam neprovdala? – vykala jí.

– Nech toho, – sykl muž, – myslíš, že všeho nemá sama dost?

– Slyšela jsem, že jste byla…? – chytila se za srdce Chaloupková a udělala infarktovou grimasu.

– Byla. Tahala jsem za sebou železnou kouli a kapala mně voda na hlavu. Ještě mám tady důlek, – zaťukala si na čelo. – Pustili mě za vzorný chování.

– Takhle, v těch krátkých sukýnkách?

– Vy byste chtěla, abych přijela v kimonu? Stejně už všechno vyšlo z módy, – uchopila kufr a pokračovala v cestě. Po chvíli se obrátila a zamávala. Zbyla po ní jen vůně fialek.

Osaměli.

S trakářkem plným jablek přejeli můstek přes škarpu.

– Myslíš, že ten žebřík jabka nepomlátí?

– Já ho neponesu, – durdila se Božena.

– No dobře, tak ho dám napříč.

– Jak ses po ní díval! To vím, ta má jiný nohy než já! Svý sis už užil, tak co ještě chceš? To zase bude k nevydržení. Celá vesnice na nohou. Přijela nám Elen!

– Proč bych s ní nemohl prohodit pár slov? Pamatuju ji jako malou holku. Třeba z ní ještě vyroste slušná ženská.

– Pár slov, to jo! Copak tě neznám! A nespěchej, víš dobře, že s tou nohou tak rychle nemůžu.

Vozík kodrcal kupředu a on stále zrychloval.

– Spěcháš, spěcháš a najednou všechno počká. Jabka se zatím v trakaři pomačkají. – Chaloupková se šourala za mužem na zahradu s holí, kterou si pro ulehčení brávala, a ukázala mu v pořadí již čtvrtou jámu, vykopanou podél plotu. – To máš z toho, když se spoléháš na paměť. Teď už ty flašky nenajdeš.

– Kam jsem jenom ty plánky dal!

– Snad si nemyslíš, že jsem ti je schovala já? Co bych z toho měla? A že tě napadlo zrovna teď pít?

Zvedl oči od jámy a napřímil se.

– Mám žízeň. Je to něco tak zvláštního?

– Tak se napij vody, když máš žízeň, – mlela stále svou. – Nemusíš mít hned slivovici.

Stejně jsou s tím jen samé nepříjemnosti, pomyslela si v duchu. Když se pálí, příbuzní se od nich netrhnou. Chodí radit. Však ona zná ty rady! Vypijí málem víc, než se vypálí. Copak to, ale jeho ať nechají na pokoji. Má potom bolehlav celý týden. Stačí ty páry, kterých se člověk při tom nadýchá. Tuhle četla v novinách, že vylít celý barák do povětří i s destilačním přístrojem.

Že je to tradice? Jakápak tradice, když se to stejně vypije.

Vycítil závan ironie i z jejího mlčení. Kam se ty láhve jenom mohly podít? Vždyť je zakopával tak hluboko, aby každému přešla chuť vyhazovat se s takovou jámou! Božka se mračí a třeba by se nakonec taky napila.

Na ruce mu naskočil od rýče puchýř.

– No, jen si pohraj, máš na to léta, – špičkovala.

– Běž si po svých. Kvůli tobě se potřebuju napít, abys věděla. Do všeho strkáš nos! – Odhodil lopatu a výhružně se díval na ženu, která už chytala moldánky.

– Na mě si tady otvíráš hubu, na mě jo, ale na druhý…

– Nech už toho, nebo půjdu pryč. Copak můžu za tu tvoji nohu? Není mně přece dvacet. Potřebuju klid. Jsi žárlivá jako malá holka.

– Tolik let jsme spolu, ale tohle jsem si o tobě nemyslela, – začala si otírat oči. – Kdo by to do něho řekl? Jak se vybarvil. A pro koho jsem se celý život dřela! Pro sebe snad? Tři děti jsem mu vychovala, a on na mě takhle. Běž si, jen běž.

– Taky že jdu. Jen abys mě jednou nevolala, jen abys za mnou nepřišla a neprosila.

Nechal rýč i lopatu na zahradě u čtyř rozkopaných jam, vběhl do předsíně, vzal na sebe gumák a vyšel z domku, aniž by se za svou ženou ohlédl.

Chaloupková zapomněla hůl u stromu na zahradě. Rozčileně pobíhala po dvorku od jedné stěny ke druhé a vzlykala. A v tom tempu zoufalé kolébavé chůze jako by se její pokřivená noha rovnala.

V hospodě U Džbánu bylo vidět hůř než ve sněhové vánici. V lokále postávali chlapi, kteří si neměli kam sednout. Z přilehlé místnosti sem doléhal skřípavý hlas harmoniky a křik několika bezedných, vysušených hrdel. Kdopak má zase dneska svátek, pomyslel si Chaloupka, ale žádné jméno si nepřipomněl. Pozdravil se s několika známými, objednal u výčepu pivo, dolil do něho velký rum a pak se s chutí napil.

– Copak, čerti se žení, – mrkl na výčepního a ukázal palcem za sebe.

– Kluci brali. A taky Elen oslavuje návrat. Díváš se, jako by tě to ani nepřekvapilo.

– Tak ona už se vrátila? To jsem ani nevěděl, – dělal hloupého, – a odkud?

– Ještě se ptej, – zavřel hospodský pípu. Před ním se kolébaly zástupy půllitrů jako husy s načechraným peřím. – Z kriminálu přece!

– To začíná pěkně.

– Nediv se, musí se trochu poveselit.

– Já se přece nedivím, – uchopil nové pivo a šel si sednout vedle.

– Dobrý večír, pane Františku, – vykřikl kdosi od přeplněného stolu. Uvědomil si, že to byl ženský hlas. Patřil Elen. – Přišel jste se na nás podívat?

– Na tebe, Elenko, hlavně na tebe, – usmíval se.

– Jen si pojďte sednout, – křičela dívka a nabízela místo u stolu. – My jsme se už dnes viděli, – oznamovala ostatním. – Jsem ráda, že jste přišel. Na vás já mám štěstí.

– Ale já na tebe ne, Elenko.

Několik mladých mužů uvolnilo židli. Na jednu z nich si sedl, přímo naproti ní. Přes tři sražené stoly svítil bílý ubrus. Zčernalé chlapské prsty po něm občas přetančily směrem k popelníku. Uprostřed postávaly láhve vína. Dívka jednu vzala a nalila Chaloupkovi do přichystané skleničky.

– Tak na to štěstí, – řekl a napil se.

Dívka se usmála. Všiml si, že dopoledne měla tmavé, do lokýnek stočené vlasy. Nyní jí po ramenou splývá žlutý cop. I její podbarvené oči k těm slámovým vlasům patřily.

– Co si mě tak prohlížíte?

– Jsi celá po mámě. Myslím vizáží, – dodal honem.

– Já vím, že jste ji miloval, – zasmála se Elen a pohladila ho štíhlými prsty po tváři. Chaloupka byl tvrdý chlap, ale tohle bylo moc. Zčervenal.

– Co se tak hihňáte, nemáte rozum? – ohradil se.

– Ale dědečku, – zvolal někdo, – my to myslíme v dobrým.

– Jestli jsem pro někoho dědeček, tak leda pro svá vnoučata. Zrovna dnes se cítím na pětadvacet.

– My to přece vidíme, – zasmál se mladý muž a mrkl spiklenecky na dívku. Postřehla signál.

– Pánové, vy si myslíte, že by tady František nedokázal… – vpadl do šumu hlasů Josef Smrž, který až dosud zapisoval pečlivě na papír peníze, které si občas někdo přihodil.

– Co bych nedokázal? – polekal se Chaloupka, jako by se teprve nyní probudil z překvapení. Rum i pivo mu stouply do hlavy, všechny barvy kolem splývaly do jednoho nerozlišitelného odstínu. Je o něm řeč, měl by se zvednout a jít.

Než poznal Božku, miloval Marii. I ji miluje, tuhle holku. Dřív jako dítě a nyní… škoda domýšlet. Byla z ní najednou žena, plná touhy po životě. Několik let ji neviděl. Odešla ještě jako dítě, vrátila se jako… možná, že to jsou jen řeči.

– Nic, já jenom… – slyšel opět měkký dívčí hlas. – Oni si snad myslí, že už nejste chlap. – Musel se napít znovu vína.

– Jen vypravujte, pane Chaloupka, jak to bylo před týdnem na honu?

Už i tohle vytrubují! Někdo mu vystřelil z brokovnice za uchem, dodnes neví kdo, snad Jarda Šlacha, ten si na podobné žertíky potrpěl. Lekl se, lekl se tak, že se mu srdce zastavilo. A potom už neví nic, styděl se a mlčel.

– A kam jste to utíkal, snad ne ke Třem kládám?

Teď už se nesmál jenom celý stůl, ale všichni chlapi, kteří sem přišli z lokálu a stáli kolem.

Nerad takovéhle řeči poslouchal. Jitřily vzpomínky z války. Co o tom mohli oni vědět, nanejvýš něco z doslechu. Viděl před sebou příliš živě tři statné smrky, vyholené až do korun. Na prvý pohled připomínaly tři klády. U nich měli své stanoviště neznámí lidé, kteří přinášeli z hor to nadějné slovo – svoboda. Někteří téměř na konci své cesty padli. Nevrátil se ani Rudolf, za kterým Marie odešla do hor. Dozvěděl se to všechno až později… ale proč zradil a způsobil tolika lidem smrt, nepoznal nikdy. Zbyl tam po nich opršelý pískovcový kámen, ze severozápadu obrostlý mechem. Rudolfovo jméno na něm není, i když tu má hrob také. Zastřelil se sám na zpáteční cestě k nim. Jenom smrky tu zůstaly, živé, nestárnoucí. Střepiny střel už dávno zaplavila míza, kořeny objímají staletí.

– Jsem chlap! – řekl po chvíli mlčení. – Pochybuje snad o tom někdo?

Poznali v jeho hlase vztek, snad jim i pohrozil očima, všichni najednou ztichli. Jenom dívka se poťouchle usmála, lehce pokrčila rameny, přehodila nohu přes nohu a pak pípla tichým hláskem:

– Přece já!

Místnost se otřásala v základech, sedící bubnovali pěstmi do stolů, stojící podupávali. Tohle ho tedy rozpálilo.

– Cucáci!

– Tak to dokažte, – křičel muž, který ho nazval dědečkem, – a přihoďte si taky.

– A o co to vlastně jde? – vybafl.

– O moje štíhlé nohy, – vpadla do řeči Elen.

Proč se ho jenom snaží vyprovokovat? Má se urazit, odejít? Anebo jim sprostě vynadat? Má jim snad vysvětlovat, že ty tři stromy jsou něčím víc než dřevem na oheň, že jsou živou legendou? Pro mnoho lidí byly svého času jedinou možnou záchranou. Má se snad vymlouvat na následky zranění, na to, že ztrácí čas od času prostorovou orientaci? Ach, ta paměť, všechno semele dohromady.

Když mu bylo dvacet jako jim, hrával fotbal. Vydržel tenkrát běhat po celém hřišti až do konce utkání, ani na chvíli se nezastavil. Potom přišla válka. Vrhl se na lyže. Chodíval tajně trénovat běh do Oslího kopce, po pěšině až k potoku, kolem hájovny a zpět. Ten běh mu vlastně zachránil život.

– Někdo tady prve hovořil o Třech kládách, tam už bych asi nedoběhl.

– Ke Třem kládám ne, ale k hájovně a zpět.

– To bych snad zkusit mohl, – přemýšlel nahlas.

– Je tam vítr, možná, že bude i pršet, – připomínal kdosi.

– Copak nám je šedesát!? – vykřikl sebevědomě sotva plnoletý chlapec.

Mně už šedesát je, pomyslel si, ale jí ne, jí je sotva dvacet. V tomhle věku měla její matka jiné starosti. A ona? Uspořádá nesmyslný závod! Marie chodila po Rudolfově smrti na ty nejnebezpečnější akce. Padl na ni stín podezření. A Elen zatím… Ne, Marie by druhé zklamání nepřežila. Ještě že zemřela. Takové krásné dítě, říkali, když se malá narodila. Otřásl se odporem a lítostí. Pomalu sáhl do kapsy a vyndal peníze.

– Tak mě zapiš taky, – přihodil bankovku.

Z místnosti vyšel poslední. Nevěřil, že doběhne, ale co mohl jiného dělat? Nechat ji v tom? Stojí tahle holka vůbec za to, aby on, dědek, který už je k ničemu, se pro ni trmácel někde po polích? Celý svět se dnes spikl proti němu.

V mužově rozpálené tváři prořezával ostrý vítr vrásky. Stromy už pouštěly listy, které ve tmě padaly k zemi jako kosmický déšť. Jeden mu přistál na hlavě, málem se ho lekl. Šel daleko vzadu za nimi, občas se někdo ze skupiny před ním ohlédl a zavolal:

– Dědo, proč se tak couráte? Nemáte zaječí úmysly?

Mávl vždy jen rukou, ani neodpověděl. Přemýšlel o tom, že by se měl vyhnout svému domku, Božka asi ještě nespí a nechtěl, aby to viděla. Měla o něho přece jenom strach. Vzpomněl si na ráno, jak se musel v kopci zastavit, nemohl dál, to se mu nestávalo často. A teď pod ním bude stát zase! Ještě nedávno v těch místech zrychloval. Dělalo mu dobře, když vylezl na jeden zátah, zvlášť před těmi mladšími. Míjel je jednoho po druhém a v duchu se smál, co je v něm síly. Myslel si to i dnes, ale ta divná příhoda s vozíkem… I Božka se svou pokřivenou nohou byla ve větší formě než on.

– Stát! Jsme tu, – zakřičel někdo vpředu a on si uvědomil, že zatímco přemýšlel, minul domek s Božkou bez povšimnutí. Skupinka lidí se ještě víc semkla. Konečně došel.

– Tak pane Františku, – vynořila se ze shluku lidí Elenina žlutá hlava. – Já odstartuju. Začátek i konec bude u kolejí, a jak jsme říkali: nahoru do Oslího kopce, rovně po cestě k potoku a lávce, za hájenkou zatočit a znovu vyběhnout na cestu a zpět.

– Co mně zbývá, – usmál se trpce.

– A podél trati by se měly rozmístit hlídky, aby to někdo nevzal zkratkou, – podívali se po něm.

– Nemusíte mít strach, hoši, hlídek si udělejte, kolik chcete. – Rozhlédl se po ostatních, kteří se již rozcvičovali. Několik mužů se svléklo a pobíhalo po asfaltové vozovce, otevřeli dokonce další láhev, aby se zahřáli.

– Kolik nás vlastně poběží? – zeptal se.

– Jedenáct, – odpověděla Elen. – Tady jsem napsala prezenční listinu. Ostatní jsou rozhodčí a diváci.

Všechno bylo konečně připraveno. Nakonec si přece jen sundal sako a vyhrnul nohavice u kalhot.

Pak Elen tleskla rukou a v očích jí přeskočily jiskérky.

Do kopce se musí pomalu, ne tak zběsile jako oni, na rovině přidá. Čtyři kilometry v tomhle nečase je dlouhá trať, kdo ji neběžel, neuvěří. Mrazivý vzduch hrdlo popálí, ale nosem už to moc nejde, i když by se měl pokusit alespoň vdechovat. Zachovat rytmus, opakoval si stále. Přinejhorším dojde pěšky.

V kopci se neohlédl, jako to udělal ráno, to tak, zastavit se, zaváhat, a pak by se už nerozeběhl. Ostatní byli kus před ním, pomlátí se mezi sebou. Když tuhle trať běžel poprvé, neměl v sobě ani jedno pivo. A kolik jich vypili oni? Uprostřed bílé cesty, nezvykle rovné na tuto krajinu, se musel zastavit a odpočívat.

První hlídka byla na kopci, stále ještě běžel, myslel, že to bude horší. Za zády mu dozníval zvonivý Elenin smích a lehce ho předeběhl.

– Dědoušku, jste poslední, – řekl jeden z kontrolní skupiny.

– Zatím je poslední, – připojil se shovívavě druhý hlas.

Kdyby byl mladší, určitě by jim rychle něco vrátil, nyní musel šetřit síly. Nejsou tak zlí, spíš hecují. Možná, že i on byl dřív takový. Ale neměli by předem podceňovat, to by neměli.

Před ním se táhla nekonečná rovinka z bílé drti. Odráželo se od ní sporé světlo. Nemohl pochopit, kde se ho tolik bere. Vždyť i v zamračené noci tu bylo dobře vidět.

Běželi před ním a on je počítal. Předstihl posledního a měl z toho radost. Chvíli se držel těsně před ním, ale pak se odpoutal.

– Dědo, do toho, ještě jich máte sedum před sebou, – ozvalo se znovu mimo trať.

Uběhli sotva kilometr. Pustil ruce dolů, aby si uvolnil šlachy. Trať mírně klesala, svažovala se dolů k bystřině. Dřív tu nestál betonový můstek, ale dřevěný. Jednou ho odnesl jarní příval, byl už shnilý.

Předpokládal, že za můstkem doběhne skupinku tří chlapů, ale ztratili se mu. Že by měl takové zpoždění? Nebo je snad někde minul, ani si nevšiml?

Oběhl hájovnu, ještě se v ní svítilo, a pes u boudy zběsile štěkal. Sluka se jistě diví, co to v jeho rajónu pobíhá za škodnou.

Právě u téhle hájovny na ně tenkrát čekali. Sněhu bylo po pás a ještě padal. Rád si v zimě vyjel za vesnici na lyžích, zvedla se ale vánice, obrátil se, že se už vrátí, ale najednou Božka stojí před ním, jako by spadla z toho nejtmavšího mraku. Měla na zádech málem větší batoh, než byla sama.

Co tady, Božka, děláš? vyjekl. Tma jí už spadla do vlasů, ale oči podivně žhnuly.

Podívej, vedou ho, řekla smutně. Odněkud z dáli sem klouzaly ostré, nesrozumitelné zvuky, které k nim zavál vítr. Ohlédl se.

To je… to vedou tvýho dědu?

Mlčky přikývla.

Četníci?

S autem se tam nedostali. Jsou s nima i Němci.

A ty… snad nejdeš, lekl se a opsal hůlkou oblouk k pohoří. Došlo mu to teprve nyní. Božčiny návštěvy u nemocného dědečka! Nikdy by to do ní neřekl. Do té průhledné, křehké dívky.

Byl tam už sám, ostatní odešli. Stejně se divím, že jich nepřijelo víc.

Řekne něco?

Zakroutila odmítavě hlavou.

Myslíš, že ho…?

Na nejbližším stromě za vesnicí. Hrůzou se otřásl. Vzpomněl si na Přemka a Grizliho, na jejich netečné, vypoulené oči, hledící v poslední chvíli s nadějí do dálky, jako by čekaly na pomoc, která nepřišla, a ani nemohla přijít. Na praskající větev, která pod nárazy vichru a pod tíhou dvou chlapských těl ve dne v noci sténala. Na textilku, v níž se už dávno nesoukala příze a která jedné temné noci za rachotu výbuchů vzplála plamenem. To nebylo Eliášovo světlo, to byla pochodeň, planoucí do všech čtyř světových stran.

Dovolili jim je sundat až po týdnu, mezitím se provaz několikrát předřel a přetrhl.

Kolik dnů už nejedli. Pomůžeš mi?

Nevěděl, co říct. Přímou otázkou ho zaskočila. Je to náhoda, že se setkali? Nebo s tím už počítala? Možná… ale dneska ne, dneska určitě ne. Měl ten obraz před očima… jeli na saních, které táhl kůň. Vzadu za nimi klopýtal Wohl, jako pes, uvázaný na provaze. Poznával ho podle jeho stařecké chůze a prošedivělé hlavy, z níž spadla čapka.

Uteklas jim?

Viděla jsem je dřív než oni mě, ale už jsem ho nestačila… zajíkla se. Tak půjdeš? řekla netrpělivě.

Pochop, sklopil oči, je to tak najednou. A máma, máma vůbec nic neví!

Ahoj, odvětila příkře a odbočila z hlavní cesty směrem k potoku.

Všechny je poztrácel. Přecenil se. Myslel, kdoví co je v něm síly. Nebo alespoň někde v koutku duše doufal, že nedoběhne poslední. Chtěl jim dokázat… Je přece jenom slaboch! Ale také je starý. Alespoň to může být omluva. Nebo výmluva? Kdyby mu mohl někdo říct, jak to vypadá na trati! Mít tak teplý šálek čaje. Kdo asi vyhrál? První už jistě doběhli.

Teprve nyní si Chaloupka uvědomil, že už také vlastně mele z posledního. Začala se mu točit hlava a dělat kola před očima.

Než Božka sjela z náspu, třeskl výstřel. Lekl se, protože se skutálela dolů. Přiběhl k ní. Není ti něco? Zdvíhal ji ze země. Zakroutila hlavou a prudce ho od sebe odstrčila. Než se znovu rozhlédli, začali po nich od hájovny střílet z automatů.

Nech to tady a jedem domů, co chceš dělat, teď když nás už vidí. Pokusila se znovu postavit, ale levá noha se pod ní podlomila. Sykla bolestí a bezmocně se posadila na zem. Sundala si batoh z ramen a konečně se na něho podívala…

Dostala jsem ji do nohy.

Necháme to tu, vezmu tě a sjedem dolů.

Zakroutila hlavou, ukázala před sebe rukou.

Už jdou, rozdělili se, dolů nemůžem. Vidíš je? Mají zbraně, mají automaty. A naši čekají.

Jak jednou vyjdem nahoru, dolů se hned tak nedostanem. Projedu je. Já přece nechci teď na konci války umřít! Slyšíš mě? zatřásl s ní.

Já taky ne, Františku, řekla.

Pojedu. Nemám s tím nic společnýho, chápeš to? Obrátil se na druhou stranu, rozhodnutý odejít. Ušel pár kroků, sykot kulek ho přinutil, aby si lehl a doplazil se zpátky. Těžké nebe sestoupilo ještě blíž k zemi. Tři osamělé postavy, ne nepodobné havranům, se ztrácely ve vánici.

Vichřice nás zachrání, řekla a klidně se na něho podívala. Ale musíme jít, nebo tu zmrznem!

Jestli nemají psa, zeptal se sám sebe už jaksi samozřejmě. Zpříma se na Boženu podíval. Pokrčila rameny, ale na rtech, hned od sněhu bílých, hned fialových, jí kmitl úsměv.

Sundali lyže, vzal batoh na záda a doplazili se k potoku. Sklouzli do koryta, na okamžik si oddechli. Potom se konečně mohli postavit a jít. Nesouvislá ledová vrstva, místy zavátá sněhem, se co chvíli pod nimi bořila. Šla za ním, lyže už dávno zahrabali do sněhu, a kulhala.

Ale jemu teď ještě zbývá do konce tohoto prokletého závodu alespoň kilometr. Snad už se nesesype, nesmí vzdát. Kdyby měl dojít po čtyřech, vydrží. Některé soupeře zahlédl na trati, ale to bylo zpočátku. Mladý muž s vouskem, kterého neznal, mu zmizel z očí. Také Břeťu postrádal, asi vzdali. To však jistě nejsou všichni, to zdaleka nemohou být všichni. Měl by to vzdát taky, nebo umře. Pro co vlastně? Snad ne pro štíhlé nohy slečny Elen? Po tváři mu i v té bezmoci přejel kyselý úsměv.

Na vršku Oslího kopce se ani nepodíval vlevo dolů na nádraží. Bylo mu všechno jedno. Nic neviděl, nic necítil. Šlápl do dolíku a upadl. Trochu se odřel na dlaních, pomalu se zvedl. Udělal několik kroků. S hrůzou zjistil, že přešlapuje na místě. Pak se znovu zhroutil.

Já už, Božka, doopravdy nemůžu, řekl, když spadl snad podvacáté do závěje. Tíha batohu se krok od kroku nesnesitelně zvětšovala. Ze šponovek, promočených až po kolena, se stával jednolitý rampouch. Ležel na sněhu, rukou si podpíral obličej, kolena se mu zahnízdila v dírách od ledu. Ležel a poslouchal vodu, která protékala pod ním.

Je to ještě daleko? obrátil se k ní.

Seděla opodál opřená o strom, oči zavřené. Ke tvářím jí poletovaly vločky sněhu. Několik pramínků vlasů, ztvrdlých na kost, trčelo v prostoru. Náhle ze stromu, pod nímž seděla, urval vítr vrstvu sněhu. Vyhlédla jí jenom hlava. V té chvíli se probrala a bezúčastně se rozhlédla.

Ty ještě můžeš, ale já, já tu zůstanu, jsem přeci sama, oni však… jsem v peřinách, je mi teplo, křičela najednou vesele.

Vrátíme se, vyhrabeme lyže a sjezdem dolů. Vítr už přestává. Vezmu tě na záda, dál jít stejně nemůžu, vždyť já ani nevím, kde to je, slyšíš mě? Zvedl se a cloumal s ní, protože znovu usínala. Já je neznám, proč mám kvůli nim umřít?!

Ne ty tady, ale oni tam kvůli tobě. Jsou mezi nimi i z naší vesnice.

Nic neřekl, shodil batoh a vytáhl ji ze závěje. Potom si batoh znovu naložil a Božku podepřel. Dívčí tvář, zkřivenou bolestí, mráz ještě více prokreslil. Jako by chtěl ten pocit utrpení zhmotnit v jejích rysech. Znovu s ní zatřásl. Zůstala na něho překvapeně civět. Na kůži se jí perlily slzy.

Pojď, Boženo, řekl, já to tak nemyslel. Kudy dál? Musíš mně ukazovat, kudy dál…

– To je doba. Za takovouhle dobu bych už musel uběhnout deset kilometrů, – řekl muž s vousky a netrpělivě přešlapoval na místě.

– Zkus to, – ušklíbl se někdo.

– Nepůjdeme? Dává se do mě zima.

– Počkejte. Co když tam někde čeká a nemůže dál, – pípla Elen.

– Ten? Ten to za nejbližším bukem zabalil a čeká na nás leda v hospodě u piva.

– Prosím tě, takovej on není.

– Eman to přece projel na motorce nebo ne? A našel snad někoho? Nenašel, tak co pořád máš?

– Já jen, – řekla Elen, – že to je dost blbý, právě teď odejít.

– Je mně sprostá zima, ještě nastydnu. Jestli chcete, tak si tu čekejte třeba do rána, ale já jdu. Emane, jdeš taky?

– Jdeme všichni, – řekl Eman, – Frantík už třeba leží doma u maminky a zahřejvá si nohy v její posteli.

– Jestli je jako ty, tak určitě, – řekla Elen. Vyšla si kousek cesty za trať, aby se rozhlédla, ale po chvíli se vrátila s nepořízenou. – Kluci, stejně to není férový.

Světlo kolem silnice jim blikalo nad hlavami. Vítr jí sesul z hlavy silonový šátek, který si nedávno uvázala. Zábly ji nejen prsty, ale i uši. Cop, strčený do drdůlku, se uvolnil a poletoval kolem hlavy. Dýchla si na ruce.

– A kdo na takovouhle zábavu přišel?

– Já ne, – ozvala se Elen.

– Náhodou, co chcete, je to dobrý, jenom ta zima kdyby nebyla.

Ulice dřímala. Okna postříbřená od televizních obrazovek pomalu matněla. Jenom tabulky ve vichru ještě zvonily.

– Jestli na nás bude Lojza vůbec čekat. V jedenáct ten krám zavírá, – řekl Eman.

– Proč by nečekal, dneska měl kšeft.

To slovo jí projelo tělem jako ostře nabroušený nůž. Kšeft! Kolikrát ho od holek v ústavu slyšela. Kšeft byla taky třeba jedna cigareta, když nebylo koncem měsíce co kouřit, ale mohl to být i balíček cigaret a někdy i mnohem víc balíčků, to podle toho, kolik si kdo vydělal. Těmahle rukama! Ty přece taky něco dovedou, jenom kdyby… neví si rady, neví. Plnila přece na lince na dvě stě procent, někdy trochu míň, ale vždycky to bylo nad normu. Když odcházela, nesla si s sebou v obálce peníze, které si vydělala. Čekala na autobus, hleděla na třímetrovou zeď a donekonečna si opakovala: už nikdy se sem nevrátím.

– Tak pojď, táhneš se za náma jako meluzína, – křičel na ni Václav. – Copak se ti stalo?

– Kluci, když on to myslel vážně.

– A my snad ne?

– A proč teda…?

– Co proč?

– Proč teda nevyhrál?

– Protože nedoběh. Neproběh cílem. Zdejchnul se. To je tak těžký pochopit?

Taky to myslela vážně. Svět je krásný, má milá, a člověku se chce tolik žít. Má dvě možnosti: buď zítra vstát a nastoupit do textilky, kde to má vyjednané, anebo to druhé. Co druhé? Jaký je život bez nikoho a bez ničeho. Kluci taky blbnou, ale zítra půjdou a budou makat, třeba budou nadávat na vstávání a na tvrdé normy, které honěj v přesčasech.

A ty, ty budeš čekat, až pro tebe někdo přijde?

Kdybych alespoň někoho měla, aby to všechno dostalo nějaký smysl. Třeba tátu, tátu já vůbec neznám a máma mně umřela hned, jak jsem začala dýchat a křičet. Měla z války jen jednu ledvinu.

To se dá s jednou ledvinou žít?

Že mě vůbec udrželi při životě, to se divím.

Začalo drobně mrholit. Šli roztroušeni a téměř mlčeli. Ale hospoda se blížila čím dál víc a Elen, která dosud klopýtala kdesi vzadu, se dostala do čela. Posledních deset metrů běžela.

– Copak je, zavíráme, neumíte číst?

– On tady není?

– Kdo by tady měl být, všichni šli přece domů!

– František!

– Ten? Ani tady nebyl. Od tý doby, co jste odešli, jsem ho neviděl. Už ho tu sháněla i Božka.

Strnule se dívala před sebe, chtělo se jí brečet, ale přemohla se. Muži se nahrnuli dovnitř a sedli si do výčepu.

– Tak já jdu.

– Kam bys chodila?

– Jdu ho hledat, copak to nechápete?

– Uklidni se. Tady Eman si dá pivko, sedne na motorku a ještě jednou to projede, viď, Emane.

– Jasný.

Obrátila se a vyběhla ven.

Proč si mě jenom všímají, myslela si plná vzteku, když se zabarikádovala v jedné pražské místnosti a nechtěla pustit nikoho dovnitř. Ať se stará každý o sebe! Co jim je po tom, co já dělám. Někdo ji zase udal. Stejně se k ní dostali oknem a vytáhli ji za límec jako štěně z boudy. Ať dělá, co dělá, vždy to špatně skončí. Ale dnes, tohle ona nechtěla, dnes je přece třetí den na svobodě. Ani ty tři dny to nevydržela. Jestli se mu něco stane, určitě se utopí.

František a máma. Tolik se toho napovídalo. Co když je to pravda?

Rozpršelo se úplně. Dupla do kaluže, voda jí vystříkla až do obličeje. V botech má mokro.

Proč s ní jenom kluci nešli, bylo by jich víc a hned by ho našli. A ona se navíc bojí, nemá ani baterku. Snad Eman přijede na motorce. Taky se vždycky starala jenom o sebe, na druhých jí nezáleželo. Pozorovala ten ruch kolem sebe pěkně zpovzdálí a potajmu se šklíbila. A nyní je tady sama. Ale tohle je jiná samota, vždyť on třeba, on třeba běžel kvůli ní.

Zastavila se na kolejích a zakřičela:

– Pane Chaloupka, jste tady? – Nikdo se neozval, šum stružky valící se s Oslího kopce překryl doznívající hlas. A co Božka, jistě ho taky hledá. Třeba už je s ní doopravdy doma. Leží vedle sebe v posteli a vypravují si o ní, o Elen.

Šla do kopce a volala. Pak ho na okraji mokré škarpy uviděla. Seděl na zemi a mlčky se na ni díval.

– Pane Chaloupka. – Mlčel. Zatřásla s ním.

– Už jsem se chtěl zvednout a jít.

– My mysleli, my mysleli, že jste už dávno doma.

– Doma? – řekl s podivem.

– Není vám něco? Zdá se mně… že se potácíte.

– To se ti jenom zdá. Raděj mně podej ruku. – Postavil se na nohy. – Trochu se tě budu přidržovat, abych náhodou neuklouzl.

– Jen se opřete, pane Chaloupka.

– Už abych byl doma.

– Pane Chaloupka, půjdem do hospody. Chlapi na vás čekají.

– Co bych tam dělal?

– Jsou v tom přece peníze.

– Ty má dostat ten, kdo vyhrál.

– Měla jsem běžet taky, že jo?

– Ne, tak jsem to nemyslel.

– Vy mně nevěříte, Františku. To nevadí. Usušíte se. Pozor, tady je kámen, cesta se sesouvá. Vy jste, vy jste hodný, i když já jsem třeba zlá.

– Koleje se lesknou jako břitvy. Počkej, do cíle musím dojít sám. – Popoběhla kousek dopředu a za tratí se mu pověsila na krk. Zasténal.

– Sláva, vyhrál jste, jste první! – V botách jim čvachtala voda. Františkovy slepené vlasy objímaly čelo. Zastavil se.

– Nejste vy náhodou… – začala brečet.

– Copak, tak najednou?

– Proč jste to dělal? Všichni by jenom chtěli…

– Jen to dopověz… Pro tvoje štíhlé nohy, Elen.

– Pro ty ne.

– Nejste vy, promiňte, můj táta?

– Já, tvůj táta? – rozesmál se. Ale najednou si uvědomil, že před ním stojí zkroušená, žadonící. Vzal ji kolem krku. – Dědek starej sem. Podívej se na mě. Ne že bych se na tebe nezlobil, ale myslím si…

– Tak už jsme tady, – vpadla Elen do lokálu. Před sebou tlačila Františka. Nejprve se kroutil a vytáčel, jak jen mohl, ale nakonec ho přesvědčila, vždyť na něho přece všichni čekají.

– Á, – křičel Lojza od výčepu, – už jsou tady. – Eman troubil do dlaní slavnostní fanfáry.

– Svatební průvod!

– To jste si moc neužili, – křičel druhý hlas.

František se rozhlížel po výčepu, jako by ho právě před okamžikem vytáhl někdo z postele a chtěl na něm něco nemožného. Seděli kolem stolů a prohlíželi si je jako exotická zvířata.

– Pojďte dál, nebudete přece stát mezi dveřmi.

Chaloupka se sotva držel na nohou, musel se opírat o stěnu, měl toho až po krk. Přisedl na nejbližší židli.

– Pane jo, Elen, – zašeptal jí muž s vousky přímo do ucha. – Tys mu dala.

Vztekle se na něho podívala a zakřičela:

– Vy ubožáci, co to povídáte. Vždyť vy jste, vy jste slaboši. Nebyli na trati, pane Chaloupka, vyběhli na kopec, a jak jste zmizel, sešli zase dolů.

– Plácáš, káčo jedna hloupá.

– Slaboši jste, rozumíte, slaboši! Do jednoho vzdali.

– Vždyť to byla jenom taková hra, – obhajoval se kdosi. Chaloupka zvedl pozorně hlavu:

– Jak tomu mám rozumět? Hra říkáte? To snad ne! – Víčka mu poklesla, tvář se propadla.

– To jste celí vy, – křičela Elen.

– A co nám řekneš ty? Jen se pochlub, co ty jsi udělala.

– Já… nic, – řekla zmateně.

– Tak vidíš.

– Počkejte, – přerušil je bouchnutím pěsti do stolu. Chvíli mu trvalo, než se vůbec vzpamatoval, nikdy by si nepomyslel, že všechno takhle skončí. – To jako chcete říct, že jste si ze mě udělali od začátku do konce legraci?

– Ne, to ne, tak to, pane Chaloupka, nebylo. Oni chtěli běžet.

– Vyběhli jsme, ale byla zima, Eman měl jenom trenýrky a já, já zas jenom tričko, šlo o zdraví.

– Ale přece jsme se vsadili.

– O co, o tu dvacku, co jsme si každý přihodil?

– Vy snad chcete tvrdit, že jste běžel celou trať?

Zadumaně seděl, nic neříkal. Měl plnou hlavu lítosti a ještě více vzteku. Kdyby si tak mohl srovnat myšlenky, bylo toho na něj najednou moc.

– Já chci jenom říct… – mávl rukou do prázdna.

– Tak mluvte, – zakřičela téměř hystericky.

– … že máš, Elen, pěkný nohy, – dokončil. Chlapi se začali smát. Trochu mu zjihly oči, převalily se ze strany na stranu a úsměv skápl do čaje. – Nesmějte se, všechno spolu souvisí. Asi je máš lepší než moje Božka tenkrát, za mlada. – Muži zatleskali. Nenechal se však ničím rušit. – Pamatuješ se, kde říkají u Třech klád? Máma ti o tom už mohla sotva vypravovat. Několik kilometrů odtamtud na sever zůstali naši. V té nejkrutější zimě. Nemohli dolů, fašisti je honili, ale oni se nechtěli smířit. Pro hajnýho Wohla si přišli Němci. Božka, která dělala spojku, pospíchala právě k němu. Utekla včas, ale dostala zásah do nohy, rovnou pod koleno, proto kulhá. Já se chtěl tenkrát vrátit, ale ona šla dál. Šla dál!

– To bylo něco jinýho, šlo přece o život.

– O život, – usmál se Chaloupka, – o ten jde pořád. Když jsem běžel před chvílí dolů s Oslího kopce a upadl, připomněl jsem si to znovu. Nebyl tam nikdo, kdo by mne zvedl, a já už nemohl.

– A tehdá…? – zeptal se čísi netrpělivý hlas.

– Ani nevím, jak jsme se k nim tam nahoru dostali. Našli nás na jedné mýtině u Třech klád, téměř bez života. Vydrželi jsme s nimi až do konce války.

– Vy jste, pane Chaloupka, jak vás poslouchám, vlastně hrdina, – řekl kdosi ironicky a zároveň obdivně.

– Silná slova si nech, až přijdeš domů a budou se tě vyptávat, kde jsi byl ty. Taky jednou zestárnete, – vzdychl, – a budete vzpomínat. – Nechtěl, aby se hádali, neměl ani sílu je sledovat. Sesouval se na židli víc a víc, sotva se držel krajíčku stolu. Musel se moc přemáhat. Nezahřál ho ani čaj s rumem, který Lojza přinesl. Copak se tohle všechno dá vysvětlovat?

Do místnosti vstoupila znenadání Božena Chaloupková. Rozhlédla se kolem a hned ho spatřila.

– Tady jsi, dědku, kde tě mám pořád hledat? Jsem celá promočená, – šermovala mu holí před obličejem.

– Nechte ho, on za nic nemůže.

– Nono, ještě ty se ho zastávej! – Podívala se na ni přísně. Elen nevydržela ten upřený pohled, vyskočila, strhla kabát s věšáku a přes rameno si přehodila kabelku. Žena jí zastoupila cestu a chytla za ruku.

– Už jsem slyšela, já vím, nemáš to lehký… – Elen se jí vytrhla, ale v půli cesty zaváhala a pomalu se otočila:

– Co vy víte, – řekla potichu.

– Počkej, – zakřičela žena.

– Já nic neslibuju, – zvolala dívka už u dveří. Opatrně zvedla oči a rozhlédla se po všech v místnosti. Pak rychle otevřela dveře. Do lokálu vnikl průvan.

– Ztřeštěná holka, – povzdechla Božka, když dívka zmizela. – A co ty tady zase vyvádíš? – přisedla si k němu. – Nestačím se divit. Vždyť už je skoro ráno. Jako malý dítě. Prý jste závodili nebo co. Hledám tě už nejmíň dvě hodiny. – Napila se sousedova piva.

– Nesmíš na mě tak zhurta, nečekal jsem tě, – zabručel. – A neplácej mě, bolí mě celý tělo. Uklidilas ty jabka?

– Eh, – mávla rukou, jako by jí bylo všechno jasné. – Změnil ses, hodně ses změnil. Člověk by řekl, že k stáru… kde jsou tvé jistoty? – Pohlédl na ni, pak na všechny kolem. Chtěl jí odpovědět: v lidech, jsou tam, ani o nich nevědí, jenom je třeba na ně ukázat.

Ostatní se na něho dívali a čekali, že řekne něco hlubokomyslného, ale on mlčel a potutelně se usmíval. Znovu mu padala hlava. Božka zbystřila pozornost.

– Dědku, dědku, už i do hospody pro tebe musím chodit. Víš, jak mně mravenčí noha?

Mlčel, vstal a rozloučil se.

– Chlapi, ty peníze si zase rozeberte. Mám tady starou, – mrkl na ně spiklenecky. – Ona by mně je stejně sebrala.

– Dejchni na mě, – řekla a zvedla ho ze židle.

– Představ si, na co jsem si vzpomněla, – držela ho na ulici pevně pod paží. – Já ten plánek na flašky schovala do malovaného hrníčku, co stojí vzadu v kredenci.

– Do kterého?

– Od té svatební soupravy, co z ní zbyl jediný.

– Já vím, – usmíval se spokojeně. – Vždyť jsem ho tam dával s tebou.

Mít slunce v očích

Nespala celou noc. Jednu chvíli se o to pokoušela, zavřela oči a počítala ovečky, ale záhy ji to přestalo bavit. Slezla s dvojáku a nazula si bačkory. Marii, která spala pod ní, při tom šlápla na ruku a trochu se pohádali. Marie má totiž ruku vystrčenou jako semafor a v uličce pak kvůli ní není hnutí.

– Kam zase lezeš, můro?

– Nemůžu spát. Já se snad toho rána nedočkám. Nebudeš mně věřit, ale nejhorší je poslední noc.

– Vypravuj mně o tom, – posadila se na posteli a vzdychla. – Jak já k tomu přijdu, že ty jdeš za několik hodin domů. Dej mně aspoň cigaretu.

– Já nemám.

– Viděla jsem tě. Máš je pod polštářem.

– Tak na, – řekla Sabrina a zasunula ruku pod polštář. – Bude to tu cejtit. Jestli tě někdo uvidí! – Neměla Marii moc ráda, i když s ní spala v jednom pokoji, a dokonce na jednom dvojáku. Ale v tuhle chvíli jí byla vděčná, že se s ní baví. To je jedno o čem. – Zapálím si taky, nepůjdem na chodbu?

Marie zmáčkla zapalovač. Mihotavý plamínek olízl dívčí tvář, překreslenou ostrými stíny.

– Co z toho, já jdu spát, ještě bych se probrala nadobro, – vyfoukla kouř. – Ty se ale máš, – řekla závistivě.

– Nefoukej mně to do vlasů, budu smrdět! – Ve tmě poletovaly dva uhlíky.

– Netýkavko. Nemám se za to omluvit?

– Ty bys to dovedla?

Rozpálený uhlík se zvedl a okamžik poskakoval tmou. Do místnosti se rozlétl klín žlutého světla a Sabrina vyklouzla na chodbu.

Jindy by řekla: protivné ráno! Ale tohle ráno bylo milé. Mělo sice plná ústa deště, ale přitom se usmívalo. Nejprve ji zavedlo do skladu, kde odevzdala sintr, modráky a všechno to, co jí nepatřilo. Podsaditý poručík s kulatou tváří, která se málokdy rozhněvala, ji následoval až do skladu.

Sabrina se dívá do zrcadla a vidí v něm ženu. Je v civilu, bože, po tolika měsících je zase v civilu.

– Seš krásná, ať to nevykoukáš. Taky bych se ráda prohlídla. Jestli jsem se trochu změnila. Převychovaná vypadám třeba jinak, – objevila se ve dveřích Dáda.

Skladní uštěpačnou poznámku nepřeslechla a pozorně zvedla oči od sešitu, kde odškrtávala odevzdané součástky.

– To jsem nevěděla. Já myslela, že jdu dneska sama.

– Na tenhle okamžik jsem čekala celej život. Škoda, že se nevidím celá, – hopsala Dáda před nástěnným zrcadlem.

– Nechtěla byste, abych vás zavedla do nějakýho módního salónu? – řekla skladní a definitivně zavřela sešit.

– To bych nechtěla, ale větší zrcadlo byste tady mohli mít. Dyť se do těch šatů ani nevejdu.

– Tak jdeme, jdeme. Ještě mně to tady podepište.

Dvůr je po ránu prázdný. Po nádvoří občas přeběhne služba se žlutou páskou na ruce. Nejhorší byly vlastně nástupy. Na všechno ostatní si člověk zvykne, jenom na to počítání ne. Teď ještě zadarmo podpis na ošetřovně a ten další už bude za peníze.

– Pane jo, ty seš úplnej milionář. Jak jsi to dělala?

– Taky se naučíš.

Pokladní se v duchu usmála. Moc toho nemají, ale i kdyby měly desetkrát, stokrát víc, vystačí to některým na pár dnů, těm spořivým na několik týdnů. Dáda počítá peníze, ve škole se matematice vyhýbala jako čert kříži, ale nyní by se ráda zdržela. Přeložila peníze a zastrčila je do kabelky.

– A co vy, Vomáčková? Tak vidíte, že jste se dočkala.

– Já? – řekne rozpačitě Sabrina. – Ale kdyby to bylo o den dýl…

– Nono, taky byste tu vydržela. My jsme vás přece nechtěli.

Jdou po vybetonovaném chodníku na strážnici. Najednou jim to tu všechno připadá prázdné a čisté, jako by ani za velkou zdí nečekaly desítky žen na tuhle chvíli, kterou ony právě prožívají. Studená oka kaluží si je naposledy prohlížejí. Sabrina se jedné z nich vyhnula, druhou přeskočila. Její černé oči, stačila si už nalepit i řasy, se rozmrzele otevřely nebi. Průsvitné kapky uvízly na bledé tváři. Příjemně chladí a stékají po krku za košili, v koutcích úst se usazuje rozmazaná šminka.

– Blázníš, podívej se na sebe, – křičí Dáda a strká hlavu do límce. Včera si ji natočila na papírové svitky, aby k něčemu vypadala, a teď jí to ten protivný déšť rozpustí.

– Vždyť jsme tu naposledy, – pootevřela rty.

– Doufám, – poznamená napůl pro sebe poručík a snaží se je dohonit. Kolik jich za ta léta viděl, kolik takových vyprovázel. Některé poděkují a podávají ruku, jiné sotva pozdraví. – Tak tady je máš, – řekl strážmistrovi u brány.

– Jenom dvě?

– Ty bys je pustil všechny, viď? Tak ženský, ať vás tu už nikdy neuvidím. Autobus jede přímo na dráhu.

– Ne abych vás zejtra potkal ráno na korze, až půjdu ze směny, – křičí strážmistr.

Ulice. Všechno se jim zdá dlouhé, široké a neskutečné. Sabrina se dotkla prstem keře, sebrala kamínek. Teplárenský komín naproti má plný čepec kouře. Když sem přijela, ještě tu nestál. Připadalo jí to, jako by se probudila z dlouhého zimního spánku.

– Sabríí, – dolétlo sem z tábora. V oknech dílny se mačkají holky a mávají. Jak jsou od ní v tuhle chvíli daleko. Zvedla ruku na pozdrav.

– Tak pojď, co stojíš, nebo nám to ujede, – táhne ji Dáda.

– Už jdu, – řekla, přešla silnici, ani se nerozhlédla. Raději nevzpomínat. Měla tu jen jednu dobrou přítelkyni, ale než ta půjde domů… otrávila manžela plynem. Nikdy se jí na nic neptala, vylezlo to z ní jednou samo.

Taky bys to udělala. Pokud to člověk sám na vlastní kůži nezažil, neuvěří… Žila s ním, s ožralou, několik let. Stěžovala si, chodila na úřady, vypravovala lidem. Vracel se domů po čtyřech a hned na ni lezl, někdy i před dětmi. Utekla poprvé, podruhé, v létě přespávala na zahradě, ale v zimě, kam měla jít? Osudné noci ho odtáhla od prahu do kuchyně, sebrala děti, pustila plyn a zazvonila u sousedů, kdyby náhodou byla ve stěně díra. Za několik hodin se vrátila, otevřela okno a zavolala Bezpečnost.

A děti?

Snad čekají. Jsem jejich máma.

Takhle to přece nejde…

Teď už to vím, říká a se vzpomínkou odchází.

Pupeny na stromech se nafoukly. Jsou před prasknutím. V ptačích zobácích visí jaro. Pomalu přestává pršet. Lidé rozvírají límce, i krocani se zelenají. Kdybych tak uměla zpívat!

– Už je tady, – řekne Dáda a popotáhne. Potom zaloví v kapse a vysmrká se.

Autobus dobrácky bručí, na zastávkách zasyčí brzdy. Řidič nic neříká, ani si je zvlášť neprohlíží, je na takové pasažéry zřejmě zvyklý. Na prvním setkání totiž moc záleží. Toho se nejvíc bála.

– Co kdybysme vystoupily, – řekne Dáda a mlsně se olízne.

– Je tam moc lidí…

– Právě. Ty se jich bojíš?

– Ale ne.

– Ty se bojíš, že to máš napsaný na čele, viď. Bože, každej jednou může uklouznout.

– To jo, to může, – říká si pro sebe Sabrina. Jenomže já jsem uklouzla už dvakrát. A jestli to bude potřetí… Říká se přece, poprvé je to náhoda, podruhé nerozum, potřetí natrvalo.

– Co bych měla říkat já? – Dáda zatřepala hlavou a usmála se na mladíka, který stál na stanici. Znechuceně se otočil. Vyplázla na něho jazyk. – Myslí si kdovíco, trouba jeden, a byl by třeba rád, kdyby mě měl.

– Děláš jenom ostudu.

– Aby tě neubylo.

– Já tady vystupovat nebudu. Víš, co nám říkali. Pojedu domů.

– Domů? Já bych zas vystoupila. Ale když rozměním stovku… Nemohla bys mně…

– Nemohla, – řekla Sabrina. – Stejně tě už neuvidím. Já taky potřebuju peníze. Nevím ještě, co budu dělat.

– Třeba se zase sejdeme, – mrkla na ni.

– Já nechci, rozumíš, už nikdy nechci.

Před nádražím syčel vodotrysk. Z mraků se vynořilo slunce a probíjelo skleněné tabule stěn. Dáda si jde koupit zmrzlinu, která taje rychleji, než stačí lízat. Pomalu jí stéká po dlani.

– Jede to v půl jedenáctý, – řekla Sabrina. – Běž si koupit lístek.

– Tys mně nekoupila?

– Já nevím, kam jedeš.

– No přece s tebou.

– Se mnou? – podiví se Sabrina a usměje se. Dobře ví, že jediné východisko, jak obstát, je rozejít se. Nebo to začne znova. Ale zkuste si být s někým dva roky, dělit se s ním o cigarety, o ovoce, o své starosti, a pak mu jen tak říct ahoj a už ho nikdy neuvidět. I ženské na cimře jí šly na nervy, tolik je nenáviděla, ale nyní, ne snad že by jí chyběly, nepatřila však už k nim a k těm druhým ještě také ne. A k někomu přece musí patřit. Ani na chvíli nesmí zůstat sama.

Vlak drnká o pražce, vyjeté kolejnice zvoní. Za podjezdem se objevil železný most. Málem si urazila hlavu.

– Pojď sem a zavři, táhne to, – řekla Dáda. Zatímco si piluje okousané nehty, Sabrina se dívá skrz okno ven. Vidí řeku a racky, kteří křídly už čeří hladinu, vidí pole, stromy, na přejezdech čekající lidi.

– Co tam porád vyhlížíš?

– Co bych, je to všechno úplně nový.

– Ani bych neřekla, mně to připadá stejný. Ještě že už je jaro. Víš, nad čím přemejšlím?

– Nevím, – hledí Sabrina stále ven. Nemůže se vynadívat. Za týden už všechno splyne se vším, ale dnes. Dnes je svátek. Kdyby to uměla říct…

– Posloucháš?

– Co porád máš.

– Jak se ti líbím?

– Seš krásná.

– Fakt, Sabri, myslíš to vážně? – Dáda se zvedla a objala ji. Hebké rty se dotýkají čela a svezou se po tváři. Sabrina se odtáhne.

– Jenom to tetování kdybys neměla.

– Na ruce? – krčí Dáda rozpačitě rameny.

– Tady. – Sabrinin prst je štíhlý a dlouhý, ukazuje na obličej. Dádě se zdá, že míří přímo do čela.

– Ale, – vykřikne, – to je znaménko krásy!

– Mně se to nelíbí.

– To přece mají všechny herečky.

– Všechny ne. Třeba CC ho nemá.

– To nevadí, ale zas má něco jinýho, – řekla Dáda a zapálila si. Přehodila si nohu přes nohu. Špičatá kolena se ještě více zahrotila.

– O to tady jde, že má něco jinýho.

– Já zas mám znamínko.

– Ale nejseš herečka.

– Já vím, tak už se nezlob. Já jenom tak. Chtěla bych to jednou zkusit, jestli bych dovedla něco zahrát.

– Určitě.

– Myslíš? – oklepala popel na zem. – A víš, kde nastupuju? V restauraci. Budu mejt nádobí. Taky perspektiva. Tři roky sem dělala servírku, zase se vypracuju.

– Ty nic neumíš?

– Jestli tam vůbec pudu. No řekni, má to cenu?

– Nemůžem si vybírat.

– A ty?

– Já? Já ještě nevím. Něco mně prej dají.

Průvodčí v modré uniformě je také dívka. Zkoumavě si je prohlíží, Sabrina klopí zrak. Jízdenky mají v pořádku. Dáda jede do Liberce, je to úspěch, myslí si, že jsem tady neztvrdla.

– Vy musíte v Jaroměři přestoupit. Jedete do Trutnova?

– Já? Ano, – zakoktá Sabrina. Je celá zmatená, bojí se otázek, bojí se odpovědí.

Kolikrát dřív takhle jela bez lístku, jednou se zavřela na záchodě, podruhé vyskočila z vlaku. Ale dnes má všechno v pořádku jako ostatní cestující. Může jet s nimi a nemusí se bát. Dáda se dívá ven a mhouří oči, jako by se jí chtělo spát. Asi taky celou noc probděla. Nebo přemýšlí, co bude dál. Má u matky tříletého syna. Když byl posledně na návštěvách, chodil mezi stoly a každého tahal za rukáv. Pak přednášel básničku. Je chytrej po mně, říká jeho matka. I to herecký nadání má po mně. Dáda už spí, určitě se jí zdá o Petříčkovi.

Na nebi se oblí duha. Baňaté mraky rozhazuje tryskáč. Sabrina pootevřela kličkou okno a nadýchla se čerstvého vzduchu. Potom si vzala z kabely brýle proti slunci. Chvíli listovala v časopise, pokoušela se číst, najednou však zjistila, že ze stránky nic neví. Vytáhla z kabelky starý dopis a četla:

Milá Sabrinko,

předem mého dopisu přijmi ode mě milou vzpomínku a srdečný pozdrav. Hned, jak od tebe dostaneme dopis, přemýšlíme s dědečkem, co bychom ti pěkného napsali, abysme tě aspoň trochu v tom kriminále potěšili. Buď hodná a poslouchej, ať nejsou stížnosti. Posledně tě chválili. Nesmíš se jim divit, oni sou v právu. Omlouvá tě jenom to, že jsi to dělala z nerozumu, v což s dědečkem pořád doufáme. Rádi bysme se za tebou někdy podívali, ale nohy už neslouží. Dědeček chodí o holi a já mám večer co dělat, abych se na nohou vůbec udržela. Poslední dobou mě taky bolí záda. To víš, stárneme. Tuhle se dědeček nemoh ani strefit lžící do pusy a všechnu polívku si vytřepal. Už jsme za tebou chtěli jet, dokonce jsme si dali od p. Stehna, toho nádražáka, vypsat, jak jezdí vlaky. Dala jsem mu za to pět vajec, ale on nechtěl, nakonec si je přece vzal, ale jedno cestou rozmáčkl, jak mně druhej den říkal. Dědeček však celou noc nespal a ráno sem ho z postele nemohla dostat. Tak se nezlob. Anička Konopásková říkala, že to byla asi předstartovní horečka. Ona tomu rozumí, dělá sestru na středisku. To je zároveň odpověď na tvůj dotaz, proč sme nepřijeli.

Tady nic novýho není. Akorát, že nám pošla kočka, dostala do ucha prašivinu a potom se jí to dostalo do očí. Tak sem ji bouchla lopátkou. No řekni, měla se trápit? A máme nový králíky. Samice jich měla sedum, jedno ale vyhodila z hnízda a do rána umrzlo. Hlavičkovým pošel kůň, asi se zchvátil. Říkal mně to Jirousek. Ten kůň měl pěnu u huby a krvavý voči. Hlavička z toho má hlavu v pejru, protože to nebyl kůň jeho, ale lesní správy. Líbalovi se ztratili zase poštovní holubi, umíš si představit, co z toho bylo. Prej tady byla i kriminálka. Všichni říkají, že to byl Áda Vopich, jestli se pamatuješ, ten, co má velkou hlavu. Že si z nich uvařil polívku, ale já vo tom pochybuju, i když možný je všechno. Taky se nám na severní straně utrh žlab, už ho tam víckrát nebudeme dávat, to je peněz. Jak se ten sníh sesouvá, víš. Je po sněhu, letos přišlo jaro nějak dřív. Vody je málo, jenom to, co přijde z hor. Potok je skoro vyschlej, a to na jaře nebejvá. Ten hlavní příval snad teprve přijde. Na stráních už vylezly bledule. Čekají na tebe. Dědeček stále vyřezává. Taky si vyřezal rakev. Nevím, co s ním. Moc se na tebe těší, už si tě nepamatuje, jen podle fotografie, jestli ses nezměnila. Přijeď klidně k nám.

Sabrinko, přijeď klidně k nám, posledně ses ptala. Co ti mám odpovědět. Byla sem u tvé mámy ve městě, je jich už zase pět, prej by ses tam nevešla. Umíš si to představit, vždyť to znáš. Jinak nic neříkala. Co dělá táta, nevím. Snad by měl bejt někde na Slovensku. Byla sem taky na úřadě. Práci ti dají. Potřebujou každou ruku, myslej to poctivě. Máš příležitost.

Tvá babička a dědeček.

Bledule už kvetou a dědeček vyřezává. Tam v horách začíná jaro o měsíc déle. Rozvodněný potok strhne provizorní lávky a rozleje se do šířky. Pak vyhlédnou bledule. Koruny bříz jsou ještě průsvitné. A až duby shodí svou pískovou barvu listí, bude jaro. Půjdu po cestě, která je bílá a rovná jako má dlaň. Nejprve se zastavím u Hlavičkových. Mají ze všech chalup nejkrásnější štít. Pan Josef je dobrý hospodář, dědeček ho vždycky chválil. V týdnu tahá se strání stromy, v sobotu a neděli se stará o dům. Přeběhnu po lávce, vyhnu se syčícím husám na záhrobni (jestli je na svátky už nepodřízli) a zaťukám. Možná, že mně přijde otevřít Jiřík nebo Jan, Sylva bude asi ve škole a Marta si už vydělává. Možná, že mně přijde otevřít Josef nebo sám Hlavička.

Tak vám Salvo pošel? řeknu a podám mu ruku.

Pošel, chudák, řekne hospodář a vzdychne. Zaboří pěsti do očí a zamne si je. Potom si zapálí dýmku. Měl sváteční nemoc, dodá.

Sváteční… babička říkala, že se přetáh.

Salvo, a přetáhnout se, usměje se hospodář a hrdě zakroutí hlavou. A co ty, Sabrino, vracíš se sem k nám?

Já… vy o tom nevíte?

O čem?

Co řekne, co mu má jenom říct? Lidi zlatý, víte to, nebo ne? Já, Sabrina Vomáčková, se vracím domů… Že Áda Vopich ukradl starýmu Líbalovi holuby, přišlo jí rychle na mysl.

To sou jen řeči. Áda nekrade, řekne hospodář a zamračí se. Lidi sou zlí, domejšlej si, vymejšlej. Když nevím, jak to s určitostí bylo, tak mlčím. Polívky, jakýpak polívky. Z vrány, to jo, ale z Líbalovejch holubů…

U Líbala to bude jiné:

Pane Líbal…

Sabrinko, kdes tak dlouho byla? Pan Líbal už je stařík. Sedává před chalupou na stoličce, u nohou psa. Sedí, poslouchá a vyhlíží slunce.

V kriminále přece, vy o tom nevíte? Líbal si koupil nové holuby, tři párky kudrnáčů. Poslouchá, jak se spolu domlouvají. V očích má tmu, je slepý.

Vím, řekne. Všechno to ví. Potom už mlčí. A ona stojí, ošívá se a neví, kam s rukama.

Tak já půjdu, podává mu ruku. Ale Líbal ji nevidí, dívá se vzhůru ke štítu, kde slyší plácání křídel, a zaclání si proti slunci oči, jako to dělával dřív.

– Dádo, už je Jaroměř! – vyskočí najednou Sabrina. Půl vagónu se vyprázdnilo. – Dádo, probuď se, – křičí Sabrina, rychle si navléká kabát, sundává z nosiče tašku a kufr. Ale Dáda spí a usmívá se. Asi se jí zdá, že přijela domů. Nebo že se probudila v bílé napucané peřině a je neděle.

Kufr jí připadá těžký, i když v něm skoro nic neveze. Měla ho poslat napřed domů, alespoň by jí nepřekážel. Postavila ho na zem a rozhlédla se. Vlak na Trutnov stál na druhé straně, než vystoupila. Celá utahaná a rozlámaná tedy prolezla vagónem nazpět. Dádina tvář byla ještě v okénku, ale už se neusmívala.

Sabrina nastoupila a co nevidí. Ve vagónu sedí paní Křípková. Celá zarudlá v obličeji, oddychuje, chmýří pod nosem se jí nadouvá. Sabrina se protahuje kolem ní jako lasička a dívá se na druhou stranu. Všude je plno, jenom u paní Křípkové, která sedí rozvalená na dvou sedadlech, je ještě místo. Když zůstane stát, stejně ji uvidí.

– Dobrý den, – pozdravila a dává kufr na nosič.

– Dobrý, – zabručí paní a stále spokojeně oddychuje. Dívka si pověsí kabelku a kabát. Tlustá paní se nehýbe. Neměla by jít raději dál? Snad bude ještě někde volno.

– Je tady místo, prosím vás? – Třeba se plete, třeba to není vůbec ona. Tlustá paní nic neříká a mačká se do koutku. Muž naproti čte noviny, žena vedle zívá. Sabrina zavře pomalu oči.

– No né… slečno, probuďte se, – tahá ji vzápětí někdo za ruku. Už je to tady. – Nejste vy…?

– Já?

– Sabrino, holka, tebe sem už neviděla! – Dívka se zvedla. Musí otevřít okno. Je tu dusno k nedýchání, všechno se s ní točí, neví, čeho by se chytla. Má se přiznat, říct, že je Sabrina Vomáčková? Že je pitomá Sabrina Vomáčková, která si jako naschvál sedla vedle tlusté paní Křípkové?

– Jéjej, dobrý den, – řekla dívka a usmála se.

– Tak co, tak co děláte?

– Nic. Jedu domů.

– Domů?

– Už se mně stýskalo.

– Jó, všechno jednou končí, – řekla tlustá paní nostalgicky. – Já jedu taky domů. Byla jsem v Hradci, to víte, u soudu. A vy jedete odkud?

Já jedu, já přece jedu z ústavu, chtěla říct, ale slova jí zaskočila v hrdle a jazyk se vzpříčil.

– No, nemusíte se stydět, – řekla žena dobrosrdečně. – Já sem už o kriminále slyšela. Je to tam opravdu takový, jak se říká? – Pán přestal číst noviny. Za nimi se za okamžik vysunul vrchlík jeho plešaté hlavy. Pak následovaly oči. Žena vedle něho už dávno nezívala, ale šťouchala ho loktem do žeber. Sabrina chtěla vstát, tlustá paní ji však zadržela. – To se přece může stát každýmu, ne? Někdo má rád vdolky, někdo holky.

– Ale já… – bránila se.

– Já vím, – poplácala ji shovívavě po kolenou.

– Už sem si to odseděla.

– Jedu domů a přemejšlím, co budu dneska vařit. To bych se nikdy nenadála, že potkám Sabrinku Vomáčkovou. Však jsme si tuhle říkali, co asi dělá. Když jsem to poprvé slyšela, ani jsem nechtěla věřit. To musí bejt nějakej omyl, říkala jsem si.

– A co je nového v Dubích?

– Jo, holka, to ti nepovím, já už tam nebydlím. Ty to nevíš? Už dávno. Bylo to na mě moc vysoko. Samej kopec, samá stráň. Ale svět je malej, tuhle sem zrovna s tvojí babičkou mluvila. Jela do města nebo kam za tvou mámou. Na návštěvu. Však mně vypravovala. Ten její novej jí nadělal další dva haranty a sám si chodí za ženskejma. A teď se starej. Jo, zlatej tvůj táta. Ty už seš dospělá, tak ti můžu říct, von mě tenkrát odmít a strašně mě urazil.

– A babička?

– Poslední dobou zestárla. Musíš jí pomoct. Zaslouží si to. Ani nevíš, jaký má trápení.

– Dědeček je…

– Dědeček… – poposedla si nervózně, – je taky starej.

– Snad není nemocný?

– Všichni starý lidi sou nemocný. Některý míň, některý víc. S tím už musíš, holka, počítat.

– Koupila sem mu tabák do fajfky. On tenhle moc rád. Slíbil mně, že mně vyřeže kolíbku.

– Snad nebudeš…?

– Ne. Ale s ním je legrace. Říkal to samý, co vy. Ale na vnoučka by se těšil. Vím to. On má moc rád děti. Když sem byla malá, tak si se mnou porád hrál. Nejvíc ze všech. On byl vlastně můj táta. On a Josífek Hlavičků, to zase byl můj bratr. Dědeček měl takovej krásnej batoh a v tom batohu nosil mě a Josífka po horách. Všude sme spolu byli. A když sem vyrostla, chodili sme pěšky. Pěšky na vandr. Ten batoh ještě má, paní Křístková?

– Batoh? Jo, ten určitě má. Ale kolíbku, tu si koupíš novou.

– Paní Křístková!

– Já už, holka, vystupuju, bydlím teď tady.

– A co Josífek, co dělá?

– Ten? Kdoví, kde je ho konec. Přestěhovala sem se. A pozdravuj!

Tlustá paní se kolíbá ze strany na stranu. Šmajdá. Z okna je vidět hlínu a jenom hlínu, suchou, vyšisovanou. Letošní zima byla suchá. Ozimy už asi nevylezou. Po krajích na mezi se strmí zčernalé slivoně. Z okna sem zavanula vůně země. Chtěla by běžet do polí, roztáhnout ruce a obejmout zem. Jestli se Josífek oženil? Proč by čekal na takovou… Po dědečkovi přišel on. Zaťukal a slušně se zeptal:

Smím dále?

Proč bys, Josífku, nesměl, Sabrina už tě čeká.

Přinesl jsem jí, přinesl jsem jí sýčka.

Vylezla z chléva, měla vlhké dlaně. Sýček byl teplý a celý se třásl.

Udělals mně takovou radost. Já ti za něj dám… Babička se odvrací a usmívá se. Z kůlny sem doléhají údery dědečkovy dřevěné palice. Dláto se noří do dřeva. Měl teplé rty a v očích smích. I babička se smála.

Počkej!

Po dědečkovi přišel on.

Kradlas?

Ne, jenom jsem…

Proč se nepřiznáš! Já už se nevrátím. Má lásko, já už se nevrátím…

Smuteční stromy, ty švestky, ale jsou sladké a někdy je z nich i nálada. Tak jeď už, vláčku, utíkej.

Sabrina sedí a choulí hlavu do dlaní. Čelo má jako kus ledu. Tlustá paní vystoupila a najednou je tu prázdno. Připadá si malá a nepatrná. Pán naproti už opět čte noviny a žena vedle zívá.

Vlak houká, sváry na kolejích bubnují. Sabrina stojí na chodbičce v posledním vagónu a dívá se zavřenými dveřmi přímo po směru trati. Železnice za ní mizí a propadá se kamsi do krajiny. Po téhle trati přijela. Přivezla si s sebou kufr a vzpomínku. Je to málo, nebo je to moc? Jako ty pražce, člověk se nedopočítá.

Vagón je téměř prázdný, vystupuje sama. Skleněné dveře jdou těžko otevřít. Propadla zmatku, že se nedostane. Konečně. Vlak už se opět rozjížděl.

Pan Křivohlávek na nástupišti jí hrozí. Vagóny mizí v zatáčce a Sabrina utíká. Nepoznal ji, jakpak by také, po tak dlouhé době a ještě na dálku. Pan Křivohlávek nikdy dobře neviděl. Nosil brýle s tlustými skly a trápilo ho revma. Na stanici prodával lístky. Jednou ho vytáhla v noci z postele, ne že by jí na tom tolik záleželo, ale chtěla ho vidět, jen tak z legrace. Křivohlávek měl totiž plemenného kačera a dědeček k němu zase nosil jejich káču. To vám ale bylo. Takový kačer, tomu nestačí ustřihnout křídla. A pan Křivohlávek to dobře věděl. Bál se o něho, a proto ho uvázal na řetízek jako psa. A ona vzala sekeru a řetízek přesekla. Docela dobře se pamatuje:

Copak tu děláš, Sabrino, snad ne zase s káčou?

Ale, pane Křivohlávek… Sekera ji studila na pupku. Byla z toho celá hrbatá. Jdu si koupit lístky, jedu do Trutnova.

Zase na zálety?

Jakýpak zálety?! Kačer už lítal po zahradě, mával přistřiženými křídly a řetízek mu cinkal na krku jako rolničky.

Kup si ten lístek ve vlaku, křičel vztekle pan Křivohlávek a odeběhl pro baterku. Ten parchant se zase urval, volal zoufale.

Sabrina běží přes hřiště, prázdný kufr už dávno odhodila do křoví. Na tomhle hřišti dával její Josífek bodlem góly z šestnáctky do pravého horního vinglu přímo „z voleje“. Podleze zábradlí, je tu ještě trochu vody z jarních přívalů, a škrabe se jako mravenec do stráně vedle blátivé, proláklé cesty.

Za Sabrinou někdo supí. Nohy jí kloužou po blátě, dlaně má samý jíl. Že by pan Křivohlávek utíkal? Je přece starý, a nosí hůl. Už je jistě dlouho na penzi.

Vyleze na sráz a ohlédne se. Do kopečku se za ní šplhá mladík. Má růžovou hlavu a světlé, prořídlé vlasy. Tak tohle je albín, řekla by babička. Funí jako pejsek. Ale Áda umí i štěkat. Teď za sebou vleče kufr, který odhodila. Měla ho nechat už ve městě na ulici. Že Áda ani nezavolal? Co on zase s tím kufrem! Všichni si hned pomyslí, odkud jede. Albín zvedl hlavu a zakoulel očima. Vidí ji. Jeho oči jsou velké a strnulé. Sabrině připadají jednu chvíli mrtvé. Konečně se pohnou, ale ona nečeká.

– Sabííí, – volá albín a zvedá se. Snaží se postavit a dává si kufr nad hlavu. – Sabííí, tady kufr pro tebe mám. – Áda se pamatuje! Dříve si spolu někdy hrávali, Áda dělal psa a tahal ji na saních. Také ji vozil na zádech, ale měl těžkou hlavu, moc se předkláněl a spadl na zem. Asi se udeřila do hlavy, protože se probrala až za chvíli. Áda seděl vedle ní, měl slzy v očích a hladil její hubené nohy. Ty nohy byly dlouhé a dotýkaly se jich Ádovy popraskané prsty. Moc silně se jich dotýkaly. Od té doby se bála.

– Kufr ve křoví, – volá opět Áda. – Sabíííno! – Dívka se zastavuje a překotně dýchá. Půjde stejně za ní až k nim. Všechno vyčmuchá. – Sabíííno!

– Ahoj, co to máš?

– Přinésti kufr nejvřelejší.

– Ádo, tenhle, kdes to, prosím tě, vzal? Takovej šerednej kufr já nechci. Co bych s ním dělala. – Áda má modré oči a ve vnitřních koutcích řasu. Nikdo ho nechce, snad jenom ústavy, ale ty zase nechce Áda.

– Ve křoví býti jesti přenádherně.

– Hele, víš co, Ádo. Nech si ten kufr, jo. Já ti ho dám k narozeninám. Je to velkej kufr. Třeba v něm můžeš chovat králíky nebo vrány. Jak chceš.

– Uá, uá, rány, rány, – tleská Áda rukama a přeskakuje z jedné nohy na druhou. – Tydli tá, tydli tá!

– Nech toho, Ádo, ty si zase děláš legraci. – Albín se usmívá a kroutí hlavou, že ne. – Pamatuješ si mě vůbec? Kolik to už je let, co jsem tu nebyla? – Áda přitakává. Rozkýval svou vodnatou hlavu a teď ji nemůže zastavit. Ten je ale postrojený, myslí si Sabrina. Červený svetr obrůstá vychrtlý hrudník, nažloutlé pumpky na nohou visí jako jívy. I ve větru se zachvívají. A boty – draci na provázku. Áda má špinavý palec a s tím palcem věčně vrní.

– Prej sis dělal z Líbalových holubů polívku. Co ty na to?

Albínovy prsty přituhnou a stáhnou se v pěst. I obličej se krabatí. Kde je ten věčně bezstarostný úsměv? Namísto pěstí jsou kameny. A kameny pukají.

– Nic si z toho nedělej, Ádo, já jsem taky kradla.

– Já ne, ne, Áda nekrad!

– Svetr, kabát a boty. A jednomu hloupýmu chlápkovi portmonku. Sám mně ji dával. Ale už ne, Ádo, už krást nebudu. Jsou horší věci než ta tvoje napucaná hlava! Tobě to můžu říct, ty to nikomu nepovíš. Smáli by se mně, tolik by se mně smáli. Víc než tobě, hlupáčku. A já bych to nepřežila, víš?

Sabrina zesmutněla. Dívá se na Ádu a Áda na ni. Pak zvedne chlapec ruku a rozevře prsty. V dlani má květ.

– Ten voní, – říká Sabrina a Áda ji hladí po vlasech. – Jen kdybys neměl takovou velkou hlavu, myslí si. Potom se nadýchne a políbí ho na čelo, prudce se otočí a odchází. Albín má zavřené oči, stojí a čeká. Všude kolem je absolutní ticho, jen kousek dál ve křoví se kroutí liška, která snědla nachystaný jed.

U Hlavičků na dvoře stojí kůň. Sabrina se dívá přes křoví a volá: – Salvo, Salvíku! – Tráva je měkká a vlhká. Dívka má promočené boty. Kůň mrská ocasem, ale hlavu nezvedá. Znovu se nadýchla: – Salvo? – Chtěla si ho pohladit, vzít do dlaní jeho velkou hlavu a přitisknout na svoji tvář. Salvo se ani neotočil. To není Salvo, zapomněla, že pošel!

Ve stáji je soused Hlavička, slyší rány kladivem. Měla by k nim zaskočit. Ten chlívek přece zná. Z kraje stojí dvě krávy, jedna se jmenuje Mařka, druhá Lucka. A za dřevěnou přepážkou z kůlů dva valaši. Nebo už jenom jeden?

Co se k Hlavičkovým nachodila pro mléko. Zaťukala na okno, paní řekla, přijď si navečer v šest a bylo už sedm, krávy vemena nadmutá k prasknutí a paní u sporáku nad kastrolem:

Teď jsme se vrátili z pole. Nechceš si, holka, nadojit sama?

Když já se bojím.

Čeho by ses bála?

Tak, že bych to neuměla.

Josífku, běž se Sabrinou. A vem čistou utěrku. Josífek utrhl oči od knížky, od září totiž studoval, vytáhl utěrku, na chodbě vzal kbelík a teprve potom se na ni podíval.

Bude to hned.

Já teda počkám, řekla, sedla si na bobek a dívala se na Josífka. A když ji potom objímal, dívala se na strop černý od much a cítila jeho dlaně, plné mléka.

– Pane Hlavička, je to pravda? – vyběhla, když se objevil u koně.

– Co tady, holka, vyvádíš? Podívej se, jak seš mokrá.

– Josífek… – nemohla už dál.

– Hm, – zachmuřil se Hlavička. – Je ve městě, študuje. Je na vysoký. Nic ti snad nesliboval?

Sabrina mlčí a dívá se do země. Je po bledulích.

Na mezích svítí petrklíč. Albínek jí jeden utrhl, má ho zastrčený v klopě.

– Nebo snad to bylo jinak? – řekl Hlavička a z kapsy vytáhl nacpanou dýmku. Zapálil si a zabafal. – To víš, chce něco dokázat. Je to šikovnej kluk… A co ty? Vracíš se? Že ses tak dlouho neukázala?

Sabrina pláče a utíká. U Hlavičků se už nikdy nestaví.

Dědeček Líbalů sedí před chalupou a jeho stářím vymletá tvář hltá slunce, jako by ho nikdy neměla dost. Má zavřené oči. Ve vikýři mu vrkají holubi, Líbal je poslouchá a je mu dobře.

Šla po špičkách, cesta však byla kamenitá a co chvíli chytala rovnováhu. Měla se mu zdaleka vyhnout. Všichni hned budou vědět, že se vrátila. Budou to vědět dřív než babička a dědeček. Už myslela, že proběhne bez povšimnutí, ale z boudy stavení vylezl pes a zaštěkal. Líbal otevřel oči a zůstal nepřítomně civět. Pak natočil hlavu.

– Dobrý den, – nevydržela ten vyhaslý pohled.

– Tenhle hlas já odněkud znám.

– A jak vrkají holubi, pane Líbal?

– Už vím, Sabrina. Tak ses přece vrátila?

– Prej vám je někdo ukrad.

– Někdo. Albínek! Kdo by se jinej škrábal na půdu. Musel je vodnýst, když spali. A taky někdo, koho pes zná. Jinak by musel zaštěkat. Mí holubi jsou chytří, na kůrku je nenachytáš.

– Albínek to neudělal, – řekla.

– Co ty víš. Však já si sám počíhám.

– Mluvila jsem s ním.

– A ty mu věříš? Znám přece Ádu.

– Věřím, – řekla trucovitě.

Líbalovi holubi. Ale nyní tu bude ona. Všichni se to dozví, co je zač. Už ne Albínek. Stejně všechny ty věci hodila do skříně a nechala je tam ležet. Štítila se jich. Už když to udělala, věděla, že se to víckrát nestane. A přece to šla ještě jednou zkusit. Vsadila se.

Komu to chcete vypravovat?

Já…?!

Ta dvě stavení nemohla minout, protože kdyby šla jinudy, prošla by kolem dalších deseti. A cesta domů musí být veselá. Je přece jaro a ona se vrací s ptáky do krajiny.

Domek se hrbí pod strání. Z komínu zobe slunce. Babička, oči zarudlé, roztápí sporák. Okny jde kouř. Po pěšině z břidlicových kamenů tiše ťapá Sabrina. Kdyby byla malá, udělala by baf, ale dědeček by se třeba lekl, křuplo by mu v zádech a měl by po radosti.

Dívka stojí před stavením a hledí dovnitř. O pár metrů dál se kamenitým svahem prodírá strouha. Kdysi tu chodila s Hlavičkovými kluky proti proudu, boty přehozené přes rameno, a vybírala pstruhy. Jednou jich přinesla plnou sklenici.

Dej to pryč, řekl dědeček, jsou ještě malí. Neboj se, dorostou, ještě si jich nachytáš. Vzala je a odnesla do potoka. Potom ji pohladil a vyřezal rybu na kolečkách. Ta ryba otvírala pusu a lapala po vzduchu. Ale kde je… Dveře do dílny jsou zavřené. Pískovcový brus dřepí před chalupou a nikdo s ním neotáčí. Dřevěná palice mlčí, ani hobliny nepoletují po dvoře.

– Babičko!

Kolíbka stojí v koutě vedle postelí. Je z bílého dřeva, ještě nenatřená, voní. Sabrina stojí ve dveřích, napětí v srdci povoluje. Tak přece kolíbka!

Žena se napřímila od sporáku a hekla. V rukou jí šustí noviny. Dívá se kouřem před sebe a nechce věřit svým očím. Na prahu stojí dívka, je mladá, plná síly. V zatuchlé místnosti se rozvil květ.

– Babičko?

Nejkrásnější je shledání. Sabrina drží v náručí věchýtek kostí, i tváře čas přeoral. Bílá hlava se k ní naklání a slzí. Už není sama.

– On?

– To ti připravil, pak umřel… – šeptá.

V horách burácí. List motorové pily projíždí živými těly smrků. Pláčí, jako pláče Sabrina. Dědeček umřel. Na stěně visí pendlovky a ukrajují život. Sobě i nám. Chtěla bych jít vyšlapanou cestičkou, jakou jdou ony…

– Od rána do večera byl v dílně. Už mu to nešlo. Neudržel kladívko. Ani tu kolíbku už nestačil dodělat. Tolik se těšil.

– Kolik mu vlastně bylo?

– Osumdesát pět, – sevřou se stařenčiny rty do uzlíku, jako by chtěly naposledy vydechnout. Žena zvedla zástěru a rozmázla si na obličeji čmouhu od sazí. Orosené čelo se roztáhlo, tváře vzrušením zčervenaly.

Sabrina je samá ruka, samá noha. Téměř o dvě hlavy větší než babička. Přechází po místnosti. Přestárlá podlaha sténá. Nic se tu nezměnilo, jenom jedna postel zůstává nerozestlaná.

– Tak vypravuj, jaký to bylo?

– Jaký! Jako by sis to neuměla představit. Nejhorší, nejhorší tam jsou ty holky.

– Chceš polívku? Teprve roztápím. Je studenej komín, všechno jde ven. Zbyla ze včerejška, – škrtla sirkou. Hořící noviny strčila do komínku. – Tak a teď už to snad bude. Jaký holky?

– Ty, co sou tam s tebou.

– Hm, – řekla stařena. – Chtěla jsem udělat jabkový knedlíky. Ještě mně nějaký ve sklípku zbyly. Nebudeš jíst?

Dívka nic neříká, má hlavu v dlaních. Chtěla by umřít, teď už nemá nikoho. Chlapec by se jmenoval po dědečkovi Jan a po otci Josef. Houpala by ho v kolíbce a zpívala písničky? Takového chlapce už mít nebude.

– Ale budeš, – četla jí stařena myšlenky z hlavy.

– Proč jsi mně to nenapsala?

– Co jsem měla psát? Že umřel dědeček, že ti Josef odešel do města a ani tě nepozdravuje, co jsem měla psát? Nebylo toho najednou trochu moc? Holka, dyť já sem zestárla o deset let. Všechno si musím dělat sama. Chalupa nemá hospodáře, na nohy už taky nemůžu. Nejraději bych šla někam dolů, tady to už pro mě není. Hory jsou zlý, zvlášť v zimě. Sotva jsem přežila. A příští zimu… kdoví, co člověka čeká.

Babička na ni tázavě hledí. Jedno oko se ptá – odejdeš? A druhé – zůstaneš?

– Proč to chceš slyšet teď, babi, copak já vím? Když dědeček…

– Nemám právo tě zdržovat. Seš mladá, třeba ve městě něco dokážeš, a taky seš zhejčkaná. Pro chleba musím chodit hned tři kilometry.

– Oni ti ho Hlavičkovi nevemou?

– Vemou, ale copak to je jenom chleba? A pořád na nich nemůžu něco chtít. To jsem ti psala, že jim pošel kůň?

Sabrina kývla hlavou. Babiččiny křehké prsty hnětly těsto na knedlíky.

– A Josef Hlavičků?

– Je ve městě, študuje. Co jsem ti měla psát, ani ruku mně už neměl kdo vést.

– Alespoň slovo by stačilo, jak já teď k tomu přijdu. Tolik jsem se těšila.

– Ty jsi nebyla taky svatá, zatímco on bude inženýr.

Sabrina zvedla hlavu a vyběhla ven přes potok po lávce z kuláčků po vysoké, nikým nežnuté trávě cestou na kopec. A tam si lehla. Země pod ní pomalu roztávala, Josífek ji držel za ruku a povídá:

Tamhle pro tu šišku bych až vylezl.

Zabiješ se.

Kdybys chtěla.

Má hustou kštici a vlasy mu padají do čela. Občas hodí netrpělivě hlavou. Na čele má bílou jizvu. Když byl malý, kopl ho kůň. Ta jizva se někdy otevírá, to když k ní Sabrina přikládá své teplé rty.

Musím ti něco říct, víš, já…

Já tě taky miluju, Sabrino…

Počkej, chtěla jsem… už jsi někdy něco ukrad?

Josífek na ni hledí a usmívá se. Ve tvářích má dolíčky.

Když jsem byl malý. Květce peníze, který si našetřila. Táta vzal potěh na psa… on měl Květku vždycky rád.

Zítra už tady nebudu, nezlob se, nezlob se proto na mě.

Nebe je ohnivé, soumrak se převaluje po obzoru. Kousek odtud je skála. Udělat krok a skočit dolů. Chytil ji v poslední chvíli.

Co blázníš, hloupá?

To nebylo poprvé.

Zavřou tě?

Dědeček s babičkou to nepřežijou.

A máma?

Sabrina se zvedla a vrací se. Ve dveřích se zeptala:

– Babi, kde je vlastně máma? Paní Křípková přece říkala, že jsi za ní byla. – Stařenka zvedá hlavu od plotny a přerušuje Sabrinu jediným gestem ruky.

– Kdybys mně aspoň pomohla.

Na plotně už vře v kastrólku voda. Jablkové knedlíky se v ní převalují a ukazují svá bílá břicha. Píchla do jednoho vidličkou.

– Tak kde je máma?

– Jeď se na ni podívat, když myslíš.

– Má zase dítě?

Stařenka bezděčně přikyvuje, jako by neposlouchala. Sabrina se dotýká prstem kolíbky a zlehka ji rozhoupává. Vidí to všechno znovu před sebou.

Tos nebyla ty, ty věci ukradl přece Áda, křičí Josífek. Jizva na hlavě mu zase červená. Já toho parchanta snad zabiju!

Tydli tá, tydli tá, tancuje po cestě albínek a mile se usmívá. Na hlavě má zelený kšilt proti sluníčku. Někdo mu ho však místo do čela otočil do týlu.

Zase nás špehuje, to máš z toho, že se s ním věčně bavíš. Nakopal bych ho!

Albínek bere klacíky, jeden si dává pod bradu a druhým přes něj přejíždí.

Ty zloději!

Nech ho, vždyť mu něco uděláš, za nic nemůže.

Áda spadl do příkopu, převalil se na všechny čtyři a plazí se po kolenou pryč.

Tydli tá, tydli tá, poskakuje Josífek a potom po něm vztekle hodí klackem. Nahoře u lesa se objevil Hlavičkův vůz a kodrcal po kamenech dolů. Pantáta měl na hlavě bílý klobouk a zpíval si.

Táta se vrací domů. Dělají teď polomy na Kaskádách. Co já mu jenom řeknu?

Ty bys chtěl něco říct? Josífek krčí rameny. Má smutnou tvář, smutnější u něho neviděla.

A co naše dítě? řekl.

Až přijdu. Já se přece musím vrátit.

Nemyslet na nic. Snad jenom na to, co bude nyní, a také trochu na to, co bude i zítra.

– Kdybych se ještě jednou narodila, chtěla bych…

– Kdyby jsou chyby. To říká tvoje máma taky, porád kdyby, kdyby. Kdyby Alois nebyl montér, nechodil by mně za ženskejma, kdyby Ferdu nevyhodili z práce, protože byl víc v hospodě jak kde jinde, žili bychom šťastně. Kdyby Tonda neplatil alimenty, měli bychom dost peněz a já bych mohla tý holce taky něco poslat. Co bys jí posílala, povídám, je dost stará, aby si uměla na sebe vydělat. Pude do družstva, tam je práce dost. A dva tisíce na ženskou je přece krásnej plat.

– Kam do družstva? – zeptala se Sabrina.

Žena dala na talíře knedlíky a posypala je cukrem se skořicí.

– Kampak by, tady přece. Chtěla bys snad jinam?

– Do družstva?

– Nono, není ti snad vhod?

– Když já neumím…

– A co umíš, co? Rodit taky neumíš, a chtělas mít děti.

– Já uteču, babi, já zase uteču. Vracela jsem se oklikou, aby mě nikdo neviděl, aby mě nepotkali.

– Kdo?

– Z naší vesnice. Co řeknou, až se to dozvědí. Já se jim snad nebudu moct podívat do očí.

– Dávno to vědí, řekla jsem jim to sama. Řekla jsem, lidi poslouchejte: Sabrina sedí, protože kradla. Ale až se vrátí, tak už krást nebude, za to vám ručím, já, Krista Ledvinková.

– Babi, já se před nima schovávám.

– Stejně si tě najdou. Čím dřív vylezeš z toho svýho doupěte, tím líp.

– Babičko, já nemůžu, já musím odtud, pochop to, tady se nedá žít. Ve městě mě nikdo nezná, tam budu moci začít znova.

– Jsou věci, o kterých se nemluví, neboj se. A co bys začínala ve městě, když jsi to ještě ani tady nezkusila. Do kravína chodí Mařka, Evža a Bohdana, všichni. Co bys tam nemohla chodit taky, naučíš se to. Vomejt krávě vemeno, nasadit ten přístroj, to že neumíš?

– O to přece nejde, copak to nechápeš?

Stařenka klidně jedla knedlíky, rozpuštěné máslo jí stékalo po bradě. Ale Sabrina ne a ne ta sousta polknout.

– Nechci ti nic nakazovat, dědeček říkal…

– Co říkal?

– Že ti nemám nic nakazovat, že na to musíš přijít sama.

– Já si to rozmyslím, – řekla Sabrina a padla unaveně na postel. V krémově nalakovaných trámech, podpírajících strop, objevila dírky od červotoče. Začala je počítat, ale bylo jich moc.

– Sabrinko, – zašeptala náhle babička, – spíš?

Slyšela dobře, nechala však oči zavřené. Sabrinko, pomyslela si. Co jí to dali proboha za jméno, takový blbý jméno. Proč ho dostala právě ona.

– Sabrino!

Dívka vzápětí vyskočila, ale už nestačila doběhnout.

Svět pod nohama se točí. Stařenka přešlapuje na místě, rukama tápe v prostoru. Čeho se chytit, když nevidí! Ani nohy už neposlouchají. Pustila na zem talíř. Opsal několik kružnic na podlaze, jako by chtěl v spěchu dopovědět nevyřčenou větu, a zastavil se o její tělo.

Sabrina ženu zvedla a zatřásla s ní. Stařenka je lehká, dívce připadá, že třepe makovicí. Drdůlek sepnutý hřebínkem se rozpustil. Věchýtek vlasů se snáší po ramenou. Stačilo by fouknout a odletí.

– Co je ti, babi?

Klubíčka vrásek, vetkaných ve tvářích, se rozplétají. Avšak z víček, strnule semknutých, hledí na dívku bílá smrt. Konečně žena otevřela oči. Sabrina ji položila na postel.

– Proč nemluvíš, babi?

– Není… mám takovou radost, že ses vrátila… je toho najednou tolik.

Sabrina si sedla na pelest. Mačká stařenčinu ruku, ten podzimní šustivý list. Je průhledný a křehký. A studené prsty usínají.

– Nic neříkáš. Máš být ráda, že jsem počkala aspoň já, když už dědeček…

– Nepřipomínej mně to. Kdybych zůstala sama…

– Být sám se sebou, to je, Sabrino, velké umění.

Ale ty přece nejsi sama… je tady jaro a lidi.

– Já vím.

– Takový jaro v těle, to není pro starýho člověka jen tak. Chtěla bych, ale ono to nejde.

– A co já?

– Chtěli jsme tě s dědečkem vést k dobrýmu.

– Copak ona matka…? – řekla a zmateně si poposedla. Ještě jednou se nadýchla, vstala, udělala několik kroků a opět si sedla. – Všichni mně jenom lžete.

– Byla to naše vzájemná dohoda, – vzdychla stařena. – Matka nechtěla, abys o tom věděla. Vyvdala si tě.

– Babičko?

– Neptej se víc. To přece není to hlavní. Měli jsme jen začít s dědečkem trochu dřív, už jsme na tebe byli moc staří.

– Já budu brečet.

– Běž za nima, až tu nebudu.

– Za kým?

– Musíš jim říct. Musíš to aspoň zkusit. Za Hlavičkou, za Líbalem i za těmi ostatními.

– Proč jste mně to neřekli hned?

– Nikoho už nemáme. Tohle všechno kolem, – pohladila očima vybílené stěny světnice, – ti zůstane. Je to tvoje, dělej si s tím, co chceš.

– Ale já to nechci.

– Víš, jak je tahle chalupa stará? Dvě stě let. Ta něco pamatuje. Kolik lidí v ní umřelo, kolik se narodilo. A potom přijdeš ty a řekneš, já to nechci. Zapomněla jsi dodat, že to neumíš. – Stařenka zatnula zuby a s úsilím se převalila na bok. Z úst se jí vysunul umělý chrup.

– Doběhnu pro doktora!

– Samice bude mít mladý. Pěkně jí vykydej, sena je v kůlně dost. Maršíčkovi jsem zůstala dlužna deset korun, neměla jsme v samoobsluze drobný, tak mně půjčil. Na to nezapomeň.

– Jsi celá studená…

– To nic, jenom se mně zdá, že nemůžu hejbat tělem. Ani ruku už nezvednu. Melu už, holka, z posledního, ale podívej, slunce mám ještě v očích. Vidíš ho tam?

– Tak je aspoň, babi, otevři, prosím tě.

– Dědeček umřel na poli. Našli jsme ho až k ránu. Ležel na zádech, pusu otevřenou, jako by chtěl pít rosu.

Dívka si utřela dlaní tvář. Měla ji červenou od hlíny. Babička potichu oddychovala, chtěla ještě něco říct, ale nebylo jí rozumět. Konečně otevřela oči. Sabrina se nad ní naklání a něco v nich hledá. Potom zavadí prstem o její špičatý, jako uhlík opálený nos.

Je prázdno v tomto domě. Jen v květináčích na oknech se chvěje jaro.

Sabrina klopýtá, sotva dechu popadá. Někde v mracích bručí motorová pila, stromy praskají a lámou se. Kamenitá cesta ubíhá po svahu dolů. Zakopla a upadla. V punčoše se objevilo živé maso, kůže na noze zarudla. Otřela si dlaně do sukní a běžela dál. Nic nevidí, nic neslyší.

Líbal sedí před oknem a vyhřívá se na sluníčku. Ani se nestačí divit. Kdybych tak měla telefon, myslí si Sabrina, ale kdo by tady vlastnil telefon. U Hlavičků buší na dveře.

– Aj, to jsou k nám hosti, – vykoukla panímáma z okna a vyšla na zápraží. – Stalo se něco, že seš tak uřícená?

Voda z potoka se rozlévá i po louce. Někde na kraji té kaluže stojí konev s kravským mlékem a chladí se. Hladina vody vystupuje stále výš a výš a zaplavuje sasanky a petrklíče. Tohle tu ráno ještě nebylo. Sabrina hledí před sebe a nemůže vypravit slovo.

– Pan Hlavička je doma?

– Má dneska volno. Včera dělal dlouho do noci, spí.

– Chtěla jsem…

– Jsi bledá jako smrt.

– Babička umírá, – řekla Sabrina a vrhla se ženě do náruče.

– Tak, – řekla Hlavičková a přitiskla její hlavu na prsa. – Jeden bez druhýho nemohli bejt.

– Čekala na mě, až se vrátím.

– Vzbudím muže. Chceš ji odvézt, ne?

Hlavička vyšel ven rozčepýřený jako starý kohout a mnul si oči. Vzdychl, vyvedl koně a zapřáhl za vůz. Nic neříkal, jenom tiše mlaskl. Kůň šel poslušně vyšlapanou cestou, ani se neohlížel.

Na dno vozu dali peřinu, na ni položili stařenu, hlavu jí podložili polštářem. Sabrina si sedla vedle ní a držela ji za ruku. Žena ještě dýchala. Hlavička mlaskl podruhé a vůz se rozjel. Hospodář občas obrátil hlavu a mlčky pohlédl na dívku, jako by chtěl z jejího výrazu vyčíst, zda stařena ještě žije. Sabrina stále klopila oči, ve tváři měla jeden strnulý výraz. Za celou tu dobu se na něho ani nepodívala.

Co všechno by chtěla říct. Ale komu? V duši je jenom prázdnota.

Lékař je vážný, ale klidný. Dobře zná lidi. Když stařenu přendávali na nosítka, zasténala.

– Mám počkat, babičko, já na tebe počkám?!

– Jen jeďte domů, to byste se načekala, – řekl přísně. – Vy jí stejně nemůžete nijak pomoci.

Domů! Čeká na ni prázdný dům, který po staletí zahřívali lidé. Trámy jsou načpělé jejich potem, podlaha prošlapaná od jejich kroků. I ve stěnách jsou slova radosti a smutku. Když se babička zaposlouchala, mohla vypravovat celé hodiny o jejich životě, o jejich práci. Ale co ona, Sabrina, komu a o čem bude vypravovat? Propastné, všeobjímající ticho.

– Tak si vylez nahoru, – řekl Hlavička.

Poslechla ho, vnímala ho jen na půl ucha, příkazy plnila automaticky.

– Kam, prosím vás, kam pojedu, – řekla po chvíli mlčení. – Vždyť já se v tom domě budu bát.

– První noc je nejhorší, a pak už si zvykneš.

– Nezvyknu si, tam jsem si taky nezvykla.

– Tam… ach ták, tam myslíš. No bodejť, to není pro pořádnýho člověka. To je dobře, že sis nezvykla. Hospodář krčil vrásky a cumlal bonbón. Sáček mu zachrastil v rukou: – Chceš taky?

Neřekla ani ano, ani ne. Pak vyhrkla:

– Co já tady budu dělat?

– Jako všichni ostatní.

– Já nejsem jako všichni ostatní, jen se na mě podívejte.

– Opravdu, nejsi jako všichni ostatní, – prohlížel si ji Hlavička se zjevným zájmem.

– Děláte si legraci?

– Nedělám.

– Tak můžu jít?!

– To musíš vědět sama, nikdo tě přece nedrží.

– Zastavte, – zakřičela. Hospodář mlaskl, vůz zaskřípal a zastavil. Sabrina seskočila, ani se neohlédla. Podíval se za ní. Utíkala do polí. Ale tudy přece žádná cesta nevede, blesklo mu hlavou.

– Sabrino, – zakřičel, – neblázni. V noci je zima, kde budeš spát?

Neslyšela ho nebo nechtěla slyšet. Slezl dokonce s vozu a rozeběhl se za ní. Za chvíli ho to však přestalo bavit. Vrátil se, sedl si na kozlík, z kapsy vytáhl druhý bonbón a rychle ho rozkousl. Pak práskl bičem.

– Kdes nechal Sabrinu? – vyhrkla na něho žena, sotva dojel.

– Je to holka bláznivá.

– Nechals ji samotnou?

– Utekla.

– Kam mohla utýct.

– Nechce tu bejt. Znáš ji, pořád mele tu svou. Jako bysme jí něco dělali. Plete pátý přes devátý. To prej není její matka, ta ve městě, říkala. Tys o tom věděla?

– Věděla.

– Proč jsi mně to neřekla?

– Tebe to zajímá?

– Du spát.

– Neměl by ses tam jít podívat? Kdoví, co vyvede, aby neudělala nějakej malér.

– Co kdybys tam zašla ty.

– Já… mohla bych, až uložím děti. Nebudeš jíst?

Podíval se na ni a pocítil z jejích očí náhlou přízeň, byla to opět ona, jeho žena, měla ho ráda a on měl rád ji. Stáli tu proti sobě. Najednou si uvědomil, že kdyby tu nestála, moc by mu chyběla. Všiml si toho až teď, po tolika letech, kdy se mu zdálo, že ho už nemůže překvapit ničím novým a on ji také ne.

– Zajdu tam sám, teď hned.

– Na stole máš večeři.

– Až pak, – mávl rukou.

Vzal si gumáky a prošel kaluží na dvoře. Voda začne pomalu s večerem klesat. Do zad ho hřálo vyhasínající slunce. Květy na louce se už zavily.

V Líbalových oknech se svítilo. Na druhé cestě nad polem hřímal pionýr. To se Václav vracel z práce. Na zádech měl batoh a v něm motorovou pilu. Viděl ho jakoby před sebou. Jeho usmolený, od pilin načechraný knír. Měl za ní utíkat, jestli se nevrátí, kdopak ji bude v horách honit. Už by mohla mít taky trochu rozumu, však v noci uvidí, nahoře je ještě sníh, zavane vítr a ona zuby neudrží.

Šel podél potoka a přemýšlel. Ani hlavu se neodvážil zvednout. Už bych ji mohl vidět, říkal si, jestli je doma, jen jestli je doma. Pak zvedl oči.

Prvé, co spatřil, byl kouř, který se vznášel nad stavením. Sabrina byla na zahrádce a dloubala se v zemi. Chtěl vykřiknout, ale došel potichu až k ní. Chvíli ji pozoroval. Vysypala si semena ze šátku do dlaně a pečlivě řádkovala. Zapálil si spokojeně dýmku a řekl:

– Pomáhej pámbu.

Pomalu se otočila, nic však neodpověděla. Znovu začala sít.

– Chtěl jsem ti říct, v sobotu přijede Josef. – Netrpělivě potáhl z dýmky. – Jestli si máte co říct…?

Zvedla oči a souhlasně kývla hlavou. Na kůlnu na dvoře usedl holub a zaplácal křídly.

Lubomír Macháček
Láska v kaluži

Ilustrace na obálce 6243_ha/Shutterstock.com

Korektura Stanislav Předota

Technická redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 9. 1. 2026

ISBN 978-80-274-4848-7 (epub)

ISBN 978-80-274-4849-4 (pdf)

ISBN 978-80-274-4850-0 (prc)