Povídky z celého světa

Jack London

Přeložila Jiřina Hauková

Znění tohoto textu vychází z díla Povídky z celého světa tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Práce v Praze v roce 1954.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

§

Text díla (Jack London: Povídky z celého světa), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 30. 1. 2026.

Bílé ticho

„Carmen nevydrží už víc než dva dny.“ Mason vyplivl kousek ledu a soucitně se podíval na ubohé zvíře, pak vzal jeho tlapu do úst a dál vykusoval led, který se psovi krutě vtlačil mezi drápy.

„Nikdy jsem neviděl psa s takovým namyšleným jménem, aby taky za něco stál,“ řekl, když skončil svou práci a odstrčil psa. „To je tak zodpovědné jméno, že pod ním přímo hyne a chcípe. Viděl jsi kdy, aby se vedlo špatně některému psu s takovým rozumným jménem, jako Kešer, Sivaš nebo Hasky? Nikdy! Jen se podívej tuhle na Šukama, to je – –“

Chňap! Hubená šelma se vymrštila, bílé zuby jen tak tak minuly Masonovo hrdlo.

„Chceš jednu, co?“ Rychlá rána za ucho rukojetí biče srazila zvíře do sněhu; tiše se třáslo a žlutá slina mu tekla z tesáků.

„Povídám, jen se podívej na Šukama – v tom něco je. Sázím se, že sežere Carmen dřív, než mine týden.“

„A já se vsadím, že sníme Šukama dřív, než skončíme cestu,“ odpověděl Malemute Kid, obraceje chléb, položený k ohni, aby rozmrzl. „Co ty myslíš, Rút?“

Indiánka vhodila kousek ledu do kávy, aby sedla, podívala se na Malemuteho Kida, pak na manžela, pak na psy, ale neřekla nic. Byla to tak očividná pravda, že odpovědi nebylo třeba. Dvě stě mil neprošlapané cesty před sebou se skromnými zásobami jídla na šest dní pro sebe a s žádnými pro psy – tady nebylo na vybranou. Oba muži a žena sesedli se kolem ohně a dali se do hubeného oběda. Psi leželi v postrojích, protože byl polední odpočinek, a závistivě sledovali každé sousto.

„Od zítřka neobědváme,“ řekl Malemute Kid. „A musíme si dát dobrý pozor na psy – stávají se nespolehlivými. Vrhli by se za chvíli na člověka jakoby nic, kdyby měli příležitost.“

„A já byl kdysi předsedou metodistického sdružení mládeže a učil na nedělní škole,“ poznamenal Mason a upadl do zasněného pozorování svých mokasínů, z nichž stoupala pára. Ale Rút ho vyrušila, nalévajíc mu koflík. „Zaplať pánbůh, že máme dost čaje. Tam dole v Tennessee jsem jej viděl růst. Co bych teď dal za kus teplého kukuřičného chleba! Ale to nic, Rút; nebudeš už dlouho mít hlad a nouzi a nebudeš už dlouho nosit mokasíny.“

Z ženiny tváře zmizel smutek a oči jí zaplavila velká láska k jejímu bílému pánu – prvnímu bělochu, kterého kdy uzřela – prvnímu muži, u kterého poznala, že zachází s ženou jako s něčím lepším než pouhým zvířetem nebo soumarem.

„Ano, Rút,“ pokračoval její manžel, utíkaje se k zpola anglické, zpola indiánské makarónštině, v které se jedině mohli dorozumět. „Počkej, až odtud vyjdeme a poplujeme do toho světa venku. Sedneme si do takové kanoe, co mají běloši, a poplujeme tam, kde je slaná voda. Ano, zlá voda, bouřlivá voda – pořád po ní tančí veliké hory nahoru a dolů. A tak veliká, tak široká, pořád dál – jedeš deset noclehů, dvacet noclehů, čtyřicet noclehů,“ (názorně vypočítával dny na prstech), „pořád voda, zlá voda. Pak přijedeš, je tam veliká vesnice, spousta lidí, zrovna jako bude v létě moskytů. Vigvamy, ach, tak vysoké – deset, dvacet smrků. Haj-jú šukem!“

Bezmocně se odmlčel, dovolávaje se pohledem Malemuteho Kida a pak pracně stavěl v posunkovém jazyce dvacet smrků kolmo nad sebe. Malemute Kid se usmíval s dobromyslnou ironií; ale Rút rozevírala oči v úžasu a štěstí, neboť si myslela, že její muž nejspíše žertuje, a taková blahosklonnost blažila její ubohé ženské srdce.

„A pak vstoupíš do – do takové bedny a bum! Jedeš nahoru.“ Aby to znázornil, vyhodil do vzduchu svůj prázdný koflík, a když ho zas obratně chytil, dodal: „A bác! Už jsi zas dole. Ach, velcí kouzelníci! Ty jdeš do Fort Yukon, já jdu do Arctic City – dvacet pět noclehů – pořád tlustý provaz – chytím ten provaz – řeknu: ‚Dobrý den, Rút, jak se máš?‘ – a ty řekneš: ‚To je můj hodný manžel?‘ – A já řeknu: ‚Ano,‘ – a ty řekneš: ‚Nemůžu udělat dobrý chleba, není už žádná soda,‘ – pak já řeknu: ‚Podívej se do zásobárny, pod mouku; sbohem.‘ Ty se podíváš a bude tam spousta sody. Pořád ty Fort Yukon, já Arctic City. Haj-jú kouzelník!“

Rút se té pohádce tak upřímně smála, že oba muži vybuchli v smích. Rvačka mezi psy skoncovala se zázraky světa tam venku, a zatímco muži odtrhovali od sebe vrčící zápasníky, Rút už je připoutávala k postraňkům a vše bylo připraveno na cestu.

„Táhněte! Baldaj! Haj! Táhněte!“ Mason švihl ostře bičem a psi, kňučíce tiše v postraňcích, trhli saněmi doprava. Rút je sledovala s druhým spřežením: za ní Malemute Kid, který jí pomáhal se rozjet, uzavíral voj. Tento silný muž, jakkoli byl drsný a mohl porazit osla jedinou ranou pěstí, nedokázal uhodit chudáky psy, ale byl k nim mírný jako málokterý psovod – ba skoro s nimi plakal, když trpěli.

„No tak, táhněte, vy chudáci s bolavýma nohama!“ bručel po několika marných pokusech, aby se naložené saně rozjely. Posléze byla jeho trpělivost odměněna, a třeba skučíce bolestí, psi spěchali, aby dohnali své druhy.

Už se nemluvilo: námaha cesty nedovoluje takové výstřednosti. A ze všech vysilujících prací cesta po Severu vysiluje nejvíce. Šťastný člověk, který dokáže vydržet denní pochod jen za cenu mlčení, byť i pouze po prošlapané cestě.

Ale ze všech ničivých prací prošlapávat cestu ničí nejvíce. Při každém kroku se noha s velkou sněžnicí zaboří do sněhu až po koleno. Pak vzhůru, rovně vzhůru, uchýlit se o zlomek palce znamená určitě pohromu, sněžnici je třeba zdvihnout tak, aby zas překročila povrch; pak dopředu, dolů, a nutno zdvihnout druhou nohu kolmo, abychom urazili půl lokte. Kdo se o to pokusí poprvé a podaří-li se mu šťastně, že se obě sněžnice nedostanou do nebezpečné blízkosti, a neupadne-li jak široký, tak dlouhý na zrádné půdě, vzdá se vyčerpán, když ujde sto yardů; kdo se pak dokáže celý den ještě vyhýbat z cesty psům, smí vlézt do svého spacího pytle s čistým svědomím a pýchou nad pomyšlení; a kdo dokáže cestovat po Dlouhé stezce na vzdálenost dvaceti noclehů, tomu mohou bozi závidět.

Odpoledne míjelo a v bázlivé úctě, rodící se z Bílého ticha, mlčeliví poutníci se skláněli pod svou prací. Příroda má mnoho způsobů, jak přesvědčit člověka o jeho pomíjejícnosti – neustálé proudění přílivů a odlivů, zuření bouře, otřes zemětřesení, dlouhý rachot nebeského dělostřelectva – ale ze všeho nejvíc jej ohromuje a ochromuje pasivní údobí Bílého ticha. Všechen pohyb ustává, obloha se vyjasňuje, nebe je jak měď; nejtišší zašeptání zdá se být svatokrádeží a člověk se bojí, děsí zvuku vlastního hlasu. Je jedinou skvrnkou života, pohybující se přízračnými pustinami mrtvého světa, třese se nad svou odvahou a poznává, že jeho život je životem červa, nic víc. Nevolány přilétají divné myšlenky a tajemství všech věcí si žádá vyslovení. A na člověka padá strach ze smrti, z Boha, z vesmíru – roste v něm naděje ve zmrtvýchvstání a věčný život, touha po nesmrtelnosti, marný zápas uvězněné podstaty – jestliže kdy, tedy tehdy člověk kráčí sám s Bohem.

Tak minul den. Řeka tvořila velký oblouk a Mason zamířil se svým spřežením na úzkou šíji, aby si zkrátil cestu. Ale psi se u vysokého břehu zastavili. Znovu a znovu, třeba se Rút a Malemute Kid opřeli o saně, klouzali zpátky. Pak se sebrali k poslednímu pokusu. Ubohá stvoření, slabá hlady, vypjala poslední síly. Vzhůru – vzhůru – a saně spočinuly nahoře na břehu; ale tu strhl vůdčí pes smečku psů za sebou doprava a zamotal ji do Masonových sněžnic. Následek byl zlý. Mason uklouzl; jeden ze psů padl do postraňků; a saně se řítily zpátky, táhnouce všecko zas dolů.

Prásk! Bič zuřivě švihl mezi psy, nejvíc na toho, který se svalil.

„Nech toho, Masone,“ prosebně řekl Malemute Kid; „vždyť ten chudák se už stěží vleče. Počkej a připřáhneme moje spřežení.“

Mason úmyslně zadržel ruku, pokud Kid nedomluvil, pak zasvištěl jeho dlouhý bič a úplně se otočil okolo psa, který zavinil nehodu. Carmen – neboť byla to Carmen – se přitiskla ke sněhu, žalostně vyla a pak se převrátila na bok.

Byl to tragický okamžik, nešťastná příhoda na cestě – umírající pes a dva přátelé rozhněváni. Rút se znepokojeně podívala z jednoho na druhého. Ale Malemute Kid se ovládl, třeba jeho oči byly jedinou výčitkou, a skloniv se nad psa, přeřezal jeho postraňky. Nikdo neřekl slova. Obě spřežení byla spojena dohromady a zdolala svah; saně byly zas na cestě a vzadu se vlekl umírající pes. Pokud může zvíře jít, nezastřelí ho a dostane se mu poslední možnosti doploužit se do tábora, svede-li to, a k tomu má ještě naději, že se snad mužům podaří ulovit losa.

Mason již litoval svého činu, jehož se dopustil ve vzteku, ale byl příliš tvrdohlavý, než aby svou chybu uznal, a tak se pachtil v čele průvodu, nemaje zdání, že se zatím ve vzduchu vznáší nebezpečí. V chráněném údolí, kterým namáhavě kráčeli, se hustě tísnily stromy. Patnáct či více stop od cesty se tyčil vysoký smrk. Po dlouhá pokolení tu stál a po dlouhá pokolení měl osud pro něj přichystán tento jediný konec – a stejný asi usoudil Masonovi.

Mason se sklonil, aby si upevnil uvolněný řemínek na mokasínech. Saně se zastavily a psi si lehli do sněhu bez jediného zakňučení. Byl tajemný klid; ani vánek nezašelestil lesem, zahaleným v led; chlad a ticho celého prostoru zmrazilo přírodě srdce a ochromilo její chvějivé rty. Nějaký vzdech se tetelil vzduchem – vlastně jej asi ani neslyšeli, ale spíše jen cítili jako předzvěst pohybu v nehybném prázdnu. Pak veliký kmen, obtížený tíhou let i sněhu, zahrál svou poslední úlohu v tragédii života. Mason zaslechl varovný praskot a pokusil se uskočit, ale téměř vzpřímeného zasáhla ho rána přímo do ramene.

Náhlé nebezpečí, rychlá smrt – jak často už jí Malemute Kid hleděl v tvář! Jehličí se ještě chvělo, když už dával rozkazy a sám se vrhl do díla. Ani indiánské děvče neomdlelo, ani neztrácelo čas marným naříkáním, jak by byly učinily mnohé z jejích bílých sester. Na Kidův rozkaz položila se celou vahou na jeden konec rychle improvizovaného sochoru, ulehčujíc tím tlaku kmene a poslouchajíc sténání svého manžela, zatímco Malemute Kid zaútočil na kmen svou sekerou. Ocel vesele zvonila, jak vnikala do zmrzlého dřeva, a každý úder doprovázelo silné, slyšitelné oddechnutí, to známé „hu!“ „hu!“ dřevorubců.

Konečně položil Kid na sníh tu ubohou věc, která byla kdysi člověkem. Ale horší než bolest soudruhova byla němá úzkost na tváři ženině, otázka v pohledu, v němž se zmateně střídala naděje se zoufalstvím. Slov padlo málo; lidé na Severu se brzy poučili o zbytečnosti slov a o neocenitelné hodnotě činů. Při teplotě pětašedesáti pod nulou1 nemůže člověk ležet mnoho minut ve sněhu a zůstat přitom naživu. Odřezali tedy řemeny ze saní, zabalili trpícího druha do kožešin a položili ho na lože z větví. Před ním zapraskal oheň, udělaný ze dřeva téhož stromu, který zavinil neštěstí. Za něj a zčásti nad něj napjali primitivní stan – kus plátna, které zachycovalo sálající teplo a vrhalo je na něj zezadu a shora – praktika známá lidem, kteří studovali fyziku u pramene.

A lidi, kteří sdílejí své lože se smrtí, znají, kdy zazní poslední znamení. Mason byl strašně rozbit. Ukázala to docela zběžná prohlídka. Měl zlomenou pravou ruku, nohu a páteř; nohy měl od kyčlí ochrnuty; a velmi pravděpodobně utrpěl vnitřní zranění. Občasné zasténání bylo jedinou známkou, že žije.

Nebylo naděje; nedalo se nic dělat. Zvolna se plížila nelítostná noc – Rút se oddala zoufalému stoicismu svého plemene a v bronzové tváři Malemuta Kida přibylo nových vrásek. Mason vlastně trpěl ze všech nejméně, poněvadž byl duchem ve východním Tennessee, v Smoky Mountains, prožívaje výjevy svého dětství. A nejtklivější byla při tom melodie jeho dávno zapomenutého rodného jižního nářečí, když upadal – v blouznění o klidných tůních a honech na mývaly a lupičských výpravách na vodní melouny. Pro Rút to bylo, jako by mluvil čínsky, ale Kid rozuměl a chápal – chápal, jak může chápat jen ten, kdo byl léta vytržen ze všeho, co znamená civilizace.

Ráno se vrátilo raněnému vědomí a Malemute Kid se k němu nízko sklonil, aby zachytil jeho šepot.

„Vzpomínáš, jak jsme se potkali u Tanana, budou tomu čtyři roky, až půjdou ledy? Tehdy mi ještě tolik neznamenala. Spíš že byla hezká a že v tom byla dráždivá příchuť. Ale víš, začal jsem mnoho na ni myslet. Stala se mi dobrou ženou, vždycky mi byla po boku, když jsem byl v úzkých. A když jde o obchodování, sám víš, že se jí žádná nevyrovná. Vzpomínáš, jak tehdy v Losích proudech střílela, aby tebe a mne dostala z těch skal, a kulky bičovaly vodu jako krupobití? – A tehdy, jak byl v Nuklykyeto hlad? – A jak běžela o závod s ledy, aby přinesla zprávy? Ano, byla mi dobrou ženou, lepší než která jiná. Víš, proč jsem se sem dostal? Neříkal jsem ti to, že? Nu, už jsem to jednou zkusil, tam ve Spojených státech. Proto jsem tady. Vyrostli jsme tam spolu. Odešel jsem, aby se mohla rozvést. Rozvedla se.

Ale to nemá co dělat s Rút. Myslel jsem, že odtud příští rok odejdeme a zmizíme do světa – ona a já – ale už je pozdě. Neposílej ji k jejímu kmeni, Kide. Je to strašně zlé pro ženu, vrátit se. Jen si představ! – Skoro čtyři roky jíst naši slaninu a fazole a sušené ovoce a pak se vrátit k jejich rybám a losům. Když už si zvykla na náš život a poznala, že je lepší než jejich, bylo by to pro ni těžké, přijít k nim pak zpátky. Starej se o ni, Kide – proč bys – ale ne, ty ses jich vždycky stranil – a nikdy jsi mi neřekl, proč jsi přišel do téhle země. Buď k ní hodný a pošli ji do Spojených států, jakmile budeš moci. Ale zařiď to tak, aby se mohla vrátit – když člověk nemůže, začne se mu stýskat, znáš to.

A to dítě – to nás ještě více sblížilo, Kide. Jen doufám, že to bude chlapec. Jen si to představ! – Tělo z mého těla, Kide. Nesmí zůstat v téhle zemi. A bude-li to děvče, tak taky ne. Prodej mé kožešiny, vynesou alespoň pět tisíc, a mám ještě víc u společnosti. Zařiď to zároveň se svými věcmi. Doufám, že můj právní nárok na ten pozemek se taky prokáže. Dohlédni, aby ten hoch dostal pořádné vzdělání; a především, Kide, nedovol, aby se sem vrátil. Tahle země není stvořena pro bělocha.

Se mnou je konec, Kide. V nejlepším případě tři nebo čtyři noclehy. Jděte dál. Musíte jít dál! Pamatuj, je to má žena, je to můj chlapec – můj bože! Doufám, že to bude chlapec! Nesmíte zůstat u mne – a já ti poroučím, já, který umírám, abyste se dali na cestu.“

„Dej mi tři dny,“ dožadoval se Malemute Kid. „Můžeš se sebrat; může to jít k lepšímu.“

„Ne.“

„Jen tři dny.“

„Musíš se dát na cestu!“

„Dva dny.“

„Je to má žena a můj chlapec, Kide. Nesmíš to chtít.“

„Jeden den.“

„Ne, ne! Poroučím ti – –“

„Jen jediný den. S jídlem se protlučeme a mohu padnout na nějakého losa.“

„Ne – tak dobrá: den, ale ani o minutu víc. A Kide, nenech – nenech mě tu samotného. Jen jednu ránu, jedno stisknutí kohoutku. Rozumíš. Jen si to představ! Jen si to představ! Tělo z mého těla, a já už nebudu žít, už ho neuvidím!

Pošli sem Rút. Chci jí dát sbohem a říci jí, že musí myslet na chlapce a nesmí čekat, až umřu. Třeba by nechtěla jít s tebou, když já tu zůstanu. Sbohem kamaráde; sbohem.

Kide! Povídám – no – kopej tam nad tím potokem, vedle toho úvalu. Rýžoval jsem tam čtyřicet centů na lopatu.

A Kide?“ Kid se sklonil ještě níže, aby slyšel poslední slabá slova. Umírající už ztrácel síly „Je mi líto – víš – té Carmen.“

Malemute Kid nechal děvče tiše plakat nad jejím mužem a vklouzl do své parky, připjal si sněžnice, strčil pušku pod paži a odkradl se do lesa. Nebyl žádným nováčkem v trudných útrapách Severu, přece však nikdy nestál před úkolem tak těžkým, jako byl tento. Abstraktně vzato, byla to jasná, matematická rovnice – tři zachráněné životy proti jednomu ztracenému. Ale teď váhal. Pět let, bok po boku, na řekách a stezkách, v tábořištích i dolech, čelíce smrti na lovech a při povodních a v dobách hladu, upevňovali své přátelství. Bylo to tak pevné pouto, že od té chvíle, co mezi ně přišla Rút, si často uvědomil, že na ni trochu žárlí. A teď musí vlastní rukou tento svazek rozetnout.

Ačkoli se modlil, aby se objevil los, jediný los, přece jako by všechna zvěř opustila ten kraj. Za šera se tiše vrátil do tábořiště vyčerpaný muž, s prázdnýma rukama a s těžkým srdcem. Řev psů a pronikavé výkřiky Rútiny popohnaly jeho kroky.

Vtrhl do tábořiště a viděl, že děvče je uprostřed vrčící smečky a ohání se sekerou. Psi se vymkli z železného zákona svých pánů a vrhli se na zásoby. Vpadl do boje s obrácenou puškou a stará hra přirozeného výběru se rozvinula v celé krutosti primitivního dějiště. Puška a sekera se s jednotvárnou pravidelností zdvíhaly a padaly, zasahovaly nebo míjely; míhala se pružná těla s divokými zraky a slinami, kanoucími z tesáků; a člověk a zvíře bojovali o svrchovanost až do posledních důsledků. Pak se poražená zvířata odplazila ke kraji ohně, lízajíce si rány a vyjíce svou bídu ke hvězdám.

Celá zásoba sušených lososů byla sežrána a zbylo jim asi pět liber mouky, které jim měly vystačit na více než dvě stě mil pustiny. Rút se vrátila ke svému manželovi, zatímco Malemute Kid rozsekal teplé tělo jednoho psa, jemuž sekera roztříštila lebku. Uschoval pečlivě každou část masa, jenom kůži a vnitřnosti hodil těm, kteří byli před chvílí jeho druhy.

Ráno přineslo nové potíže. Zvířata se na sebe vrhla. Carmen, která visela pořád ještě na tenké nitce života, byla smečkou přemožena. Psi už nedbali biče, který na ně dopadal. Choulili se a vyli pod ranami, ale nerozutekli se, pokud z ní nezmizel poslední ubohý kousek – kosti, kůže, chlupy, všecko.

Malemute Kid se dal do své práce, poslouchaje Masona, který byl duchem zas doma v Tennessee, vedl nesouvislé řeči a prudce napomínal své bratry dávných dnů.

Použiv sousedních smrků, rychle pracoval, a Rút na něj hleděla, jak dělá skrýši, podobnou těm, jaké občas používají lovci, aby uchránili maso před rosomáky a psy. Ohnul postupně vrcholy dvou smrků téměř k zemi a svázal je dohromady losím řemenem. Pak bičem přiměl psy k poslušnosti, zapřáhl je k dvojím saním a naložil na ně všecko až na kožešiny, do kterých zabalil Masona. Těsně je kolem něho zavinul a přivázal a oba konce provazu připevnil k ohnutým smrkům. Jediným řezem loveckého nože mohl teď stromy odpoutat od země a poslat tělo vysoko do vzduchu.

Rút dbala posledních přání svého manžela a neodporovala. Ubohé děvče, naučila se dobře své úloze poslouchat. Už od dětství se skláněla a viděla, že všecky ženy se sklánějí před pány tvorstva, a myslela si, že by to bylo proti přirozenosti věcí, aby se žena bránila. Kid jí dovolil jediný výbuch nářku, když políbila svého manžela – její vlastní národ neznal takového zvyku – pak ji dovedl k prvním saním a pomohl jí do sněžnic. Slepě, pudově se postavila na pravou stranu saní, vzala bič a pohnala psy ven na stezku. Malemute Kid se pak vrátil k Masonovi, který byl v agonii; a dlouho ještě, když už Rút byla z dohledu, choulil se u ohně, čekaje na smrt svého přítele, doufaje v ni a modle se o ni.

Není příjemné zůstat sám s bolestnými myšlenkami v Bílém tichu. Ticho šera je milosrdné, jako by zahalovalo člověka svou ochranou a dýchá naň tisícerým nepochopitelným soucitem; ale zářivé Bílé ticho, jasné a zlaté pod ocelovým nebem, nezná milosrdenství.

Minula hodina – dvě – ale člověk neumíral. V pravé poledne slunce, nepozdvihnuvši svůj kotouč nad jižní obzor, vrhlo náznak ohně vzhůru na nebe, pak jej zase rychle stáhlo. Malemute Kid vstal a tiše přistoupil k loži druhovu. Rozhlédl se kolem sebe. Bílé ticho jako by se mu vysmívalo; a padl na něj veliký strach. Třeskl výstřel; Mason se vznesl do svého vzdušného hrobu; a Malemute Kid pohnal bičem psy do divokého klusu, prchaje sněžnou plání.

1 Počítáno na Fahrenheitově stupnici, běžně používané v Severní Americe. Na této stupnici je bod mrazu 32 stupňů pod nulou a bod varu 212 stupňů nad nulou. 65 stupňů Fahrenheita pod nulou znamená tedy přibližně 54 stupňů Celsia pod nulou. Pozn. překl.

Rozdělat oheň

Když se rozbřeskl den, studený a šedivý, neobyčejně studený a šedivý, odbočil z hlavní yukonské stezky a tam, kde začínala matná, málo prošlapaná stezka, vedoucí na jih hustými lesy, vylézal na vysoký břeh. Byl to příkrý břeh a muž se nahoře zastavil, omlouvaje si to sám před sebou tím, že pohlédl na hodinky. Nebylo vidět ani náznak slunce, ačkoli nebe bylo bez mraků. Byl už den, a přece se zdálo, že na všech věcech spočívá nehmatatelný příkrov, lehké šero, které činilo den temným; bylo to proto, že slunce zůstávalo nepřítomné. Neznepokojovalo ho to. Byl na to zvyklý, že se slunce neobjevovalo. Bylo tomu už několik dní, co neuviděl slunce, a věděl, že to ještě pár dní potrvá, než ono obšťastňující nebeské těleso vyhlédne přesně na jihu nad obzor a hned se zase pod něj ponoří.

Ohlédl se na cestu, kterou přišel. Ležel za ním Yukon, míli široký a skrytý pod třemi stopami ledu. Na ledě bylo stejně stop sněhu. Byl všecek čistě bílý a tam, kde se při zamrznutí vytvořily závaly ker, dmul se v mírných vlnách. Na sever i na jih, jak daleko dohlédl, byl Yukon neporušenou bělí až na temnou vlasovou čáru, která se točila a vinula na jih, vyhýbajíc se lesnatému ostrovu, a která se stejně točila a vinula na sever, kde mizela za jiným lesnatým ostrovem. Tato temná vlasová čára byla stezka – hlavní stezka – která vedla na jih pět set mil k Chilcootskému průsmyku, do Deye a k moři; a na sever sedmdesát mil do Dawsonu a dalších tisíc mil na sever do Nulata a konečně ještě dalších tisíc a ještě pět set mil k ostrovu svatého Michala v Beringově moři.

Ale to všechno – tajemná, nekonečná vlasová čára stezky, nepřítomnost slunce na nebi, hrozný chlad a podivný, jako začarovaný vzhled toho všeho – nijak na něj nepůsobilo. Nebylo to proto, že by byl na to zvyklý. Přišel sem teprve nedávno, byl zelenáč a toto byla jeho první zima tady. Nesnáz byla v tom, že postrádal obraznost. Rychle a bystře se uměl vyznat ve věcech, ale pouze ve věcech, nikoli v jejich významech. Padesát stupňů pod nulou znamená nějakých osmdesát stupňů mrazu Fahrenheita. Tento fakt na něj působil jakožto nepříjemná zima, ale to bylo vše. Nepřivedlo ho to k tomu, aby se zamyslel nad tím, jak závisí na teplotě a jak je člověk vůbec křehký, schopen žít jen v určitých úzkých mezích tepla a zimy; a jeho myšlenky odtud nezabloudily k domyslům o nesmrtelnosti a místě člověka ve vesmíru. Padesát stupňů pod nulou pro něj znamenalo jen palčivý mráz, který bolí a proti kterému se musí chránit rukavicemi bez prstů, chrániči uší, teplými mokasíny a tlustými punčochami. Padesát stupňů pod nulou znamenalo pro něj právě jen padesát stupňů pod nulou. Že by to mohlo být něco více než to, nikdy mu nepřišlo na mysl.

Když se obrátil k další cestě, na zkoušku plivl. Byl překvapen ostrým, praskavým zvukem. Plivl znovu. A slina zase zapraskala, ještě ve vzduchu, dříve než dopadla na sníh. Věděl, že při padesáti stupních pod nulou slina zapraská na sněhu, ale tentokrát zapraskala již ve vzduchu. Byl tedy jistě větší mráz než padesát stupňů – o kolik větší, to nevěděl. Ale nezáleželo mu na počasí. Šel na staré kutisko na levém prameni Hendersonova potoka, kde ostatní kamarádi už byli. Šli z oblasti Indiánského potoka přes rozvodí, zatímco on šel oklikou, aby se poohlédl, zda si budou moci opatřit na jaře kmeny u ostrovů na Yukonu. V šest hodin bude v táboře; chvilku po setmění, pravda, ale kamarádi tam už budou, oheň bude plápolat a bude na něj čekat horká polévka. Pokud šlo o oběd, přitiskl ruku na uzel, který mu nadouval kazajku. Měl jej až přímo na těle pod košilí, zabalený do šátku. Jenom tak mohl uchránit suchary před zmrznutím. Když na tyto suchary pomyslel, spokojeně se sám pro sebe usmál; každý krajíc byl štědře prosáknut vepřovým sádlem a ještě byly proloženy pořádnými řezy opečené slaniny.

Vnořil se mezi vysoké jehličnaté stromy. Stezka byla špatně znatelná. Od té doby, co jí projely naposled saně, napadlo na stopu sněhu a byl rád, že cestuje nalehko, bez saní. Nenesl vskutku nic než svůj oběd, zabalený do šátku. Nicméně byl překvapen, jaká je zima. Rozhodně je zima, říkal si, když si rukou v rukavici třel zkřehlý nos a lícní kosti. Hřály ho sice husté licousy, ale vousy na tvářích mu nechránily lícní kosti a ostrý nos, který mu výbojně čněl do mrazivého vzduchu.

V patách mu klusal pes, velký domorodý huňáč, pravý vlčák šedý a vzhledem ani povahou nijak se nelišící od svého bratra, divokého vlka. Zvíře bylo stísněno hrozným chladem. Vědělo, že teď není čas na cestování. Jeho pud mu to říkal lépe, než to říkal člověku jeho lidský úsudek. Ve skutečnosti nebyla jen větší zima než padesát stupňů pod nulou; byla větší než šedesát, větší než sedmdesát. Bylo pětasedmdesát pod nulou. Poněvadž bod mrazu je dvaatřicet nad nulou Fahrenheita, znamená to, že mráz dosáhl jednoho sta sedmi stupňů. Pes nevěděl nic o teploměrech. V jeho mozku nebylo pravděpodobně jasného vědomí o tom, co je taková zima, jaké bylo v mozku mužově. Ale zvíře má svůj pud. Zakoušelo matný, ale hrozivý pocit, který je skličoval tak, že se plížilo člověku v patách a dychtivě pozorovalo každý jeho bezděčný pohyb, jako by očekávalo, že zajde do nějakého tábora nebo si najde někde úkryt a rozdělá oheň. Pes se naučil znát oheň a toužil po něm, nebo alespoň se chtěl zahrabat do sněhu a chránit se svou vlastní teplotou před mrazivým vzduchem.

Zmrzlá vlhkost jeho dechu se mu usadila na srsti jako jemný mrazivý poprašek a zejména tlama, čenich a řasy se mu bělaly krystalizovaným dechem. Muž měl své rezavé vousy a kníry rovněž ojíněny, jenže silněji, a jíní vytvářelo ledovou usazeninu, narůstající s každým teplým, vlhkým výdechem. Mimo to žvýkal tabák a ledový náhubek mu přiléhal na rty tak pevně, že když vyplivoval šťávu z tabáku, nemohl si očistit bradu. Výsledkem bylo, že se mu na bradě stále prodlužoval krystalický vous jantarové barvy a tvrdosti. Kdyby ho shodil, roztříštil by se jako sklo v křehké střepiny. Ale nevšímal si tohoto přívěsku. Tuto pokutu platili zde všichni žvýkači tabáku a on už tu zažil dvakrát náhlé údery mrazivého počasí. Uvědomoval si, že tentokrát je mráz větší, ačkoli podle lihového teploměru v Šedesáti mílích bylo tehdy jednou minus padesát a podruhé minus pětapadesát.

Kráčel dál několik mil po rovině lesem, přešel rozsáhlou rovinu, pokrytou černými omletými kameny, a seskočil z břehu na zamrzlé řečiště malého potoka. Byl to Hendersonův potok a věděl, že je teď deset mil od místa, kde se stékají jeho prameny. Podíval se na hodinky. Bylo deset. Šel čtyři míle za hodinu a vypočítal si, že o půl jedné bude u místa stoku obou pramenů. Řekl si, že až tam dojde, oslaví to obědem.

Pes seskočil hned za ním a malomyslně schlípl ocas, když se muž dal řečištěm. Staré stopy saní byly dobře viditelné, třebaže nejnovější z nich byly pokryty dvanácti palci sněhu. Během posledního měsíce nikdo nešel vzhůru ani dolů po tomto mlčelivém potoku. Muž kráčel pevně dál. Neoddával se mnoho myšlení a tehdy zrovna ani neměl nač myslet, leda na oběd, který sní u stoku obou pramenů potoka, a že v šest hodin bude s ostatními v táboře. Nebylo tu, s kým by hovořil; a i kdyby tu někdo byl, nebyl by s ním mohl mluvit pro ledový náhubek na svých rtech. Žvýkal tedy jednotvárně dál tabák a jeho jantarový vous dál narůstal.

Chvílemi se mu vracela myšlenka, že je veliký mráz a že takového ještě nezakusil. Během cesty si třel lícní kosti a nos hřbetem rukavice. Dělal to automaticky, střídaje pravou a levou ruku. Ale ať se třel sebevíce, jakmile přestal, znecitlivěly mu lícní kosti a hned nato špička nosu. Byl si jist, že mu tváře omrznou; věděl to a zamrzelo ho, že si neopatřil pásku, chránící nos, jakou nosil v náhlých prudkých mrazech na příklad Bud. Taková páska jde i přes tváře a chrání je s sebou. Ale koneckonců není to tak důležité. Co to je, omrzlé tváře? Trochu to bolí, ale to je vše; nikdy to není vážné.

Neměl v hlavě žádné myšlenky, ale byl dobrým pozorovatelem. Všímal si všech změn na potoku, jeho zátočin a zákrutů i závalů zamrzlých kmenů, a vždy si dobře povšiml, kam staví nohu. V jednom záhybu potoka znenadání uskočil jako poplašený kůň, vrátil se obloukem z místa, kde byl, a šel několik kroků po stezce nazpět. Potok byl zamrzlý až docela na dno – v žádném potoku nemůže být v takové arktické zimě voda – ale věděl, že i tehdy tryskají ze strání prameny a pod sněhem stékají na povrch ledu v potoku. Věděl, že ani za nejprudších mrazů takové prameny nezamrzají, a věděl také, jaké nebezpečí znamenají. Byly to pasti. Vytvářely pod sněhem skrytá jezírka, která mohla být hluboká jen tři palce, ale třeba také tři stopy. Někdy byla pokryta ledovým škraloupem, tlustým půl palce, a ten zase byl zasypán sněhem. Někdy se tu střídaly vrstvy vody a takového tenkého ledu, takže člověk, pod kterým se tam led prolomil, prolamoval se hloub a hloub a zmáčel se někdy až po pás.

Proto uskočil s takovým úděsem. Cítil, že mu pod nohou povoluje, a uslyšel praskot ledového škraloupu, ukrytého pod sněhem. Promočit si za takového mrazu nohy znamená velké nesnáze a nebezpečí. Přinejmenším to znamená zdržení, protože člověk se musí zastavit a udělat oheň a u něj pak zůstat s obnaženýma nohama, dokud nevysuší punčochy a mokasíny. Stál a zkoumal řečiště i břehy a došel k závěru, že pramen přitéká zprava. Chvíli přemýšlel a třel si nos a tváře; pak se vydal dál těsně u levé strany, opatrně našlapuje a zkoušeje při každém kroku napřed pevnost ledu pod nohou. Jakmile minul nebezpečné místo, dal do úst nový kus tabáku a rychle se pustil dál svou rychlostí čtyř mil za hodinu.

Během dalších dvou hodin přišel na několik takových pastí. Obvykle vypadal sníh nad zakrytými jezírky jako slehlý a zrnitý, a tím upozorňoval na nebezpečí. Přesto jednou postřehl takové místo až v poslední chvíli; a jednou, když se mu sníh zdál podezřelý, nutil psa, aby šel napřed. Pes nechtěl jít. Zdráhal se, váhal, ale muž ho strčil dopředu a pes pak rychle běžel přes bílou, hladkou plochu. Náhle se probořil, vymrštil se ke straně a dostal se na pevnější led. Zmáčel si přední pracky a nohy a voda se mu na nich téměř ihned změnila v led. Rychle se ji pokusil slízat, pak si lehl na sníh a začal si vykousávat led, který se mu vytvořil mezi prsty. Činil to pudově. Nechat jej tam znamenalo by, že by se mu nohy rozbolavěly. Neuvědomoval si to. Poslouchal jen tajemné náhlé vnuknutí, které mu přišlo z hlubokých krypt jeho bytí. Ale člověk si to uvědomoval, poněvadž dovedl usuzovat, svlékl z pravé ruky rukavici a pomáhal mu vytrhovat kousky ledu. Neměl prsty vystaveny mrazu více než minutu a zhrozil se, jak rychle v nich ztratil cit. Rozhodně byl pořádný mráz. Spěšně oblékl rukavici a zuřivě tloukl rukou o prsa.

Ve dvanáct hodin bylo světlo nejjasnější. Ale slunce bylo na své zimní cestě ještě příliš daleko na jihu, než aby mohlo vystoupit nad obzor. Mezi Hendersonovým potokem, kde kráčel člověk pod bezoblačným nebem a nevrhal stín, a sluncem, leželo vypouklé tělo země. Bylo na minutu půl jedné, když přišel ke stoku obou pramenů. Měl radost, jak rychle jde. Půjde-li pořád tak, bude v šest hodin určitě u kamarádů. Rozepjal si kazajku a košili a vytáhl oběd. Netrvalo mu to víc než čtvrt minuty, přesto však i za tak krátkou chvíli mu obnažené prsty znecitlivěly. Neoblékl si rukavici, nýbrž místo toho prudce několikrát uhodil prsty o nohu. Pak se posadil na zasněžený kmen, aby pojedl. Palčivost, kterou pocítil v prstech potom, když jimi bil o nohu, ustala tak rychle, že se zděsil. Nemohl si ani ukousnout sucharu. Opětovně tloukl prsty o nohu, pak si oblékl rukavici a obnažil druhou ruku, aby se mohl najíst. Pokusil se ukousnout první sousto, ale ledový náhubek mu v tom bránil. Zapomněl si udělat oheň a zahřát se. Zasmál se své hlouposti, ale vtom již zpozoroval, jak se mu bezcitnost plíží do obnažených prstů. Všiml si také, že palčivost, kterou pocítil v prstech u nohou, když se posadil, už přešla. Chtěl zjistit, zda je má teplé, nebo bezcitné. Pohnul jimi v mokasínech a usoudil, že jsou bez citu.

Honem si oblékl rukavici a postavil se. Dostával trochu strach. Podupával nohama, až mu v chodidlech zase začalo pálit. Je rozhodně pořádný mráz, pomyslel si. Ten člověk u Sírového potoka měl pravdu, když říkal, jaká bývá v tomhle kraji někdy zima. A on se mu tehdy smál! Člověk si nesmí být nikdy příliš jist. Nebylo pochyby, tohle byl zlý mráz. Chodil sem a tam, podupával a tleskal rukama, až se ubezpečil, že se mu tělo znova rozehřálo. Pak vytáhl zápalky a začal připravovat oheň. Palivo sebral v podrostu, kde zůstala zásoba suchých větví po povodni minulého jara. Pečlivě rozdmychával malý plamínek, až mu brzo zaplápolal oheň, u něhož mu roztál led na obličeji a pod jehož ochranou snědl své suchary. Na chvíli byl mráz přemožen. Pes si spokojeně hověl u ohně, natáhnuv se k němu tak blízko, aby měl co nejvíce z jeho tepla, ale aby se nepřipálil.

Muž dojedl, zapálil si dýmku a pokuřoval. Pak si navlékl rukavice, stáhl si pevně chrániče na uši a vydal se dál stezkou po levém prameni potoka. Pes tím byl zklamán a toužebně se obracel k ohni. Ten člověk nevěděl, co je mráz. Pravděpodobně nikdo z jeho předků ještě nikdy nepoznal mráz, skutečný mráz, mráz jednoho sta a sedmi stupňů. Ale pes to věděl; všichni jeho předci znali mráz a on tuto znalost zdědil. A věděl, že není dobré se vydat v takovém strašném mrazu na cestu. Teď byl čas ležet schoulen v jámě ve sněhu a čekat, až záclona mraků zahalí tvář vnějšího prostoru, odkud tento mráz přichází. Mezi psem a tím muže však nebylo důvěrnosti. Pes byl tomu člověku otrokem na práci a jediné laskání, kterého se mu kdy dostalo, bylo bičem a ostrými hrdelními slovy, která hrozila bičem. A tak se pes nijak nepokoušel sdělit člověku své obavy. Nezajímalo ho, jak se tomu člověku povede; jen sám kvůli sobě se toužebně obracel po ohni. Ale muž zahvízdal a promluvil k němu zvuky biče; a pes k muži přilezl a šel za ním dál.

Muž si vzal do úst novou dávku tabáku a začal si vytvářet nový jantarový vous. Rovněž jeho vlhký dech mu rychle poprašoval jíním kníry, řasy a obočí. Zde se už nezdálo být tolik přitékajících pramenů a půl hodiny neuzřel známky ani jednoho. A pak se to stalo. Na místě, kde nebylo žádných známek, kde měkký neporušený sníh vypadal na pevný led, muž se probořil. Nebylo to hluboko. Než uskočil opět na pevný led, namočil se jen do půli lýtek.

Měl zlost a hlasitě proklínal svou nehodu. Doufal, že se dostane ke kamarádům do tábora v šest hodin, a tohle ho zdrží o hodinu, protože si musí rozdělat oheň a vysušit si mokasíny a punčochy. Bylo to za téhle nízké teploty naprosto nutné – tolik věděl; zabočil tedy k břehu a vylezl na něj. Nahoře, zachyceno v podrostu mezi kmeny několika nízkých smrčků, bylo suché palivové dříví, které tam nanesla povodeň, hlavně haluzky a klacky, ale také větší kusy větví a jemná, suchá tráva z minulého roku. Hodil několik větších kusů dřeva na sníh. To byl základ na ochranu prvních plamínků, aby neutonuly ve sněhu, jenž by jinak tál. Založil oheň, přiloživ hořící zápalku k proužku březové kůry, který vytáhl z kapsy. Chytla lépe než papír. Položil ji na základ a živil rozhořívající se ohýnek chomáči suché trávy a nejtenčími suchými haluzkami.

Postupoval pomalu a opatrně, jsa si velmi dobře vědom, v jakém je nebezpečí. Postupně, jak oheň zesiloval, přikládal na něj větší haluze. Dřepěl na sněhu a vytahoval haluze, zapletené v křoví, a kladl je přímo do ohně. Věděl, že se nyní nesmí dopustit nejmenší chyby. Je-li pětasedmdesát pod nulou, člověku se musí podařit rozdělat oheň hned napoprvé – totiž, když má mokré nohy. Má-li nohy suché a oheň mu při rozdělávání uhasne, může běžet půl míle stezkou a obnovit tím svůj krevní oběh. Ale je-li minus sedmdesát pět, krevní oběh v mokrých a mrznoucích nohou se nedá obnovit během. Ať člověk běží seberychleji, mokré nohy budou omrzávat dál.

To všecko věděl. Ten starý zlatokop na Sírovém potoku mu o tom na podzim vyprávěl; a nyní si vážil jeho varování. Z chodidel mu už zmizel všechen cit. Aby rozdělal oheň, musel si svléci rukavice a prsty se teď rychle stávaly bezcitné. Když kráčel čtyři míle za hodinu, srdce mu stále čerpalo krev až na povrch těla a do všech končetin. Jakmile se však zastavil, srdce v čerpání polevovalo. Mráz meziplanetárního prostoru udeřil na nechráněné témě planety; a jej, který byl na tomto nechráněném temeni, zasáhl tento úder plnou silou. Krev jeho těla před ním couvala. Byla živá jako pes: a jak pes se chtěla před tímto hrozivým mrazem skrýt a chránit. Pokud kráčel rychlostí čtyř mil za hodinu, čerpal krev chtě nechtě k povrchu těla; ale teď se stahovala do úkrytů v jeho těle. Z mokré nohy a obnažených prstů na ruce mizel cit nejrychleji, třeba ještě ani nezačaly mrznout. Nos a tváře už mrzly a kůže po celém těle ho mrazila, jak z ní zmizela krev.

Ale byl v bezpečí. Prstů na noze a nosu a tváří se mráz teprve lehce dotkl a oheň začínal dobře hořet. Přikládal na něj haluze o síle prstu. Za minutu bude moci přikládat větve o síle zápěstí a pak bude moci zout mokasíny a punčochy, a zatímco je bude sušit, bude si moci hřát nahé nohy u ohně, když je ovšem nejdříve bude třít sněhem. S ohněm měl vyhráno. Byl v bezpečí. Vzpomněl si na výstrahu starého zlatokopa na Sírovém potoku a usmál se. Ten zlatokop vyslovil s velmi vážnou tváří zákon, že nikdo nesmí cestovat na Klondike sám při minus padesáti. Nuže, a on byl teď tady; stala se mu nehoda; byl sám; a sám se zachránil. Tihle staří zlatokopové jsou trochu zchoulostivělí, říkal si, alespoň někteří z nich. Člověk nesmí ztratit hlavu a všechno pak jde. Každý muž, který je skutečně mužem, může cestovat sám. Ale člověk by neřekl, jak rychle mu zmrznou tváře a nos. A nikdy si nemyslel, že by prsty mohly ztuhnout v tak krátkém čase. A ztuhly mu docela, protože stěží dokázal je stisknout, aby uchopil haluz, a zdály se mu jakoby oddělené od něj a od jeho těla. Když se haluze dotkl, musel se podívat, zda ji opravdu drží. Mezi ním a konečky prstů byly dráty dokonale strhány.

To všecko nepokládal za vážné. Měl tu oheň, praskající a hučící a každým svým tančícím plamenem nesoucí život. Začal si rozvazovat mokasíny. Byly obaleny ledem; tlusté vlněné punčochy byly do půli holeně jako z plechu; a řemínky v mokasínech byly jako ocelové pruty, zkroucené a propletené v nějakém požáru. Chvíli za ně svými ztuhlými prsty škubal, pak si uvědomil, jak to je pošetilé, a vytáhl z pochvy tesák.

Ale dříve než mohl řemínky přeřezat, stalo se to. Byla to jeho vlastní vina, nebo spíše nedopatření. Neměl rozdělávat oheň pod stromem. Měl jej rozdělat na volném prostranství. Bylo však pohodlnější vytahovat suchá dřeva z křoví a rovnou je házet do ohně. Ale strom, pod kterým ho rozdělal, nesl na větvích těžkou váhu sněhu. Celé týdny už nezavál vítr a všechny větve byly obtíženy do krajnosti. Pokaždé, když vytáhl kus dřeva, trochu zachvěl stromem – pro něj docela neznatelně, ale stačilo to přivodit neštěstí. Jedna větev na stromě převrhla svůj náklad sněhu. Ten padl na nižší větve a ty jej převrhly také. Tak to postupovalo dál a dál, až to zasáhlo celý strom. Řítící se sníh rostl jako lavina, spadl bez výstrahy na člověka i oheň – a oheň zmizel. Tam, kde planul, byla čerstvá přikrývka rozházeného sněhu.

Člověk se zděsil. Bylo to, jako by byl právě vyslechl nad sebou ortel smrti. Chvíli seděl a upřeně zíral na místo, kde předtím byl oheň. Pak se docela uklidnil. Ten starý zlatokop na Sirném potoku měl asi pravdu. Stačilo by, kdyby šel ještě s někým, a neocitl by se teď v nebezpečí. Ten druhý by byl rozdělal oheň. Nu co, bylo tedy teď na něm samém, aby oheň znovu rozdělal, a tentokrát nesmí nic opominout. I když se mu všecko podaří, je nanejvýš pravděpodobné, že přijde o nějaký prst na noze. Už teď má jistě ošklivě omrzlé nohy a bude to ještě chvíli trvat, než se mu druhý oheň rozhoří.

Takové byly jeho myšlenky, ale neseděl, přemítaje o nich. Celou tu dobu, co mu běžely hlavou, pilně pracoval. Udělal z větví nový základ pro oheň, tentokráte na volném prostranství, kde mu ho nebude moci žádný zrádný strom zhasit. Nejprve nasbíral suchou trávu a tenké haluze, které sem vyvrhla povodeň. Nemohl stisknout prsty, aby toto palivo vytahoval, ale mohl je sbírat po hrstech. Tím sebral i mnoho hnijících haluzí a kousků zeleného mechu, které byly pro něj nežádoucí, ale lépe to nesvedl. Pracoval soustavně a sesbíral i náruč větších větví, aby jich použil později, až oheň zesílí. A celou tu dobu pes seděl a hlídal jeho pohyby se zřejmou toužebnou pozorností v očích, neboť v něm viděl opatřovatele ohně, a ten oheň přicházel pomalu.

Když bylo vše připraveno, muž sáhl do kapsy pro druhý kousek březové kůry. Věděl, že ji tam má, a i když ji nemohl cítit svými prsty, slyšel její křehké šustění, jak po ní hmatal. Ať se pokoušel, jak chtěl, nedokázal ji sevřít mezi prsty a uchopit. A po celý ten čas si byl vědom, že každým okamžikem mu dál omrzávají nohy. Tato myšlenka ho začala posedat děsem, ale bojoval proti ní a udržel se klidným. Oblékl si pomocí zubů rukavice a mával rukama dopředu a dozadu a tloukl jimi vší silou do boků. Dělal to vsedě a pak vstoje; a celou tu dobu pes seděl na sněhu, stočiv svůj vlčí chvost teple přes přední nohy a nastavuje pozorně své špičaté vlčí uši a bedlivě hleděl na člověka. A člověk, jenž tady tloukl a mával rukama, pocítil náhle prudkou závist, když pohleděl na tohoto tvora, jemuž bylo teplo a bezpečně v jeho přírodní přikrývce.

Po nějaké chvíli pocítil první vzdálená znamení, že se mu vrací cit do prstů v rukou. Slabé svědění zesilovalo, až se vyvinulo v bodavou bolest, která byla sice mučivá, kterou však přesto přivítal s uspokojením. Stáhl z pravé ruky rukavici a vytáhl z kapsy březovou kůru. Obnažené prsty zase rychle tuhly. Pak vyňal svazeček sírových zápalek. Ale strašlivý mráz už mu vyhnal život z prstů. Když se pokusil oddělit jednu sirku od ostatních, celý svazeček mu upadl na sníh. Pokusil se jej sebrat, ale nepodařilo se mu to. Ze zmrtvělých prstů mu zmizel hmat i ohebnost. Byl velmi obezřelý. Vyhnal z hlavy myšlenky na své zmrzající nohy a nos a tváře a věnoval se plně sirkám. Používaje zrakového smyslu místo hmatového, sevřel je – totiž chtěl je sevřít, ale vedení byl strháno a prsty neposlechly. Natáhl rukavici na pravou ruku a zuřivě jí tloukl o koleno. Pak oběma rukama v rukavicích nabral svazeček sirek spolu s množstvím sněhu a pustil jej do klína. Ale to na tom pořád nebyl lépe.

Po několika pokusech se mu podařilo dostat svazeček mezi horní konce dlaní. Tak je zdvihl k ústům. Když násilím otevíral ústa, led praskal a pukal. Vtáhl spodní čelist dozadu, vyšpulil horní pysk a rval svazeček horními zuby, aby oddělil jednu sirku. Podařilo se mu jednu vytáhnout. Upustil ji do klína. Nebyl na tom o nic lépe než předtím. Nemohl ji z klínu sebrat. Pak na to šel jinak. Chytil ji do zubů a škrtal jí o nohavici. Dvacetkrát škrtl, než se mu podařilo ji rozžehnout. Když hořela, držel ji zuby u březové kůry. Ale hořící síra mu vnikala do nosu a do plic a způsobila, že se křečovitě rozkašlal. Sirka upadla do sněhu a zhasla.

Ten starý zlatokop na Sírovém potoku měl pravdu, pomyslel si v příští chvíli, kdy se jeho vědomí zmocnilo zoufalství: při padesáti pod nulou nemá nikdo cestovat sám. Tloukl rukama, ale nepodařilo se mu v nich vzbudit cit. Náhle obnažil obě ruce, stáhnuv s nich rukavice zuby. Chytil celý svazeček mezi hořejšky dlaní. Svaly paže neměl zmrzlé, takže mohl tímto způsobem sirky pevně stisknout. Pak škrtl celým svazečkem po nohavici. Vzplály jedním plamenem – sedmdesát sirek naráz. Nebyl vítr, který by je mohl zhasit. Držel hlavu stranou, aby se vyhnul dusivému dýmu, a přiložil hořící svazeček k březové kůře. Jak jej tak držel, postřehl v rukou nejasný pocit. Pálilo se mu maso. Poznal to podle pachu. Hluboko pod povrchem měl ještě cit. První pocit se stupňoval v rostoucí bolest. Ale ještě ji snášel a přidržoval plamen sirek neobratně u kůry. Nevznítila se hned, protože mezi ní a plamenem byly jeho pálící se ruce a spotřebovávaly většinu plamene.

Nakonec, když už nemohl bolest snésti, odtrhl ruce od sebe. Hořící sirky padly syčíce do sněhu, ale březová kůra planula. Začal přikládat suché trávy a nejtenčí haluze. Zdvíhal je mezi zápěstími, a nemohl je proto vybírat podle své vůle. Na haluzích lpěly malé kousky hnijícího dřeva a zeleného mechu, a pokud to šlo, vytrhával je zuby. Pečlivě a nemotorně opatroval plamen. Znamenal život a nesměl zahynout. Poněvadž se mu krev stáhla z povrchu těla, začal se třást, a tím se stal ještě neobratnějším. Velký kus zeleného mechu padl mu přímo na malý ohýnek. Pokusil se jej odstrčit prsty, ale jak se mu celé tělo třáslo, odstrčil jej příliš prudce a rozvrátil jádro ohně: tím od sebe oddělil a rozsypal okolo hořící trávu a drobné haluzky. Pokusil se je zase shrnout, ale přes všechno napjaté úsilí přemáhala ho třesavka a rozházel haluzky beznadějně. Z každé se vyřinulo trochu dýmu a zhasla. Opatřovatel ohně nedokázal udělat oheň. Díval se apaticky kolem sebe a zrak mu náhodou padl na psa, sedícího ve sněhu na druhé straně trosek ohýnku. Nepokojně se hrbil a s nedočkavou netrpělivostí střídavě zdvíhal přední pracky, přenášeje na ně svou váhu sem a tam.

Pohled na psa mu vnukl divokou myšlenku. Vzpomněl si na vyprávění o člověku, který se ocitl v sněhové bouři; zabil soba, rozpáral jej, vlezl do jeho útrob a tak se zachránil. Zabije psa a ponoří ruce do jeho teplého těla tak dlouho, až se mu do nich opět vrátí citlivost. Pak by mohl rozdělat oheň znova. Promluvil na psa a zavolal ho; ale v jeho hlase byl nezvyklý tón strachu, který zvíře poděsil; nikdy ještě neslyšelo mluvit člověka takhle. Něco se stalo a jeho nedůvěřivá přirozenost cítila nebezpečí, nevědělo jaké, ale někde, nějak se mu v mozku vzbudila obava před tímto člověkem. Sklopilo při zvuku mužova hlasu uši dozadu a jeho neklidné, hrbivé pohyby a jeho pohybování z nohy na nohu se staly ještě patrnějšími: ale nechtělo se k tomuto člověku přiblížit. Muž se spustil na všechny čtyři a plížil se ke psu. Tato nezvyklá pozice zase podnítila ve psu podezření a začal drobnými krůčky couvat.

Muž se na chvíli posadil na sněhu a snažil se ovládnout. Pak stáhl zuby rukavice a vztyčil se. Pohlédl nejdříve dolů, aby se ujistil, že vskutku stojí, poněvadž ztrátou citu v nohou ztratil spojení s půdou. Jeho vztyčený postoj sám roztrhával v mysli zvířete předivo podezření; a když muž pevně promluvil a v jeho hlase zazněl zvuk biče, pes se upamatoval na své poslušenství a přišel k němu. Když ho měl na dosah, muž pozbyl sebeovládání. Vztáhl bleskurychle po psu ruce a zakusil nesmírné překvapení, když zjistil, že jimi nemůže nic uchopit, poněvadž se mu prsty neohýbají a nic jimi necítí. Zapomněl na okamžik, že je má zmrzlé a že mu mrznou stále dál. Všechno se to stalo rychle, a dříve než mohl pes prchnout, objal ho oběma pažemi. Seděl na sněhu a držel psa, který vrčel a kňučel a vzpouzel se.

Ale to bylo vše, čeho byl schopen – držet psa oběma pažemi a sedět. Uvědomil si, že psa nezabije. Nebylo to vůbec možné. Svýma bezmocnýma rukama nemohl vytáhnout tesák z pochvy ani psa zardousit. Pustil ho; pes divoce odskočil, ocas zatažený a stále vrče. Zůstat stát na čtyřicet stop daleko a zvědavě si člověka prohlížel, uši nataženy dopředu. Muž pohlédl dolů na své ruce, aby zjistil, kde je má, a viděl, že mu bezvládně visí na koncích paží. Připadlo mu podivné, že člověk musí použít zraku, aby objevil, kde jsou jeho ruce. Začal mávat pažemi dopředu a dozadu a tloukl rukama o nohy. Dělal to pět minut, zuřivě, až mu srdce čerpalo dost krve k povrchu těla, že se přestal chvět. Leč cit v rukou nevzbudil. Měl pocit, že mu visí jako závaží na konci paží, ale když se pokusil umístit tento pocit do rukou, nenalézal je.

Přepadl ho strach před smrtí, temný a tíživý. Rychle se stal bolestným; uvědomil si, že už teď nejde o to, že mu umrznou prsty u rukou nebo u nohou nebo že celé ruce a celá chodidla ztratí, nýbrž že mu teď jde o život a že jej prohrává. Jal ho děs a obrátil se a běžel vzhůru starou, špatně znatelnou stezkou uprostřed řečiště. Pes vstal a utíkal pořád za ním. Muž běžel slepě, bez cíle, hnán hrůzou, jakou nikdy nezažil. Znenáhla, boře se a prodíraje se sněhem, začal zase vidět svět okolo sebe – břehy potoka, staré závaly klád, holé osiky a nebe. Běh mu udělal dobře. Přestal se třást. Možná, kdyby běžel dál, nohy by se mu zahřály; a na každý způsob, kdyby běžel dost dlouho, dostal by se do tábora a ke kamarádům. Není pochyby, že přijde o pár prstů u rukou a u nohou a o kus obličeje; ale když se dostane do tábora, kamarádi se o něj postarají a zachrání ostatek z něho. A zároveň byla v jeho mysli druhá myšlenka. Nikdy se nedostane do tábora, ke kamarádům: je to příliš mnoho mil a jeho mrznutí už pokročilo příliš daleko; a on brzy ztuhne a zemře. Potlačoval tuto myšlenku a bránil se o ní uvažovat. Někdy se drala dopředu a chtěla být slyšena, ale pokaždé ji zahnal a snažil se myslet na něco jiného.

Připadalo mu zvláštní, že vůbec může běžet, když má nohy tak zmrzlé, že je necítí, jak narážejí na zem a nesou váhu jeho těla. Bylo to, jako by letěl nad zemí. Jednou kdesi viděl okřídleného Merkura a přemýšlel, zdali Merkur, když se vznášel nad zemí, měl stejný pocit jako on.

Jeho teorie, že bude utíkat tak dlouho, až se dostane ke kamarádům do tábora, měla jednu vadu: neměl tolik vytrvalosti. Několikrát zakopl a nakonec zavrávoral a svalil se. Pokusil se vstát, ale nešlo to. Zůstane sedět, a odpočine si, řekl si, a potom půjde jen krokem, ale vytrvale. Když tak seděl a nabyl zase dechu, všiml si, že je mu docela teplo a příjemně. Netřásl se, a dokonce se mu zdálo, že mu trup zalila horká vlna. A přece, když se dotkl nosu nebo tváří, neozval se tam žádný cit. Běh ho nerozehřál. A nerozehřál mu ani ruce a nohy. Pak mu napadlo, že mu mrznutí musí zachvacovat stále větší části těla. Pokusil se tuto myšlenku potlačit, zapomenout na ni, myslet na něco jiného; byl si vědom děsu, který s sebou nesla, a bál se, aby nepropadl panice. Ale ta myšlenka v něm pevně tkvěla, až naposled viděl, jak mu postupně zmrzá celé tělo. To bylo příliš; dal se znovu do divokého běhu po stezce. Jednou přešel z běhu v chůzi, ale myšlenka, že zmrznutí v něm pokračuje, ho dohnala znova k běhu.

A celou tu dobu pes běžel s ním, stále se mu drže v patách. Když upadl podruhé, pes stočil ohon okolo předních pracek, posadil se proti němu a hleděl na něj s podivnou dychtivostí a pozorností. Muže pojal hněv, že zvíře je v teple a bezpečí, a začal mu nadávat, až pes sklopil smířlivě dozadu uši. Tentokrát se muži vrátila třesavka rychleji. Prohrával ve svém zápase s mrazem. Vkrádal se mu do těla ze všech stran. Když si to uvědomil, znova se dal do běhu. Neuběhl však víc než sto stop, zavrávoral a svalil se. Tentokrát propadl panice naposled. Když chytil opět dech a vrátila se mu sebevláda, posadil se a zabýval se myšlenkou, aby přivítal smrt důstojně. Nepřišly mu vlastně na mysl takové pojmy. Pomyslel si, že se chová jako hlupák, když běhá jako kuře s uříznutou hlavou – takové přirovnání mu napadlo. Dobrá, musí tak jako tak zmrznout, ale může to přijmout důstojně. Když takto znova nalezl duševní klid, poprvé matně pocítil ospalost. Dobrý nápad, pomyslel si, zemřít ve spaní. To je jako vzít si uspávací prášek. Zmrznout není tak zlé, jak si lidi myslí. Je spousta horších způsobů smrti.

Představoval si, jak zítra kamarádi najdou jeho tělo. Najednou byl s nimi; šel stezkou a hledal sám sebe. Prošel, pořád s ostatními kamarády, jedním zákrutem stezky a našel své tělo, ležící na sněhu. Už nepatřil vůbec sám sobě; už teď byl mimo sebe, stál s kamarády a hleděl sám na sebe. Je jistě veliký mráz, pomyslel si. Až se vrátí do Spojených států, bude moci vyprávět, co je mráz. Odtud přeletěl k vidění starého zlatokopa na Sírovém potoku; seděl docela zřetelně před ním, v teple a pohodlí a kouřil dýmku.

„Měl jsi pravdu, starej, měl jsi pravdu,“ říkal tomu starému zlatokopovi na Sírovém potoku.

Pak zvolna usínal spánkem, který mu připadal nejpříjemnějším a nejuspokojivějším, jaký kdy poznal. Pes seděl proti němu, hleděl na něj a čekal. Krátký den končil dlouhým pološerem. Nic tady psu neukazovalo, že by tu měl být nějaký oheň, a mimo to se nepamatoval, že by kdy člověk takhle seděl na sněhu a nerozdělával oheň. Jak šero houstlo, zmocňovala se zvířete dychtivá touha po ohni. Zdvíhaje střídavě levou pravou pracku, tiše zakňučel; pak sklopil dozadu uši, očekávaje, že ho člověk bude plísnit. Ale člověk zůstal tiše. Po chvíli pes zakňučel nahlas. A po delší chvíli se opatrně k člověku přiblížil a zvětřil smrt. Naježil se a poodběhl. Chvíli zůstal na místě, vyje k hvězdám, jež se kmitaly a tančily a zářily na mrazivé obloze. Pak se obrátil a běžel vzhůru po stezce tam, kde věděl, že je tábor a ostatní opatřovatelé potravy a ohně.

Odysea Severu

I

Saně skřípěly svůj věčný nářek do skřípotu postraňků a cinkotu zvonku vůdčích psů; ale lidé i psi byli unaveni a šli bez hlesu. Čerstvý sníh ztěžoval cestu. Přicházeli z daleka, a sanice, zatížené čtvrtkami losů, zmrzlými a těžkými jak kámen, pevně přilínaly ke kyprému povrchu a s téměř lidskou zatvrzelostí odpíraly se hýbat dopředu. Tmělo se, ale dnes večer nebyl čas založit tábořiště. Sníh jemně padal nehybným vzduchem, ne ve vločkách, nýbrž v drobných, jemně utvářených krystalcích. Bylo velmi teplo – stěží deset pod nulou – a lidem to bylo jedno. Meyers a Bettles si vyhrnuli chrániče uší; Malemute Kid dokonce svlékl rukavice.

Psi byli již brzo odpoledne vysíleni, ale teď začali ožívat novou silou. Nejbystřejší z nich projevovali jakýsi nepokoj – vadila jim pouta jejich postraňků, pohybovali se s nejistým spěchem, větřili čumáky a stříhali ušima. Popuzoval je klid jejich flegmatičtějších bratří a poháněli je častými potměšilými šťouchanci do zadků. Ti po takových pokáráních také napjali síly a pomáhali dál šířit nákazu. Posléze vůdčí pes předních saní vyrazil ostré zakňučení spokojenosti, přitiskl se hlouběji do sněhu a vzepjal se do obojku. Ostatní ho následovali. Postraňky se napjaly a saně poskočily dopředu; lidé sevřeli řídicí tyče a snažili se co nejrychleji zdvíhat nohy, aby se nedostali pod sanice. Únava dne z nich spadla a křikem poháněli psy. Psi odpovídali radostným štěkotem. S hlukem a klusem letěli houstnoucí tmou.

„Hot! Hot!“ volali muži jeden za druhým, jak se jejich saně náhle uchýlily ze středu stezky, naklánějíce se na jedné sanici jako plachetnice za větru.

Zbývalo už urazit jen sto sáhů k osvětlenému pergamenovému oknu, které vyprávělo o útulné chatě, praskajících yukonských kamnech a kouřících hrncích čaje. Ale do útulné chaty už někdo vnikl. Tři dvacítky hafanů sborově vyzývaly k zápasu a stejný počet huňáčů se vrhl na psy, kteří táhli první saně. Dveře se rozlétly a muž, oblečený do nachového kabátce severovýchodní policie, brodil se po kolena mezi rozzuřenými zvířaty, klidně a nestranně rozděluje násadcem biče uklidňující spravedlnost. Pak si muži stiskli pravice; a tak byl Malemute Kid cizincem přivítán u své vlastní chaty.

Stanley Prince, který ho právě přivítal a který se už postaral o zmíněná yukonská kamna i horký čaj, měl se svými hosty plné ruce práce. Bylo jich tam asi dvanáct, nejnepopsatelnější skupina, jaká kdy ve službách královniných pečovala o dodržování jejích zákonů a doručování její pošty. Byli různého původu, ale společný život je zhnětl v jediný typ – hubený a šlachovitý typ se svaly, ztvrdlými na indiánských stezkách, s tváří sežehnutou sluncem a s klidnou duší, hledící vpřed svobodně, jasnýma očima a pevně. Poháněli královniny psy, vnášeli hrůzu v srdce jejich nepřátel, jedli její hubenou stravu a byli šťastni. Viděli život a konali velké činy a žili romány: ale nebyli si toho vědomi.

A vedli si tu opravdu jako doma. Dva se natáhli na Kidovu palandu a zpívali písničky, které zpívávali jejich francouzští předkové v oněch dobách, kdy poprvé přišli na Sever a ženili se s indiánkami. Stejně byla obsazena Bettlova palanda a tři nebo čtyři statní voyageuři2 se váleli na pokrývkách, poslouchajíce vyprávění jednoho, který sloužil lodní brigádě pod Wolseleyem a probojoval se s ním do Khartumu. A když se jeho vyprávění nabažili, jiný, který býval kovbojem, vykládal o dvorech a králích a lordech a dámách, které viděl, když Buffalo Bill cestoval po hlavních městech evropských. V rohu dva míšenci, staří kamarádi z prohraného tažení, spravovali postroje a povídali si o časech, kdy na severozápadu hořelo povstání a kdy byl králem Louis Riel.

Házeli drsnými vtipy a ještě drsnějšími žerty a jako o všedních věcech si povídali o velkých nebezpečích na cestách po souši i po vodě, vzpomínajíce na ně jen pro zrnko humoru, které v sobě měly, nebo směšné okolnosti, za nichž se sběhly. Prince byl nadšen těmito neověnčenými hrdiny, kteří byli při tom, když se dělaly dějiny, kteří se dívali na to všecko velké a romantické, co prožili, jako na obyčejné náhody všedního živobytí. Se štědrou nedbalostí dával kolovat mezi nimi svůj tabák a zapomenuté odyseje ožívaly především pro jeho požitek.

Když rozhovor zmlkl a pocestní si nacpali poslední dýmky a rozbalili své pevně stočené spací pytle, Prince se obrátil pro zevrubnější poučení na svého kamaráda.

„No, toho kovboje znáš,“ odpověděl Malemute Kid a začal si rozvazovat řemínky na mokasínech. „A není těžko uhodnout, že ten, co s ním leží, má v sobě britskou krev. Ti ostatní jsou všichni děti coureurů du bois3, zkřížení bůhví s jakými plemeny. Ti dva, co se ukládají u dveří, jsou praví míšenci čili bois brulés4. Ten hoch s vlněným šátkem okolo beder – všimni se jeho obočí a tvaru jeho čelistí – ukazuje na Skota, kterého, oplakává jeho matka v zakouřeném týpí. A ten vzhledný chlapík, co si skládá plášť pod hlavu, je francouzský míšenec – slyšel jsi, jak mluví; nelíbí se mu, že se ti dva indiáni ukládají vedle něho. To víš, když se míšenci vzbouřili proti Rielovi, čistokrevní indiáni se k nim nepřidali a od té doby se nemají zvlášť rádi.“

„Ale, povídám, co to je zač, ten zamlklý chlapík u kamen? Přísahal bych, že neumí anglicky. Celý večer neotevřel ústa.“

„Mýlíš se. Dovede anglicky dost. Díval ses mu na oči, jak poslouchal? Já ho pozoroval. Ale nemá s nimi nic společného. Když mluvili svým vlastním patois5, mohl sis všimnout, že nerozuměl. Sám bych rád věděl, kdo to asi je. Zkusím to.“

„Hoď pár polen do kamen,“ poručil Malemute Kid, zvýšiv hlas a dívaje se přímo na zmíněného muže.

Poslechl ihned.

„Někde do něho vtloukli disciplínu,“ tiše poznamenal Prince.

Malemute Kid přisvědčil, svlékl si punčochy a propletl se mezi odpočívajícími muži ke kamnům. Tam punčochy pověsil vedle dvacítky jiných.

„Kdy počítáš, že dojedeš do Dawsonu?“ zeptal se na zkoušku.

Muž ho chvíli pozoroval, než odpověděl: „Říkají, že to je sedmdesát pět mil. Je to tak? Snad za dva dny.“

V řeči byl znát lehký cizí přízvuk, ale žádné neobratné váhání nebo hledání slov…

„Byl jsi tam už?“

„Ne.“

„To jdeš ze Severovýchodního území?“

„Ano.“

„Ty jsi odtamtud?“

„Ne.“

„Kde ses tedy, k čertu, narodil? Z těchhle nejsi.“ Malemute Kid mávl rukou po psovodech, zahrnuje i oba policisty, kteří se uložili na Princeovu palandu.

„Odkud jsi? Viděl jsem už někdy takové rysy, jako máš ty, ale nemohu si teď vzpomenout, kde.“

„Já tě znám,“ odpověděl najednou, zvraceje směs Kidových otázek.

„Kde? Už jsi mě viděl?“

„Ne; tvého přítele, kněze v Pastiliku, už dávno. Ptal se, jestli znám tebe; Malemuteho Kida. Dal mi jídlo. Šel jsem zas dál. Říkal ti o mně?“

„Ach! Ty jsi tedy ten chlapík, co koupil psy za vydří kožešiny?“

Muž přikývl, vyklepal dýmku a zabaliv se do svých kožešin naznačil, že už nechce dál hovořit. Malemute Kid sfoukl tukovou lampu a vklouzl pod pokrývky vedle Princeho.

„Tak kdo to je?“

„Nevím – nějak se mi vytočil a pak se zavřel jak škeble. Ale je to chlapík, který může dráždit tvou zvědavost. Slyšel jsem o něm. Udivil před osmi lety celé pobřeží. Záhadný člověk, víš. Přišel sem uprostřed zimy ze severu, z dálky několika tisíc mil, po březích Beringova moře, a spěchal, jako by ho honil čert. Nikdo se nikdy nedověděl, odkud přišel, ale muselo to být z daleka. Byl už zle utahán, když dostal od švédského misionáře u Golovinova zálivu potraviny. Ptal se po cestě na jih. Dověděli jsme se to až potom. Pak opustil pobřeží a namířil si to přímo přes Nortonův záliv. Bylo strašné počasí, sněhové bouře a vichřice, tisíc jiných bylo by tam zahynulo, ale on se dostal skrz, nechal stranou ostrov Sv. Michala a vystoupil na břeh v Pastiliku. Ztratil všechny psy až na dva a hlady byl polomrtvý.

Byl tak nedočkavý, aby mohl pokračovat v cestě, že páter Roubeau ho vybavil potravinami; ale nemohl mu dát žádné psy, protože už jen čekal, až přijedu, aby se sám vydal na cestu. Ten Odysseus znal poměry příliš dobře, než aby vyrazil bez zvířat, a několik, dní se tam užíral… Měl na saních balík báječně nasolených vydřích kožešin, totiž z mořských vyder, víš, měly cenu své váhy ve zlatě. V Pastiliku byl ruský obchodník, starý Shylock, a měl psy, dobré na zabití. No, dlouho nesmlouvali, ale když tep divous zas zamířil na jih, šel za uhánějící smečkou psů. Ten Shylock měl, mimochodem řečeno, jeho vydří kožešiny. Viděl jsem je a byly úžasné. Spočítali jsme to a vyšlo nám, že při obchodu s těmi psy vydělal alespoň pět set na každém. A no že by ten divous nebyl znal cenu mořských vyder; byl z nějakého indiánského kmene, a třeba málo mluvil, přece bylo znát, že žil mezi bělochy.

Když z moře sešel led, přišla zvěst z ostrova Nunivaku, že se tam zastavil pro zásoby. Pak zmizel z očí a to dnes je první zpráva o něm za osm let. Odkud teď přichází? A co tam dělal? A proč odtamtud odešel? Je indián, byl bůhví kde a umí poslouchat, což je u indiána nezvyklé. Zas jedno tajemství Severu, které máš rozluštit, Princei.“

„Děkuju mockrát; ale mám jich luštit už příliš mnoho,“ odpověděl Prince.

Malemute Kid už zhluboka oddychoval; ale mladý důlní inženýr Prince se díval před sebe do husté tmy čekaje, až se utiší divné rozrušení, které mu čeřilo krev. A když usnul, mozek mu pracoval dál a teď putoval i on bílým neznámem, bojoval se psy na nekonečných stezkách a viděl muže žít, namáhat se a umírat jako muže.

Příští ráno, několik hodin před svítáním, vytáhli psovodi i policisté k Dawsonu. Ale moci, které dbaly o zájmy Jejího Veličenstva a řídily osudy nižších bytostí, dovolily poštovním zaměstnancům jen krátký odpočinek; o týden později objevili se zas v Kidově chatě, obtíženi dopisy, které měly jít dál přes slanou vodu. Jejich psi však byli vyměněni za čerstvé; a to také byli psi.

Mysleli si, že budou mít pár volných dní, během nichž si odpočinou; mimo to Klondike byl novým úsekem Severu a chtěli vidět aspoň něco ze Zlatého města, kde zlatý prach tekl jako voda a taneční místnosti zněly neutuchajícím hýřením. Ale teď sušili punčochy a zapálili si své večerní dýmky se stejnou chutí jako při předešlé návštěvě, ačkoli jeden či dva odvážlivci přemýšleli o tom, jak by mohli dezertovat a překročit neprozkoumaná horstva k jihu a pak se dostat údolím Mackenzieovy řeky na svá stará kutiště v chippewyském kraji. Dva či tři se dokonce rozhodli vrátit se touto cestou domů, až jejich služební doba skončí, a začali hned ten odvážný podnik plánovat, těšíce se na něj stejně, jako se městští lidé těší na sváteční výlet do lesa.

Ten s vydřími kožešinami se zdál velmi neklidný, ačkoli málo dbal o to, o čem se hovořilo: posléze zatáhl Malemuteho Kida do kouta a chvíli mu tiše něco říkal. Prince na ně vrhal zvědavé pohledy, ale jejich počínání se stalo ještě tajemnější, neboť si vzali čepice a rukavice a vyšli ven. Když se vrátili, Malemute Kid postavil na stůl své váhy na zlato, odvážil šedesát uncí zlata a vložil je do sáčku toho divného člověka. Pak se přidružil k této tajné poradě hlavní psovod: také s ním něco ujednali. Druhý den šla celá družina dál proti toku řeky, ale ten s vydřími kožešinami naložil několik liber potravin a obrátil své kroky zpět do Dawsonu.

„Nevěděl jsem, co mám dělat,“ odpověděl Malemute Kid na Princeovy dotazy. „Ale ten ubožák má nějaký vážný důvod, proč se chce dostat z této služby – alespoň se zdá, že je to pro něho nesmírně důležité třebas nechce prozradit, proč. Vždyť víš, je to tu jak na vojně; podepsal smlouvu na dva roky a jediný způsob, jak se pak z toho vysvobodit, je vykoupit se. Nemohl dezertovat a zároveň zůstat v tomto kraji; a on přímo zoufale stojí o to, aby tady mohl být dál. Říkal, že se k tomu rozhodl, když přišel do Dawsonu; ale nikdo ho tam neznal, neměl ani cent a já byl jediný, s kým tu promluvil pár slov. Projednal to tedy s viceguvernérem a dohodl se, že bude propuštěn, dostane-li ode mne peníze – jako půjčku ovšem. Slíbil, že mi je vrátí do roka, a budu-li chtít, že mi řekne, kde naleznu velmi bohaté ložisko. Sám tam nebyl, ale prý ví, kde to je.

A to bys nevěřil, když jsme vyšli ven, málem se rozplakal. Prosil jako žebrák; padl přede mnou do sněhu, že jsem ho musel zdvíhat. Mluvil pořád dokola jako blázen. Přísahal, že léta a léta usiloval o to, u čeho teď je, a že by to teď nevydržel, kdyby se mu to zmařilo. Ptal jsem se ho, o co jde, ale nechtěl to říci. Povídal, že by ho teď mohli přeložit na druhou půli trati a že by se dva roky nedostal do Dawsonu a že by pak už mohlo být pozdě. V životě jsem neviděl člověka tak vyvádět. A když jsem mu řekl, že mu ty peníze půjčím, zas jsem ho musel tahat ze sněhu. Řekl jsem mu, že mu tedy budu financovat jeho podnik a že se pak se mnou podělí o to, co vytěží. Myslíš, že souhlasil? Ale kdež! Zaklínal se, že mi dá všecko, co najde, udělá mě prý bohatým, jak nikdo nikdy nesnil, a samé takové řeči. Člověku, který ti slibuje celý svůj život – všecko –, dáš-li mu peníze do jeho podniku, obyčejně připadá pak příliš těžké, aby ti postoupil polovinu z toho, co nalezne. Za tím něco vězí, Princei; pamatuj na má slova. Ještě o něm uslyším, zůstane-li v tomhle kraji – –“

„A nezůstane-li?“

„Pak ztratím šedesát mizerných uncí a budu příště méně důvěřivý.“

Přišla zima s dlouhými nocemi a slunce si začalo zas hrát na schovávanou podle jižní sněžné čáry a o Kidově půjčce nebylo slechu. A pak jednoho šerého rána v časném lednu zastavil před jeho chatou pod Stuartovou řekou těžce naložený průvod saní, tažených psy. Byl tam ten s vydřími kožešinami a s ním kráčel muž, jaké bohové skoro už zapomněli tvořit. Lidé nikdy nemluvili o štěstí a odvaze a pětistovkové hlíně, aby nepřipomněli jméno Axela Gundersona; a stejně, když při táborových ohních kolovaly příběhy o smělosti, síle a neohroženosti, vždycky se v nich objevovala jeho postava. A když hovor vázl, znova se rozproudil při zmínce o ženě, která sdílela jeho osudy.

Jak jsme řekli, bohové, když tvořili Axela Gundersona, vzpomněli si na svou bývalou dovednost a uhnětli ho na způsob lidí, jací se rodili, když svět byl ještě mladý. Čněl plných sedm stop a byl oblečen do malebného úboru, který vyznačoval krále Eldorada. Měl hruď, šíji a údy obra. Aby unesly tři sta liber kostí a svalů, byly jeho sněžnice o dobrý loket větší než ostatních lidí. Jeho drsně řezaná tvář, kosmaté obočí, mohutná čelist a nebojácné oči nejbledší modři vyprávěly o muži, který uznával jen zákon síly. Jak přes noc den splývaly jeho mrazem ojíněné vlasy, hedvábně plavé jako zralé obilí, a spadaly mu až přes plášť z medvědí kůže. Když šel houpavě po úzké stezce před svými psy, zdálo se, že okolo něho zní nejasná vzpomínka na moře; a když zabušil násadou svého biče na Kidovy dveře, bylo to, jako by nějaký norský pirát, který se vypravil za kořistí do jižních zemí, bil na hradní bránu, žádaje si vstup.

Prince měl na svých dívčích pažích vyhrnuty rukávy a hnětl zkvašené těsto na chleba, vrhaje při tom často pohled na tři hosty – trojici, jaká stěží kdy v životě vstoupila pod lidskou střechu. Ten divný člověk, kterého Malemute Kid přejmenoval na Odyssea, jej pořád nesmírně poutal; ale jeho zájem se teď obracel střídavě k Axelu Gundersonovi a k jeho ženě. Cítila námahu celodenní cesty, neboť zchoulostivěla od těch dob, co se její manžel zmocnil bohatství výnosných rudných žil v ledové zemi, a teď byla unavena. Opírala se o jeho mohutnou hruď jako slabá květina o zeď, odpovídajíc chabě na Kidovy dobromyslné žerty a vzněcujíc podivně Princeovu krev, když k němu chvílemi zdvihla své hluboké, temné oči. Neboť Prince byl muž, a zdravý muž, a během posledních měsíců uzřel málo žen. Byla starší než on, a k tomu indiánka. Ale lišila se od všech domorodých žen, s kterými se setkal: cestovala – byla mimo jiné i v jeho vlasti, jak uhodl z rozhovoru – a znala většinu věcí, které znají ženy jeho rasy, a nadto mnoho, co znát nemohly. Uměla udělat jídlo ze sušené ryby i lůžko ve sněhu; teď jim však způsobovala Tantalova muka podrobným líčením nedosažitelných večeří o mnoha chodech, a připomínala jim různá někdejší jídla, na která už bezmála zapomněli, až se jim žaludek svíral. Znala zvyky losa, medvěda a malé modré lišky i divokých obojživelníků severních moří; znala učení lesů a bystřin, a jako v otevřené knize uměla číst v tom, co zapsali lidé a ptáci a zvěř do něžné sněhové pokrývky; ale Prince zachytil i chápavý záblesk v jejích očích, když četla pravidla tábora. Pocházely od nezkrotného Bettla z časů, kdy měl ještě prudkou krev, a vynikaly svým úsečným a prostým humorem. Prince je před příchodem dam vždycky obracel ke zdi; ale kdo by se byl nadál, že tato domorodá žena jim bude rozumět? – Nu, teď už bylo pozdě.

To tedy byla manželka Axela Gundersona, žena, jejíž jméno a sláva šly po celém Severu nerozlučně se jménem a slávou jejího manžela. Když usedli u jídla, Malemute Kid ji škádlil s důvěrností starého přítele a Prince setřásl plachost prvního setkání a připojil se k němu. Ale ona se v tom nerovném zápase dovedla bránit, zatímco se její těžkopádnější manžel neodvážil než nadšeně s ní souhlasit. A byl na ni velmi pyšný; každým pohledem a posunkem prozrazoval, jak veliké místo má ona v jeho životě. Ten s vydřími kožešinami jedl mlčky, zapomenut během veselého boje; a mnohem dřív, než ostatní byli hotovi, vstal od stolu a vyšel ven ke psům. Ale brzo si i jeho spolucestovatelé navlékli rukavice a parky a následovali ho.

Už pár dní nesněžilo a saně klouzaly po slehlém sněhu yukonské stezky tak snadno, jako by jely po čirém ledu. Odysseus vedl první saně; s druhými šli Prince a Gundersonova žena; Malemute Kid a plavovlasý obr doprovázeli třetí.

„Je to jen vedlejší kapsa, Kide,“ řekl, „ale myslím, že bude vydatná. Nikdy tam nebyl, ale co říká, vypadá dobře, a ukázal mi mapu, o které jsem slyšel už před lety, když jsem byl v kootenayském kraji. Byl bych tě rád vzal s sebou; ale on je podivín a zapřísahal se, že od toho všeho půjde pryč, jestli někoho přiberu. Ale jak se vrátím, budeš první, komu o tom řeknu, budeš si moci vzít hned sousední dílec a podělím se s tebou o pozemky příštího města vedle.“

„Ne, ne!“ zvolal, když ho chtěl Kid přerušit. „Vrhnu se do toho, ale abych to dokázal, bude potřeba dvou hlav. Počítám-li dobře, tak to bude druhý Cripple Creek, člověče, rozumíš? Druhý Cripple Creek! Je tam křemen, víš, nedá se tam rýžovat; a půjdeme-li na to dobře, budeme to mít v kapse všecko – miliony a miliony. Vystavíme město – tisíce dělníků – dobré průplavy – parníková doprava – ta vynáší – lehké vlečné lodi pro horní tok – možná vyměříme železnici – postavíme parní pily – elektrárnu – budeme mít vlastní banku – obchodní společnost – syndikát – – Ale říkám, jenom drž jazyk za zuby, dokud se nevrátím!“

Saně se zastavily tam, kde stezka přecházela přes ústí Stuartovy řeky. Široká rozloha nepřerušeného moře ledu se prostírala do dálav neznámého východu. Vyňali zpod řemenů saní sněžnice. Axel Gunderson stiskl Kidovi a Princeovi ruce a šel před přední saně; jeho velké sněžnice se nořily na dobrého půl loktu do prachové pokrývky a ušlapávaly sníh, aby do něho psi nezapadali. Jeho žena ustoupila za poslední saně; bylo znát, jak zkušeně se pohybuje v tomto nepohodlném obutí. Veselé sbohem zaznělo tichem; psi kňučeli a ten s vydřími kožešinami domlouval vzpínajícímu se zadnímu psu bičem.

Za hodinu se už průvod podobal černé tužce, plazící se dlouhou čarou po obrovském archu bílého papíru.

II

Jednou večer o několik týdnů později se dali Malemute Kid a Prince do luštění šachových úloh z vytrženého listu starého časopisu. Kid se právě vrátil ze svých bonanzských pozemků a odpočíval, chystaje se k dlouhému lovu na losy. Prince byl také skoro celou zimu na řekách a stezkách a lačněl po týdnu blaženého života v chatě.

„Postav tam černého jezdce a ohrozíš krále. Ne, to nejde. Podívej, při dalším tahu.“

„Proč strkat pěšce hned o dvě pole? Musím ho sebrat, až když je už střelec z cesty…“

„Počkej! Tím zůstane nechráněné pole a…“

„Ne; je chráněno. Jen dál! Uvidíš, že to vyjde.“

Bylo to velmi zajímavé. Někdo klepal už podruhé na dveře, než se Malemute Kid ozval: „Dále.“ Dveře se rozlétly. Cosi vevrávoralo. Prince vzhlédl a vyletěl na nohy. V očích se mu zračila hrůza; Malemute Kid se rychle otočil a zděsil se také, ačkoli už viděl v životě všelicos zlého. Cizí bytost k nim slepě tápala. Prince pomalu ustoupil ke stěně, kde visel jeho revolver.

„Můj bože, co je to?“ šeptal Malemutemu Kidovi.

„Nevím. Vypadá, jako že omrzl a je bez zásob,“ odpověděl Kid, tiše se plíže v opačném směru. „Pozor! Možná, že je šílený,“ varoval, vraceje se, když zavřel dveře.

Bytost přikročila ke stolu. Spočinula očima na jasné záři tukové lampy. Rozveselilo ji to a z úst se jí vydral příšerný, štěkavý zvuk, který měl vyjadřovat radost. Pak se náhle naklonil – byl to totiž muž – a opřev se o boky, začal zpívat námořnickou píseň, jakou si zpívají muži, když běhají kolem vratidla a moře jim hučí do uší:

Yankeeova loď po řece plu-u-je –
Do toho, kluci, do toho!
A víš, jak se jmenuje kapitán?
Do toho, kluci, do toho!
Z Jižní Caroliny Jonathan Jo-o-nes!
Do toho, kluci – – –

Najednou přestal, zapotácel se s vlčím vrčením k polici s masem, a dřív než mu mohli zabránit, rval zuby kus syrového sádla. Zápas, který se rozpoutal mezi ním a Malemutem Kidem, byl divoký; šílená síla opustila neznámého stejně rychle, jako se u něho objevila, a ochable vydal kořist. Zatím ho už dotáhli k sedačce, na kterou klesl, svaliv se horní půlí těla na stůl. Malá dávka whisky ho vzpružila, že dokázal ponořit lžíci do krabice s cukrem, kterou před něho postavil Malemute Kid. Když trochu utišil hlad, Prince, chvěje se hrůzou, podal mu hrnek slabé hovězí polévky.

Oči toho muže zářily chmurným šílenstvím, které při každém soustu vyšlehlo a zas haslo. Na tváři mu zbývalo velmi málo kůže. Stala se tím tak propadlá, že na ní stěží zbývaly lidské rysy. Mráz za mrazem do ní hluboce hryzal a každý tam uložil vrstvu strupu na zpola zhojené jizvy, které vznikly předtím. Tento suchý, tvrdý povrch měl barvu sedlé krve a byl rozřezán ošklivými trhlinami, jimiž prohlédalo živé rudé maso. Jeho kožešinový oblek byl špinavý a rozervaný a ožehlé a spálené chlupy po jedné straně ukazovaly, kde ležel přímo na ohništi.

Malemute Kid ukázal na místo, kde měl z obleku pruh za pruhem odřezánu sluncem vydělanou kůži – hroznou známku hladovění.

„Kdo jste?“ pomalu a zřetelně vyslovoval Kid.

Muž zůstal netečný.

„Odkud přicházíte?“

„Yankeeova loď po řece pluje,“ třaslavě zněla odpověď.

„Ten chudák přišel zřejmě po řece,“ řekl Kid a zalomcoval s ním, pokoušeje se ho přimět k jasnějšímu hovoru.

Ale muž přitom vykřikl, chytnuv se v očividné bolesti za bok. Pomalu vstával, opíraje se těžko o stůl.

„Smála se mi – tak – a dívala se na mne – s nenávistí; a – nechtěla – jít.“

Jeho hlas zmlkl a muž by byl upadl, kdyby ho Malemute Kid nebyl chytil za paži a vykřikl: „Kdo? Kdo nechtěl jít?“

„Ona, Unga. Smála se mi a bodla mne, tak a tak. A pak – –“

„No?“

„A pak – –“

„Co pak?“

„A pak – leží docela klidně na sněhu, dlouho. On je – pořád – na sněhu.“

Oba muži se na sebe bezradně podívali.

„Kdo je na sněhu?“

„Ona, Unga. Dívala se na mne s nenávistí – a pak –“

„Ano – a pak?“

„Pak vzala nůž, tak; a jednou, dvakrát – byla slabá. Šel jsem moc pomalu. A na tom místě je zlato, plno zlata.“

„Kde je Unga?“ Ze všeho toho Malemute Kid vyrozumíval, že třeba umírá ve vzdálenosti jedné míle. Lomcoval zuřivě mužem a opakoval znova a znova: „Kde je Unga? Kdo je Unga?“

„Ta – je – na – sněhu.“

„Mluv!“ Kid mu surově tiskl paži.

„Já – bych – byl – na – sněhu – taky – ale – musím – zaplatit – dluh. Bylo – to – těžké – musím – zaplatit – dluh – zaplatit – dluh – musím – – –“ Trhavá slova zmlkla a muž namáhavě sáhl do kapsy a vytáhl jelenicový sáček. „Zaplatit – dluh – pět – liber – odměnu – Malemutemu Kidovi – já – – –“ Vyčerpáním mu sklesla hlava na stůl; Malemute Kid se ho už marně pokoušel pozdvihnout.

„Je to Odysseus,“ řekl klidně, hodiv sáček se zlatým prachem na stůl. „Myslím, že už je asi s Axelem Gundersonem i jeho ženou konec. Pojď, zabalíme ho do pokrývek. Je indián; vylíže se z toho a pak nám poví, co se stalo.“

Když mu rozpárali a svlékli šaty, uviděli na pravé straně jeho prsou dvě nezahojené, ošklivě rozchlípené rány nožem.

III

„Budu vám vyprávět o tom, co se stalo, svým způsobem, ale vy mi budete rozumět. Začnu od začátku a budu vyprávět o sobě a o té ženě a pak o tom muži.“

Ten s vydřími kožešinami se obrátil ke kamnům jako někdo, kdo byl dlouho bez ohně a má strach, že každým okamžikem by tento prometheovský dar mohl každým okamžikem zmizet. Malemute Kid narovnal knot tukové lampy a postavil ji tak, aby její světlo padalo na tvář vypravěčovu. Prince sklouzl ze své palandy a přisedl si k nim.

„Jsem Nás, náčelník a syn náčelníka, a narodil jsem se mezi západem a východem slunce na temném moři v umiaku6 svého otce. Celou noc muži pracovali pádly a ženy vylévaly vodu, kterou vrhaly vlny do umiaku, a všichni zápasili s bouří. Slaná vodní tříšť mrzla na prsou mé matky, a když bouře utichla, utichl také její dech. Ale já – já křičel s větrem a bouří a žil.

Žili jsme na Akatanu – –“

„Kde?“ otázal se Malemute Kid.

„Na Akatanu, který patří k Aleutským ostrovům; Akatan, za Chignikem, za Kardalakem, za Unimakem. Žili jsme tedy na Akatanu, který leží uprostřed moře na samém konci světa. Hospodařili jsme na moři, lovíce ryby, tuleně a vydry; a naše domovy se tísnily jeden nad druhým na kamenném pruhu země mezi okrajem lesa a žlutým pobřežím, kde ležely naše kajaky. Nebylo nás mnoho a náš svět byl malý. Na jih byly cizí země – ostrovy, jako je Akatan; a tak jsme si mysleli, že celý svět jsou samé ostrovy, a dál už jsme neznali nic.

Byl jsem jiný než můj lid. V písku na pobřeží ležely ohnuté klády a vlnovitě zkroucená prkna z lodi, jakou můj lid nikdy nestavěl; a vzpomínám si, že na špici našeho ostrova, odkud bylo vidět oceán na tři strany, stál smrk, jaký jinak nikde u nás nerostl, hladký, přímý a vysoký. Říkalo se, že se jednou objevili na tomto místě dva lidé, mnoho dní tam meškali a stále vyhlíželi na moře, jak ubývalo světla. Ti dva přišli přes moře tou lodí, z níž ležely trosky na břehu. A byli bílí jako vy a slabí jak malé děti, když se tuleni odstěhují a lovci se vracejí domů s prázdnou. Dověděl jsem se o tom všem od starců a stařen, kteří se to zas dověděli předtím od svých otců a matek. Ti divní bílí lidé se z počátku chovali cize vůči našim obyčejům, ale pak nabrali sil z ryb a oleje, které jedli, a stali se zpupní. A postavili si každý svůj dům a začali si namlouvat naše ženy a svým časem přišly děti. Tak se narodil ten, který se měl stát otcem otce mého otce.

Řekl jsem už, že jsem byl jiný než můj lid, protože tekla ve mně silná, divná krev toho bělocha, který přišel přes moře. Vyprávělo se, že jsme v časech před těmito muži mívali jiné zákony, ale oni byli zpupní a svárliví a zápasili s našimi lidmi, až už tu nebyl nikdo, kdo by se odvážil s nimi bojovat. Pak se sami prohlásili náčelníky a odstranili naše staré zákony a dali nám nové, takže teď byl každý synem svého otce, a nikoli své matky, jak tomu bývalo u nás dříve. Ustanovili také, že prvorozený syn má mít všechny věci, které předtím patřily jeho otci, a že si jeho bratři a sestry nesmějí založit vlastní domácnosti. Ukázali nám nové způsoby, jak chytat ryby a zabíjet medvědy, kterých bylo v lesích plno: a naučili nás dávat stranou větší zásoby pro údobí hladu. A to všecko bylo dobré.

Ale když se stali náčelníky a nikdo už tu nebyl, kdo by čelil jejich hněvu, začali ti divní bílí lidé bojovat spolu. A ten, jehož krev mám v sobě, probodl toho druhého svým kopím na tuleně, dlouhým jako paže. Jejich děti pokračovaly v tomto boji, i děti jejich dětí; a byla mezi nimi veliká nenávist a dopouštěli se vůči sobě zlých činů ještě i za mých časů, takže z obou rodů žilo už jen po jednom, aby dál odevzdal krev těch, kteří byli před ním. Já jsem byl sám ze své krve; a z druhého rodu tu byla jen jedna dívka, Unga, která žila se svou matkou. Její otec a můj otec se jednou večer nevrátili z lovu; ale potom je velké vlny vyvrhly na pobřeží, a to se drželi těsně v objetí.

Lidé byli zvědavi, zda bude dál trvat nenávist mezi našimi rody, a starci potřásali hlavami a soudili, že bude ten boj pokračovat, až se jí a mně narodí děti. Říkali mi to, když jsem byl ještě hoch, až jsem tomu uvěřil a díval se na Ungu jako na nepřítele, jako na příští matku dětí, které mají bojovat se mnou. Den co den jsem na to myslel, a když jsem dospěl v jinocha, začal jsem se ptát, proč to tak má být. Odpovídali mi: ‚Nevíme, ale tak tomu bylo za vašich otců.‘ A já se divil, že ti, kteří se mají teprve narodit, mají bojovat bitvy těch, kteří už zemřeli, a nemohl jsem v tom vidět nic spravedlivého. Ale lidé říkali, že to tak musí být, a já byl pouhý jinoch.

A říkali, že si musím pospíšit, aby moje děti byly starší než její a dříve vyrostly do síly. To bylo snadné, protože jsem byl náčelník a lidé ke mně vzhlíželi s úctou pro ustanovení a zákony mých otců a pro bohatství, které bylo mé. Kterákoli dívka by si mě byla vzala, ale já nenalézal žádnou, která by se mi líbila. A starci i matky dívek mi říkali, abych si pospíšil, neboť už tehdy někteří lovci nabízeli mnoho matce Ungině; a kdyby její děti dospěly dříve než moje, tu by moje musely nezbytně zahynout.

Ale nenašel jsem si dívku – až jednou večer, když jsem se vracel z rybolovu. Zapadající slunce stálo už nízko a zářilo mi přímo do očí, vál čerstvý vítr a kajaky letěly o závod s bílými vlnami. Znenadání Ungin kajak přelétl vedle mého a ona se na mne podívala a černé vlasy jí vlály jak noční mrak a tvář měla skropenou vodní tříští. Jak jsem řekl, slunce mi zářilo přímo do očí a já byl jinoch; ale bůhví jak to přišlo, teď mi náhle vše bylo jasné a věděl jsem, že to krev volá po krvi. Když mne její kajak předjel na vzdálenost dvou zabrání veslem, ohlédla se na mne – podívala se, jak se mohla podívat jen žena Unga – a zas jsem věděl, že to je volání krve. Lidé po nás volali, jak jsme uháněli kolem jejich loudavých umiaků a nechávali je daleko za sebou. Ale Unga byla skvělá veslařka; srdce se mi vzdouvalo jako plachta za větru, a přece jsem ji nemohl předhonit. Vítr nás chladil a moře se bělalo pěnou a my se hnali dál k slunci po zlaté cestě, skákajíce po vlnách zdvíhaných větrem jako tuleni.“

Nás v duchu opakoval závod a předklonil se na židli, jako by vesloval. Někde za stojem viděl kajak, zmítaný vlnami, a vlající Ungin vlas. V uších mu zněl hlas větru a jeho slanost mu svěže stoupala do nozder.

„Ale ona přistála a se smíchem utíkala po písčině k domu své matky. A ten večer se ve mně vynořila velká myšlenka – myšlenka hodná toho, kdo byl náčelníkem celého akatanského národa. A tak, když vyšel měsíc, šel jsem k domu její matky a prohlédl si dary Ješ-Núšovy nahromaděné u dveří – dary toho Ješ-Núše, který byl statný lovec a chtěl být otcem Unginých dětí. Jiní mladí muži už sem položili své dary a zas je odnesli; a každý další navršil jich vždy vyšší hromadu.

A já se smál k měsíci a hvězdám a šel jsem do svého domu, kde jsem měl uloženo své bohatství. A šel jsem mnohokrát tu cestu mezi svým a jejím domem, až ta hromada byla o prsty jedné ruky vyšší než hromada Ješ-Núšova. Byly v ní ryby, sušené na slunci i uzené; a čtyřicet kůží srstnatého tuleně a dvacet kožešin a každá kůže byla svázána u huby a naplněna olejem; a deset kožešin medvědů, jež jsem zabil v lesích, když na jaře vylezli. A byly v ní šňůry korálků a houně a rudé látky, které jsem získal obchodem od lidí žijících jižněji a které oni získali obchodem od lidí žijících ještě jižněji. A díval jsem se na hromadu Ješ-Núšovu a smál jsem se; neboť já byl náčelníkem Akatanu a mé bohatství bylo větší než bohatství kteréhokoli mladého muže a moji předci vykonali slavné činy a ustanovili zákony a zvěčnili svá jména v listech svého národa.

Když pak přišlo ráno, šel jsem na pobřeží a po očku jsem pohleděl k domu Unginy matky. Moje nabídka však ležela nedotčena. A ženy se smály a dělaly mezi sebou uštěpačné poznámky. Byl jsem překvapen, protože nikdo nikdy nenabídl za ženu tolik; a tu noc jsem ještě přidal k své hromadě a položil k ní ještě kajak z dobře vydělaných kůží, který dosud nikdy neplul po moři. Ale ráno tu ležela zas celá má nabídka – pro smích všech mužů. Ungina matka byla vychytralá a ve mně začal růst hněv z hanby, které jsem byl vystaven před svým lidem. A tak tu noc jsem ještě přidal k své nabídce, až tu stála vysoká hromada, a přivlekl jsem i svůj umiak, který měl cenu dvaceti kajaků. A ráno tu už hromada nebyla. –

Pak jsem začal konat přípravy na svatbu, a dokonce i lidé, kteří žili jižněji od nás, přišli, aby se podíleli na slavnostní hostině a dostali potleč7. Unga byla starší než já o čtyři slunce, jak my počítáme roky. Já byl ještě jinoch, ale nezáleželo na tom, protože jsem byl náčelník a syn náčelníka.

Ale tu se objevily nad hladinou oceánu plachty, a jak vál vítr, loď na obzoru se jevila stále větší. Z jejích odpadových otvorů se lila čistá voda a lidé tam měli napilno a pracovali usilovně u čerpadel. Na přídi stál mohutný člověk, pozoroval hloubku vody a dával hromovým hlasem rozkazy. Měl oči bleděmodré jak hluboké vody a na hlavě hřívu jak lvoun. A vlasy měl plavé jak stébla obilí na jihu při žních nebo jak manilová lana, která splétají námořníci.

Poslední leta jsme vídali z dálky takové lodi, ale tato byla první, která se přiblížila k akatanským břehům. Slavnost byla přerušena a ženy a děti se rozprchly do domů, ale my muži jsme napjali luky a čekali s oštěpy v rukou. Když se však příď lodi dotkla břehu, ti cizinci si nás ani nevšimli, poněvadž měli napilno se svou vlastní prací. Jak přišel odliv, položili škuner na bok a ucpávali velkou díru na jeho dně. A tak se ženy pomalu odvážily vrátit a slavnost pokračovala.

Když nastal příliv, ti cizinci zavlekli škuner na hlubší vodu a pak přišli mezi nás. Přinesli dárky a chovali se přátelsky. Udělal jsem tedy pro ně místo a z velkomyslnosti svého ducha jsem jim dal stejné dary, jako dostali všichni hosté; vždyť to byl můj svatební den a já byl náčelníkem Akatanu. A byl tam ten s lvouní hřívou, tak veliký a silný, až člověk čekal, že se pod jeho krokem bude třást země. Díval se mnoho a nepokrytě na Ungu, ruce založeny, a zůstal tu, dokud neodešlo slunce a nevyšly hvězdy. Pak se vrátil na loď. A já vzal Ungu za ruku a odvedl ji do svého domu. A tam bylo mnoho zpěvu a mnoho smíchu a ženy dělaly, jako obvykle, potutelné narážky. Ale my toho nedbali. Pak nás všichni nechali samotné a šli domů.

Hluk slavnosti ještě ani nedozněl a náčelník těch, co přijeli po moři, vešel do dveří. A nesl černé láhve, z kterých jsme pili a rozveselili jsme se. Byl jsem, víte, teprve výrostek a všechny své dny jsem prožil tam u nás na konci světa. A krev se mi rozpálila, jako bych měl v žilách oheň, a srdce jsem měl lehké jak pěna, kterou příboj vrhá na útesy. Unga seděla mlčky v koutě mezi kožešinami s očima široce otevřenýma, snad že měla strach. A ten s lvouní hřívou se na ni nepokrytě a dlouho díval. Pak přišli jeho lidé s balíky zboží a on navršil přede mne bohatství, jakého nebylo na celém Akatanu. Byly tam velké i malé pušky a střelný prach a kulky a náboje a lesknoucí se sekery a ocelové nože a řemeslnické nástroje a divné věci, jaké jsem nikdy dřív neviděl. Když mi dal posunky najevo, že to vše je moje, myslel jsem si, že to je nějaký veliký muž, když může tak rozhazovat; ale on mi posunky ukázal, že také Unga má jít s ním na jeho loď. Chápete? Že Unga má jít s ním na jeho loď. Krev mých předků náhle ve mně vzplála a chtěl jsem ho probodnout oštěpem. Ale duch v lahvích mi ukradl život z ruky a ten muž mě chytil za krk a hlavou mi bil o stěnu. A já byl zesláblý jak novorozené děcko a nohy už nechtěly pode mnou stát. Unga pronikavě křičela, a když ji vlekl ke dveřím, chytala se rukama všech věcí v domě, až vše okolo nás padalo. Pak ji vzal do svého mohutného náručí, a když mu rvala jeho plavé vlasy, jen se smál, jako když v říji řve velký tuleň.

Doplazil jsem se k pobřeží a chtěl jsem svolat svůj lid; ale měli strach. Jen Ješ-Núš se ukázal mužem, a oni ho udeřili veslem do hlavy, že padl tváří do písku a nebyl schopen se hnout. A oni za zvuku svých písní napjali plachty a loď odplula po větru.

Lidé říkali, že je dobré, co se stalo, protože teď už nebude rodové války na Akatanu; ale já neřekl ani slova a čekal jsem až do úplňku, a pak jsem naložil do kajaku ryby a olej a odplul jsem na jih. Uzřel jsem mnoho ostrovů a mnoho národů, a já, který jsem žil na konci světa, jsem poznal, že svět je velice veliký. Dorozumíval jsem se posunky; ale nikdo neviděl žádný škuner ani muže s lvouní hřívou a všichni mi stále ukazovali k východu. A spal jsem na divných místech a jedl divné věci a viděl divné tváře. Mnozí se smáli, protože si mysleli, že to nemám v hlavě v pořádku; ale staří muži mě někdy obraceli tváří k světlu a žehnali mi a mladé ženy se na mne něžně dívaly, když se mne vyptávaly na cizí loď a Ungu a muže, který přišel z moře.

A tak jsem se přes rozvlněná moře a velkými bouřemi dostal na Unalasku. Byly tam dva škunery, ale žádný z nich nebyl ten, který jsem hledal. Plavil jsem se tedy dál na východ a svět byl pořád větší, ale ani na ostrově Unamoku, ani na Kadiaku, ani na Atognaku nic o té lodi neslyšeli. A tak jsem se jednou dostal ke skalnaté zemi, kde lidé vykopávali veliké díry do hor. A byl tam škuner, ale ne ten můj, a lidé na něj nakládali kusy skály, které vykopali. Pomyslel jsem si, že to je dětinství, když celý svět je ze skal; ale oni mi dali jídlo a poslali mě pracovat. Když se ten škuner už hluboko ponořil do moře, kapitán mi dal peníze a řekl mi, abych šel; ale zeptal jsem se ho, kam popluje, a on ukázal na jih. Řekl jsem mu posunky, že bych rád jel s ním; on se nejdřív smál, ale protože měl málo lidí, vzal mě, abych pomáhal při práci na lodi. Tak jsem se dostal k tomu, že jsem se naučil mluvit jejich způsobem a natahovat lana a svinovat napjaté plachty při náhlých nárazech větru a konat službu u kormidla. Ale nebylo mi to cizí, vždyť krev mých předků byla krví těchto lidí moře.

Myslel jsem si, že je snadný úkol nalézt toho, koho jsem hledal, jakmile se dostanu mezi jeho lid; a když jsme se jednoho dne blížili k zemi a proplouvali úžinou do přístavu, uviděl jsem hned před sebou asi tolik škunerů, kolik je prstů na rukou. Ale lodi ležely podle mol na míle a míle, tísníce se vedle sebe jako hejno drobných rybek; a když jsem se na nich začal vyptávat na muže s lvouní hřívou, smáli se a odpovídali mi v jazycích mnoha národů. A viděl jsem, že sem připluli z nejvzdálenějších částí světa.

A šel jsem do města, chtěl jsem se tam podívat na tvář každého muže. Ale bylo jich tam jako tresek, když se nahrnou hustě k břehu, a nedali se spočítat. A hluk mě tak ohromil, že jsem ani neslyšel, a ze samého pohybu okolo mne se mi točila hlava. A tak jsem šel dál a dál zeměmi, které zpívaly v horké sluneční záři a kde se na rovinách prostírala bohatá úroda a kde velká města kypěla muži, kteří žili jako ženy, s falešnou řečí v ústech a se srdci černými chtivostí zlata. A zatím můj národ na Akatanu honil zvěř a lovil ryby a byl šťastný ve své víře, že svět je malý.

Ale stále byl se mnou ten výraz Unginých očí, když jsme se vraceli z lovu ryb, a věděl jsem, že ji najdu, až dospěje čas. Šla se mnou za večerního šera tichými uličkami a vedla mé kroky úrodnými poli, zvlhlými ranní rosou, a v jejích očích byl slib, jaký mi mohla dát jen žena Unga.

A tak jsem prošel tisíci měst. Někde byli vlídní a dali mi jídlo, jinde se mi smáli a někde mi nadávali; ale já zatínal zuby a šel jsem divnými cestami a viděl divné věci. Někdy jsem, já, náčelník a syn náčelníka, pracoval pro jiné lidi – pro lidi hrubé řeči a tvrdé jako ocel, kteří ždímali zlato z potu a utrpení svých bližních. Ale marně jsem se vyptával, až jsem se posléze vrátil k moři, jako se tuleň vrací domů do svého doupěte. Ale byl to jiný přístav v jiné zemi, ležící severněji. A tam jsem zaslechl nejasné vyprávění o plavovlasém muži z moře a dověděl jsem se, že je lovcem tuleňů a že je právě tou dobou na moři.

A tak jsem se dal najmout s lenivými Sivaši na tuleňářský škuner a sledoval jsem jeho neviditelné stopy k severu, kde lov byl právě v plném proudu. A byl jsem dlouhé krušné měsíce na moři a mluvil jsem s mnoha lidmi na tom loďstvu a slyšel jsem mnoho o divokých kouscích toho, jejž jsem hledal; ale ani jednou jsme se k němu nepřiblížili. Dostali jsme se na sever až k Pribylovovým ostrovům a pobíjeli na pobřežích tuleně po celých stádech a přinášeli jejich teplá těla na palubu, až z odpadových trubic naší lodi tekl tuk a krev a nikdo nemohl stát na palubě. Pak se za námi pustila loď, pomalu hnaná parou, která na nás pálila z velikých děl. Ale my jsme vytáhli plachty, až se nám voda valila přes palubu a čistě ji umyla, a ztratili se v mlze.

Dověděli jsme se, že zrovna v ten čas, kdy jsme prchali se strachem v srdci, ten plavovlasý muž z moře přistál na Pribylovových ostrovech zrovna u továrny, a zatímco část jeho mužů držela v šachu zaměstnance faktorie, ostatní naložili na loď deset tisíc surových kůží z nasoloven. Povídalo se to a já tomu věřím, neboť třebaže jsem se s ním nesetkal na žádném z těch břehů, kde jsme přirazili, po celém Severním moři šla pověst o jeho divokosti a odvaze, až všechny tři státy, které tam mají území, pátraly po něm svými loďmi. A slyšel jsem i o Unze, protože kapitáni pěli o ní chvály a ona byla stále s ním. Říkali, že se naučila životním způsobům jeho vlasti a že je šťastna. Ale já to věděl lépe – věděl jsem, že se její srdce stále vrací zpět k její vlasti na žlutém břehu Akatanu.

A tak jsem se po dlouhém čase vrátil k přístavu, který je blízko úžiny vedoucí z tohoto moře, a tam jsem se dověděl, že odplul přes hranice velkého oceánu, aby lovil tuleně na východ od teplé země, prostírající se jižně od ruských vod. A já, který se stal námořníkem, jsem vstoupil na loď s muži jeho plemene a plul jsem za ním na lov tuleňů. Málo lodí se odvážilo k této nové zemi; ale my jsme se pověsili na bok stáda tuleňů a po celé jaro toho roku jsme v něm kořistili. A když samice byly březí a přepluly hranici ruských vod, naše mužstvo začalo reptat a dostalo strach. Byla tam totiž hustá mlha a den co den jsme ztratili lidi na člunech. Nechtěli pracovat, a tak kapitán obrátil loď zpátky a vracel se stejnou cestu, jakou jsme připluli. Ale já věděl, že plavovlasý muž z moře se nebojí a bude pronásledovat stádo třeba až k ruským ostrovům, kam se málo lidí odváží. A tak jedné tmavé noci, když lodní posádka dřímala, spustil jsem jeden člun a vydal jsem se sám k teplé, dlouhé zemi. A tam jsem se stočil na jih, abych se dostal k lidem u Jeddského zálivu, kteří jsou divocí a bez bázně. A jošivarské dívky byly drobné a pružné jak ocel a hezké na pohled; ale neměl jsem na ně čas, protože jsem věděl, že Unga je na kymácivé palubě u tuleních doupat na severu.

Lidé u Jeddského zálivu byli ze všech koutů světa, neměli bohů ani vlasti a pluli pod japonskou vlajkou. A s těmi jsem odjel na bohatá pobřeží Mědného ostrova, kde jsme nasolili vysoké hromady kožešin. A neuviděli jsme na tomto tichém moři člověka, až když jsme už chtěli odtamtud odplout. Pak přišel velký vítr, který roztrhl mlhu, a tu se z ní těsně u nás vynořil nějaký škuner a jemu v patách kouřící komíny ruské válečné lodi. Prchali jsme kolmo na vítr a ten škuner se k nám tiskl stále blíže a hnal se o třetinu rychleji než my. A na jeho zádi stál ten člověk s lvouní hřívou, tiskl plachty až k okraji paluby a smál se z přebytku své životní síly. A byla tam Unga – hned jsem ji poznal – ale on ji poslal dolů, když se přes moře rozhovořila děla. Jak jsem řekl, byli o třetinu rychlejší než my a my už jsme viděli, jak se jejich zelené kormidlo vynořuje při každém skoku lodi – a já se houpal u kormidla a byl jsem zády obrácen k pálícím Rusům a klel jsem. Uvědomil jsem si, že se chce dostat před nás, abychom byli lapeni my a on mohl uniknout. A Rusové nám srazili stožáry, takže jsme se těžce vlekli ve větru jak raněný racek; ale on zmizel za obzorem – on i Unga.

Co nám zbývalo? Čerstvě stažené kůže mluvily samy za sebe. Odvlekli nás tedy do ruského přístavu a pak do opuštěného kraje, kde jsme museli pracovat v solných dolech. A někteří tam zahynuli a – někteří zůstali naživu.“

Nás shrnul přikrývku z ramen a ukázal zle zjizvenou kůži, poznamenanou neklamnými pruhy od knuty. Nebyl to pěkný pohled a Prince jej zas honem zakryl.

„Prožili jsme tam těžké časy; a lidé někdy utekli na jih, ale vždycky se zas vrátili. Jednou v noci jsme my, kteří jsme se tam dostali z Jeddského zálivu, sebrali strážím pušky, ale pustili jsme se k severu. A byla to nesmírná zem, mokřinaté roviny a hluboké lesy. A přišla zima a země byla vysoko pokryta sněhem a nikdo nevěděl, kudy dál. Vyčerpáni jsme několik měsíců putovali nekonečnými lesy – už ani nevím, jak to bylo, protože tam bylo málo potravy a často jsme si už lehli, připraveni zemřít. Ale posléze jsme dorazili k studenému moři, ale to už jsme zbývali jen tři, kdo jsme je uviděli. Jeden z nás vyplul z Jedda jako kapitán a znal nazpaměť, jak leží velké pevniny a kde lidé mohou přejít z jedné na druhou po ledě. A vedl nás – nevím, ale trvalo to dlouho – až jsme byli už jen dva. Když jsme přišli na to místo, potkali jsme pět lidí cizího národa, který obývá ten kraj, a ti měli psy a kůže a my už byli docela zuboženi. Zápasili jsme s nimi uprostřed sněhu a oni všichni zahynuli, i kapitán zahynul a psi a kůže byli moje. Pak jsem šel přes mořský led, který už pukal, a jednou začal kru se mnou odnášet mořský proud, ale prudký západní vichr mě pak zahnal ke břehu. A potom jsem se dostal ke Golovinovu zálivu, do Pastiliku a k tomu knězi. A pak na jih, na jih, do teplých zemí slunce, kudy jsem putoval už poprvé.

Ale moře již nebylo tak bohaté a ti, kteří se na něj vydávali za tuleni, měli malý zisk a velké riziko. Loďstva se rozptýlila a kapitáni ani mužstva nic nevěděli o těch, které jsem hledal. A tak jsem odešel od oceánu, který nikdy neodpočívá, a šel jsem po zemích, kde stromy, domy i hory zůstávají stále na svém místě a nepohybují se. Dostal jsem se daleko a mnohému se naučil, dokonce i číst a psát z knih. Myslel jsem si, že bude dobře, budu-li to umět, neboť mi napadlo, že Unga jistě to všechno zná a jednou, až přijde čas a my – no, rozumíte mi, až přijde čas.

Tak jsem putoval sem a tam jako ty malé rybky, které plují, jak věje vítr, a nedovedou si samy určovat směr. Ale měl jsem stále oči a uši otevřeny a chodil jsem mezi lidi, kteří mnoho cestovali, protože jsem věděl, že jestli někdo z nich jednou uviděl ty, které jsem hledal, že na ně nezapomněl. Posléze jsem potkal člověka, který právě přišel z hor a přivezl si s sebou kusy skal, ve kterých byly kousky ryzího zlata veliké i jako hrách, a ten člověk o nich slyšel a viděl je a znal je. Řekl mi, že jsou bohatí a že žijí právě tam, kde vykopal ze země své zlato.

Bylo to v divokém a těžko dostupném kraji; nakonec jsem se však přece dostal do toho tábora, ukrytého mezi horami, kde lidé pracovali dnem i nocí z dohledu slunce. Ale ani tenkrát ještě nepřišel můj čas. Poslouchal jsem, co lidé vyprávěli. Říkali, že odešel – že oba odešli do Anglie, aby dali dohromady lidi s hodně penězi a utvořili obchodní společnost. Viděl jsem dům, ve kterém bydleli; byl to spíše palác, jaké člověk vídá ve starých zemích. Vplížil jsem se v noci do něho oknem, abych viděl, jak pečuje o Ungu. Procházel jsem z místnosti do místnosti a myslel jsem si, že tak musí bydlet králové a královny: všecko tu bylo skvělé. A všichni říkali, že se o ni stará jako o královnu, a mnozí se divili, k jakému národu asi Unga patří; vždyť měla v žilách dvojí krev a lišila se od všech akataňských žen; a tady nikdo nevěděl jakého je původu. Ach, ona byla vskutku královna: ale já byl náčelník a náčelníkův syn a zaplatil jsem za ni neslýchanou cenu v kožešinách, v lodích a v korálcích.

Ale proč o tom tolik mluvit? Byl jsem námořníkem a věděl jsem, jak jezdí lodi po mořích. Pronásledoval jsem je tedy do Anglie a pak do dalších zemí. Někdy jsem o nich zaslechl ústní zprávy, někdy jsem se o nich dočetl v novinách; ale nikdy jsem je nemohl dostihnout, protože oni měli mnoho peněz a cestovali rychle, a já byl chudý. Pak se zapletli do nesnází a jejich bohatství se za jediný den rozplynulo jako obláček dýmu. Byly toho tehdy plné noviny; ale pak už se o nich nepsalo a já jsem se domyslel, že se vrátili zpátky, někam tam, kde se dá ze země získat hodně zlata.

Byli teď chudí a jako by se za nimi zavřela země; a tak jsem putoval z tábora do tábora, nakonec jsem se dostal na sever až do kootenayského kraje a tam jsem přišel na jejich stopu. Byla již vystydlá: přišli a zas odešli, někteří říkali, že tím směrem, druzí zase že oním, a ještě jiní, že odešli do yukonského kraje. A tak jsem se dal tím směrem a pak zase jiným a pořád jsem cestoval sem a tam, až jsem si myslel, že padnu únavou z toho, jak je ten svět nekonečný. Ale v Kootenay jsem šel po šeredné a dlouhé stezce spolu s jedním míšencem ze Severozápadu, a když na nás přišel hlad, ten indián cítil, že už nevydrží. Dostal se kdysi neznámou cestou přes hory k Yukonu, a když teď viděl, že už se blíží jeho poslední hodinka, dal mi mapu a svěřil mi, zaklínaje se všemi bohy, kde je mnoho zlata.

Potom se začaly hrnout na sever celé zástupy. Byl jsem chudý; dal jsem se tedy najmout za poháněče psů. Další znáte: v Dawsonu jsem potkal jeho i ji. Nepoznala mě, vždyť jsem byl tehdy ještě výrostek a ona toho prožila od té doby tolik, že neměla ani čas vzpomenout si na toho, kdo za ni zaplatil takovou neslýchanou cenu.

No a dál? Vykoupil jste mě ze služby. Vrátil jsem se do Dawsonu, abych uskutečnil své plány: dlouho jsem čekal, a když jsem ho teď už měl v rukou, nemusel jsem spěchat. Jak jsem řekl, vymyslel jsem si plán a vzpomínal jsem si při tom na vše, co jsem prožil, na vše, co jsem viděl a co jsem zakusil, a nejvíc na zimu a hlad v nekonečných lesích u ruských vod. Jak víte, vedl jsem ho na východ – jej i Ungu – na ten východ, kam se jich mnoho vypravilo a odkud se jich málo vrátilo. Vedl jsem je tam, kde leží kosti a kletby mrtvých lidí dohromady se zlatem, které marně chtěli mít.

Cesta byla dlouhá a vedla kyprým sněhem. Měli jsme mnoho psů, kteří potřebovali mnoho žrádla; a naše saně by byly uvízly, jakmile by přišlo jaro. Z obou důvodů museli jsme počítat s návratem dřív, než sejdou ledy z řek. Budovali jsme tedy na různých místech zásobárny, kam jsme uložili potraviny, abychom ulehčili saním a aby nás na zpáteční cestě neohrozil hlad. U McQuestionovy řeky jsme narazili na chatu s třemi muži a blízko jsme vykopali jednu zásobárnu, druhou u Maya, kde byl lovecký tábor tuctu Pellyů, kteří přešli z jihu přes horský hřeben. Potom, jak jsme postupovali dál na východ, jsme už neuviděli živou bytost – jen spící řeky, nehybné lesy a severské bílé ticho. Jak jsem řekl, cesta byla dlouhá a sníh kyprý. Občas jsme se lopotili celý den a neurazili víc než osm či deset mil a v noci jsme pak spali jako zabití. A ani ve snu jim nenapadlo, že jsem Nás, akatanský náčelník, mstitel bezpráví.

Teď jsme dělali menší zásobárny a bylo snadné se vrátit po cestě, kterou jsme prošlapali, a přemístit je tak, aby se zdálo, že je vykradli rosomáci. A byla na naší cestě také místa, kde řeka prudce teče a voda je neklidná a led, který nahoře narůstá, dole se zase podemílá. Na jednom takovém místě se saně, které jsem vedl, probořily i se psy; ale pro něho i pro Ungu to byla jen nešťastná náhoda a nic víc. A na těchto saních bylo mnoho zásob a táhli je nejsilnější psi. Ale on se smál, neboť byl plný života a ubral zbývajícím psům žrádla, až jsme pak jednoho po druhém odřezávali z postrojů a krmili jimi jejich druhy. Půjdeme domů nalehko, říkal, bez psů a bez saní, postupujíce od zásobárny k zásobárně a u každé se najíme: a to říkal dobře, protože zásob už jsme měli namále a poslední pes zahynul v postraňcích ten večer, kdy jsme došli tam, kde spočívalo zlato a kosti a kletby těch, kdo tu byli před námi.

Abychom se dostali, jak mapa správně udávala, na toto místo v srdci vysokých hor, museli jsme vysekat do ledu na stěně před hřebenem schody. Když jsme tak vystoupili nahoru, čekali jsme pod sebou údolí, ale marně jsme se po něm dívali; všude se prostírala sněžná pláň, rovná jako nekonečné pole, jen tu a tam kolem nás tyčily mohutné hory svá temena mezi hvězdy. Když jsme došli doprostřed této podivné roviny, která měla být údolím, země i sníh náhle před námi spadaly rovnou dolů k srdci světa. Nebýti toho, že jsme byli námořníci, hlavy by se nám byly při tom pohledu zatočily: ale my jsme se postavili až na závratný okraj této propasti, abychom viděli, kudy se dostat dolů. A na jedné straně, a jenom tam, zeď propasti se sesula tak, že to vypadalo jako paluba lodi, když se dostane do větru, letícího ve výši vrcholu stožárů. Nevím, proč to tam tak bylo, ale bylo to tak. ‚Je to Jícen pekla,‘ povídal on, ‚vstupme do něj.‘ A šli jsme.

A na dně byla chata, kterou tam kdosi vystavěl z klád, které tam musel sházet shora. Byla to už velmi stará chata, neboť tam byly kusy březové kůry, na kterých jsme četli poslední slova a poslední kletby těch, kteří zde zahynuli, a každý tu zahynul sám a v jiné době. Jeden zemřel na kurděje; jiného oloupil jeho společník o poslední jídlo i střelný prach a potají zmizel; třetí byl zmrzačen grizzlym; čtvrtý vystřílel střelivo a zahynul hlady – a tak to šlo dál a všichni tu museli nechat své zlato a zemřít tím nebo oním způsobem vedle něho. A bezcenné zlato, které nahromadili, žlutě se třpytilo po podlaze chaty jako ve snu.

Ale on si zachoval pevnou mysl a jasnou hlavu – ten muž, kterého jsem dovedl až sem. ‚Nemáme co jíst,‘ řekl. ‚Poohlédneme se jen po tom zlatě, abychom věděli, odkud je a kolik ho tu je. Pak odtud honem odejdeme dřív, než nám vleze do hlavy a zbaví nás rozvahy. A pak se sem zase vrátíme s většími zásobami jídla a všechno, co tu je, bude naše.‘ Prohlédli jsme si tedy velkou žílu, která vedla stěnou propasti tak, jak má pořádná žíla vést; a změřili jsme ji a sledovali jsme shora i zdola, kudy jde, a vykolíčkovali jsme pozemek, který zabíráme, a poznamenali jsme zásekem stromy na znamení svých vlastnických práv. Když jsme naposled zlézali mohutnou stěnu, kolena se už pod námi z nedostatku jídla podlamovala, útroby se nám svíraly a srdce nám tlouklo až v hrdle. Pak jsme se obrátili na zpáteční cestu.

Táhli jsme už Ungu z obou stran a sami často padali, ale na konci této části cesty jsme předtím vykopali zásobárnu. Ale – zásoby byly pryč. Byla to dobře založená zásobárna, protože on myslel na rosomáky; teď proklínal rosomáky a všechny bohy jedním dechem. Ale Unga byla statečná a smála se a vložila svou ruku do jeho, až jsem se musel dívat jinam, abych se udržel. ‚Zůstaneme do rána u ohně,‘ řekla, ‚a načerpáme sil z mokasínů.‘ A tak jsme rozřezali hořejšky svých mokasínů na proužky a polovici noci jsme je vařili, abychom je mohli rozžvýkat a spolknout. Ráno jsme prohovořili, co si počít. Nejbližší zásobárna byla od nás vzdálena pět dní cesty; to bychom už nebyli ušli. Nezbývalo než najít zvěř.

‚Půjdeme dál a budeme lovit,‘ řekl on.

‚Ano,‘ řekl jsem já, ‚půjdeme dál a budeme lovit.‘

A přikázal Unze, aby zůstala u ohně a šetřila svých sil. A odešli jsme, on, aby pátral po nějakém losu, a já k zásobárně, kterou jsem přemístil. Ale jedl jsem málo, aby se jim pak nezdálo, že jsem příliš silný. Když se navečer vlekl do našeho tábora, mnohokrát upadl, a já jsem také předstíral, že trpím velkou slabostí, a klopýtal jsem přes sněžnice, jako by každý krok měl být už můj poslední. A zase jsme čerpali posilu ze svých mokasínů.

Byl to velký muž. Duše nesla jeho tělo až doposledka; ani nezanaříkal nahlas, leda pro Ungu. Příští den jsem šel za ním, abych snad nezmeškal jeho konec. A on si často lehal, aby si odpočinul. Tu noc již málem nepřežil; ale ráno chabě zaklel a ještě se vydal lovit. Byl jako opilý a já se často za ním ohlížel, zdali už se nevzdal; ale on byl ztělesněná síla a měl duši hodnou obra, protože po celý ten těžký den dokázal jít dále. A když zastřelil dva křemenáče, nechtěl je jíst. Ne, že by k tomu potřeboval oheň; i tak znamenali život; ale myslel jen na Ungu a obrátil se k našemu táboru. Už nešel, jen se po kolenou a po rukou plazil sněhem. Přišel jsem k němu; z očí mu hleděla smrt. Ale ještě tehdy by se byl zachránil, kdyby se byl najedl. Zahodil ručnici a nesl ty ptáky v zubech jako pes. Kráčel jsem vedle něho, vztyčen. A on se v těch chvílích, kdy odpočíval, díval na mne a nechápal, že jsem tak silný. Viděl jsem to na něm, ačkoliv už nemluvil; a když pohyboval rty, z jeho úst už nevycházel zvuk. Jak jsem řekl, byl to velký muž a já už se začal obměkčovat; ale pak jsem si vzpomněl na vše, co jsem prožil, a na zimu a hlad v nekonečných lesích u ruských vod. A Unga ostatně patřila mně a zaplatil jsem za ni neslýchanou cenu v kůžích a lodích a korálcích.

A tak, on po kolenou, já vztyčen, šli jsme bílým lesem a ticho na nás leželo, těžké jako vlhká mořská mlha. A ve vzduchu a všude kolem nás byli duchové minulosti; a já viděl žluté pobřeží Akatanu, a jak se kajaky vracejí domů z lovu, a domy na pokraji lesa. A byli tu muži, kteří se sami vyhlásili náčelníky a dali ostatním své zákony, ti muži, jejichž krev koluje v mých žilách, a jejich krev jsem spojil s krví Unginou. A ach, Jaš-Núš šel vedle mne, mokrý písek měl ve vlasech a v ruce ještě svůj válečný oštěp, zlámaný, jak na něj padl. A uvědomil jsem si, že teď dozrál čas, a viděl jsem slib v pohledu Ungině.

Jak jsem řekl, takto jsme šli lesem, až se našich nozder dotkla vůně kouře z tábora. A tu jsem se nad ním sklonil a vytrhl jsem mu uloveného křemenáče ze zubů. Svalil se na bok a zůstal tak ležet a v očích mu začal růst úžas a rukou, kterou měl pod sebou, pomalu hmatal po noži za pasem. Ale já jsem mu jej vzal a smál jsem se mu těsně u tváře. Ani tehdy ještě nechápal. A tak jsem mu začal posunky ukazovat, jako bych pil z černých lahví, jako bych stavěl na sněhu vysokou hromadu zboží a co se všechno stalo o mé svatební noci. Neřekl jsem slova, ale on porozuměl, a přece se nebál. Na rtech měl úsměšek a ledový hněv a poznáním skutečnosti nabýval nových sil. Nebyli jsme už daleko od tábora, ale sněhu bylo vysoko a plazil se velmi pomalu. Jednou zůstal ležet tak dlouho, že jsem ho obrátil na záda a hleděl mu do očí. Chvílemi to byly ještě jeho oči a chvílemi oči smrti. A když jsem ho pustil, lezl namáhavě dál. Tak jsme se dostali k ohni. Unga byla ihned u něho. Pohyboval rty, ale hlas mu z nich nevyšel; pak ukázal na mne, aby Unga pochopila. A potom ležel dlouho tiše na sněhu. A tak tam leží dosud.

Neřekl jsem slova, dokud neupekla křemenáče. Pak jsem k ní promluvil v její mateřštině, kterou mnoho let neslyšela. Vyskočila, oči úžasem rozevřeny, a ptala se mě, kdo jsem a kde jsem se naučil tomuto jazyku.

‚Jsem Nás,‘ řekl jsem.

‚Ty?‘ odpověděla. ‚Ty?‘ A přistoupila až ke mně, aby si mě prohlédla.

‚Ano,‘ řekl jsem. ‚Jsem Nás, akatanský náčelník, poslední svého rodu, jako ty jsi poslední svého rodu.‘

A ona se smála. Mnoho jsem viděl a mnohým jsem prošel, ale kéž nikdy už neuslyším takový smích. Mrazilo mě u srdce, jak jsem seděl v bílém tichu, sám před smrtí a před touto ženou, která se smála.

‚Pojď,‘ řekl jsem jí, poněvadž jsem si myslel, že blouzní. ‚Najez se toho jídla a pojďme pryč. Odtud je to daleko na Akatan.‘

Leč ona ponořila tvář do jeho plavé hřívy a smála se, až jsem myslel, že se sama nebesa řítí. Představoval jsem si, že bude mít nesmírnou radost, když mě pozná, a že se toužebně vrátí ve vzpomínce na staré časy; ale teď se to vše začalo jevit podivně.

‚Pojď!‘ křičel jsem a prudce jsem ji vzal za ruku. ‚Je před námi dlouhá cesta a je tma. Musíme si pospíšit!‘

‚Kam?‘ otázala se, posadivši se zpříma, a zanechala svého divného veselí.

‚Na Akatan,‘ odpověděl jsem a doufal jsem, že se jí při této vzpomínce rozjasní tvář. Ale na rtech se jí objevil, stejně jako předtím, jenom úsměšek a ledový hněv.

‚Ano,‘ řekla, ‚půjdeme na Akatan a povedeme se při tom za ruce, ty a já. A budeme žít ve špinavých chatrčích a jíst ryby a olej, a zplodíme chamraď a budeme na ni celý život pyšní. Zapomeneme na celý svět a budeme šťastni, nesmírně šťastni. Tak je to dobré, tak je to nejlepší. Pojď! Musíme si pospíšit. Vraťme se na Akatan!‘

A rukou pročesávala jeho plavou hřívu a na rtech měla nedobrý úsměv. A v jejích očích nebylo slibu.

Seděl jsem mlčky a divil jsem se, jak divná bytost je žena. Vzpomenul jsem si na onu noc, kdy ji on odvlékal ode mne a ona křičela a rvala mu vlasy – ty vlasy, které nyní hladila a které nechtěla opustit. Pak jsem si vzpomněl na to, kolik jsem za ni zaplatil a jaká dlouhá léta jsem na ni čekal; a pevně jsem ji sevřel a vlekl jsem ji pryč jako kdysi on. A ona se vzpírala, stejně jako oné noci, a bojovala jako kočka, bránící svá mláďata. A když mezi námi a tím mužem bylo ohniště, pustil jsem ji a ona se posadila a začala poslouchat. A já jí vyprávěl o všem, co se mezitím stalo, o tom všem, co se mi přihodilo na cizích mořích a co jsem dělal v cizích zemích; o svém těžkém hledání, o hladových letech a o slibu, který jsem od ní měl. Ach, vyprávěl jsem to všecko, i co se toho dne stalo mezi tím mužem a mnou a vůbec o nedávných dnech. A zatímco jsem mluvil, viděl jsem, jak se jí rodí v očích slib plný a širý jako ranní svítání. A četl jsem tam soucit, ženskou něhu, lásku, Ungino srdce a Unginu duši. A já byl znova mladíkem, neboť její oči teď byly očima Ungy, která běžela se smíchem po pobřeží k domu své matky. Všecko bylo pryč – bolestná nejistota i hlad i únavné čekání. Můj čas přišel. Cítil jsem, že mě volá její hruď a že tam složím hlavu a zapomenu na vše. Vztáhla ke mně ruce a já k ní přikročil. A pak jí náhle zaplála v očích nenávist, její ruka se ocitla u mého pasu. A bodla nožem – poprvé, podruhé.

‚Pse!‘ křičela, když jsem padal do sněhu. ‚Zvíře!‘ A pak se smála, až ticho praskalo, a vrátila se k svému mrtvému.

Jak jsem řekl, bodla jednou, bodla podruhé; ale byla hlady slabá a nebylo souzeno, abych zemřel. Přesto jsem byl rozhodnut zůstat tam a zavřít oči k poslednímu dlouhému spánku vedle těch, jejichž životy zkřížily můj a vedly mé kroky po neznámých stezkách. Ale tížil mě dluh, který mi nedovoloval, abych tu spočinul.

Byla to však dlouhá cesta a zima byla zlá a měl jsem málo jídla. Pellyové nenalezli losy a vyloupili mou zásobárnu. A stejně ti tři běloši, ale když jsem tudy šel, leželi už ve své chatě vyzáblí a mrtví. Pak už si nevzpomínám na nic, jen že jsem došel sem a bylo tu jídlo a oheň – mnoho ohně.“

Když domluvil, těsně, až žárlivě se přikrčil ke kamnům. Tuková lampa dlouhou chvíli kreslila po zdi své tragické stínohry.

„Ale co Unga!“ zvolal Prince, který byl ještě pod tíživým dojmem vyprávění.

„Unga? Nechtěla jíst ty křemenáče. Ležela, držíc ho kolem krku a tvář ponořenu do jeho plavých vlasů. Přisunul jsem ohniště až k ní, aby necítila mráz; ale ona se odvlekla na druhou stranu. Udělal jsem tedy oheň tam; ale bylo to málo platné, protože nechtěla jíst. A tak tam na sněhu oba leží dosud.“

„A ty?“ optal se Malemute Kid.

„Nevím; ale Akatan je malý a málo toužím po tom, abych se vrátil a žil tam na konci světa. Ale teď už málo stojím o život. Mohu jít a udat se a dají mě do želez a jednoho dne mi uváží provaz, no, a usnu hlubokým spánkem. A přece – ne; nevím.“

„Ale, Kide,“ protestoval Prince, „to je přece vražda!“

„Mlč,“ rozkázal Malemute Kid. „Jsou věci, na které nestačí naše moudrost a kam nesahá naše spravedlnost. Nemůžeme říci, co tu je správné a co špatné, a není na nás, abychom to rozsuzovali.“

Nás si sedl ještě blíže k ohni. Bylo hluboké ticho a mnoho obrazů míjelo před očima tří mužů.

2 Cestovatel (franc.), zde znamená kanadského Francouze nebo francouzsko-indiánského míšence, který je zkušený lesák a vodák. Pozn. překl.

3 Lesní běžec (franc.), posel mezi odlehlými místy řídce osídlené severní Kanady. Pozn. překl.

4 Doslova „opálená dřeva“ (franc.), zde název pro kanadské mestice pro barvu jejich pleti. Pozn. překl.

5 Místní nářečí (franc.), zde kanadská francouzština. Pozn. překl.

6 Široká eskymácká loď z kůží napjatých na dřevěné kostře. Pozn. překl.

7 Zkomolenina z indiánského slova potšatl, znamenajícího dar. Obřadná slavnost, při níž hostitel rozdává dary; často při tom furiantsky rozdá a rozhází celý majetek. Pozn. překl.

Zmizení Marca O’Briena

„Rozsudek tohoto soudu zní, že se ztratíte z tábora… obvyklým způsobem, pane obžalovaný, obvyklým způsobem.“

Soudce Marcus O’Brien se roztržitě zamyslel, a Charley, zvaný Makluk, ho rýpl do žeber. Marcus O’Brien si odkašlal a pokračoval:

„Se zřetelem k vážnosti vašeho činu, pane obžalovaný, i k polehčujícím okolnostem soud vynáší rozsudek, že dostanete s sebou jídlo na tři dny. Doufám, že to bude stačit.“

Arizoňák Jack zachmuřeně pohlédl na Yukon. Viděl vzdutý, čokoládově hnědý proud, míli široký a bůhvíjak hluboký. Hlinitý břeh, na kterém stál, byl obvykle dvanáct stop nad hladinou, ale teď řeka hučela až v úrovni břehu a odervávala z něho nahoře každou chvíli kousíčky země. Mizely, pohlcovány zejícími tlamami nekonečných zástupů hnědých vírů. Ještě pár palců a tábor Červená kráva bude zaplaven.

„Nebude to stačit,“ trpce řekl Arizoňák Jack. „Jídlo na tři dny, to je málo.“

„Měli jsme tu Manchestráka,“ odvětil vážně Marcus O’Brien. „Ten nedostal žádný jídlo.“

„A jeho pozůstatky našli na dolním toku vyhozený na břeh a zpola sežraný psy,“ namítl Jack Arizoňák. „A nikdo ho nevyprovokoval. Joe Deeves nikdy nikomu nic neudělal, nikdy nezpíval a Manchestrák ho bouchnul jen proto, že Joe měl rozházený žaludek. Říkám ti rovnou, O’Briene, toho jídla je málo. Dej mi zásoby na týden a já udělám všecko, abych se z toho vysekal. Ale takhle, s jídlem na tři dny, to to rovnou zkasíruju.“

„Proč jsi Fergusona zabil?“ zeptal se O’Brien. „Mám už zrovna dost tohohle zabíjení pro nic za nic. To musí přestat. Červená kráva nemá tolik lidí. Je to dobrý tábor a nikdy tady vraždy nebývaly. Teď je to jako epidemie. Je mi tě líto. Jacku, ale musím tě potrestat pro výstrahu ostatním. Ferguson tě tak nevyprovokoval, abys ho byl musel zabít.“

„Nevyprovokoval!“ Jack Arizoňák řekl opovržlivě. „Říkám ti, O’Briene, ty to nechápeš. Ty nemáš smysl pro umění. Proč jsem Fergusona zabil? A proč Ferguson pořád zpíval ‚Kdybych já byl malým ptáčkem‘? To bych zase já rád věděl. Vyložte mi to. Proč zpíval ‚malým ptáčkem, malým ptáčkem‘? Jednoho malýho ptáčka bylo by až dost. Jednoho malýho ptáčka bych byl vydržel. Ale ne, on tam musel mít dva malý ptáčky. Já ho varoval. Přišel jsem k němu naprosto zdvořile a slušně jsem ho žádal, aby jednoho malýho ptáčka vynechal. Prosil jsem ho o to jako o milost. Jsou na to svědci.“

„A Ferguson neměl zrovna hlas jako sojka,“ řekl někdo v zástupu. Na O’Brienovi bylo znát nerozhodnost.

„Nemá člověk právo mít cit pro umění?“ zeptal se Jack Arizoňák. „Já Fergusona varoval. Uráželo mě to, poslouchat dál ty jeho malý ptáčky. Lidi s citlivýma ušima, kteří jsou při tom nervózní a vznětliví, ti by zabili pro daleko míň. Já jsem ochotný pykat za to, že mám cit pro umění. Spolknu to a eště se olíznu, ale jídlo na tři dny, to je málo, to už můžu rovnou natáhnout brka. Chystejte mi pohřeb!“

O’Brien pořád váhal. Pohlédl tázavě na Charleye Makluka.

„Řekl bych, pane soudce, že jídlo na tři dny je drobátko přísný,“ začal Charley Makluk; „ale tady to vedeš ty. Když jsme si tě zvolili za soudce v našem soudním dvoře, tak to znamenalo, že se chceme podrobit tvým rozhodnutím, a tak jsme to taky vždycky dělali, a ať mě hrom zabije, jestli to tak nebudem dělat dál!“

„Možná jsem byl trochu ostrý, Jacku,“ řekl O’Brien omluvně, „ale chci, aby už tohle zabíjení přestalo; udělám ti to tedy na tři týdny jídla.“ Úředně si odkašlal a podíval se rychle kolem sebe. „Tak abysme to provedli a skoncovali s tím. Člun je připraven. Přines potraviny, Leclaire. Potom to srovnáme.“

Jack Arizoňák na něj vděčně pohlédl, a říkaje si něco o „zatracených malých ptáčkách“, skočil do otevřeného člunu, který se neustále třel o břeh. Byla to dost velká loďka pro jednoho člověka, z nehoblovaných prken, ručně nařezaných z borovic, vyrostlých pár set mil výše, dole pod Chilcootským průsmykem u Lindemanova jezera. V člunu bylo pár vesel a Jackovy přikrývky. Leclaire přinesl zásobu jídla, uloženou do moučného pytle, a dal ji do člunu. Zašeptal přitom:

„Dal jsem ti dobrou míru, Jacku. Byl jsi vyprovokovaný.“

„Odstrčte loď!“ zavolal Jack.

Někdo odvázal lano a vhodil je do loďky. Proud loďku strhl a unášel rychle pryč. Vrah se nenamáhal veslovat; jen se posadil na zadní sedátko a kroutil si cigaretu. Když ji měl hotovu, rozškrtl zápalku a zapálil si. Ti, kteří se za ním na břehu dívali, viděli ještě malé obláčky dýmu. Zůstali na břehu, až jim loďka zmizela v záhybu řeky půl míle níže z očí. Rozsudek byl vykonán.

Obyvatelé Červené krávy vynášeli a vykonávali rozsudky bez zdlouhavých procedur, kterými se vyznačuje změkčilá civilizace. Na Yukonu neplatilo žádné právo, jen to, které si sami udělali. Museli si je tedy udělat. Červená kráva vzkvétala na Yukonu v oněch raných dobách – roku 1887 – kdy Klondike a zástupy, hrnouc se tam za zlatem, byly ještě nepředvídatelnou budoucností. V Červené krávě nevěděli ani, zda jejich tábor leží na Aljašce, nebo na Severovýchodním území, zda dýchají pod praporem s hvězdami a pruhy, nebo pod vlajkou britskou. Žádná úřední osoba se tam neobjevila, aby jim udala jejich zeměpisnou šířku a délku. Červená kráva ležela někde na Yukonu a to jim stačilo. Pokud jde o prapory, byli mimo každou pravomoc.

Udělali si své vlastní právo a to bylo velice jednoduché. Rozsudky vykonával Yukon. Nějaké dva tisíce mil pod Červenou krávou se Yukon vléval do Beringova moře. Celé tyto dva tisíce mil byla divoká pustina. Pravda, tam, kde se za polárním kruhem vlévá Porcupine do Yukonu, byla obchodní stanice Společnosti Hudsonského zálivu. Ale to bylo mnoho set mil daleko. Říkalo se také, že ještě mnoho set mil dále jsou misijní stanice. To se však jenom říkalo; lidé z Červené krávy tam nikdy nebyli. Přišli sem do této opuštěné země Chilcootským průsmykem a od pramene Yukonu.

Obyvatelé Červené krávy se o menší přestupky nestarali. Být opilý a dělat výtržnosti a užívat hrubých výrazů, to se pokládalo za přirozené a nezadatelné právo. Obyvatelé Červené krávy byli individualisti a uznávali za posvátné jen dvě věci: vlastnictví a život. Nebyla tam žádná žena, a nekomplikovala tedy jejich prostou morálku. V Červené krávě byly jen tři roubené chaty; většina obyvatelstva, čítajícího čtyřicet hlav, bydlela pod stany nebo ve všelijak sbitých chatrčích; a nebylo tu také vězení, do kterého by mohli odsuzovat zločince, poněvadž zdejší obyvatelé dobývali zlato nebo je hledali tak pilně, že jim nezbýval ani den volný, aby vystavěli vězení. Mimo to vylučovala to kardinální otázka jídla. Proto, když se někdo dopustil činu proti vlastnictví nebo proti životu, byl uvržen do otevřené loďky a poslán po Yukonu. Kolik dostal s sebou zásob, bylo odstupňováno podle závažnosti provinění. Tak obyčejný zloděj mohl dostat zásob na dva týdny; neobyčejný zloděj jenom polovici. Vrah nedostal vůbec žádné zásoby. Odsouzený pro zabití dostal zásob na tři dny až na týden. A Marcus O’Brien byl zvolen soudcem, a on tedy stanovil v těch případech zásoby. Odsouzenec mohl počítat pak už jen s náhodou a štěstím. Yukon ho odnesl a on se mohl, ale také nemusel dostat do Beringova moře. Při zásobách na málo dní měl ještě naději vyhrát. Nedostal-li žádné zásoby, znamenalo to prakticky trest na hrdle, ačkoli i tak mu zbývala ještě nepatrná naděje; všecko záviselo na tom, jaká právě byla roční doba.

Když vyřídili Jacka Arizoňáka a počkali, až jim zmizel z očí, odešli ze břehu a rozešli se všichni po práci na svých kutiscích – s výjimkou Kudrnatého Jima, který provozoval jedinou hernu faraa na celém Severu a mimo to spekuloval s kutisky. Ten den se staly ještě dvě významné věci. Brzo dopoledne Marcus O’Brien narazil na zlato. Ze tří pánví za sebou vypral dolar, dolar a půl a dva dolary. Bylo to ložisko. Kudrnatý Jim nahlédl do jámy, sám vypral několik pánví a nabídl O’Brienovi za všecka práva deset tisíc dolarů – pět tisíc ve zlatém prachu a jako druhých pět tisíc poloviční účastnictví na jeho herně. O’Brien nabídku odmítl. Je tu, aby dobýval zlato ze země, řekl rozhorleně, a ne z kapes ostatních. A ostatně nemá farao rád. Mimo to si cení své kutisko na trošku víc než na deset tisíc.

Druhá významná událost se přihodila odpoledne: Siskiyou Pearly přirazil svou lodí ke břehu a přivázal ji tam. Přicházel zrovna z vnějšího světa a byl majitelem novin, starých čtyři měsíce. Dále měl půl tuctu barelů whisky, vesměs adresovaných Kudrnatému Jimovi. Obyvatelé Červené krávy nechali práce. Ochutnávali whisky – skleničku za dolar, vážený na Jimových vahách; a probírali novinky. A všecko by bylo bývalo dopadlo dobře, kdyby nebyl Kudrnatý Jim pojal hanebný plán, že totiž opije Marca O’Briena a pak že od něj koupí jeho důl. První půle plánu se dařila báječně. Začali s ní brzo večer a v devět dospěl O’Brien do zpívacího stadia. Visel jednou rukou kolem krku Kudrnatému Jimovi, a pokusil se dokonce o píseň drahého zesnulého Fergusona o malých ptáčcích. Cítil se přitom v úplném bezpečí, poněvadž jediný muž s citem pro umění uháněl v té chvíli dolů po Yukonu, nesen proudem o rychlosti pěti milí.

Ale k druhé půli plánu se Kudrnatý Jim nemohl dostat. Ať lil O’Brien hrdlem sebevíce whisky, nedával se přesvědčit, že je jeho nejvyšší přátelskou povinností prodat mu své kutisko. Váhal, pravda, a několikrát se užuž klonil k tomu, vzdát se. Ve své zamžené hlavě se však sám pro sebe pochechtával. Viděl Jimíkovi do karet a líbilo se mu, jak to s ním hraje. Ta whisky byla dobrá. Pocházela ze zvláštního barelu a byla desetkrát lepší než ta v ostatních barelech.

Siskiyou Pearly naléval ostatnímu obyvatelstvu Červené krávy v nálevně, ale O’Brien a Kudrnatý Jim se oddávali své obchodní pitce v kuchyni. O’Brienovi to však takhle nestačilo. Šel do nálevny a vrátil se s Charleyem Maklukem a Percym Leclairem.

„Moji obchodní společníci, moji obchodní společníci,“ představil je širokým gestem a bezelstně se usmál na Kudrnatého Jima. „Vždycky spoléhám na jejich úsudek, vždycky na ně spoléhám. Jsou to výborní chlapci. Dej jim trochu tý ohnivý vody, Jime, a promluvíme si o tom.“

Tak je tedy vpašoval; ale Kudrnatý Jim si v hlavě rychle ještě jednou ocenil O’Brienovo kutisko, vzpomněl si, že poslední pánev, kterou tam vypral, vynesla sedm dolarů, a dospěl k závěru, že to stojí za tu lepší whisky, i když vedle stojí sklenička dolar.

„Neumím to pořádně uvážit,“ škytal O’Brien, vysvětluje svým dvěma přátelům, oč jde. „Kdo? Já? Prodat za deset tisíc? Samo sebou, že ne. Vykopu zlato a pak půjdu do tý boží země – do jižní Kalifornie – to je místo pro sklonek mýho života a pak si založím… jak jsem už povídal, pak si založím… co jsem to povídal, že si založím?“

„Pštrosí farmu,“ pokusil se mu pomoci Charley Makluk.

„Jo, zrovna to, pštrosí farmu.“ O’Brien se náhle zarazil a podíval se se zbožnou úctou na Charley Makluka. „Jak to víš? Nikomu jsem o tom ještě nic neřekl. To jsem si jen myslel, že jsem to už řekl. Ty umíš číst myšlenky. Napijeme se.“

Kudrnatý Jim naplnil skleničky a dostalo se mu potěšení vidět, jak zmizelo za tři dolary whisky – a za dolar jí musel vypít sám –

O’Brien trval na tom, aby pil tak často jako jeho hosté.

„Radši vem ty peníze hned,“ přimlouval se Leclaire. „Bude ti to trvat dva roky, než to dostaneš z jámy, a to se ti už budou klubat mrňaví pštrosíčkové a z velkých už budeš škubat péra.“

O’Brien se zamyslel nad tímto návrhem a souhlasně přikyvoval. Kudrnatý Jim se vděčně podíval na Leclaira a znova naplnil skleničky.

„Počkat!“ zabreptal Charley Makluk, kterému začínal jazyk vypovídat službu a plést se. „Jako tvůj duchovní otec – tak ti – jako bratr – himl!“ Přestal a soustředil se, aby začal znova. „Jako přítel – jako obchodní přítel, řekl bych, dovolil bych si upozornit, že spíše – odvážil bych se, jako že poznamenat – totiž řekl bych – totiž upozornil bych, že by tam mohlo být víc pštrosů… Himl!“ Vyprázdnil novou skleničku a pokračoval pozorněji. „Chtěl jsem prostě říct, že… co jsem to chtěl říct?“ Několikrát se uhodil rukou do hlavy, aby z ní dostal svou myšlenku. „Už to mám!“ zajásal. „Dejme tomu, že v tý jámě bude toho daleko víc než deset tisíc dolarů!“

O’Brien, který se tvářil, jako by byl úplně hotov uzavřít obchod, rychle obrátil.

„Báječné!“ vykřikl. „Úžasná myšlenka. Sám bych na to nebyl nikdy přišel.“ Stiskl Maklukovi vřele ruku. „Dobrotivý příteli! Drahý společníku!“ Obrátil se výbojně ke Kudrnatému Jimovi. „Třeba je v tý jámě sto tisíc dolarů. Přece bys nechtěl okrást starýho kamaráda, no ne, Jime? Ale já vím, že ne. Vždyť tě znám… líp než ty sám, líp než ty sám. Napijme se. Jsme všichni samý dobrý kamarádi, jak tu sedíme, povídám, samý dobrý kamarádi.“

Tak to šlo pořád dál a whisky mizela a naděje Kudrnatého Jima střídavě stoupaly a klesaly. Teď Leclaire uváděl důvody pro bezprostřední prodej a skoro získal zdráhajícího se O’Briena na svou stranu, ale vzápětí jej přetáhl ještě skvělejšími protidůvody Charley Makluk. A pak zase Charley Makluk přišel s přesvědčivými důvody pro prodej a Percy Leclaire jej houževnatě zrazoval. O něco později trval sám O’Brien na prodeji a oba přátelé, slzíce, a zaklínajíce jej, snažili se mu to rozmluvit. Čím více whisky měli v sobě, tím měli bohatší fantazii. Na jedno střízlivé pro nebo proti nalézali dvacet opilých pro a proti: a dávali se jeden druhým přesvědčit tak ochotně, že neustále měnili stanovisko.

Nakonec došlo k tomu, že ho Charley Makluk i Leclaire pevně přemlouvali k prodeji a nadšeně vyvraceli O’Brienovy námitky stejnou rychlostí, s jakou s nimi přicházel. O’Brien propadal zoufalství. Vyčerpal všecky své důvody a seděl beze slova. Úpěnlivě hleděl na přátele, kteří ho zradili. Kopl Charleye Makluka pod stolem do holeně, ale ten rozvinul nelítostně hned nato nové a nanejvýš logické důvody pro prodej. Kudrnatý Jim přinesl pero a inkoust a napsal kupní smlouvu. O’Brien teď seděl a třímal pero.

„Dejme si ještě skleničku,“ řekl prosebným hlasem. „Ještě skleničku, než to podepíšu a přijdu o sto tisíc.“

Kudrnatý Jim vítězoslavně nalil. O’Brien vypil svou skleničku a sklonil se nad papír, máchaje perem, aby připojil svůj podpis. Ale dřív než dokázal udělat víc než kaňku, náhle vyskočil, puzen nárazem nové myšlenky, dobývající se mu do vědomí. Stál a klátil se dopředu a dozadu. V očích se mu obrážel myšlenkový proces, který mu probíhal v mozku. Pak dospěl k závěru. Tvář se mu rozzářila dobrotivostí. Obrátil se k bankéři faraa, vzal ho za ruku a slavnostně promluvil.

„Kudrnáči, ty jsi můj kamarád. Tady máš mou ruku. Zmáčkni ji. Ty můj kluku, já to neudělám. Já to neprodám. Neokradu starýho kamaráda. Nikdo nikdy nebude moct říct, že Marcus O’Brien okradl kamaráda, který se ožral. Ty jsi ožralý, ty kluku kudrnatá, a já tě neokradu. Teď jsem na to zrovna přišel – předtím mi to ani nenapadlo – nevím, co to se mnou je, ale předtím mi to ani nenapadlo. Představ si, jen si to představ, ty můj kluku kudrnatá, jen si to představ, že v tom celým zatraceným kutisku třeba není deset tisíc. A ty přijdeš o svý peníze. Ne, pánové, to neudělám. Marcus O’Brien dobývá zlato ze země, a ne z kapes ostatních.“

Percy Leclaire a Charley Makluk utopili námitky bankéře faraa v potlesku tak šlechetným citům. Každý z jedné strany padli láskyplně O’Brienovi kolem krku a tak překypovali řečmi, že ani neslyšeli Kudrnáčovu nabídku, připojit k smlouvě klauzuli, že nebude-li v kutisku zlata za deset tisíc, dostane zpátky rozdíl mezi výnosem a prodejní cenou. Čím dále mluvili, tím více se jejich hovor stával opilejší a ušlechtilejší. Zavrhli všechny špinavé motivy. Stalo se z nich trio lidumilů, snažících se ochránit Kudrnatého Jima před ním samým a před jeho vlastním lidumilstvím. Že je lidumil, na tom trvali. Odmítli byť jen na okamžik připustit, že by se někde na světě mohla vyskytnout jediná nešlechetná myšlenka. Lezli, šplhali se a škrabali po vysokých etických planinách a hřebenech nebo se zase nořili do metafyzického moře sentimentality.

Kudrnatý Jim se potil, až se z něj kouřilo a lila se z něho whisky. Zjistil, že mu napadají desítky argumentů, ale že žádný z nich nemá nic společného se zlatým dolem, který chce koupit. Čím déle mluvil, tím dále se dostával od tohoto zlatého dolu a ve dvě ráno si přiznal, že to prohrál. Vyvedl své bezmocné hosty jednoho po druhém přes kuchyň a vyhodil je ven. O’Brien byl poslední a všichni tři pak, držíce se pevně okolo krku, s obtížemi klopýtali se schodů.

„Jsi dobrý obchodník, Kudrnáči,“ povídal O’Brien. „Moc se mi to líbilo – takový jemný, vznešený, štědrý – takový poho… poho… pohostinský. Od teďka jsem docela tvůj. Nemáš v sobě nic nízkýho, nic chamtivýho. Jak jsem to už jednou řekl…“

V tu chvíli majitel herny přirazil dveře. Všichni tři se dali na schodech do blaženého smíchu. Smáli se dlouho. Pak se pokusil Charley Makluk promluvit.

„To je legrace – to jsem se nasmál – teď nevím, co jsem to chtěl. Mám nápad… co jsem to chtěl? Jo – už je to pryč! To je legrace, jak takový nápad utíká… takový prchavý nápad… chytit ho… to je… to je báječný sport. Ještě pořád chytáš králíky, ty, kamaráde, Percy? Já měl psa – báječný pes na králíky. Jak se jmenoval? Nevím – on se vůbec nejmenoval – zapomněl jsem to – uteklo to – počkej, hned to chytím, to jméno – ne, ten nápad – takový prchavý nápad, jo, ale chytit ho! – Co jsem to vlastně chtěl? – Himl!“

Nato bylo dlouho ticho. O’Brien jim vyklouzl z rukou na schody a tiše usnul. Charley Makluk honil po všech rozích a koutech opilého rozumu svůj prchavý nápad. Leclaire nadšeně čekal, až jej dohoní. Náhle ho Charley uhodil do zad.

„Už jsem u toho!“ vykřikl.

Rána do zad přetrhla souvislost Leclairova myšlenkového pochodu. „Kolik na pánev?“ zeptal se.

„Žádná pánev!“ rozzlobil se Charley Makluk. „Ten nápad – už ho mám – už ho držím za nohu – už se svalil!“

Uchvácený, obdivný výraz se rozhostil po Leclairově tváři. Visel Charleymu na rtech.

„… Himl!“ řekl Charley Makluk.

V tu chvíli se otevřely na okamžik dveře kuchyně a Kudrnatý Jim zařval: „Táhněte domů!“

„To je legrace,“ řekl Charley Makluk. „Schovává se, nápadeček, schovává. Dem domů.“

Zdvihli O’Briena a podpírajíce ho z obou stran vykročili. Charley Makluk začal nahlas honit jiný nápad. Leclaire horlivě honbu sledoval. Jen O’Briena to nezajímalo. Neslyšel, neviděl, nechápal. Byl pouhým vrávorajícím automatem, láskyplně a pečlivě podpíraným oběma svými obchodními společníky.

Dali se po břehu Yukonu. Tím směrem neležely sice jejich domovy, zato však Charleyho prchavý nápad. Rozesmálo ho to, že jej pořád nemůže pro Leclairovo poučení chytit. Přišli na místo, kde byla loď Siskiyona Pearlyho přivázána k pařezu borovice. Provaz byl napjat přes cestu. Klopýtli přes něj a svalili se. O’Brien dospod. V mozku mu vzplál matný záblesk vědomí. Pocítil na sobě váhu těl a chvíli bil zuřivě okolo sebe pěstmi. Pak zase upadl do spánku. Vzduchem se neslo jeho tiché chrápání. Charley Makluk se začal smát.

„Nový nápad,“ hlásil, „zbrusu nový nápad. Zrovna jsem ho lapil – docela snadno. Lezl ven a já ho klepl na hlavičku. Už mi neuteče. Brien je ožralý – ožralý jako dobytek. Že se nestydí – ale my ho naučíme. To je Pearlyho loď. Položíme ho do ní. Odstrčíme – popluje dolů po Yukonu. Ráno se probudí. Proud je silný – vesly se proti němu nedostane – pocape zpátky pěšky. Přijde celý zuřivý. Ty a já se schováme do lesa. My ho naučíme – aby se příště styděl – takhle se ožírat – my ho naučíme!“

V Pearlyho loďce bylo jen pár vesel. Třela se bokem o břeh hned vedle O’Briena. Převalili ho do ní. Charley Makluk loď odvázal a Leclaire ji odstrčil do proudu. Pak, vyčerpáni touto prací, posadili se na břehu a usnuli.

Druhý den ráno už celá Červená kráva věděla, jaký kousek provedli Marcovi O’Brienovi. Někteří uzavřeli vysoké sázky, co se stane oběma pachatelům, až se jejich oběť vrátí. Odpoledne postavili hlídku, aby se dověděli, že jde, jakmile se objeví v dohledu. Všichni chtěli být při tom, až přijde do tábora. Ale on nepřišel, třeba byli proto vzhůru až do půlnoci. Nepřišel ani druhý den, ani třetí. Červená kráva už nikdy Marca O’Briena neuzřela, a třeba se mluvilo o různých dohadech, nikdy se nedověděli nic určitého, co by rozluštilo tajemství jeho zmizení.

* * *

Věděl to jen Marcus O’Brien a ten se nikdy nevrátil, aby jim to řekl. Probudil se druhý den ráno v strašlivém stavu. Žaludek měl spálený nezvyklým množstvím whisky, kterou vypil, a cítil jej jako vyprahlou, rozžhavenou pec. Hlava ho bolela vevnitř i navrch; a nejhůř ze všeho ho bolel obličej. Po šest hodin se na něm krmily nesčetné tisíce komárů a jejich nevděčnickým jedem mu obličej hrozně opuchl. Teprve po velikém úsilí se mu podařilo pootevřít v obličeji úzké skuliny, jimiž se mohl podívat ven. Náhodou hnul rukama a zabolely ho. Zašilhal po nich, ale nepodařilo se mu poznat je, jak byly oteklé komářím jedem. Cítil se ztracen, nebo přesněji řečeno, ztratila se mu jeho vlastní totožnost. Okolo něho nebylo nic známého, co by mu bylo myšlenkovou asociací umožnilo uvědomit si souvislost jeho existence. Byl docela odtržen od své minulosti, neboť okolo něho nebylo nic, co by v něm mohlo vzbudit vzpomínku na tuto minulost. Mimo to mu bylo tak bídně, že se mu nechtělo pátrat po tom, kým a čím je, a neměl k tomu ani sílu.

Teprve když objevil na malíku zkřiveninu, následek staré, špatně zhojené zlomeniny, uvědomil si, že je Marcem O’Brienem. Okamžitě se mu vrátilo vědomí jeho minulosti. Když objevil modřinu pod nehtem u palce, kterou si udělal před týdnem, identifikoval se s dvojnásobnou jistotou a uvědomil si, že tyto nezvyklé ruce patří k Marcu O’Brienovi čili že stejným právem Marcus O’Brien patří k těmto rukám. Jeho první myšlenkou bylo, že je nemocen – že dostal říční horečku. Otevřít oči ho tak bolelo, že je nechal zavřeny. Malá plovoucí větev narazila na loď se zvučným klepnutím. Myslel si, že to někdo klepe na dveře chaty, a řekl: „Dále.“ Chvíli čekal, pak řekl nevrle: „Tak si tam, sakra, zůstaň!“ Ale přál si, aby ten za dveřmi vešel a promluvil s ním o jeho nemoci.

Jak tu však ležel, začala se mu rekonstruovat v hlavě minulá noc. Není vůbec nemocen, uvědomil si: opil se jenom a je čas, aby vstal a šel do práce. To mu připomnělo jeho důl a vzpomněl si, že jej odmítl prodat za deset tisíc. Rychle se posadil a násilím otevřel oči. Uviděl, že sedí v člunu a pluje po vzdutých, hnědých vlnách Yukonu. Míjel neznámé lesnaté břehy a ostrovy. Chvíli byl ohromen. Nemohl se v tom vyznat. Mohl si jen vzpomenout na včerejší pitku, ale mezi ní a jeho přítomnou situací nebylo souvislosti.

Zavřel oči a podepřel si rukama hlavu. Co se to stalo? Pomalu se mu začala v hlavě rodit hrozná myšlenka. Bojoval s ní, snažil se ji zahnat, ale tkvěla mu v hlavě dál: někoho zabil. To bylo jediné možné vysvětlení, proč je na otevřené lodi, ženoucí se dolů po Yukonu. Byl odsouzen po zákonu Červené krávy, podle kterého sám tak dlouho soudil. Někoho zabil a byl ponechán na pospas Yukonu. Ale koho? Mučil si bolavou hlavu odpovědí, ale nepřišel na víc než na nejasnou vzpomínku, že se na něj svalila nějaká těla a že do nich bil, aby se jich zbavil. Kdo to byl? Možná, že zabil víc než jednoho. Sáhl si k pasu. V pochvě nebyl nůž. Docela jistě to udělal tím nožem. Ale musel k tomu mít nějaký důvod. Otevřel oči a s hrůzou pátral po lodi. Nebylo to zásob, nebyla tu ani unce zásob. Seděl a hořce vzlykal. Zabil bez důvodu. Nebyl vyprovokován. Zákon na něj dolehl se vší přísností.

Půl hodiny zůstal bez hnutí, drže si bolavou hlavu a pokoušeje se přemýšlet. Zchladil žaludek douškem vody z řeky a bylo mu o něco lépe. Postavil se, a sám na širém toku Yukonu, kde mu byla jediným posluchačem nedotčená divočina, proklínal kořalku. Potom se připoutal k velké borovici, která tu plula, ponořena do proudu hlouběji než jeho člun, a plula tedy rychleji. Omyl si obličej a ruce, posadil se na zádi a přemýšlel dál. Končí červen. K Beringovu moři má dva tisíce mil. Loď pluje průměrnou rychlostí pěti mil za hodinu. V tomto ročním období a v těchto vysokých zeměpisných šířkách není v noci tma a může tedy plout celých čtyřiadvacet hodin, to znamená za den sto dvacet mil. Odečteme dvacet na nenadálé příhody, zbývá sto mil denně. Za dvacet dnů se může dostat do Beringova moře. Nebude ho to stát žádnou námahu; řeka udělá za něj všecku práci sama. Může ležet na dně loďky a šetřit svých sil.

Dva dny nejedl. Když se pak dostal tam, kde se Yukon rozlévá do šířky, vystupoval na nízké ostrůvky a sbíral vejce divokých hus a kachen. Neměl zápalky a jedl je syrová. Byla zasmrádlá, ale držela ho při životě. Když překročil polární kruh, objevil stanici Společnosti Hudsonského zálivu. Výprava od Mackenzieovy řeky tam dosud nedorazila a stanice byla docela vyjedená. Nabídli mu vejce divokých kachen, ale sdělil jim, že jich má v lodi celý bušl. Nabídli mu také skleničku whisky; odmítl ji s výrazem prudkého odporu. Dostal však zápalky a potom si už vejce vařil. Blízko ústí řeky ho zdržely protivné větry, a zachovával proto vaječnou dietu čtyřiadvacet dní. Obě misijní stanice, svatého Pavla a svatého Kříže, minul naneštěstí ve spaní. Mohl upřímně říkat, a také to tak říkal, že řeči o misijních stanicích na Yukonu jsou holý žvást. Nejsou tam žádné stanice a on byl člověk, který to tam znal.

Na Beringově moři vystřídal vaječnou dietu dietou tulení; nikdy se nemohl rozhodnout, která je horší. Na podzim téhož roku ho zachránil celní kutr Spojených států a v zimě se stal v San Francisku skoro událostí sezóny jako kazatel abstinence. Na tomto poli našel své povolání. „Vyhněte se láhvi!“ je jeho válečným heslem. Dovede jemně vyvolat dojem, že láhev může v jeho životě za velké neštěstí. Zmínil se i o tom, že toto pekelné ďáblovo vnadidlo zavinilo, že ztratil jmění, ale za touto zmínkou jeho posluchači jen zdáli tuší nejasné obrysy nějakého strašlivého a netušeného zla, kterým je vinna láhev. Má úspěch v tomto povolání a ve své křížové výpravě proti kořalce zešedivěl a je všemi vážen. Na Yukonu však se dosud mluví o zmizení Marca O’Briena. Je to tam tajemství stejně veliké jako zmizení sira Johna Franklina.

Moc zlata

Tohle bude příběh – a pravdivější, než se může zdát – ze zlatokopeckého kraje, a dá se tedy čekat, že to bude příběh se špatným koncem. Ale to záleží na tom, jak se na to díváme. Pokud se týká Mitchella, řečeného Divous, a Billa, řečeného Šňába, je tady výraz „špatný konec“ příliš mírný; a celý yukonský kraj věděl, že ti dva měli na to názor docela jednoznačný.

Bylo to na podzim roku 1896, kdy tito dva kamarádi přišli na východní břeh Yukonu a vytáhli z omšelého sklípku své kanoe. Nebyl na ně zvlášť příjemný pohled. Celé léto pátrali po zlatě, dřiny měli plno a jídla málo; a teď byli utahaní, vychrtlí a ze šatů jim zbývaly jen cáry. Okolo hlavy jim bzučela svatozář komárů. Obličeje měli polepeny modravým blátem. Každý měl na obličeji celou hroudu této temné hlíny, a když uschla a spadla, nalepili si jí hned vrstvu ještě tlustší. Hádavý a žalostný přízvuk v hlase a rozdrážděnost v pohybech a gestech vyprávěly o neklidných nocích a marném boji s přesilou malých okřídlených dravců.

„Ti pisklouni budou má smrt,“ naříkal Divous, když se kanoe dostala přídí do proudu a odrazila od břehu.

„Seber se, seber. Už to bude za námi,“ odpověděl Šňába; pokusil se o srdečný tón a jeho pohřební hlas zazněl až strašidelně.

„Za tři čtvrti hodiny jsme ve Čtyřiceti mílích a pak – zatracené potvory!“

Pustil jednou rukou pádlo a hlučně se pleskl na týl. Přiložil čerstvý kus hlíny na poraněné místo a chvíli klel jako ďas. Divouse jeho řeč ani trochu neutěšila. Použil jen této příležitosti, aby si také přilepil na týl ještě tlustší vrstvu hlíny.

Přepluli Yukon k západnímu břehu, tam se pustili po proudu, po hodině veslujíce, a po čtyřiceti minutách sklouzli kolem konce ostrova těsně k levému břehu. Náhle se před nimi vynořilo Čtyřicet mil. Oba muži si narovnali záda a hleděli před sebe. Hleděli dlouho a pozorně, nechávajíce se unášet proudem, a v tvářích jim zvolna rostl výraz zmateného překvapení a údivu. Z několika set srubů nestoupal jediný obláček kouře. Nezněly tu sekery, sekající ostře do klád, ani kladiva ani pily. Před hlavním krámem se neloudali ani psi, ani lidi. U břehu neležely parníky ani kanoe, loďky ani pramice. Na řece bylo stejně prázdno jako v městě.

„Tady to vypadá, jako by to byl archanděl Gabriel už vodtroubil a my dva u toho nebyli,“ poznamenal Šňába.

Řekl to jen tak mimochodem, jako by na takové náhodě nebylo nic nezvyklého. Divous mu zase jen tak mimochodem odpověděl, jako by ani on nepociťoval žádné znepokojení:

„Se mi zdá, že to byli samí baptisti a vzali si lodě, aby se tam dostali po vodě,“ zněl jeho příspěvek k debatě.

„Táta byl baptista,“ doplnil jej Bill. „A dycky si myslel, že po vodě to je vo čtyřicet mil blíž.“

Tím skončili se svými vtipy. Přistáli a vylezli po vysokém břehu. Jak kráčeli po opuštěných ulicích, zmocňovala se jich bázeň. Slunce pokojně zářilo nad městem. Před zavřenými dveřmi Kaledonské tančírny ťukal mírný vánek lankem o praporovou žerď. Komáři bzučeli, červenky zpívaly, severští konipasi hladově pobíhali mezi chatami; ale nikde človíčka, ani známky lidského života.

„Hergot, já bych pil,“ řekl Bill Šňába a hlas mu nevědomky klesl do chraplavého šepotu.

Jeho druh mlčky přikývl, neodvažuje se porušit svým hlasem ticho. Táhli se dál tísnivou tišinou, až s překvapením zahlédli otevřené dveře. Nápis nade dveřmi po celé šíři stavení označoval tuto budovu jako Monte Carlo. A vedle dveří, klobouk přes oči, židli nachýlenu dozadu, seděl nějaký člověk a slunil se. Byl starý. Měl dlouhé, bílé patriarchální vlasy i vousy.

„Ale tohle je přece starý Jim Cunnings! Zapomněli na něj jako na nás a teď už je na zmrtvýchvstání pozdě,“ řekl divous.

„Nejspíš přeslechl archandělovu troubu,“ zněl dohad Šňábův.

„Hej, Jime! Vzbuď se!“ zavolal.

Stařec se ztěžka protáhl, mhouraje očima a automaticky bruče: „Co si přejete, vašnostové? Co si přejete?“

Šli za ním dovnitř a stoupli si k dlouhému výčepnímu pultu, za nímž si kdysi půl tuctu hbitých číšníků stěží kdy mohlo zalelkovat. Ve veliké místnosti, obvykle hlučící životem, bylo šero a ticho jako v hrobě. Hrací známky nechřestily, slonovinové koule nenarážely o sebe. Stolky, kde se hrála ruleta a farao, vypadaly pod svými plátěnými přikrývkami jako náhrobky. Z tančírny vzadu sem nezalétaly veselé ženské hlasy. Starý Jim Cunnings otíral zchromlýma rukama sklenici a Divous Mitchell psal na pult do prachu svůj monogram.

„Kde sou děvčata?“ zvolal Šňába, pokoušeje se tvářit vesele.

„Pryč,“ zněla odpověď starého výčepníka. Jeho hlas byl stejně slabý a starý jako on sám a stejně třaslavý jako jeho ruka.

„Kde je Bidwell a Baslow?“

„Pryč.“

„A Karlík Sladká Voda?“

„Pryč.“

„A jeho sestra?“

„Taky pryč.“

„A vaše dcera Sally a její malý kluk?“

„Pryč, všichni jsou pryč.“ Starý muž smutně pokýval hlavou, přerovnávaje bezmyšlenkovitě prázdné láhve.

„Šmarjájosef! A kde?“ vybuchl Divous Mitchell, nemoha se už ovládat. „Chcete říct, že tu byl mor?“

„Vy jste o tom neslyšeli?“ Stařec se tiše pochechtával. „Všichni šli do Dawsonu.“

„Co je to?“ ptal se Bill. „Nějaký zapadák? Nějaká hospoda? Nějaký flek?“

„Copak jste nikdy neslyšeli o Dawsonu?“ stařec se pochechtával zlostně.

„Dawson je město, velké město, větší než Čtyřicet mil. Jo, milý pane, větší než Čtyřicet mil.“

„Sem už v týhle zemi sedmý rok,“ oznámil důrazně Bill, „a řeknu vám rovnou, že sem o tom městě jaktěživ neslyšel, až dnes. Počkejte! Dejte nám eště kapku tý whisky. Co ste mi řek, to mě vohromilo, to tedy jo. No, a kde tedy je ten Dawson, o kterým ste se zmínil?“

„Na té velké rovině zrovna před ústím Klondiku,“ odpověděl Jim. „Ale kde jste vy dva byli celé léto?“

„Na tom nezáleží, kde sme byli,“ řekl popuzeně Divous Mitchell. „Byli sme tam, co jo tak husto komárů, že musíte praštit holí do vzduchu, abyste zahlíd slunce a mohl říct, kolik je hodin. Říkám pravdu, Bille?“

„Svatou pravdu,“ řekl Bill. „Ale když už mluvíme o tom Dawsonu, co se to stalo, Jime?“

„Je tam na jednom potoku, který se jmenuje Bonanza, unce zlata na pánev. A to se ještě nedostali na žílu.“

„Kdo na to přišel?“

„Carnack.“

Když uslyšeli objevitelovo jméno, oba kamarádi na sebe znechuceně pohlédli. Pak s velkou povýšeností na sebe mrkli.

„Sivaš Jirka,“ ohrnul nos Šňába.

„Co chodí s indiánkami,“ ošklíbl se Divous.

„Já bych si ani nenatáhl mokasíny, aby se hnal za tím, co ten mohl najít,“ řekl Bill.

„Nápodobně,“ prohlásil jeho druh.

„To je tak líný lump, že si nedokáže ani chytit lososa. Proto se drží indiánů. To je s ním taky jistě ten jeho černý švagr – jak se menuje, Šukem Jim?“

Starý výčepník přikývl. „Ovšem, a co horšího, všichni ze Čtyřiceti mil, jen já a pár mrzáků jsme tu zbyli.“

„A pár zdejších chlastounů,“ dodal Divous Mitchell.

„Ne, milý pane,“ zvolal důrazně stařec.

„Sázím se, že ten mazavka Hawkins tam není!“ s jistotou prohlásil Šňába.

Jimova tvář zazářila. „Oč, Bille? Ale prohrajete!“

„Jak se mohl ten starý vožrala hnout ze Čtyřiceti mil?“ tázal se Mitchell.

„Svázali ho a hodili ho do prámu,“ vysvětloval Jim. „Přišli zrovna sem a sebrali ho s támhletý židle v rohu a s ním eště tři ožralý, co našli pod piánem. Říkám vám, celý tábor se hnal nahoru po Yukonu do Dawsonu, jako by je bral čert – ženský, děti, nemluvňata, vůbec všichni. Bidwell za mnou přišel a povídá: ‚Jime, nechtěl by ses postavit místo mne za pult v Monte Carlu? Já du.‘ ‚A kde je Barlow?‘ povídám já. ‚Už je pryč,‘ povídá on, ‚a já du za ním s několika bednami whisky.‘ A to bylo všecko, nečekal ani, jak se rozhodnu, letěl pro svou loď a skočil do ní a už píchal vodu jako vzteklý. A tak sem tady, a to dneska je první, co šenkuju za ty tři dny.“

Oba kamarádi se na sebe podívali.

„Aby to všecko čert vzal,“ řekl Šňába. „Se mi zdá, že ty a já, Mitchelli, dycky vylezem s vidličkama, akorát když prší polívka.“

„A ty máš na to apetit?“ řekl Divous. „Honit se se zelenáčema, vožralama a lumpama?“

„A muskýma, co se tahají s indiánkama,“ dodal Bill. „Ani jeden opravdický zlatokop není v celý tý společnosti.“

„Opravdický zlatokopové jako ty a já, Divousi,“ pokračoval důstojně, „sou všichni venku a potí se na Březovým potoku. Ani jeden opravdický zlatokop není v celý tý bláznivý výpravě a já to říkám znovu, že nehnu nohou kvůli nějakýmu Carmackovu objevu. To bych dřív musel vidět, jak ten jeho prach vypadá.“

„Nápodobně,“ souhlasil Mitchell. „Dejte mi eště jednu.“

Když toto rozhodnutí patřičně oslavili, vytáhli kanoi na břeh, přenesli její obsah do své chýše a uvařili si oběd. Ale když se odpoledne zdlouhavě vleklo, začínal se jich zmocňovat neklid. Byli to lidé zvyklí tichu nedotčené divočiny, ale tohle hrobové ticho města je skličovalo. Naslouchali stále, zda nezaslechnou známé zvuky – „aby něco bylo tu slyšet, a ne furt jen já sám,“ jak to řekl Bill. Potloukali se prázdnými ulicemi a zašli se znova napít do Monte Carla a pak se loudali po břehu k přístavišti parníků. Tam však jen šuměla voda, jak narážela na břeh, a občas se vymrštil losos a zablýskl se v slunečním světle.

Posadili se ve stínu skladištní budovy a povídali si se souchotinářským skladníkem, který tu zůstal pro svou náchylnost k chrlení krve. Bill a Divous mu říkali, že si chtějí po těžké letní práci zalenošit v chatě a odpočinout si. Říkali mu to s naléhavostí, která napůl chtěla, aby jim věřil, že se opravdu už těší na to lenošení, a napůl, aby jim odporoval. Ale skladníka to všecko nezajímalo. Převedl rychle rozhovor zase na objev zlata na Klondiku a od tohoto tématu se ho marně snažili odvést. Nedovedl na nic jiného myslet, nedovedl o ničem jiném mluvit, až se Šňába rozhořčeně a znechuceně zdvihl.

„K čertu s tím celým Dawsonem, to si myslím já,“ vykřikl.

„Nápodobně,“ řekl Divous s veselým výrazem. „člověk by si už pomalu myslel, že se tam bůhvíco stalo, a zatím se jen zbláznilo pár zelenáčů.“

Tu se však objevila dole po proudu loď. Byla dlouhá a úzká. Jela těsně podél břehu a její tříčlenná posádka ji poháněla vstoje dlouhými bidly proti prudkému proudu.

„Výprava z Circle City,“ řekl skladník. „Vyhlížím je už celé odpoledne. Ti ze Čtyřiceti mil vyjeli sto sedmdesát mil před nimi. Ale což! Oni také neztráceli čas!“

„A my tady budeme hezky hačat a dívat se, jak tudy pojedou,“ řekl Bill spokojeně.

Ještě nedořekl a v dohledu se objevila jiná loď a hned za ní dvě další. V tu chvíli se první octla proti mužům na břehu. Vyměnili si pozdravy, ale posádka lodi nepřestala ani na okamžik pracovat bidly, a třebaže se pohybovali dopředu zvolna, za půl hodiny už byli z dohledu.

A zdola přijížděla nekonečným průvodem pořád loď za lodí. V Billovi a Divousovi rostl neklid. Občas jeden na druhého přemýšlivě, zkoumavě pohlédli, a když se jejich pohledy setkaly, honem se v rozpacích podívali zase jinam. Posléze se přece jejich oči střetly a již neuhnuly.

Divous otevřel ústa, ale hlas mu selhal a on zůstal hledět na svého soudruha s otevřenými ústy.

„Zrovna sem si to myslel,“ řekl Bill.

Ušklíbli se na sebe přihlouple a v mlčelivém souhlasu se oba zdvihli. Šli stále rychleji a u své chaty už běželi.

„Musíme si pospíšit, když se jich tam žene taková spousta,“ breptal Divous, zatímco jednou rukou strkal mísu na zadělávání těsta do hrnku na vaření fazolí a druhou sbíral pánev na pečení a hrnek na kávu.

„Máš pravdu,“ supěl Bill, hlavu až po ramena v pytli na šatstvo, kam cpal zimní punčochy a prádlo. „Ty, Mitchelli, nezapomeň na jedlou sodu na polici za kamny v rohu.“

Za půl hodiny spouštěli na vodu kanoi a nakládali ji, zatímco skladník dělal vtipy na ubohé, slabé smrtelníky a na nakažlivost zlaté horečky. Ale když Bill a Divous opřeli dlouhá bidla o dno a vyrazili proti proudu, volal za nimi:

„Tak na shledanou a mnoho štěstí! A nezapomeňte tam pro mne vyznačit jedno nebo dvě kutiska!“

Důrazně mu přikývli a bylo jim líto, že je takový chudák a nemůže s nimi.

Divous a Bill se činili, až z nich pot lil. Podle Písma svatého, jak je upraveno pro potřebu Severu, vyhrává úprk k novým ložiskům rychlý, obsazení kutisek silný a britská koruna všecko, co dostane z toho na desátcích. Divous a Bill byli i rychlí i silní. Díl cesty po vodě brali dlouhým, plavným pádlováním, kterým vysílili srdce dvou mužů v jiné kanoi, kteří se pokusili s nimi závodit, ale kteří byli proti nim ještě příliš zelenáči. Předvoj výpravy ze Circle City, který byl rozptýlen mezi nimi a Dawsonem (kde bylo nutno opustit čluny a dát se po zemi), zůstával za nimi. V závodě od Čtyřiceti mil předpluli všechny lodi; nad vedoucí lodí vyhráli u dawsonových břehů o jednu délku a ve chvíli, když vyrazili na suchou stezku, zůstala už její posádka smutně vzadu.

„Haha! to sme jim vytřeli zrak,“ smál se Šňába, stíraje si palčivý pot z obočí a spěšně se ohlédnuv po cestě, kterou přišli.

Tři muži se vynořili na místě, kde cesta vycházela z lesa. Další dva jim byli v patách a pak se objevil ještě jeden muž a žena.

„Jen honem dál, Mitchelli! Pojď!“

Bill přidal do kroku. Mitchell se ohlédl už klidněji. „Ti hlupáci to chtějí vzít poklusem!“

„A tuhle je jeden, co už doklusal!“

Nějaký muž tu ležel na zádech, ztěžka oddychuje v posledním stadiu úplné vyčerpanosti. Byl bledý jako mrtvola, skleněné oči měl zality krví a zřejmě umíral.

„Zelenáč!“ zabručel Divous s pohrdáním starého mazáka pro zelenáče, který má s sebou ještě „speciální mouku pro turisty“ a používá prášku do pečiva.

Oba kamarádi si chtěli podle starého zvyku zajistit kutiště dolů po proudu od místa prvního nálezu, ale když viděli, že je zásekem na stromě označeno kutiště „dolů 81“ – což znamenalo plných osm mil od prvního naleziště – změnili svůj úmysl. Těch osm mil bylo zabráno v méně než dvou hodinách. Byl to vražedný pochod a minuli desítky vyčerpaných mužů, kteří padli u cesty.

Na místě nálezu se toho mohli málo dovědět o horním toku Bonanzy. Carnackův indiánský švagr Šukem Jim měl nejistou zprávu, že potok je proti proudu zabrán až k třicátému kutišti; ale když Divous a Bill přišli k hraničním kolíkům, označujícím kutiště „nahoru 79“, shodili baťohy ze zad a posadili se, aby si zakouřili. Všechno jejich úsilí bylo nadarmo. Bonanza byla zabrána od pramene až k ústí – „až do nedohledna, a dokonce přes rozvodí“, naříkal Bill ten večer, když si na Carnackově ohništi na nalezišti pekli slaninu a vařili kávu.

„Zkuste to na tom štěněti,“ navrhl jim příští ráno Carnack.

„To štěně“ byl široký potok, vlévající se do Bonanzy u kutiště „nahoru 7“. Divous a Šňába vyslechli tuto radu s velkolepým pohrdáním starých mazáků nad člověkem, který se tahá s indiánkami, a strávili ten den raději na Adamově potoku, jiném a slibněji vyhlížejícím přítoku Bonanzy. Ale historie se opakovala – potok byl zabrán až k obzoru.

Tři dny opakoval Carnack svou radu a tři dny ji přijímali s pohrdáním. Teprve čtvrtý den, když už neměli kam jinam jít, vyšli si podle „toho štěněte“. Věděli, že je prakticky nezabrán, ale nehodlali na něm zabírat. Šli si sem jen na vycházku a spíše, aby dali průchod své špatné náladě než pro co jiného. Stali se už docela apatičtí a skeptičtí. Všemu se jen vysmívali a házeli úštěpky po každém „zelenáči“, kterého potkali.

U čísla 23 kutiska končila. Zbytek potoka byl volný.

„Akorát dobrý pastviska pro losy,“ poškleboval se Divous.

Ale Bill vážně odměřil kroky pět set stop a udělal záseky na hraničních stromech. Nato sebral dno krabice od svíček a napsal na ni oznámení, které pak přibil na strom uprostřed kutiska:

TOHLE PASTVISKO PRO LOSY JE REZERVOVANÝ
PRO ŠVÉDY A ZELENÁČE

BILL READER

Divous to přečetl a řekl pochvalně:

„Protože si to myslím taky, řeknu votevřeně, že to můžu s klidným svědomím podepsat.“

Tak na vývěsce přibyl ještě podpis Charlese Mitchella a tvář mnohého starého mazáka se toho dne rozjasnila, když uviděl tento výtvor spřízněných duchů.

„Tak jak to je s tím štěnětem?“ tázal se Carnack, když se přiloudali zpátky do tábora.

„Můžeš si jít s takovýma štěňatama ke všem čertům,“ odpověděl mu Šňába. „Já a Divous se pudem kouknout k Moc zlatu, až si kapánek odpočinem.“

„Moc zlata“ byl pověstný potok, o kterém všichni staří zlatokopové snili a o kterém se říkalo, že je v něm tolik zlata, že se písek napřed musí naházet do propíradel. Ale během několikadenního odpočinku, který předcházel průzkum potoka Moc zlata, se jejich plány poněkud změnily tím, že se objevil jeden Švéd, jménem Ans Handerson.

Ans Handerson pracoval celé léto jako námezdní dělník na Mlynářském potoku, nad Šedesáti mílemi, a když léto skončilo, potloukal se podle Bonanzy jako mnoho jiných chudáků, kteří se nechávali bezmocně vést houfy, honícími se sem a tam za zlatem. Byl hubený a vyčouhlý, s pažemi dlouhými jako u předhistorického člověka, a s rukama jako talíře na polívku, žilnatýma, mozolnatýma a kloubovitýma z těžké práce. Řeč i pohyby měl váhavé a jeho modré oči, stejně vybledlé jako jeho žluté vlasy, zdály se být naplněny věčným sněním, jehož předmět nikdo neznal a on ze všech nejméně. Snad byl tento výraz věčného snění známkou naprosté prostoduchosti a bezmyšlenkovitosti. Tak si to aspoň vyložili obyčejní lidé, a na Šňábovi a Divousovi nebylo naprosto nic neobyčejného.

Oba kamarádi strávili den návštěvami a klábosením a večer se setkali v dočasném sídlišti Monte Carla – rozsáhlém stanu, kde zlatokopové popřávali odpočinku svým unaveným údům a posilovali se špatnou whisky. Stála dolar; a poněvadž jedinou zdejší měnou byl zlatý prach a poněvadž váhy podniku trošku převažovaly, stála sklenička něco víc než dolar. Šňába a Divous nepili, zejména z toho důvodu, že jejich jediný a společný sáček nebyl dost silný, aby snesl mnoho výletů k těmto vahám.

„Ty, Bille, mám špagát na jednoho zelenáče, který má pytel mouky,“ oznámil Mitchell.

Bill na něj pohlédl se zájmem a potěšením. Měli sporé zásoby a na pátrání u Moc zlata nebyli příliš vybaveni.

„Libra mouky stojí dolar,“ odpověděl. „Jaký máš plán, aby ses k ní dostal?“

„Střelím mu půlku našeho kutiska,“ odpověděl Divous.

„Jakýho kutiska?“ podivil Bill. Pak si vzpomněl na podíl, který rezervoval pro Švédy, a řekl: „Á jo!“

„Já bych nebyl taková špína,“ dodal. „Střel mu to celý, když to pude. Měl bys být trochu velkomyslnej.“

Bill zavrtěl hlavou. „Kdybych to tak udělal, von chytí luft a postaví se nám na zadní. Rači budeme čekat, jako že ten pozemek má vopravdu cenu a že mu chceme přepustit polovici, protože máme akorát strašný nedostatek potravin. Až to zčachrujem, tak mu můžeme udělat prezent a dát mu ten krám celý.“

„Jestli někdo nepřehlíd ten náš nápis,“ namítl Bill, třeba byl zřejmě potěšen vyhlídkou na výměnu tohoto dílce za pytel mouky.

„Ne, nikdo jej nesebral,“ ujistil ho Divous. „Má číslo 24 a stojí na místě. Zelenáči to vzali vážně a začali zabírat, kde ty si skončil. Samozřejmě, zabrali to zas až přes rozvodí. Mluvil sem s jedním, který se tam s křečemi v nohou dostal.“

Tehdy poprvé uslyšeli pomalou a nejistou řeč Anse Handersona.

„Chci se dívat kolem,“ povídal majiteli tohoto podniku. „Myslím, dostal kutiště.“

Oba kamarádi na sebe mrkli a v několika minutách s nimi Švéd pil špatnou whisky, zcela překvapen a vděčný. Uměli něco vydržet; ale Švéd uměl něco vydržet také. Sáček často postupoval k vahám, sledován starostlivými pohledy Divousovými, ale Ans Handerson se držel pořád. V jeho bleděmodrých očích se vynořovalo a zářilo věčné snění jako sluneční záře na hladině moře, ale bylo to spíše ze všech těch historek o zlatě a rýžování, které poslouchal, než ze špatné whisky, která mu tak snadno klouzala do hrdla.

Šňába a Divous upadli v zoufalství, ale tvářili se hlučně a vesele.

„Žádný fraky, kamaráde,“ škytal Šňába, objímaje Ansa Handersona okolo ramen. „Jen se napij. My tady zrovna oslavujeme Divousovy narozeniny. To je můj kolega Mitchell, Divous Mitchell. A smím se ptát po tvým ctěným méně?“

Ans Handerson po tomto sdělení plácl Divouse do zad, Divous se nemotorně snažil předstírat sebevědomí, že se teď stal středem oslavy, a Ans Handerson se tvářil potěšeně a požádal ho, aby se s ním napil. Bylo to poprvé a naposled, co hostil, dokud se úlohy nevyměnily a jeho opatrná duše nepropadla výjimečné marnotratnosti. Ale sáček, z kterého teď platil, vypadal docela blahobytně. „V tom je aspoň osm set,“ odhadoval ostrozraký Divous: a použil proto první příležitosti, aby si po straně promluvil s Bidwellem, majitelem špatné whisky a stanu Monte Carlo.

„Tady máš můj pytlík, Bidwelli,“ řekl mu s důvěrností a jistotou starousedlíků mezi sebou. „Hoď do něj padesát dolarů, za nějaký den ti to vrátíme, Bill a já, a budeme ti hrozně vděční.“

Pak už cestoval váček k vahám častěji a oslava Divousových narozenin se stávala rozjařenější. Divous se dokonce pokusil zazpívat klasickou píseň starých zlatokopů Šťáva zakázanýho ovoce, ale nešlo mu to a své rozpaky utopil v nové rundě whisky. I Bidwell je poctil jednou či dvěma rundami na účet podniku; a oba, Šňába i Bidwell, byli už slušně opilí, když se Ansi Handersonovi začaly zavírat oči a jazyk se mu trochu pletl.

Šňába se nejdříve rozcitlivěl a pak se začal svěřovat. Vyložil Bidwellovi, celému světu vůbec a Ansu Handersonovi zvláště své nesnáze a zklamání. Aby sehrál svou úlohu, nepotřeboval ani hereckého nadání. Stačila špatná whisky. Vemluvil se do velké lítosti nad sebou i Divousem a proléval upřímně slzy, když vyprávěl, jak pomýšlejí prodat polovici svého dobrého pozemku jenom proto, že mají malou zásobu potravin. I Divous mu věřil, jak ho poslouchal.

V očích Anse Handersona chtivě zasvítilo, když se zeptal: „Vy myslíte, kolik vy dostanete?“

Šňába a Divous ho přeslechli a musel svůj dotaz opakovat. Tvářili se odmítavě a on se tím stával žádostivější. Odešli stranou se poradit; přeli se, zda mají prodat, či ne, a hádali se v efektním šepotu o tom, jakou mají stanovit cenu. Ans Handerson se zatím pohupoval dopředu a dozadu, opřen o nálevní pult a natahuje uši.

„Dvě stě a – škyt! – padesát,“ ohlásil konečně Šňába, „ale říkáme si, že to rači neprodáme.“

„A v tom máte setsakramentskou pravdu, jestli smím k tomu něco říc,“ přizvukoval jim Bidwell.

„No, jistě,“ dodal Divous. „Nejsme od toho, abychom velkomyslně vyhazovali svý jmění jen pro krásný voči nějakých Švédů anebo nějakých bělochů.“

„Myslím, že my dáme rundu,“ škytal Ans Handerson, odváděje lstivě hovor jinam, dokud nenadejde jeho chvíle.

A aby ta příznivější chvíle přišla, začal teď zase jeho váček putovat sem a tam mezi vahami a jeho kapsou. Šňába a Divous se nejdřív zdráhali, ale pak podlehli jeho přemlouvání. Načež vzklíčilo v Ansu Handersonovi podezření a zatáhl Bidwella stranou. Vrávoral, div že neupadl, a musel se Bidwella chytnout, když se ho ptal:

„Oni slušný, ty lidi, vy si myslíte?“

„Jistě,“ odpověděl mu horlivě Bidwell. „Znám je už leta. Jsou to staří zlatokopové. Když říkají, že mají kutiště, tak ho mají. To nejsou žádní podfukáři.“

„Já myslím, že já koupím,“ prohlásil Ans Handerson a klopýtal zpátky k Šňábovi a Divousovi.

Vtom se však hluboce zasnil a pak prohlásil, že buď koupí celé kutiště, nebo nic. To vyvolalo u Šňáby veliký žal. Rozřečnil se proti „nenažranosti“ zelenáčů a Švédů; ale začínal už uprostřed vět usínat, hlava mu klesala na prsa a jeho řeč se měnila v nesrozumitelné mumlání. Ale když ho Divous nebo Bidwell ze strany šťouchli a on se zas probral, vždycky zas dokázal vypálit novou salvu spílání a nadávek.

Ans Handerson však zůstával klidný. Každá nadávka činila pozemek jen ještě cennějším. To nepříjemné zdráhání prodat jej mělo pro něj jednoznačný význam; a byl si vědom, oč se jeho pozice zlepšila, když Šňába klesl chrápaje na podlahu a on teď mohl svou pozornost soustředit k jeho méně nepovolnému kamarádovi.

Divous byl člověk, který se dal přesvědčit, jenže s počty byl na štíru. Bolestně se rozplakal, ale byl ochoten prodat buď polovici za dvě stě padesát dolarů, nebo celý pozemek za sedm set padesát. Handerson a Bidwell se namáhali, aby odstranili jeho falešné představy o početních zlomcích, leč marně. Proléval lítostivé slzy na výčepní pult i na ramena Handersonova a Billova; nicméně všechny ty slzy neodplavily jeho názor, že když je polovice za dvě stě padesát, tak dvě polovice jsou za sedm set padesát.

Nakonec – a ani Bidwell si nezachoval než mlhavé vzpomínky, co bylo nakonec – sepsali kupní smlouvu, jíž se Bill Reader a Charles Mitchell vzdávali všech majetnických práv na kutisko, známé jako „Eldorado 24“, což byl název, který dostal ten potok od několika optimistických zelenáčů.

Když Divous podepsal, bylo třeba spojených sil všech tří, aby vzbudili Šňábu. Dlouho se kymácel nad listinou s perem v ruce; a pokaždé, jak se zakymácel dopředu a dozadu, Ansu Handersonovi v očích vzplála a pohasla báječná zlatá vidina. Když konečně byl připojen tento cenný podpis a vyplacen zlatý prach, Ans Handerson zhluboka vydechl a svalil se pod stůl, kde snil až do rána své věčné sny.

Ale příští den byl studený a šedý. Bylo mu špatně. První, co nevědomky a automaticky udělal, bylo, že ohmatal svůj váček. Lekl se, jak je lehký. Pak mu pomalu začaly vyvstávat v hlavě vzpomínky na uplynulou noc. Divné hlasy ho vyrušily. Otevřel oči a podíval se zpod stolu. Dva muži, kteří si přivstali, nebo spíše byli celou noc venku na cestě, hlasitě vykládali svůj názor o naprosté a hnusné bezcennosti Eldoradského potoka. Ans se zděsil; hmátl do kapsy a nalezl v ní kupní smlouvu na kutisko „Eldorado 24“.

V deseti minutách vytáhl Šňábu a Divouse jakýsi vyjevený Švéd z pokrývek a strkal jim násilím kus papíru, na němž bylo něco naškrábáno perem a plno kaněk.

„Myslím, brát mý peníze zpátky,“ blekotal. „Myslím, já brát mý peníze zpátky.“

V očích i v hlase měl slzy. Tekly mu po tvářích, když klečel na zemi, žebronil a zapřísahal je. Ale Šňába a Divous se nesmáli. Vydrželi pít víc než on – to bylo vše.

„To je prvníkrát, co vidím někoho řvát kvůli kutisku,“ řekl Bill. „A řeknu rovnou, že to je pro mě docela nezvyklý. To nechápu.“

„Nápodobně,“ poznamenal Divous. „Handl s kutisky, to je jako handl s koňma.“

Divili se poctivě. Nemohli si představit, že by naříkali nad nějakým obchodem, a nemohli to tedy pochopit u druhého.

„Vobyčejnej, sprostej zelenáč,“ bručel si Šňába, když hleděli za truchlícím Švédem, jak odcházel po cestě.

„Ale vono to taky není Moc zlata,“ řekl vesele Divous.

A dřív než skončil den, sehnali za prach Anse Handersona předraženou mouku a slaninu a přešli rozvodí směrem k potokům, které leží mezi Klondikem a Indiánskou řekou.

O tři měsíce později se uprostřed sněhové bouře vraceli přes rozvodí a padli zrovna na stezku, vedoucí ke kutišti „Eldorado 24“. Byla to pouhá náhoda, že stezka vedla právě sem. Nehledali toto kutiště. Ani toho nemohli mnoho vidět vířícím sněhem, dokud nevstoupili na tento pozemek. Tu se však vyjasnilo a uviděli haldu s rumpálem nahoře, kterým otáčel nějaký člověk. Viděli, jak vytáhl z jámy okov s pískem a štěrkem a vysypal jej na kraj haldy. Jiný člověk, který jim připadal nějak známý, nabíral písek do pánve. Měl veliké ruce, vlasy měl světle žluté. Ale dřív než k němu došli, obrátil se a utíkal s pánví do chaty. Byl prostovlasý a sníh mu padal za krk; to vysvětlovalo jeho spěch. Šňába a Mitchell se dali za ním a našli ho, jak v chatě klečí u kamen a promývá ve džberu vody pánev s pískem.

Byl příliš hluboko ponořen do své práce, aby si povšiml, že kdosi vstoupil do jeho chaty. Stáli za ním a dívali se mu přes rameno. Obratně točil pánví, zastaviv se jednou či dvakrát, aby vyhrábl prsty větší kaménky. Voda byla kalná a pokud byla pánev ponořena, nemohli vidět nic z jejího obsahu. Náhle pánev vyzdvihl a odchrstl z ní vodu. Na dně se objevilo žlutě jako másla v máselnici.

Bill polkl naprázdno. Jaktěživo se mu nesnilo o takovém bohatství v zkušební pánvi.

„Je to tlustý, kamaráde,“ řekl chraptivě. „Na kolik to odhaduješ?“

Ans Handerson odpověděl, ani nevzhlédnuv: „Myslím, padesát uncí.“

„To si tedy báječně bohatý, ne?“

Ans Handerson měl dosud skloněnou hlavu, zabrán do opatrného vymývání posledních kousků jaloviny, když odpovídal: „Myslím, že takových pět set tisíc dolarů.“

„Hergot!“ řekl Šňába, a řekl to uctivě.

„Jo, Bille, hergot!“ řekl Divous; a vyšli tiše z chaty a zavřeli za sebou dveře.

Tisíc tuctů

David Rasmunsen byl snaživý muž a patřil – jako mnoho větších lidí – k těm, které ovládá vždy jediná myšlenka. A tak, když k němu dolehlo volání Severu, řekl si, že to zkusí s vejci, a celou svou energii soustředil k tomuto odvážnému podniku. Představil si jej v krátkosti celý až do konce a už jej viděl nádherně hýřící všemi barvami. Tucet vajec bude stát v Dawsonu pět dolarů – to byl bezpečný předpoklad pro další. Bylo tedy nesporné, že tisíc tuctů přijde v Zlaté metropoli na pět tisíc dolarů.

Naproti tomu bylo třeba uvážit výlohy a David Rasmunsen je uvážil dobře, poněvadž to byl důkladný člověk, bystrý a praktický, měl tvrdou hlavu a srdce mu fantazie nikdy nerozehřála. Při patnácti centech za tucet měl by jeho tisíc tuctů na počátku cenu sto padesát dolarů, pouhý pakatel proti nesmírnému zisku. A dejme tomu – dovolme si takový fantastický předpoklad –, že by jeho cesta a přepravné za vejce přišly na celých devět set a třeba na devět set padesát: až odbude poslední vejce a smete poslední zrnko zlatého prachu do svého sáčku, pořád ještě bude mít v kapse čtyři tisíce čistého.

„Podívej se, Almo,“ líčil to vše své ženě v útulné jídelně, zaplavené mapami, zprávami o vládních šetřeních, průvodci a aljašskými cestopisy, „podívej se, výdaje začnou vlastně až od Dyey – až tam postačí padesát dolarů, včetně lístku první třídy. Dál z Dyey k Lindemanovu jezeru ti přenesou náklad indiánští nosiči, ti počítají dvacet centů za libru, to je dvacet dolarů za sto liber čili dvě stě dolarů za tisíc. Dejme tomu, že budu mít pět set liber, to bude stovka – řekněme pro jistotu dvě stovky. Mám bezpečnou zprávu od člověka, který se zrovna vrátil z Klondiku, že loď dostanu za tři sta. Ale ten člověk říká, že jistě najdu dva pasažéry a každý že mi dá sto padesát, tak budu mít loď zadarmo a ještě mi na ní pomohou A… to je všechno; v Dawsonu vyložím vejce z lodi na břeh. Teď se podívejme, co to dělá dohromady.“

„Padesát dolarů ze San Franciska do Deye, dvě stě z Deye k Lindemanovu jezeru, loď zaplatí pasažéři – to je dvě stě padesát se vším všudy,“ spočetla rychle žena.

„A sto na mé šatstvo a osobní výdaje,“ pokračoval Rasmunsen spokojeně; „zbývá pět set na nepředvídané výdaje. A jaké nepředvídané výdaje se tu mohou objevit?“

Alma pokrčila rameny a zdvihla obočí. Může-li ten pustý sever zhltnout člověka s tisícem tuctů vajec, jistě je tam místa až dost, aby tam zmizelo cokoliv. Myslela si to, ale neřekla nic. Znala Davida Rasmunsena příliš dobře, než aby co řekla.

„Zdvojnásobím-li potřebný čas pro případ nenadálých zdržení, bude ten výlet trvat dva měsíce. Představ si to, Almo! Čtyři tisícovky za dva měsíce. Co je proti tomu ta ubohá stovka měsíčně, kterou vydělám teď: přistavíme vilku, budeme mít víc místa, budeme mít plyn ve všech pokojích a pěknou vyhlídku, nájemné nám zaplatí daně, pojistky, vodné a ještě něco zbude. A vždycky se může ještě stát, že objevím ložisko a vrátím se jako milionář. Řekni, Almo, myslíš, že přeháním?“

A Alma stěží mohla s ním nesouhlasit. Ostatně, což se její bratranec – pravda vzdálený a černá ovce, větroplach a budižkničemu – což se ten bratranec nevrátil z těch tajemných severních krajů se sto tisíci ve zlatém prachu, nemluvě o polovičním podílu na dole, odkud jej měl?

Hokynář, kde Rasmunsenovi nakupovali, se velice divil, když viděl, že Rasmunsen váží na vahách na konci pultu vejce, a Rasmunsen se divil ještě více, když zjistil, že tucet vajec váží půldruhé libry – tedy tisíc tuctů patnáct set liber! To už by nezbývalo nic na jeho šatstvo, pokrývky a nádobí k vaření, nemluvě o zásobě potravin, které nezbytně na cestu musel mít! Všechny jeho výpočty byly rozmetány a chtěl právě začít s novými, když přišel na nápad, že zváží malá vejce. „Ať budou malá, nebo velká, tucet vajec je tucet vajec,“ poznamenal moudře a zjistil, že tucet malých vajec váží jen jednu a čtvrt libry. Načež bylo San Francisko náhle zaplaveno agenty, kteří úzkostlivě sháněli po užaslých komisionářích a mlékařích vejce, nepřesahující vahou dvanáct uncí na tucet.

Rasmunsen si vypůjčil na svou vilku tisíc dolarů, zařídil, že žena odjela na delší návštěvu k svým příbuzným, nechal svého zaměstnání a vydal se na sever. Aby nepřekročil svůj rozpočet, spokojil se na lodi s druhou třídou: na sever se však hnalo tolik lidí, že to v ní bylo horší než v mezipalubí; a koncem léta, bledý a potácející se, se vylodil se svými vejci na nábřeží v Deyi. Ale brzy zas stál pevně na nohou a vrátila se mu i suchozemská chuť k jídlu. Při prvním rozhovoru s chilcootskými nosiči se vzpamatoval docela. Žádali za osmadvacet mil a libru nákladu čtyřicet centů, a ještě než chytil zas dech, cena stoupla na třiačtyřicet. Při pětačtyřiceti se patnáct mohutných indiánů chopilo řemenů jeho zavazadel, ale zas je pustili, když jim nabídl sedmačtyřicet skagwayský Croesus v špinavé košili a roztrhaném overalu, který ztratil své koně na cestě Bílým průsmykem a teď se odhodlal k poslednímu zoufalému pokusu dostat se domů přes Chilcootský průsmyk.

Ale Rasmunsen byl neústupný a sehnal za padesát centů nosiče, kteří o dva dny později složili jeho vejce bez pohromy u Lindemanova jezera. Ale padesát centů za libru je tisíc dolarů za tunu, a tak jeho pět set liber vyčerpalo jeho rezervní fond a on zůstal na břehu jezera, prožívaje tantalská muka, když viděl, jak den co den odplouvají nově vystavěné lodi do Dawsonu. Nadto v táboře, kde se stavěly lodi, začínala vznikat úzkost. Všichni zuřivě pracovali od svítání do tmy s vypětím všech sil, ucpávali skuliny, zatloukali a natírali dehtem v šíleném spěchu, jehož důvod nebylo třeba hledat daleko. Každým dnem se sněžná čára plazila níž po černých, kamenitých horských štítech, vichr honil vichr, nesa déšť a sníh, a na klidnějších místech jezera se tvořil ledový škraloup, který každou hodinu sílil. A muži, které již od práce bolelo celé tělo, obraceli vždy ráno pohled na jezero, aby zjistili, zde ještě nezamrzlo. Neboť zamrznutí by ohlásilo smrt jejich nadějí – nadějí, že se dostanou na prudkou řeku, pokud ještě řetěz jezer bude splavný.

Aby trýzeň Rasmunsenova byla ještě větší, objevil, že tu má tři konkurenty v obchodu s vejci. Pravda, jeden z nich, drobný Němec, byl už bez peněz a sám a sám táhl zpátky poslední bednu z celé své zásilky; ale druzí dva už měli lodě téměř hotové a denně se modlili k bohu obchodníků, aby zadržel na jediný den železnou ruku zimy. Její ruka však už dolehla na celou zemi. Lidé pomrzli v sněhové vánici, která se přehnala přes Chilcootský průsmyk, a Rasmunsenovi omrzly prsty dřív, než si to uvědomil. Naskytla se mu příležitost nalodit se jako pasažér i se svým zbožím na loď, která právě odrážela od břehu mezi ledovou tříští, ale chtěli na něm dvě stě hotově a on neměl peníze.

„Myslím, že vy muset malá chvíle počkat,“ řekl mu švédský stavitel lodí, který našel zlatý důl zrovna tady a byl dost chytrý, že si to uvědomil, „jen malá chvíle a já dělat krásný loď pro vás. Bezpečný petrák.“

S tímto nezávazným slibem Rasmunsen vyrazil zpátky k Jícnovému jezeru, kde potkal dva novináře, jejichž zavazadla byla v naprostém zmatku rozseta od Kamenného domu přes celý průsmyk až k Šťastnému táboru.

„Ano,“ řekl důležitě, „mám u Lindemanova jezera tisíc tuctů vajec, a teď asi zrovna ucpávají poslední spáru v mé lodi. Měl jsem štěstí, že jsem ji sehnal. Za loď už platí zvláštní odměny, víte, a přece žádná není k mání!“

Načež, dopouštějíce se na něm téměř tělesného násilí, oba novináři se s křikem dožadovali, aby mohli jít s ním, a mávali před ním dolarovými a dvacetidolarovými bankovkami. Rasmunsen nechtěl o tom ani slyšet, ale přece ho přemluvili, a on zdráhavě souhlasil, že je vezme s sebou, když každý zaplatí tři sta. Vnutili mu ty peníze, a zatímco psali svým novinám o dobrém samaritánu s tisícem tuctů vajec, dobrý samaritán pospíchal zpátky k Švédovi u Lindemanova jezera.

„Tady jsem! Dejte mi tu loď!“ volal mu na pozdrav, cinkaje zlaťáky novinářů a lačně se dívaje na dokončenou loď.

Švéd na něj netečně pohlédl a zavrtěl hlavou.

„Kolik vám ten druhý zaplatil? Tři sta? Dobrá, tak tady máte čtyři. Berte!“

Pokusil se mu je strčit, ale Švéd jen ustoupil o krok dozadu.

„Ne. Já povídal jemu, že on dostane ten člun. Vy musíte malá chvíle počkat…“

„Tady máte šest set. To je mé poslední slovo. Berte, nebo nechte. Tamtomu řekněte, že to bylo nedorozumění.“

Švéd váhal. „Tak ano,“ řekl konečně a poslední, co ještě Rasmunsen viděl, bylo, jak Švéd ztroskotával se svým slovníkem, když se marně pokoušel vysvětlit tomu druhému ono nedorozumění.

Německý konkurent Rasmunsenův zatím uklouzl na strmém hřbetu nad Hlubokým jezerem, zlomil si kotník, vyprodal svůj sklad za dolar tucet a z výtěžku si najal indiánské nosiče, aby ho dopravili zpátky do Dyey. Ale Rasmunsen ráno vyplul s oběma novináři a jeho dva soupeři následovali za ním.

„Kolik jich máte?“ volal jeden z nich, malý hubený Američan z Nové Anglie.

„Tisíc tuctů,“ odpověděl pyšně Rasmunsen.

„Hm! Vsadím se, že vás se svými osmi sty předhoním!“

Novináři se nabídli Rasmunsenovi půjčit peníze; ale on odmítl a Američan uzavřel sázku se zbývajícím soupeřem, svalnatým synem moře, který jim slíbil ukázat, co všecko dovede, až popluje plnou rychlostí. A plnou rychlostí také plul, dehtovanou ráhnovou plachtu rozepjatu, až se bok lodi při každé vlně málem nořil pod hladinu. Dostal se první přes Lindemanovo jezero, ale pohrdal přenášením zavazadel a ztroskotal se svou plně naloženou lodí na skaliskách v pěnících se peřejích. Rasmunsen a Američan, kteří oba měli po dvou pasažérech, přenesli zavazadla na zádech a pak koníčkovali prázdné lodě špatnými vodami k Bennettovu jezeru. Bennettovo jezero je dlouhé dvacet pět mil; je to úzké a hluboké hrdlo mezi horami, kudy vždy pronikají bouře. Rasmunsen rozbil tábor v písčitém úžlabí při vstupu do něho, kde bylo mnoho lidí a lodí, mířících k severu a uvízlých teď v spárech arktické zimy. Když se ráno probudil, vanul jižní vítr, který nesl mráz ze zasněžených hřbetů a zledovatělých údolí a byl studený jako severák. Ale bylo jasno a uviděl také, jak se Američanův člun odvážně kymácí, všechny plachty napjaty, kolem první výspy. Loď za lodí se vydávala na cestu a novináři byli tím vším nadšeni.

„Doženem ho před Sobím brodem,“ ujišťovali Rasmunsena, když napjali plachtu a Alma dostala přes bok první sprchu ledové tříště.

Rasmunsen byl sice odjakživa trochu zbabělý na vodě, ale teď tisknul tancující kormidelní veslo s nehybnou tváří a stisknutými čelistmi. Tady v lodi před jeho očima leželo tisíc tuctů vajec bezpečně opatřených mezi zavazadly novinářů, a nějakým způsobem viděl před sebou zároveň i svou vilku a tisícidolarovou hypotéku.

Byl třeskutý mráz. Rasmunsen znovu a znovu vtahoval dovnitř veslo, kterým kormidloval, a zatímco z něho oba pasažéři odsekávali led, bral druhé. Kam dopadla pěna, hned se měnila v led, a ponořující se konec ráhna byl rychle ověšen rampouchy. Alma se namáhavě probíjela velkými vlnami, až začala pukat ve spárách a spojích, ale oba novináři místo aby vylévali vodu, vysekávali led a házeli jej přes palubu. Nebylo oddechu. Šílený závod se zimou začal a lodi se hnaly v zoufalé smečce.

„N – n – nemůžeme přistát, abychom zachránili život?“ jektal ne strachy, nýbrž zimou jeden z novinářů.

„Máte pravdu! Jen ji držte pěkně v prostředku, kamaráde!“ dodával odvahy druhý.

Rasmunsen odpověděl idiotským pošklebkem. Příkré břehy byly pokryty vrstvou pěny, a jedinou nadějí i ve středu jezera bylo, držet se stranou velkých vln. Museli sejmout spodní plachtu, a vlny ji spláchly. Občas míjeli lodě, rozbité mezi skalami, a jednou viděli člun, který se málem potopil, když se dostal k úskalím, skrytým pod vodou. Malá loď za nimi, obsazená dvěma muži, se náhle otočila proti větru a obrátila dnem vzhůru.

„D – d – dejte pozor, kamaráde,“ volal ten s jektajícími zuby.

Rasmunsen se zašklebil a stiskl pevněji veslo v rozbolavělé dlani. Dvacetkrát zachytil příval vln velkou hranatou příď Almy a stočil ji ze směru, až zadní ráhnová plachta splihla, ale pokaždé s vypnutím všech sil ji Rasmunsen strhl zpět. Pošklebek už mu utkvěl na tváři a znepokojoval oba novináře, kdykoli na něj pohlédli.

Projeli hučícími vodami okolo skaliska, tyčícího se osaměle z vod na sto loktů od břehu. Z jeho vrcholu, celého smočeného vlnami, divoce křičel člověk, a jeho hlas na chvíli přehlušil vichřici. Ale příští okamžik už jej Alma minula a skalisko bylo už jen černou skvrnou v kalné pěně.

„To našeho Američana dorazí! A kde je náš námořník?“ volal jeden z novinářů.

Rasmunsen vrhl přes rameno pohled na černou čtvercovou plachtu. Viděl, jak se vynořila z šedé mlhy na návětrné straně, a pozoroval ji už hodiny, jak se stále zvětšuje. Námořník zřejmě opravil škody a spěchal, aby dohnal ztracený čas.

„Podívejte se! Už je za námi!“

Oba pasažéři přestali osekávat led a dívali se. Dvacet mil Bennettova jezera bylo za nimi – jezero mělo místa nazbyt, aby tam vrhalo k nebi vlny vysoké jak hory. Ponořuje se a zas se vznášeje jako bůh bouře, hnal se námořník kolem nich. Vypadalo to, jako by jeho obrovská plachta držela loď nad hřebeny vln, doslova ji rvala z vody a zas ji vrhala, sténající a zahalenou v stříkající pěnu, dolů do zejících prohlubní mezi vlnami.

„Toho voda nikdy nedostane!“

„Ale p – p – potápí se přídí!“

Ani to nedořekli a černá plachta se jim ztratila z očí za vysokým hřebenem vlny. Nová vlna se převalila přes místo, kde zmizela plachta, a ještě jedna, ale loď se už neobjevila. Když Alma tudy proletěla, zahlédli jen pár kousků z vesel a beden. Dvacet loktů dál se vynořila ruka a kosmatá hlava.

Chvíli bylo ticho. Když se objevil v dohledu konec jezera, začaly se vlny valit přes palubu s takovou vytrvalostí, že oba novináři přestali otloukat led a jen vylévali vědry vodu. Ale ani to nestačilo, a když se chvíli křikem domlouvali s Rasmunsenem, zaútočili na zavazadla. Mouka, slanina, fazole, přikrývky, vařič, lana, všechno možné, nač dosáhli, letělo přes palubu. Na lodi to bylo hned znát, nabírala méně vody a plula lehčeji.

„To bude stačit!“ volal Rasmunsen přísně, když se dali do vrchní vrstvy beden s vejci.

„K – k – k čertu to bude stačit!“ odpověděl zuřivě novinář, který jektal zuby. Až na své poznámky, filmy a fotografické přístroje obětovali všechnu svou výzbroj. Sehnul se, uchopil jednu z beden s vejci a pokoušel se ji vytáhnout zpod řemenů.

„Pusť to! Pusť to, slyšíš?“

Rasmunsenovi se podařilo vytáhnout revolver; přidržel veslo podpažím a zamířil. Novinář stál na příčném sedátku, stěží udržuje rovnováhu, a tvář se mu zkřivila v němé hrůze.

„Můj bože!“

To vykřikl druhý novinář, vrhaje se tváří dolů na dno lodě. Jak Rasmunsen rozdělil svou pozornost, Almu uchopil proud a začal jí točit dokola. Zadní plachta se vzdula, hlavní plachta splaskla a stočila se, a ráhno, letíc se strašlivou silou po lodi, smetlo rozezleného novináře přes palubu se zlomeným vazem. Stejně zmizel přes palubu stěžeň i plachtoví. Loď ztratila směr, voda se přelila přes palubu a Rasmunsen se vrhl po vědru.

Několik lodí se během příští půlhodiny přehnalo kolem nich, lodi menší než jejich i stejně veliké, ale zděšení lidé na nich nemohli dělat nic než řítit se šíleně dál. Teprve desetitunová bárka, vystavujíc se nebezpečí ztroskotání, stáhla návětrné plachty a ztěžka se u nich zastavila.

„Jeďte dál! Jeďte dál!“ křičel Rasmunsen.

Ale nízký okraj jeho lodi narazil už na těžký člun a zbývající novinář vylezl na jeho palubu. Rasmunsen ležel jako kočka na svých bednách, a drže se boku Almy, pokoušel se ztuhlými prsty připoutat vlečná lana.

„Vylez sem!“ řval na něj nějaký člověk s rezavými licousy.

„Mám tady tisíc tuctů vajec!“ křičel mu Rasmunsen v odpověď. „Vem mne do vleku! Zaplatím ti!“

„Vylez sem!“ ječeli na něj z člunu.

Vysoká rozpěněná vlna se zdvihla zrovna za nimi, přelila se přes bárku a zpola Almu potopila. Bárka odrazila a posádka, proklínajíc Rasmunsena, vytáhla plachty. Rasmunsen proklínaje zase je, zuřivě vyléval vodu. Stěžeň a plachta ještě držely na lanoví a působily jako kotva; držely loď čelem k větru a vlnám a poskytly mu naději, že se může ještě zachránit.

O tři hodiny později, promrzlý, vyčerpaný, blábolící jako šílenec, ale pořád vylévaje vodu, přirazil Rasmunsen blízko Sobího brodu k břehu pokrytému ledem. Dva lidé, vládní kurýr a míšenecký voyageur, dostali ho z příboje, zachránili mu náklad a vytáhli Almu na břeh. Pádlovali z vnitrozemí v člunu a poskytli mu na noc útulek v táboře, který je donutila rozbít bouře. Příštího jitra odpluli, ale on raději zůstal u svých vajec. A od té chvíle se Rasmunsenovo jméno a sláva začaly šířit zemí. Hledači zlata, kterým se podařilo dostat se dál před zamrznutím, nesli zprávy o jeho příchodu. Zešedivělým starousedlíkům ve Čtyřiceti mílích a v Circle City, otrlým mužům s dásněmi jak z vydělané kůže a s žaludky ztvrdlými od samých fazolí, vyvstávaly při jeho jméně snivé vzpomínky na kuřata a zeleninu. Dyea a Skagway se zajímaly o jeho osudy a dotazovaly se na postup jeho cesty každého, kdo přišel přes průsmyky, zatímco Dawson – ten Dawson plný zlata a bez omelet – se mučil netrpělivostí a přepadal každého náhodného příchozího, neví-li co o něm.

Ale o tom všem Rasmunsen nevěděl. Nazítří po svém ztroskotání jakžtakž spravil Almu a vyrazil. Od jezera Tagish vál mu do tváře krutý východní vítr, ale on nasadil vesla a statečně se do nich opřel, ačkoli polovici času byl hnán zpátky nebo otloukal led z vesel. Podle místního zvyku byl u Větrného ramene zahnán až na břeh; jezero Tagish ho vidělo třikrát nabrat vodu, a třikrát proto přistát, a Bahnité jezero zamrzlo a zajalo ho. Almu rozdrtil tlak ker, ale vejcím se nestalo nic. Přenesl je zpátky dvě míle přes led na břeh a vybudoval tam sklípek, který tam zůstal pak ještě léta a na který ukazovali ti, kteří znali Rasmunsenovu historii.

Mezi ním a Dawsonem se prostíralo půl druha tisíce mil zamrzlé plochy a cesta po vodě byla uzavřena. Ale Rasmunsen s podivně napjatým výrazem v očích namířil pěšky zpět k jezerům. Co zkusil, kráčeje sám touto cestou, nemaje nic než pokrývku, sekeru a hrst fazolí, to obyčejný smrtelník nepochopí. Jen severský dobrodruh může tomu rozumět. Řekněme jen tolik, že v Chilcootském průsmyku ho chytil blizard a že nechal dva prsty nohy u ranhojiče v Ovčím táboře. Ale stále na nohou, umýval talíře v kuchyni Pawony až do Pugetova zálivu a odtamtud do San Franciska nakládal uhlí na lodi Tichomořské společnosti.

Byl to rozcuchaný a vychrtlý muž, když se belhal po lesknoucí se podlaze banky, aby dostal ještě jednu hypotéku. Řídkým vousem mu prosvítaly vpadlé tváře a oči mu zapadaly jakoby do hlubokých jeskyň, odkud svítily studeným ohněm. Ruce měl zhrublé z nečasu a těžké práce, a okolo nehtů vrstvu špíny a uhelného prachu. Mluvil nejasně o vejcích a závalech ker, vichrech a záplavách; ale když mu odmítli dát víc než ještě jeden tisíc, začal nesouvislou řeč, týkající se hlavně cen psů, žrádla pro ně a takových věcí jako sněžnic a mokasínů a zimních stezek. Dali mu nakonec patnáct set, více, než vilka zajišťovala, a oddechli si, když naškrábal podpis a vyšel ze dveří.

Čtrnáct dní později šel přes Chilcootský průsmyk s trojími saněmi, každé taženy pěti psy. Jedno spřežení řídil sám, další dva indiáni, kteří ho provázeli. U Bahnitého jezera otevřel sklípek a naložil saně. Stezka tu však ještě nebyla. Byl první, kdo se vydal na led, a bylo tedy na něm, aby prošlapal sníh a prosekal se závaly kmenů na řece. Často si všimnul, že se za ním vine k nebi klidným vzduchem tenký kouř táboráků, a podivoval se, proč ti lidé jej nepředeženou. Byl cizincem v této zemi a nerozuměl tomu. A nerozuměl ani, když se mu to jeho indiáni pokoušeli vysvětlit. A oni zas mysleli, že s nimi špatně nakládá, ale když se vzpírali a odmítali ráno složit tábor, hnal je do práce revolverem.

Když se pod ním prolomil blízko Bílého koně ledový most a omrzla mu při tom noha, už choulostivá a přecitlivělá po předešlém omrznutí, indiáni čekali, že si odpočinou. Ale on obětoval jednu pokrývku, a vpraviv nohu do obrovského mokasínu, velkého jako džber, zůstal na svém místě u čelných saní. Tady byla práce nejkrutější a indiáni si ho proto vážili, třebaže si po straně klepali na čelo a významně potřásali hlavami. Jednou v noci se pokusili uprchnout, ťukání kulek do sněhu je však přivedlo zpátky, bručící sice, ale přesvědčené. Byli to jen divocí chilcootští domorodci, a tak potom dali hlavy dohromady a rozhodli se, že jej zabijí; ale on spal jako kočka, a ať bděl, nebo spal, nikdy se jim nenaskytla příležitost uskutečnit svůj úmysl. Několikrát se mu pokusili říci, co znamenají kotouče dýmu tam vzadu, ale on nechápal a podezříval je ještě více. A když protestovali nebo přestávali pracovat, neváhal namířit jim mezi oči a zchladit je pohledem na svůj připravený revolver.

A tak to šlo dál – s odbojnými muži, s divokými psy a cestou, která lámala odvahu. Zápasil s lidmi, aby mu neutekli, zápasil se psy, aby se mu nevrhli na vejce, zápasil s ledem, s mrazem a s bolestí v noze, která se nechtěla hojit. Stejně rychle, jak tkáň dorůstala, mráz ji zas sežíral a spaloval, takže mu vznikl hnisavý vřed, do něhož mohl téměř schovat pěst. Ráno, když první vstal a postavil se na omrzlou nohu, bolestí dostával až závrať a málem omdléval; ale pak během dne obvykle bolest otupěla a vrátila se, až když vlezl do pokrývek a snažil se usnout. On, který býval úředníkem a celý den jen seděl za kancelářským stolem, se dřel, až vyčerpal indiány a uštval i psy. Byl člověkem jediné myšlenky a teď, když tato myšlenka přišla, ovládla jej docela. V popředí jeho vědomí byl Dawson a v pozadí tisíc tuctů vajec a kdesi uprostřed toho se potácelo jeho já, snažící se stále spojit Dawson a tisíc tuctů vajec v jeden zářící, zlatý bod. Tím zlatým bodem bylo pět tisíc dolarů, dovršení jeho myšlenky a východisko pro jakoukoli novou myšlenku, která se naskytne. Jinak byl pouhým automatem. Ostatní si neuvědomoval; viděl vše okolo sebe jen temně jako za sklem a nevěnoval tomu myšlenky. Jeho ruce pracovaly jako stroj; a stejně jeho hlava. Výraz jeho tváře se tím stával neobyčejně napjatý, až děsil i oba indiány; žasli nad tímto divným bělochem, který je učinil otroky a donutil je pracovat s takovým šíleným úsilím.

Potom na jezeru La Barge dostaly události prudký spád. Mráz meziplanetárních prostorů zachvátil vršek zeměkoule a teplota klesla pod minus šedesát a něco. Tady, když se lopotil s otevřenými ústy, aby lépe dýchal, mráz mu vnikl do plic a zbytek cesty ho pronásledoval suchý, vysilující kašel, zvláště když vdechl kouř táborového ohně nebo při přílišné námaze. Na Řece třiceti mil narazil na dlouhý úsek volné řeky, přepjaté jen vratkými ledovými mosty a lemované záludným a nejistým ledem při březích. Na tento led nebylo možno se spoléhat, ale on šel dál, neuvažuje, a když se jeho psovodi bránili, sahal po revolveru. Ale na ledových mostech, přikrytých zde sněhem, přece učinili bezpečnostní opatření. Přecházeli je v sněžnicích a s dlouhými bidly, která nesli v rukou napříč, aby se jich mohli v případě nehody přidržet. Psy zavolali teprve, když už byli na druhé straně. A na jednom takovém mostě, na kterém sníh skrýval, že mu chybí střed, jeden z indiánů zahynul. Proletěl sněhem tak rychle a čistě jako nůž řídkou smetanou a proud jej hned snesl pod led.

Následující noc za bledého měsíčního světla druhý indián uprchl. Rasmunsen marně svým revolverem probodával ticho – zacházel s ním spíše rychle než s rozmyslem. Šestatřicet hodin později dorazil indián k táboru policie na Velkém lososu.

„Tam – tam – tam – divný člověk – jak se to říká? – Nahoře hlava celá pryč,“ vysvětloval tlumočník překvapenému kapitánu. „Co? Jo, blázen, veliký blázen. Vejce, vejce, pořád vejce – rozumíte? Jde sem.“

Trvalo to několik dní, než sem Rasmunsen došel. Svázal všecky troje saně za sebe a spřáhl dohromady všechny psy. Takto se mu postupovalo velmi špatně; a kde byla cesta těžko schůdná, musel ji procházet s každými saněmi zvlášť, ačkoli většinu času vynakládal herkulovské úsilí, aby dostal dál všecky troje saně najednou. Když mu policejní kapitán říkal, že jeho uprchlý psovod vyrazil přes hory, aby se dostal co nejrychleji do Dawsonu, a že je v té chvíli asi na půl cestě mezi Selkirkem a Stewartovou řekou, vypadal lhostejně. A nejevil zájem, ani když mu sděloval, že policie prorazila cestu až k Pelly; neboť došel už tak daleko, že fatalisticky přijímal všecka rozhodnutí prozřetelnosti, ať dobrá, či zlá. Ale když mu řekli, že Dawson je ve spárech krutého hladu, usmál se, přistrojil své psy a vyrazil.

Ale na příští zastávce se mu objevilo tajemství oněch táborových kouřů. Když ve Velkém lososu každému oznamovali, že cesta je proražena k Pelly, kotouče dýmu už jim nepotřebovaly zůstávat v patách; a Rasmunsen, krče se u svého samotářského táboráku, viděl, jak ho míjí pestrý sled saní. První přišel kurýr spolu s míšencem, kteří ho vytáhli z Benettova jezera; pak na dvojích saních poslové s poštou pro Circle City a smíšený průvod Klondičanů. Byli i se svými psy svěží a dobře živeni, zatímco Rasmunsen a jeho zvířata byli utahaní a hubení, že už byli kost a kůže. Ti od těch kotoučů dýmu cestovali jediný den z každých tří, odpočívajíce a šetříce si síly na chvíli, kdy přijdou na proraženou cestu a budou se moci rozjet plnou rychlostí; a on se zatím den co den probíjel a lopotil stále dál, lámaje odvahu svých psů a bera jim jejich oheň.

On sám však byl nezlomný. Ti svěží a dobře živení muži mu vlídně děkovali za to, kolik se pro ně namáhal – děkovali vlídně, s dobromyslnými úšklebky i neskrývaným smíchem; on už teď chápal, ale neodpovídal jim. Nechoval však v srdci ani tichou hořkost. Pro něj to vše nemělo význam. Jeho velká myšlenka – skutečnost za touto myšlenkou – se nezměnila. On a jeho tisíc tuctů bylo zde; a tam byl Dawson; tento problém zůstával stejný.

Ve Velkém lososu měl málo žrádla pro psy a ti se mu dostali na zásoby. Odtud do Selkirku žil tedy o fazolích – drsných, hnědých, velikých fazolích, velice výživných, které ho tlačily v žaludku a během dvou hodin mu jej rozpínaly do dvojnásobné velikosti. Ale selkirský zástupce obchodní společnosti oznamoval na dveřích poštovní stanice, že žádný parník se nedostal už dva roky nahoru po Yukonu a následkem toho že potraviny nelze obdržet. Nicméně nabídl Rasmunsenovi vyměnit mouku za vejce, a to šálek mouky za jedno vejce; ale Rasmunsen zavrtěl hlavou a vydal se dál na stezku. Za stanicí se mu podařilo koupit zmrzlou koňskou kůži pro psy; chilcootští dobytkáři tam porazili koně a odpad si nechali indiáni. I sám se pustil do této kůže; ale chlupy mu jitřily v ústech odřeniny od fazolí, a to bylo nesnesitelné.

Zde v Selkirku se setkal s předvojem hladového exodu z Dawsonu a počínaje odtud se vlekla po cestě zoufalá spousta prchajících. Všichni zpívali stejnou písničku. „Není co jíst! Není co jíst, a museli jsme tedy jít pryč.“ „Každý jen čeká, až ceny na jaře stoupnou.“ „Libra mouky půl druha dolaru, a nikdo neprodává.“

„Vejce?“ odpověděl jeden z nich. „Jedno za dolar, ale žádná nejsou.“ Rasmunsen rychle počítal. „Dvanáct tisíc dolarů,“ řekl nahlas.

„Co?“ zeptal se muž.

„Nic,“ odpověděl Rasmunsen a popohnal psy.

Když přišel k Stewartově řece, sedmdesát mil od Dawsonu, ztratil už pět psů a zbývající padali v postrojích. Zapřáhl se už i sám a táhl ze zbytku svých sil. I tak se dovlekli stěží deset mil za den. Jeho nos a lícní kosti, do kterých se mráz znovu a znovu zahryzával, byly černé jak sedlá krev a odporné. Stejně mu omrzl palec, který měl celou cestu odtažený od ostatních prstů, jak svíral řídicí tyč, a velice ho bolel. Jeho chodidlo pořád vězelo v obrovském mokasínu a divná bolest začala mu stoupat po noze nahoru. U Šedesáti mil spotřeboval poslední fazole, kterými od nějakého času už šetřil; a přece zůstal nezlomný ve svém odhodlání nedotknout se vajec. Nemohl se smířit s myšlenkou, že by měl na to právo, a tak cestou k Indiánské řece už jen vrávoral a padal. U Indiánské řeky dodal jemu i jeho psům nových sil čerstvě zabitý sob a štědrý starousedlík; a když ho u Ainslieovy řeky ujistila skupina prchajících, která byla v Dawsonu ještě před pěti hodinami, že dostane za každé vejce, které má, dolar a čtvrt, tu pocítil zadostiučinění za všecko, co protrpěl.

Když vyjížděl po příkrém břehu u dawsonských baráků, bušilo mu srdce a kolena se pod ním podlamovala. Jeho psi byli tak slabí, že je musel nechat odpočinout: čekaje, opřel se unaveně o postranici saní. Nějaký muž ve velikém kožichu z medvědiny, vypadající neobyčejně důstojně, šel loudavě kolem. Zvědavě se podíval na Rasmunsena, pak se zastavil a zahleděl se přemýšlivě na psy a troje spřežené saně.

„Co jste přivezl?“ zeptal se.

„Vejce,“ odpověděl Rasmunsen chraptivě, neschopen víc než šeptat.

„Vejce! Hurá! Hurá!“ Vyskočil do vzduchu, několikrát se bláznivě zatočil a skončil půltuctem kroků válečného tance. „Neříkejte – samá vejce?“

„Samá vejce.“

„Poslyšte, vy jste jistě ten Vaječný muž.“ Obešel Rasmunsena a prohlédl si ho z druhé strany. „Viďte, že jste ten Vaječný muž?“

Rasmunsen to nevěděl, ale řekl, že by jím mohl být, a druhý muž trochu vystřízlivěl.

„Zač je chcete prodávat?“ opatrně se optal.

Rasmunsen si dodal odvahy. „Dolar a půl,“ řekl.

„Platí!“ odpověděl hned muž v medvědím kožichu. „Dejte mi tucet.“

„Já – já myslím dolar a půl za kus,“ vysvětloval Rasmunsen váhavě.

„Ovšem. Rozuměl jsem. Dejte mi dva tucty. Tady je zlato.“

Muž vytáhl plný pytlík zlatého prachu velikosti menšího jelita a nedbale jím klepl o postranici saní. Rasmunsen pocítil slabé zachvění u žaludku, lechtání u nosu a téměř nepřekonatelnou potřebu posadit se a rozplakat. Ale okolo se začal shromažďovat hlouček zvědavců a jeden za druhým chtěli vejce. Neměl váhy, ale muž v medvědím kožichu skočil pro své a ochotně vážil prach, zatímco Rasmunsen vydával zboží. Brzo nastala strkanice a tlačenice a velký křik. Každý chtěl kupovat a každý chtěl být obsloužen první. Jak rostlo vzrušení, Rasmunsen ochládal. Tohle je příliš nezvyklé. Za tím musí něco být, že kupují tak nedočkavě. Bude moudřejší, když si nejdřív odpočine a pak odhadne správnou cenu. Možná stojí jedno vejce víc než dva dolary. Až bude chtít prodávat, na každý způsob může vždy chtít dolar a půl. „Dost!“ zvolal, když měl prodáno dvě stě kusů. „Teď už žádná. Jsem unaven. Nejdřív si seženu chatu a pak můžete za mnou přijít.“

Ozval se repot, ale muž s medvědím kožichem dával Rasmunsenovi za pravdu. Čtyřiadvacet zmrzlých vajec mu chrastilo v rozměrných kapsách a nezajímal se o to, budou-li ostatní v městě jíst, nebo ne. Mimo to mohl vidět, že Rasmunsen už stěží stojí na nohou.

„Volná chata je zrovna v druhé ulici za Monte Carlem,“ řekl mu, „je tam okno se sodovkou. Nepatří to mně, ale mám to ve správě. Je k pronajmutí za deset centů denně a to je málo. Rovnou se tam nastěhujte a já za vámi později přijdu. Nezapomeňte – okno se sodovkou.“

„Tra-la-la!“ za chvíli za ním volal. „Jdu domů a údělám si vejce a budu snít o vlasti.“

Cestou do své chaty si Rasmunsen uvědomil, že má hlad, a koupil si malou zásobu potravin v obchodě N. A. T. & T. a také biftek u řezníka a pro psy sušené lososy. Chatu nalezl bez nesnází, a neodstrojiv ani psy, rozdělal oheň a postavil na kávu.

„Dolar a půl za jedno – tisíc tuctů – osmnáct tisíc dolarů!“ znova a znova si šeptal, zatímco se zabýval svou prací.

Právě když hodil maso na pánev, otevřely se dveře. Obrátil se. Byl to ten muž v medvědím kožichu. Vstoupil rozhodně, jako by chtěl něco určitého vyřídit, ale když pohleděl na Rasmunsena, zatvářil se rozpačitě.

„Povídám – no…,“ začal a zmlkl.

Rasmunsen překvapeně uvažoval, zda chce nájemné.

„Povídám, sakra, no, ta vejce jsou zkažená.“

Rasmunsen zavrávoral. Bylo mu, jako by mu někdo zasadil strašlivou ránu mezi oči. Stěny chaty se s ním divoce točily a kácely se. Natáhl ruku, aby získal rovnováhu, a opřel se jí o kamna. Palčivá bolest a zápach škvířícího se masa ho vzpamatovaly.

„Rozumím,“ pomalu odpověděl, hmataje v kapse po svém sáčku. „Chcete peníze zpátky.“

„Nejde mi o peníze,“ řekl muž, „ale nemáte nějaká dobrá… dobrá vejce?“

Rasmunsen zavrtěl hlavou. „Raději vemte peníze.“

Ale muž odmítl a obrátil se k odchodu. „Vrátím se,“ řekl, „až si prohlédnete své zboží a budete vědět, co se s ním stalo.“

Rasmunsen si přivalil do chaty špalek a přinesl bedny s vejci. Konal to vše docela klidně. Vzal sekeru a rozsekával vejce za vejcem. Pečlivě prohlédl každé rozpůlené vejce a odhodil je na zem. Nejdříve vybíral na zkoušku z různých beden, pak se rozhodl probrat jednu bednu celou. Hromada na zemi rostla. Káva přetekla a dým z pálícího se bifteku naplnil chatu. Rasmunsen soustředěně a jednotvárně rozsekával vejce, až vyprázdnil poslední bednu.

Někdo zaklepal na dveře, zaklepal ještě jednou a vešel.

„Pěkné svinstvo,“ poznamenal příchozí, zatímco se rozvážně rozhlížel.

Rozpůlená vejce začala horkem z kamen tát a zápach sílil.

„To se muselo stát ještě na parníku,“ nadhodil.

Rasmunsen na něj dlouze a bezvýrazně pohleděl.

„Jmenuju se Murray, Velký Jim Murray, každý mě tu zná,“ mluvil návštěvník dál. „Zrovna jsem slyšel, že se vám zkazila ta vejce. Dám vám dvě stě za to všecko. Nebude to tak dobré jako sušení lososi, ale pro psy to bude ještě pořád dobré.“

Rasmunsen jako by byl zkameněl. Ani se nepohnul. „Táhněte ke všem čertům,“ řekl lhostejně.

„Rozmyslete si to. Myslím, že to je slušná cena za takovéhle svinstvo a je to lepší než nic. Dvě stě. Tak co?“

„Táhněte ke všem čertům,“ opakoval Rasmunsen tichým hlasem, „a zmizte odtud.“

Murray se na něj poděšeně podíval, pak opatrně vyšel, neobraceje se a nespouštěje z Rasmunsena očí.

Rasmunsen šel za ním a vypřáhl psy. Hodil jim všecky sušené lososy, které nakoupil, a stočil v ruce bič. Pak se vrátil do chaty a zavřel za sebou na petlici. Kouř ze zuhelnatělého bifteku ho štípal do očí. Stoupl si na pryčnu, přehodil řemínek biče přes trám ve střeše a odhadoval zrakem výšku. Nebyl asi spokojen, neboť postavil na pryčnu stoličku a vylezl na ni. Na jednom konci řemínku udělal smyčku a prostrčil hlavu. Druhý konec přivázal na trám. Pak stoličku odkopl.

Láska k životu

Kdo žil, nedal se udolati,
i když své zlato v kostkách ztratil,
nakonec všecko má, co platí.

Belhali se namáhavě z vysokého břehu dolů k řece. První z obou mužů se mezi nakupenými balvany zapotácel. Byli unaveni a zesláblí a v jejich tvářích se zračila lhostejná trpělivost, jaká přichází po dlouhé námaze. Nesli těžké balíky přikrývek. Měli je připoutány na ramena a odlehčovali je ještě řemeny okolo čel. Oba nesli pušky. Kráčeli sehnuti, hlavy skloněny níže než ramena, s očima upřenýma k zemi.

„Kdybychom měli alespoň dva náboje z těch, co nám leží v zásobárně,“ řekl jeden muž.

Jeho hlas byl naprosto a zoufale jednotvárný. Mluvil bez zájmu; a první muž, jenž se belhal do mléčné vody, pěnící se přes kameny, se neobtěžoval odpovědět.

Druhý ho následoval. Nezuli se, ačkoliv voda byla studená jako led – tak studená, že v ní bolely kotníky a tuhla jim chodidla. Místy jim voda stříkala až okolo kolen a oba se jen stěží drželi na nohou.

Muž, který šel vzadu, uklouzl na hladkém balvanu a málem upadl, ale s velkým úsilím získal zase rovnováhu. Z úst se mu vydral bolestný výkřik. Vypadal vysílený až k mdlobám, a když zavrávoral, napřáhl ruku, jako by hledal ve vzduchu oporu. Když se konečně pevně postavil, vykročil dál, ale zase zavrávoral a zase málem upadl. Pak zůstal stát a díval se za druhým mužem, který za celou dobu neobrátil hlavu.

Stál celou minutu, jako by se rozmýšlel. Pak zavolal: „Poslyš, Bille, vymkl jsem si kotník!“

Bill se potácel dál mléčnou vodou. Neohlédl se. Druhý se za ním díval, jak jde. Jeho tvář byla i teď bez výrazu, ale oči měl jako raněná zvěř.

Druhý se vybelhal vzhůru na protější břeh a šel přímo dál, aniž se obrátil. Díval se po něm. Ústa se mu trochu chvěla, bylo to znát na strnisku hnědých vousů, které je pokrývalo. Navlhčil si rty jazykem.

„Bille!“ vykřikl.

Byl to prosebný výkřik silného muže, který se octl v neštěstí, ale Billova hlava se neotočila. Díval se za ním, jak jde nejistými kroky, groteskně belhaje a kulhaje nahoru po mírném svahu nízkého kopce, rýsujícího se měkce proti nebi. Díval se za ním, jak jde, až přešel přes vrchol kopce a zmizel za obzorem. Pak se odvrátil a pomalu pohleděl kolem sebe na svět, který mu zbyl, teď, když Bill byl pryč.

Nízko nad obzorem matně doutnalo slunce; bylo téměř skryto za beztvarými mlhami a parami a působilo dojmem nějaké hmoty bez obrysu a bez hmatatelnosti. Muž přenesl váhu těla na jednu nohu a vytáhl hodinky. Byly čtyři hodiny, a protože byl konec července nebo začátek srpna – už týden nebo dva neznal přesné datum – věděl, že slunce je zhruba na severozápadu. Podíval se k jihu; věděl, že tam někde za těmi pustými pahorky leží Velké jezero medvědí; věděl také, že v tom směru polární kruh přehrazuje kanadské tundry. Řeka, v které stál, byla Coppermine; tekla na sever a ústila do Korunovačního zálivu a Ledového moře. Nikdy tam nebyl, ale jednou to viděl na mapě Společnosti Hudsonského zálivu.

Ještě jednou obhlédl svět kolem sebe. Nebyla to povzbuzující podívaná. Proti obzoru se krajina rýsovala měkce. Všecky kopce tu byly nízké. Nebylo tu stromu ani keře ani trav – nic než ohromná a strašlivá opuštěnost. V očích mu rychle rostl strach.

„Bille!“ zašeptal. „Bille!“

Skrčil se, stoje uprostřed mléčné vody, jako by ta pustota na něj naléhala svou drtivou silou, jako by jej surově tiskla svou sebejistou hrůzou. Roztřásl se jako v záchvatu zimnice, až mu puška vypadla s plesknutím do vody. To ho probralo. Překonav strach a sebrav se, nahmatal ve vodě pušku a vytáhl ji. Posunul své zavazadlo k levému rameni, aby částečně odlehčil poraněnému kotníku. Pak pomalu a opatrně, svíjeje se bolestí, zamířil k břehu.

Nezastavil se. Se zoufalstvím, které hraničilo s šílenstvím, neuvědomuje si bolest, spěchal vzhůru po svahu na kopec, za nímž druhý muž zmizel – ještě grotesknější a komičtější než jeho belhající se, poskakující druh. Ale shora viděl pusté a prázdné mělké údolí. Zase zápasil se strachem, přemohl jej, posunul své zavazadla ještě více na levé rameno, a napadaje na nohu, belhal se po svahu dolů.

Údolí bylo nasáklé vodou a hustý mech ji držel jako houba až při povrchu. Při každém kroku mu prýštila pod nohama a pokaždé, když zdvihl nohu, bylo vzápětí slyšet savý zvuk, jak se zmáčklý mech pomalu opět rozepínal. Šel od muskegu8 k muskegu a sledoval stopy druhého muže podle kusů skalnaté půdy, rozhozených v tomto moři mechu jako ostrůvky.

Ačkoliv byl sám, nebyl ztracen. Věděl, že dál přijde k suchým smrkům a sosnám, zakrslým a ubohým, na břehu jezírka, zvaného v jazyku tohoto kraje Tičinišaili, Země nízkého klestí. A do toho se vlévá malý potok, jehož voda není mléčná. Rostou u něho – to si dobře zapamatoval – vodní trávy, nejsou tam však stromy. Půjde podle něho až k pramenu, tam překročí rozvodí a sejde k pramenu jiného potoka, tekoucího na západ. Ten bude sledovat až k jeho ústí do řeky Deasy a tam najde zásobárnu, zavalenou hromadou kamení a překrytou převrácenou kanoí. A v této zásobárně nalezne střelivo pro svou pušku, udice a šňůry, malou síť – všecko, čeho je třeba k zabíjení a lovení jídla. Bude tam také mouka – ne mnoho – kus slaniny a trochu fazolí.

Tam na něj bude Bill čekat a potom budou pádlovat po Dease na jih k Velkému jezeru medvědímu. A po něm poplují na jih, pořád na jih, až se dostanou na Mackenzieovu řeku. A po ní poplují dál na jih a zima se bude marně za nimi hnát a na klidnějších místech řeky se bude tvořit ledový škraloup a vzduch bude mrazivější a na zemi začne chrupat první sníh a oni poplují na jih k některé teplejší stanici Společnosti Hudsonova zálivu, kde rostou stromy vysoko a hustě a tam bude jídla bez konce.

Takové byly jeho myšlenky, zatímco zápasil, aby se dostal dopředu. Ale stejně těžce jako se svým tělem musel zápasit i se svými myšlenkami a přesvědčovat se, že Bill mu neutekl, že na něj jistě počká u zásobárny. Musel tomu věřit, protože jinak by nemělo smyslu, aby o něco zápasil, a zbývalo mu jen lehnout si a zemřít. A zatímco kalný sluneční kotouč zvolna klesal k severozápadu, procházel v myšlenkách každý centimetr cesty několikrát, té cesty, po níž budou on a Bill prchat před postupující zimou na jih. A znovu a znovu se obíral do podrobností jídlem, které nalezne v zásobárně, a jídlem, které bude mít na stanici Společnosti Hudsonského zálivu. Nejedl už dva dny; a mnohem déle už neměl k jídlu, co by byl chtěl. Často se shýbl a utrhl pár bledých plodů tundrové jahody, dal si je do úst, rozkousal je a spolkl. Tundrová jahoda je drobet semena, uzavřeného v drobtu vody. V ústech se voda rozplyne a semeno chutná hořce a palčivě. Věděl, že v těchto plodech není živina, ale trpělivě je rozkousával s nadějí, která byla silnější než vědění a pohrdala zkušeností.

V devět večer zakopl o vystupující kámen, zapotácel se z úplné vyčerpanosti a upadl. Nějaký čas ležel bez hnutí na boku. Pak se vyprostil z řemenů svého zavazadla a ztěžka se posadil. Nebylo ještě tma a v mizejícím světle tápal okolo sebe mezi kamením po kouscích suchého mechu. Nakupil jich hromádku, rozdělal oheň – doutnající, čadivý oheň – a postavil na něj plechový hrnec s vodou.

Rozvázal zavazadlo a první, co udělal, bylo, že spočítal, kolik má zápalek. Bylo jich šedesát sedm. Přepočítal je pro jistotu třikrát. Rozdělil je na několik částí, zabalil je do voskovaného papíru a uložil jeden balíček do prázdného pytlíku na tabák, druhý pod podšívku svého rozbitého klobouku, třetí na prsa pod košili. Když to vykonal, zmocnila se ho panika; všechny zápalky rozbalil a přepočítal je. Bylo jich pořád šedesát sedm.

U ohně osušil boty. Z mokasínů zbývaly promočené cáry. V onucích byly díry a z odřených nohou mu tekla krev. V kotníku mu škubalo a prohlédl jej tedy. Byl oteklý, že byl velký jako koleno. Utrhl dlouhý pruh z jedné ze svých dvou pokrývek a kotník pevně obvázal. Utrhl ještě několik pruhů a ovinul je okolo nohou, aby mu nahradily onuce i mokasíny. Pak vypil plecháč vody, horké, až se z ní kouřilo, natáhl hodinky a vlezl do přikrývek.

Spal jako zabitý. Okolo půlnoci přišla a odešla krátká tma. Slunce vyšlo na severovýchodě – nebo spíše se tam jen rozbřesklo, poněvadž slunce samo zůstalo skryto za šedivými mraky.

Vzbudil se v šest hodin. Ležel bez hnutí na zádech. Přímo nad sebou uviděl šedivou oblohu a uvědomil si, že má hlad. Když se převalil na bok, překvapilo ho dlouhé zafunění. Uviděl karibu, hledícího na něj s ostražitou zvědavostí. Nebyl dál než padesát stop; ležícímu muži se v okamžiku mihla myslí představa voňavého karibího řízku, syčícího a smažícího se na ohni. Mechanicky sáhl po prázdné pušce, zamířil a natáhl kohoutek. Karibu zafrkal, odskočil a s dupotem prchal přes vystupující kameny.

Muž zaklel a odhodil pušku. Pokusil se vstát a nahlas zaúpěl. Šlo to pomalu a těžko. Klouby měl jako zarezavělé. Pohybovaly se v jamkách těžko, s velkým třením, a na každé ohnutí a natažení musel vynaložit pevnou vůli. Když se konečně postavil na nohy, potřeboval asi minutu, aby se napřímil a stál rovně, jak se patří na člověka.

Vylezl na malý vršek a obhlédl kraj. Nebyly tu stromy ani keře; jen šedivé moře mechu, mnohde zpestřené kusy šedé skalnaté půdy, šedými jezírky a šedými potůčky. I nebe bylo šedé. Nebylo vidět slunce, ani náznak slunce. Nedovedl určit, kde je sever, a zapomněl, z které strany sem minulý večer přišel. Ale nezabloudil. Věděl to. Brzo přijde k Zemi nízkého klestí. Měl pocit, že musí ležet někde vlevo, nedaleko – možná hned za nejbližším nízkým kopcem.

Obrátil se, aby sbalil zavazadlo na delší cestu. Ujistil se, že má své tři balíčky zápalek, ale nezdržoval se s tím, aby je přepočítával. Zamyšleně však zůstal stát nad naditým váčkem z losí kůže. Nebyl veliký. Přikryl by jej dlaněmi. Uvědomil si však, že váží patnáct liber – tolik jako celý ostatek jeho zavazadla – a to mu dělalo starost. Posléze jej odložil a dál balil zavazadlo. Přestal a zahleděl se na váček. Spěšně jej zdvihl, ohlédnuv se vyzývavě kolem sebe, jako by ho ta pustina byla chtěla o něj okrást; a když se postavil, aby se vybelhal do nového dne, měl jej v zavazadle na zádech.

Zabočil vlevo, zastavuje se znova a znova, aby utrhl pár tundrových jahod. Kotník mu ztuhl, kulhal více než včera, ale bolest v něm nebyla nic proti tomu, jak jej bolel žaludek. Chytaly ho v něm z hladu prudké záchvaty křečí. Svíraly a svíraly, až zapomínal myslet na směr, který musí sledovat, aby se dostal do Země nízkého klestí. Tundrové jahody křeče nemírnily, jenom se mu z jejich dráždivé palčivosti zanítil jazyk a patro.

Přišel do údolí, kde z kamenů a muskegů vylétali s frčením skalní křemenáči. Jejich křik zněl jako „ker-ker-ker“. Házel po nich kamením, ale nemohl se strefit. Sejmul zavazadlo a plazil se za nimi jako kočka za vrabcem. Ostré kameny ho řezaly do chvějících se nohou, až za sebou nechával krvavou stopu; ale měl takový hlad, že to necítil. Lezl po mokrém mechu, šaty měl celé promáčené a zima mu pronikala tělem, ale tak se třásl touhou po potravě, že si to neuvědomil. Pokaždé však před ním křemenáč uletěl, frče křídly, až se mu zdálo, že se mu svým „ker-ker-ker“ vysmívají, a nadával jim a odpovídal jim jejich vlastním křikem.

Pak přilezl k jednomu, který asi spal. Neviděl ho, až mu vyrazil ze svého úkrytu mezi kameny přímo do tváře. Stejně splašeně, jak pták vyrazil, chňapl po něm a v ruce mu zůstala tři ocasní péra. Díval se, jak odlétá, a pocítil k němu takovou nenávist, jako by se mu stala nějaká strašná křivda. Potom se vrátil a naložil si zavazadlo na záda.

Den se vlekl. Přicházel do údolí a proláklin, kde bylo plno zvěře. Stádo karibu táhlo kolem něj, přes dvacet kusů; byli na dostřel a působili mu muka. Zmocnila se ho divoká touha, aby se za nimi rozběhl, a zdálo se mu, že by je jistě uštval. Černá liška šla proti němu, nesouc v tlamě křemenáče. Vykřikl. Byl to děsivý výkřik, ale liška, prchajíc, ptáka nepustila.

Na sklonku odpoledne šel podle potoka, jehož voda byla mléčná vápnem a u něhož rostly tu a tam vodní trávy. Když je pevně uchopil až u kořenů, vytrhl něco, co se podobalo mladým výhonkům cibule, ne větším než šindelák. Byly křehké, a když do nich kousl, zachřupaly. Myslel, že to bude lahodné jídlo; ale měly houževnatá vlákna. Skládaly se z provazcovitých vláken, nasáklých vodou, a stejně jako tundrové jahody neměly výživnosti. Shodil zavazadlo a vlezl po čtyřech do travin, chroupaje a mlaskaje jako nějaký přežvýkavec.

Byl unaven a často se mu chtělo odpočinout – lehnout si a spát; ale hnala ho pořád dál ani ne tak touha dostat se do Země nízkého klestí jako hlad. Prohlížel malá jezírka, není-li tam žába, a prsty rozrýval zem, hledaje červy, ačkoli věděl, že tak daleko na severu nejsou ani žáby, ani červi.

Marně se díval do každé tůňky, až teprve když nastal dlouhý soumrak, objevil v jedné takové tůňce osamocenou rybku, velkou jako mřínek. Ponořil do vody ruku až po rameno, ale rybka mu unikla. Sáhl do ní oběma rukama a zvířil mléčné bahno na dně. V rozčilení spadl do vody a zmáčel se až po pás. Zkalil při tom vodu tak, že rybku nebylo vidět, a musel čekat, až se voda opět ustála.

Pokračoval v pronásledování rybky, až se voda zkalila znova. Ale nedokázal dál čekat. Vybalil plecháč a začal vybírat vodu. Nejdřív vybíral divoce, celý se polil a vyléval vodu tak blízko, že stékala zase zpátky. Pak pracoval opatrněji, snaže se zůstat klidný, ačkoliv mu srdce bušilo a ruce se mu chvěly. Po půlhodině tůňku vybral. Ale ryba tam nebyla. Nalezl skrytou štěrbinu mezi kameny, kterou ryba unikla do větší tůňky vedle, a tu by nedokázal vybrat ani za den a noc. Kdyby byl o té štěrbině věděl, byl by ji zahradil hned na začátku kamenem a ryba by byla jeho.

Když si to uvědomil, skrčil se a padl na mokrou zemi. Nejprve se tiše rozplakal, pak nahlas bědoval do bezcitné pustiny, která jej obkličovala; a ještě dlouho jím potom otřásaly hluboké vzlyky.

Rozdělal oheň, zahřál se několika litry horké vody a utábořil se stejně jako minulou noc na kusu skalnaté půdy. Poslední, co udělal, bylo, že se přesvědčil, zda má zápalky suché, a že natáhl hodinky. Přikrývky byly vlhké a slizké. V kotníku mu škubalo bolestí. Ale uvědomoval si jen svůj hlad a v neklidném spánku snil o hodech a hostinách a jak mu podávají všechna možná jídla.

Vzbudil se promrzlý a churavý. Slunce nebylo vidět. Šeď nebe i země ztmavěla. Vál syrový vítr a na vrcholcích kopců se zabělaly první sněhové vločky. Zatímco rozdělával oheň a vařil množství vody, vzduch okolo něho zhoustl a zbělel. Byl to mokrý sníh, zpola déšť. Velké vlhké vločky nejprve tály, jakmile dopadly na zem, ale sypaly se pořád více a přikrývaly zem, zhasínaly mu oheň a ničily mu zásobu mechového paliva.

Bylo to pro něho znamením, aby si vzal na záda své zavazadlo a klopýtal dál, nevěda kam. Nezajímala ho již Země nízkého klestí ani Bill a zásobárna pod překlopenou kanoí na řece Dease. Ovládalo ho sloveso „jíst“. Byl hlady šílený. Nevšímal si vůbec, jakým směrem jde, pokud mohl jít po dně proláklin. Dával se vést jenom citem skrze vlhký sníh k vodovým tundrovým jahodám a nalézal je stejně pudově, jako byl veden pudem, že začal vytrhávat vodní traviny i s kořínky. Ale to všechno bylo bez chuti a nesytilo ho. Nalezl býlí, které mělo kyselou chuť, a snědl je všechno, pokud je nalezl; nebylo to mnoho, poněvadž to byla plazivá rostlina a stačilo několik palců sněhu, aby pod ním zmizela.

Ten večer neměl oheň ani horkou vodu a zalezl do přikrývek, aby spal přerušovaným spánkem z hladu. Sníh se změnil v studený déšť. Mnohokrát se vzbudil a cítil, jak mu padá do tváře. Přišel den – šedivý den bez slunce. Přestalo pršet. Jeho pronikavý hlad zmizel. Pokud šlo o touhu po jídle, jeho citlivost byla vyčerpána. V žaludku mu zůstala tupá, tíživá bolest, ale ta ho už tolik neobtěžovala. Uvažoval zase rozumněji a zase se začal zajímat o Zemi nízkého klestí a zásobárnu na řece Dease.

Roztrhal zbytek jedné z přikrývek na pruhy a omotal jimi své krvácející nohy. Utáhl také obvaz na zraněném kotníku a chystal se na další den cesty. Když začal balit zavazadlo, dlouho zůstal stát nad sáčkem z losí kůže, ale nakonec jej vzal s sebou.

Sníh v dešti roztál a jen vrcholky pahorků zůstávaly bílé. Vyšlo slunce; podařilo se mu určit světové strany, ačkoliv si už byl vědom, že ztratil cestu. V problouděných minulých dnech se stáčel asi příliš nalevo. Zamířil teď vpravo, aby vyrovnal, o co se pravděpodobně odchýlil od správného směru.

Ačkoliv už neměl tak hrozné žaludeční křeče, cítil, že je slabý. Byl nucen často se zastavovat, a kdykoli našel tundrové jahody nebo místa s vodními travami, odpočíval. Jazyk cítil suchý a veliký, jakoby porostlý jemnými chloupky, a v ústech měl hořko. Velice ho trápilo srdce. Jakmile několik minut šel, několikrát udeřilo prudkými buch, buch, buch, pak poskočilo a začalo se bolestivě chvět rychlými údery, které ho dusily a způsobovaly mu mdlobnou závrať.

Okolo poledne našel v jedné louži dva mřínky. Louže byla příliš veliká, než aby ji mohl vyčerpat, ale byl teď klidnější a vylovil je svým plecháčem. Nebyli větší než malíček, ale on neměl zvláštní hlad. Tupá bolest v žaludku byla stále tupější a slabší. Vypadalo to skoro tak, jako by mu žaludek dřímal. Snědl rybky syrové a důkladně je rozkousal, poněvadž jídlo bylo pro něj teď pouze věcí rozumu. Nechtělo se mu jíst, ale uvědomoval si, že jíst musí, aby žil.

Večer ulovil ještě další tři mřínky; dva snědl a třetího si schoval na snídani. Slunce vysušilo osamělé trsy mechu a mohl se zahřát horkou vodou. Urazil toho dne pouhých deset mil; a příští den, jda dopředu, pokud mu to srdce dovolovalo, urazil jednou pět mil. Ale necítil ani nejmenší žaludeční nevolnost. Jeho žaludek spal. Dostal se také do jiné krajiny; bylo tam více karibu a také vlci. Pustinou často zazněl jejich štěkot a jednou také zahlédl tři vlky, kteří se před ním plížili pryč.

Zase minula noc; a ráno, poněvadž uvažoval rozumněji, rozvázal svůj naditý sáček z losí kůže. Vysypal se z něho žlutý proud zlatého prachu a zlatých valounů. Rozdělil zlato zhruba na dvě poloviny a jednu, zabalenou v kusu pokrývky, ukryl u nápadně vyčnívajícího kamene, druhou uložil opět do svého zavazadla. Začal také nohy ovazovat pruhy, utrženými z poslední pokrývky, která mu zbývala. Pušku si pořád nechával, protože v té zásobárně u řeky Dease byly náboje.

Byl to mlžný den; a znova se v něm vzbudil hlad. Byl velice sláb a chytala ho závrať a chvílemi ho zbavovala zraku. Nebylo pro něj už ničím nezvyklým, že klopýtl a upadl; a jednou, když zase klopýtl, upadl přímo do křemenáčího hnízda. Byla tam čtyři právě vylíhlá mláďata, den stará, drobečky štěbetajícího života, ne větší než jedno sousto; hltavě je snědl, strkaje je do úst živá a rozkřoupav je v zubech jako vaječné skořápky. Stará poskakovala s velkým křikem okolo něho. Použil své pušky jako palice, aby ji srazil, ale uskočila mu z dosahu. Házel po ní kameny a jedním šťastným úderem jí zlomil křídlo. Začal ji pronásledovat a ona prchala, zlomené křídlo táhnouc po zemi.

Drobná mláďata mu jen podráždila chuť. Nemotorně za ní poskakoval se svým bolavým kotníkem, chvílemi po ní házeje kameny a chraplavě křiče, chvílemi mlčelivě, vstávaje se zarputilou trpělivostí, když upadl, a protíraje si rukama oči, když se ho zmocňovala závrať.

Dostal se při tom do močálovitého údolí a narazil tam na lidské stopy v mokrém mechu. Nebyly to jeho – to viděl. Musely to být Billovy. Ale nemohl se zastavit, protože pták, kterého pronásledoval, prchal dál. Chtěl ho nejdřív chytit, pak se chtěl vrátit a stopy prozkoumat.

Vyčerpal křemenáče; ale vyčerpal se také sám. Křemenáč ležel těžce oddychuje na boku. A dvanáct stop dál ležel na boku on sám, těžce oddychuje, neschopen se k němu dovléci. A když se vzpamatoval, vzpamatoval se i křemenáč a odfrčel z dosahu jeho hladové ruky, když ji po něm natáhl. Hon začal znova. Nastala noc a pták mu unikl. Slabostí klopýtl a upadl, zavazadlo na zádech, hlavou napřed a přímo na obličej a odřel si tvář. Dlouho se nepohnul; pak se převalil na bok, natáhl hodinky a zůstal tak ležet až do rána.

Příští den zase mlha. Polovici poslední přikrývky spotřeboval na obalení nohou. Zapomněl jít po Billově stopě. Bylo to jedno. Příliš ho hnal hlad – jenom – jenom to by byl rád věděl, jestli Bill také ztratil cestu. V poledne námaha se zavazadlem začala být pro něj přílišným utrpením. Zase rozdělil své zlato, tentokrát však ho jednoduše polovici vysypal na zem. Zbytek zahodil odpoledne, takže mu zůstalo pouze půl přikrývky, plechový hrnec a puška.

Začínaly ho trápit halucinace. Zdálo se mu docela jistě, že mu zbyl jeden náboj. Je v pušce a přehlédl ho. Při tom však věděl celou tu dobu, že puška je prázdná. Ale halucinace trvala. Celé hodiny s ní zápasil, pak otevřel pušku a přesvědčil se na vlastní oči, že je opravdu prázdná. Bylo to stejně kruté zklamání, jako by byl čekal, že vskutku ten náboj nalezne.

Půl hodiny se trmácel a halucinace se vrátila. Zase se ji snažil přemoci a zase trvala a nezbavil se jí, dokud neotevřel pušku a nepřesvědčil se. Občas mu mysl zabloudila daleko mimo něj; potácel se dál jako pouhý automat a v hlavě se mu jako červi hemžily rozličné nápady. Ale tyto výlety mimo skutečnost trvaly krátko, poněvadž ho žaludeční křeče vždy zase vrátily do skutečnosti. Jednou ho prudce vytrhl z takového výletu pohled, při kterém málem omdlel. Zamotal se a zavrávoral jako opilý a stěží se udržel, aby se nesvalil. Před ním stál kůň. Kůň! Nemohl věřit svým očím. Zastírala mu je hustá mlha a před očima mu tančily jiskřící body. Divoce si je mnul, aby viděl jasněji: uviděl nikoliv koně, nýbrž velkého hnědého medvěda. Zvíře si ho prohlíželo s bojovnou zvědavostí.

Dříve než si uvědomil, co dělá, zdvihl pušku k rameni, aby zalícil. Pak ji dal dolů a vytáhl z pochvy po boku, ozdobené perličkami, lovecký nůž. Přejel po ostří palcem. Bylo ostře nabroušeno. I špička byla ostrá. Vrhne se na medvěda a zabije ho. Ale srdce se mu ozvalo varovným buch, buch, buch. Pak divoce poskočilo a rozechvělo se, jako když se rozvíří buben, železná obruč mu stáhla čelo a do hlavy se mu začaly vkrádat mrákoty.

Zoufalou odvahu vypudil z něho velký příval strachu. Když je tak sláb, co kdyby zvíře zaútočilo? Narovnal se do nejsebevědomějšího postoje a s nožem v ruce hleděl pevně na medvěda. Medvěd nemotorně postoupil o pár kroků dopředu, postavil se na zadní nohy a vyzývavě zabručel. Dá-li se ten člověk na útěk, pustí se za ním; ale ten člověk neutíkal. Muže se zmocnila odvaha ze strachu. Zavrčel také, divoce, strašlivě, a v jeho hlase zněla ta hrůza, která je hluboce spřízněna s životem a ovíjí se okolo jeho nejhlubších kořenů. Medvěd se zvolna pohnul na stranu, hrozivě bruče, sám zděšen touto tajemnou bytostí, která stála vzpřímena a zdála se být nepostrašena. Ale muž se nepohnul. Stál jako socha, dokud nebezpečí nepominulo, a pak se poddal záchvatu třesavky a padl na vlhký mech.

Sebral se a šel teď dál s novým strachem. Nebyl to strach, že by trpně zemřel z nedostatku potravy, ale že by mohl být násilím zničen dříve, než hlad v něm vyčerpá poslední zbyteček úsilí, aby zůstal naživu. Byli tu vlci. Jejich vytí zaznívalo z různých stran pustinou a proplétalo se ve vzduchu jako předivo hrozeb tak hmatatelných, že se přistihl, že s rukama ve vzduchu je odstrkuje jako nějaké větrem zmítané stěny stanu.

Znovu a znovu přešli vlci ve smečkách po dvou nebo po třech přes jeho stopu. Ale nešli za ním. Nebylo jich dost, a nadto lovili karibu, kteří nebojují, zatímco tento divný tvor, který kráčí vzpřímen, by možná škrábal a kousal.

Pozdě odpoledne přišel na rozházené kosti, kde vlci zabili svou oběť. Zbytky byly ještě před hodinou kolouchem karibu, který mečel a běhal a byl nesmírně mnoho naživu. Hleděl na ty kosti, čistě obrané a ohlazené, růžové živými buňkami v nich, které ještě nezemřely. Mohl by se tímhle stát, dříve než se jeho dny naplní? Takový je život, ano. Marná a prchavá věc. Jenom život bolí. Po smrti není bolesti. Zemřít je usnout. Znamená to spočinout. Proč tedy není ochoten zemřít?

Ale nefilozofoval dlouho. Dřepl do mechu s kostí v ústech a sál zbytečky života, které ji ještě zabarvovaly do růžova. Sladká chuť masa, lehounká a prchavá skoro jako vzpomínka, ho přiváděla k šílenství. Stiskl kosti do zubů a chroupal je. Někdy se zlomila kost, někdy zub. Pak rozbíjel kosti kamenem, drtil je až k morku a polykal je. Ve spěchu si roztloukl také prsty a pocítil jenom v jedné chvíli údiv, že ho to ani mnoho nebolí, když do nich uhodí kamenem.

Přišly strašné dny se sněhem a deštěm. Neuvědomoval si, kdy se utábořuje a kdy se vydává na cestu. Šel stejně v noci jako ve dne. Usínal, kdekoli padl, a vlekl se dál, kdykoli v něm zase vzplála jiskérka života a rozhořela se trochu jasněji. To, co v něm bylo člověkem, už neusilovalo. Byl to život v něm, život, který nechtěl umřít, co ho hnalo dál. Netrpěl. Nervy mu otupěly, strnuly, a v mysli měl jen kouzelné vidiny a rozkošné sny.

Stále však vysával a kousal roztlučené kosti koloucha karibu, z nichž poslední zbytky sebral a vzal s sebou. Nepřecházel už pahorky a rozvodí, nýbrž automaticky sledoval velkou řeku, která plynula širokým a stinným údolím. Neviděl ani řeku, ani údolí. Viděl jenom své halucinace. Jeho duše a jeho tělo šly nebo se vlekly vedle sebe, duše zvlášť a tělo zvlášť; tak tenké bylo pouto, které je spojovalo.

Probudil se při jasném vědomí. Ležel na zádech na kusu skalnaté půdy. Slunce jasně zářilo a hřálo. Kdesi daleko slyšel mečení kolouchů karibu. Měl nejasnou vzpomínku na déšť a sníh, ale zda ho bouřka šlehala dva dny, nebo dva týdny, to nevěděl.

Nějakou dobu ležel bez hnutí, životodárné slunce na něj svítilo a sytilo svým teplem jeho zubožené tělo. Krásný den, pomyslil si. Snad by se mu podařilo zjistit, kde je. S bolestnou námahou se převalil na bok. Před ním tekla líně široká řeka. Byla mu docela nepovědomá a to ho znepokojovalo. Zvolna ji sledoval zrakem, jak se vine v širokých zákrutech mezi černými, holými pahorky, černějšími a holejšími a nižšími než všecky, které viděl. Pomalu, rozvážně, bez vzrušení nebo nanejvýš jen s prchavým zájmem sledoval tok této neznámé řeky až k obzoru a viděl, že se vlévá do jasného zářícího moře. Zůstával nevzrušen. Velice nezvyklá halucinace nebo fata morgana, myslil si, spíše halucinace, výplod jeho rozrušené mysli. Byl v tom utvrzen, když uviděl uprostřed tohoto zářícího moře zakotvenou loď. Zavřel na chvíli oči, pak je otevřel. Podivné, jak je tato halucinace vytrvalá! A přece to není nic divného. Byl si vědom, že uvnitř kanadské tundry není moře ani lodí, právě tak, jako si byl předtím vědom, že v prázdné pušce nemá náboje.

Zaslechl za zády zafunění – zdušený hluboký vdech nebo zakašlání. Velice pomalu, poněvadž byl nesmírně sláb a ztuhlý, se převalil na druhý bok. Nic blízko sebe neviděl, ale trpělivě čekal. Zase se ozvalo zafunění a zakašlání a ani ne dvacet stop od sebe postřehl rýsovat se mezi dvěma zubatými kameny šedou hlavu vlka. Špičaté uši mu nestály tak ostře, jak to vídal u jiných vlků; oči měl krvavé a podlité krví, hlava jako by mu schlíple a malátně visela. Zvíře v slunečním světle neustále mhouralo. Vypadalo nemocné. Zatímco se na ně díval, znovu zafunělo a zakašlalo.

To je alespoň skutečné, pomyslel si, a obrátil se na druhý bok, aby uviděl, jaký je ve skutečnosti ten svět, který mu předtím zastřela halucinace. Ale v dáli pořád zářilo moře a docela dobře mohl rozpoznat loď. Byla to posléze přece jen skutečnost? Na dlouhou chvíli zavřel oči a přemýšlel; a tu se mu rozbřesklo. Šel severo-severo-východně pryč od rozvodí Deasy a směrem k údolí Coppermine. Ten široký a pomalý tok je Coppermine. To zářící moře je moře Ledové. Ta loď, to je velrybářská loď, která se zatoulala od ústí řeky Mackenzieovy daleko na východ a kotví teď v Korunovačním zálivu. Vzpomněl si na mapu Společnosti Hudsonského zálivu, kterou dávno předtím viděl, a všecko mu bylo jasné a pochopitelné.

Posadil se a obrátil pozornost k nejnaléhavějším věcem. Látku, kterou si obalil nohy, docela prochodil a jeho nohy byly beztvarými kusy živého masa. Poslední přikrývka byla pryč. Stejně už neměl pušku a nůž. Kdesi ztratil klobouk i s balíčkem zápalek, který dal pod podšívku, ale zápalky za košilí byly suché a v pořádku zabaleny ve voskovaném papíru a pytlíku na tabák. Podíval se na hodinky. Ukazovaly jedenáct a šly. Zřejmě je natahoval.

Byl klidný a soustředěný. Ačkoli byl krajně slabý, nic ho nebolelo. Neměl hlad. Dokonce ani myšlenka na jídlo mu nebyla příjemná a cokoli dělal, dělal jen z rozumové úvahy. Utrhl nohavice u kolen a obalil si jimi chodidla. Naštěstí mu bůhvíjak zůstal plecháč. Chtěl vypít trochu horké vody, než se vydá na cestu k lodi. Věděl napřed, že to bude strašná cesta.

Jeho pohyby byly pomalé. Třásl se jako v zimnici. Když si chtěl nasbírat suchý mech, zjistil, že se nemůže postavit na nohy. Pokoušel se o to znovu a znovu, pak se spokojil tím, že lezl po čtyřech. Jednu chvíli přilezl blízko k nemocnému vlku. Zvíře se zdráhavé odvleklo z cesty, olizujíc si tlamu jazykem, kterým, jak se zdálo, stěží mohlo hýbat. Všiml si, že jeho jazyk nemá obvyklou zdravou červenou barvu. Byl žlutavě hnědý a vypadal jako povlečený drsným a polouschlým hlenem.

Když vypil litr horké vody, zjistil, že je schopen vstát, a dokonce i jít tak dobře, kolik se dá čekat od umírajícího člověka. Přibližně každou minutu musel odpočívat. Jeho kroky byly slabé a nejisté, stejně jako kroky vlka, který se držel jeho stopy; a když večer černá tma smazala zářící moře, uvědomil si, že se nedostal dál než o čtyři míle.

Po celou noc slyšel kašlání nemocného vlka a chvílemi mekot kolouchů karibu. Všude okolo něho byl život, ale byl to silný život, nesmírně živý a zdravý, a věděl, že nemocný vlk lpí na stopách nemocného člověka, poněvadž doufá, že člověk zemře první. Když ráno otevřel oči, uzřel vlka, jak se na něho dívá chtivým a hladovým pohledem. Stál přikrčen se zataženým ocasem jako zubožený a spráskaný pes. Třásl se v ranním mrazu a malomyslně cenil zuby, když muž na něj promluvil hlasem, který se nezmohl než na chraptivý šepot.

Vyšlo slunce a celé ráno muž klopýtal a padal směrem k lodi na zářícím moři. Počasí bylo překrásné. Bylo to krátké babí léto vysokých zeměpisných šířek. Mohlo trvat týden. Zítra nebo pozítří mohlo být po něm.

Odpoledne přišel na stopu. Byla to stopa jiného člověka, který nešel, nýbrž vlekl se po čtyřech. Napadlo mu, že to mohl být Bill, ale pomyslel na to tupě a bez zájmu. Nebylo v něm zvědavosti. Vskutku ztratil schopnost něco cítit. Nemohl cítit už ani bolest. Žaludek i nervy mu usnuly. A přece život, který v něm zbýval, ho hnal dále. Byl velmi unaven, ale odmítal zemřít. A protože odmítal zemřít, pořád ještě jedl tundrové jahody a mřenky, pil horkou vodu a ostražitě hlídal nemocného vlka.

Sledoval stopu druhého muže, který se tudy předtím vlekl, a brzo jí přišel na konec – k několika čerstvě ohlodaným kostem na místě, kde ve vlhkém mechu byly vytlačeny otisky tlap mnoha vlků. Uviděl tlustý sáček ze sobí kůže, dvojníka jeho vlastního sáčku. Byl roztržen ostrým zubem. Zdvihl jej, třebas byl skoro příliš těžký na jeho slabé prsty. Bill ho nesl doposledka. Cha-cha! Vysmíval se Billovi. Chtěl zůstat naživu a donést svůj sáček k lodi na zářícím moři. Jeho smích zněl chraptivě a strašidelně jako krákání havrana a nemocný vlk se k němu přidružil žalostným vytím. Muž náhle zmlkl. Jak se může Billovi vysmívat, jestliže toto býval Bill; jestliže tyto kosti, tak růžově bílé a hladce obrané, bývaly Bill?

Obrátil se pryč. Ano, Bill ho opustil; ale nevezme si jeho zlato ani nebude vysávat Billovy kosti, ačkoli Bill by to byl udělal, kdyby tomu bylo naopak, přemýšlel, vrávoraje dál.

Přišel k tůňce. Shýbl se nad ní, pátraje po mříncích, a jako uštknutý trhl sebou zpátky. Zahlédl ve vodě obraz své tváře. Byl to tak hrozný obraz, že se v něm probudila schopnost reagovat na tak dlouho, aby se zděsil. V tůňce byli tři mřínci, ale byla příliš veliká, než aby z ní mohl vybrat vodu; několikrát se pokusil chytit mřínky do plecháče, ale pak toho nechal. Bál se, že by ve své veliké zesláblosti snadno mohl spadnout do vody a utonout. Z téhož důvodu se nepustil po řece obkročmo na některém z mnoha kmenů, jež ležely na břehu v hromadách.

Toho dne se vzdálenost mezi ním a lodí zmenšila o tři míle; další den jen o dvě – neboť teď se už plazil, jako se plazil Bill; a večer pátého dne byl od lodi asi ještě sedm mil daleko a zjistil, že není schopen urazit za den ani celou míli. Babí léto ještě trvalo a on se dál plazil a omdléval, válel a převaloval; a v patách mu pořád kašlal a sípal nemocný vlk. Kolena měl sedřená na živé maso stejně jako chodidla, a ačkoli je podložil zády od košile, stopa, kterou za sebou nechával na mechu a kamenech, byla rudá. Když se jednou ohlédl, viděl, jak vlk hladově líže tuto zakrvavenou stopu, a viděl jasně, jaký by mohl být jeho konec – ledaže – ledaže dostane on toho vlka. Pak začala nejchmurnější tragédie existence, jaká se kdy odehrávala – tragédie nemocného muže, který se plazil, a nemocného vlka, který se belhal, dvou bytostí, vlekoucích svá umírající těla pustinou a číhajících na sebe navzájem.

Být to zdravý vlk, nebylo by muži na tom tolik záleželo; ale myšlenka, že by měl nasytit žaludek tohoto hnusného a polochcíplého tvora, mu byla odporná. Byl už v koncích. Rozum mu zase začal bloudit a zase ho začaly mást halucinace a jeho jasné chvilky byly stále řidší a kratší.

Jednou ho vzbudilo z mdloby sípání těsně u ucha. Vlk na svých zchromlých nohou uskočil, uklouzl a slabostí upadl. Bylo to směšné, ale muže to nerozveselilo. Stejně však neměl strach. To všecko už bylo za ním. Ale v tu chvíli měl jasnou hlavu; ležel a uvažoval. Loď nebyla dále než čtyři míle. Mohl ji vidět docela zřetelně, když semnul mlhu z očí, a mohl vidět i bílé plachty malého člunu, brázdícího zářící mořskou hladinu. Ale ty čtyři míle se nikdy nedoplazí. Uvědomoval si to, ale zůstával přitom docela klidný. Věděl, že se nedokáže doplazit ani půl míle. A přece chtěl žít. Bylo to nemyslitelné, že by po tom všem, co prodělal, měl zemřít. Osud na něm chtěl příliš mnoho. Teď, umíraje, vzpíral se umřít. Bylo to možná naprosté šílenství, ale v samém objetí smrti odvážil se jí vzdorně postavit a odepřel zemřít.

Zavřel oči a s nesmírnou obezřetností se soustředil. Sebral všecky síly, aby se udržel proti dusivé mdlobě, která se mu přelévala jako stoupající příliv do všech zřídel bytí. Byla velmi podobná moři, tato smrtelná mdloba, která stoupala a stoupala a stápěla jeho vědomí kousek po kousku. Občas v ní byl ponořen skoro celý a plaval zapomenutím nejistými rázy; a pak zase nějakou neznámou alchymií duše nalezl ještě kus vůle a vyrazil pevněji.

Ležel bez hnutí na zádech a slyšel, jak se pomalu více a více blíží sípavé vdechy a výdechy nemocného vlka. Po nekonečný čas se blížily stále víc a více, a muž se nehnul. Už mu zněly u ucha. Drsný, suchý jazyk škrábal mu jako smirkový papír po tváři. Vymrštil ruce – nebo je alespoň chtěl vymrštit. Prsty měl zkrouceny jako drápy, ale sevřel jimi prázdný vzduch. K rychlosti a jistotě je potřeba síly, a on tuto sílu neměl.

Trpělivost vlka byla strašlivá. Trpělivost muže byla stejně strašlivá. Půl dne ležel bez pohybu, bojuje s bezvědomím a čekaje na tvora, který se chtěl najíst na něm a na němž se chtěl najíst sám. Někdy ho přelilo moře mdloby a pak snil dlouhé sny; ale přitom stále, v bdění i ve snění, čekal na sípavý dech a drsné olíznutí.

Neuslyšel ten dech a pomalu se probíral z nějakého snu, když pocítil jazyk vlka na ruce. Čekal. Tesáky jemně stiskly; stisk zesiloval; vlk vydával poslední síly, aby ponořil zuby do potravy, na kterou tak dlouho číhal. Ale muž také dlouho číhal; a jeho pohmožděná ruka stiskla čelist. Pomalu, zatímco se vlk chabě bránil a ruka chabě tiskla, vlekla se druhá ruka, aby stiskla také. Pět minut později spočívalo mužovo tělo celou vahou na vlku. Ruce neměly dost síly, aby vlka zardousily, ale mužův obličej byl těsně přitisknut na vlkovo hrdlo a jeho ústa byla plná chlupů. Po půl hodině pocítil v hrdle první teplou kapku. Nebylo to příjemné. Bylo to, jako by mu někdo násilím lil do žaludku roztavené olovo. Ale činil si toto násilí vlastní vůlí. Později se převalil na záda a usnul.

Na velrybářské lodi Bedford bylo několik členů vědecké výpravy. Z paluby si všimli divného předmětu na pobřeží. Pohyboval se dolů po břehu k moři. Nemohli určit, co to je, a poněvadž to byli mužové vědy, sešplhali do velrybářského člunu po boku lodi a jeli na břeh, aby se na to podívali. A uviděli něco, co žilo, ale co se stěží mohlo nazývat člověkem. Bylo to slepé a bezvědomé. Plazilo se to po zemi jako nějaký obludný červ. Většina jeho úsilí byla bezvýsledná, ale bylo to vytrvalé a kroutilo se to a svíjelo a dostávalo se to dopředu asi dvacet stop za hodinu.

* * *

Tři týdny nato ležel na lůžku na velrybářské lodi Bedford a se slzami stékajícími po propadlých tvářích vyprávěl, kým je a co prodělal. Blábolil také nesouvisle o své matce, o slunné Kalifornii a domovu mezi pomerančovníky a květinami.

Nemnoho dnů později seděl za stolem s muži vědy a lodními důstojníky. Očima se pásl po podívané na tolik jídla a úzkostlivě pozoroval, jak mizí ostatním v ústech. S každým zmizevším soustem se mu objevil v očích výraz hluboké lítosti. Byl docela zdráv, přesto však v době jídla nenáviděl tyto lidi. Pronásledoval ho strach, že jídlo nebude stačit. Vyptával se kuchaře, lodního sluhy i kapitána na zásobu potravin. Nesčetněkrát ho ujistili, že zásob je dost; ale nevěřil jim a potají pátral, kde je spižírna, aby ji viděl na vlastní oči.

Všimli si, že tloustne. Každým dnem byl objemnější. Mužové vědy kroutili hlavami a přemýšleli, jak je to možné. Zmenšili mu dávky jídla, ale jeho objem stále rostl a muž se pod košilí zázračně rozšiřoval.

Námořníci se pochechtávali. Věděli, co v tom vězí. A když ho mužové vědy začali hlídat, dověděli se to také. Viděli, jak se po snídani vytratil a s rukou jako žebrák nataženou oslovil jednoho námořníka. Muž se zachechtal a dal mu kousek lodního sucharu. Chamtivě suchar uchopil, podíval se na něj jako lakomec na kus zlata a strčil jej za košili. Stejně ho obdarovali ostatní pochechtávající se námořníci.

Mužové vědy byli diskrétní. Nechali ho být. Ale potají mu prohlédli lůžko. Bylo plné tvrdých sucharů; žíněnka byla vycpána suchary; v každém koutku byly suchary. A přece byl zdráv. Činil jen opatření proti novému možnému hladu, to bylo vše. Dostane se z toho, řekli mužové vědy; a dostal se z toho, dřív než Bedford spustil s rachotem kotvu v sanfranciském zálivu.

8 Indiánský název pro močál, vytvořivší se na dně údolí a zarostlý mechy. Pozn. překl.

Kaňon Samé zlato

Bylo to zelené srdce kaňonu, kde skalní stěny ustoupily dozadu z přísného půdorysu, a ztrácejíce svou drsnou přímost, vytvořily malé chráněné zákoutí a naplnily je až po okraj lahodou, úhledností a něžností. Vše tu odpočívalo. I úzký potok ustával tu ve svém bouřlivém běhu na dost dlouho, aby se rozlil v tichou tůni. Po kolena ve vodě, hlavu skloněnu a oči přivřeny, dřímal tu rezavý jelen s mohutnými rozvětvenými parohy.

Na jedné straně od samého kraje tůně až k úpatí chmurné stěny prostíral svou chladnou a pružnou zeleň malý palouk. Za tůní stoupal pozvolna až k protější stěně mírný svah. Byl zarostlý hustou travou a vyšperkován květy, které tu a tam splývaly v barevné skvrny, oranžové, purpurové a zlaté. Dole byl úval uzavřen. Nebylo výhledu. Stěny se náhle svíraly a úval končil v změti omšelých balvanů, skrytých za zelenou zástěnou popínavých rostlin a větvoví. Nad úvalem se do daleka tyčily pahorky a horské štíty, velký zvlněný řetěz hor, zarostlý smrkovými lesy. A daleko za nimi, jako by tam čněly z mraků na okraji oblohy bělostné minarety, přísně zářil sluneční jas na věčných snězích Sierry.

V úvalu nebylo prachu. Listy byly čisté a panenské. Mladá tráva byla jako samet. Nad tůní se z tří topolů třepotavě snášelo v klidném vzduchu sněžné chmýří. Na svahu vylévaly svou jarní vůni květy manzanity, zarostlé popínavým vínem, a její listy, moudré starou zkušeností, se už začínaly před nastávajícím letním suchem kolmo zkracovat. Na volných místech svahu, kam už nedosahoval stín manzanity, kývaly se lilie mariposy, každá jako drahokamy posázená křídla nočního motýla, který náhle usedl a třepotá se, aby hned zas vylétl. Tu a tam madroňa, harlekýn lesů, kterého jste právě mohli překvapit, jak převléká svůj zelený peň v mořenovou červeň, vydechoval vůni z velikých chomáčů svých voskových zvonců. Byly smetanově bílé, tvarem podobné konvalince, a voněly jarní sladkostí.

Ani vánek se tu nepohnul. Vzduch byl omamný vůněmi. Kdyby byl těžký a vlhký, byl by jimi přesycen. Byl však svěží a řídký. Jako by se tu bylo světlo hvězd zhmotnilo v ovzduší, prostoupilo se a zahřálo sluneční září a nasáklo sladkostí květů.

Tu a tam se mihl skvrnami světla a stínu motýl. Odevšad se ozývalo tiché a ospalé bzučení horských včel, hodujících sybaritek, které se sice u stolu dobrácky strkaly, ale neměly čas na hrubé nezdvořilosti. Potůček se tak klidně prodíral a čeřil úvalem, že jen chvílemi slabounce zabublal. Jeho hlas zněl jako ospalé šeptání, stále přerušované dřímotou a tichem a stále znova se probouzející.

Všechen pohyb tu byl prouděním v srdci kaňonu. Sluneční světlo a motýli proudili mezi stromy. Bzučení včel a šepot říčky byly prouděním zvuku. A proudící zvuk a proudící barvy jako by tu byly utkávaly jemnou a nehmotnou látku, které byla duší tohoto místa. Byla to duše klidu, který nebyl klidem smrti, nýbrž klidem nerušeně tepajícího života; byl to pokoj, který nebyl mlčením, pohyb, který nebyl činností, odpočinek, který nesl v sobě život, ale nikoli násilí, boj a námahu. Duší tohoto místa byl mír života, dřímavého ve své pohodě a spokojeného ve svém blahobytu a nerušeného zvěstmi o dalekých válkách.

Rezavý jelen s mohutnými parohy podléhal duši toho místa a dřímal, po kolena v chladné, stinné tůni. Zdálo se, že ho neznepokojují mouchy, a klidem okolo zmalátňoval. Občas pohnul ušima, když se potok vzbudil a zašeptal; ale pohnul jimi jen líně, věda napřed, že se to potok rozbublal, když si uvědomil, že spal.

Ale pak jelen zdvihl a napjal uši, rychle pátraje po zvuku. Hlavu měl otočenu dolů po úvalu. Zavětřil svými citlivými, chvějícími se nozdrami. Jeho zrak nemohl proniknout zelenou zástěnou, pod níž se potok vlnil pryč, ale k uším mu dolehl mužský hlas. Zněl jednotvárně, táhle a zpěvavě. Jelen náhle uslyšel ostrý náraz kovu o kámen. Zafuněl a vymrštil se prudkým skokem z vody na louku a nohama se vnořil v zelený samet. Vzpřímil uši a znova větřil. Pak opatrně přešel palouček a zmizel z úvalu jako přízrak, našlapuje měkce a beze zvuku.

Teď bylo už slyšet dupot okovaných bot na kamení a hlas zněl silněji. Bylo znát, že to je nějaká píseň; zněla stále zřetelněji, až bylo lze rozeznat slova:

Vobrať se, vobrať celou tváří
k těm krásnejm horám, kde milost září,
šťastnej, kdo břímě hříchů svejch složí,
šťastnej, kdo břímě hříchů svejch složí!

Vodvrať se, vodvrať vod svodů světa,
k těm krásnejm horám, kde Kristus Pán čeká,
ráno předstoupíš před tvář Boží,
ráno předstoupíš před tvář Boží!

Píseň doprovázely zvuky, jako by se někdo škrabal po čtyřech, a duch místa prchl hned za rezavým jelenem. Zelená zástěna se rozhrnula a nějaký muž vyhlédl na loučku a tůni a zelený svah. Byl to zřejmě rozvážný člověk. Nejdříve přehlédl úval v celku, pak se věnoval podrobnostem, aby si ověřil celkový dojem. Potom, a ne dříve, otevřel ústa k vznícené a slavnostní pochvale:

„Panenko skákavá! Koukněte se na to! Stromy a voda a tráva a kopeček! Potěšení toho, kdo hledá kapsy, a ráj poníků! Svěží zeleň pro unavený voči! Žádný červený pilulky pro bledý lidi. Skrytá pastva pro prospektory a vodpočinek pro utahaný mezky, sakra!“

Měl světlou pleť a ve tváři se mu zračila především srdečnost a veselost. Byla to živá tvář, rychle se měnící podle nálady a myšlenek. Myšlení bylo u tohoto muže něčím viditelným. Myšlenky se mu honily po obličeji jako vítr na hladině jezera. Jeho vlasy, řídké, neostříhané a neučesané, byly stejně neurčité a bezbarvé jako jeho pleť. Připadalo to, jako by se u něho všecka barva soustředila do oči, které byly překvapivě modré. Byly to smavé a veselé oči a zároveň v nich bylo hodně dětské naivnosti a úžasu; ale bylo v nich lze uhodnout také neokázalou a klidnou sebejistotu a cílevědomost, záležející na znalosti sebe i světa.

Ze zástěny popínavých rostlin vyletěl nejprve hornický špičák a lopata a zlatokopecká pánev. Pak vylezl sám. Byl oblečen ve vybledlý overal a černou bavlněnou košili, na nohou měl těžké okované boty a na hlavě zmačkaný a špinavý klobouk, na kterém bylo znát, že zakusil mnoho vichrů, dešťů a kouře táboráků. Vzpřímil se, hleděl široce otevřenýma očima na skrytý úval a smyslně vdechoval nozdrami, které se rozkoší šířily a chvěly sladkou vůní této zahrady uprostřed kaňonu. Oči se mu zúžily v smějící se modré štěrbiny, tvář se mu radostí zakulatila, ústa se mu roztáhla v úsměv a začal nahlas volat:

„Hrome, to je tu pampelišek a topolovek! To je vůně! Mluvte si mi o růžovým oleji a kolínský vodě! Co je to proti tomuhle!“

Byl zvyklý hovořit sám k sobě. Sděloval sice každému své myšlenky a nálady stále se měnícím výrazem svého obličeje, ale jeho jazyk, třeba jim těžko stačil, je jako druhý Boswell ještě opakoval.

Lehl si na okraj tůně a dlouze a hluboce se z ní napil. „Mně chutná,“ zabručel, pak zdvihl hlavu a otřev si ústa hřbetem ruky, zahleděl se přes tůň na protější svah. Začal ho zajímat. Leže pořád ještě na břichu, dlouze a pečlivě pozoroval jeho utváření. Zkušeným okem sledoval svah nahoru k drolící se stěně kaňonu a zase zpátky k břehu tůně. Postavil se na nohy a poctil protější svah novou prohlídkou.

„Mně se líbí,“ uzavřel, sbíraje svůj špičák, lopatu a pánev.

Pod tůní přešel potok, skákaje rychle z kamenu na kámen. Na místě, kde svah spadal do vody, vyrýpl na lopatu hlínu a vhodil ji na pánev. Posadil se do dřepu, a drže pánev v obou rukou, ponořil ji zčásti do vody. Pak pánev obratně roztočil, takže voda proplachovala hlínu a štěrk. Větší a lehčí částice vyplavaly nahoru; dovedným nahýbáním pánve vyléval je přes okraj. Aby byl rychleji hotov, přestával chvílemi pánví kroužit a vybíral prsty větší oblázky a kaménky.

Obsahu pánve rychle ubývalo, až zbývala jen jemná hlína a nejdrobnější zrnka písku. Teď začal postupovat velmi rozvážně a pečlivě. Nastalo jemné vypírání; a vypíral stále jemněji, s velikou pozorností a krouže pánví nesmírně pečlivě a opatrně. Nakonec se zdálo, že na pánvi není už nic než voda; ale když rychlým polokruhovitým pohybem vyšplíchl vodu přes nízký okraj pánve do potoka, objevila se na jejím dně vrstvička černého písku. Byla tak tenká, že se podobala skvrně barvy. Prohlédl ji zblízka. Uprostřed byla malinká zlatá tečka. Nechal natéci do pánve přes okraj trochu vody. Rychle jí pohyboval, takže se voda přelévala přes dno a obracela znovu a znovu zrnečka černého písku. Za svou námahu byl odměněn druhou zlatou tečkou.

Propírání se stalo teď nejjemnějším – daleko jemnějším, než kolik je třeba při obyčejném rýžování. Odhrnoval nyní černý písek, vždy jen malou část, přes nízký okraj pánve. Každou tu malou část písku důkladně prohlédl, takže viděl každé zrnko písku, dříve než mu dovolil sklouznout pryč přes okraj. Žárlivě zrnečko po zrnečku zbavoval se černého písku. Zlatá tečka, ne větší než špička špendlíku, se objevila na okraji; vrátil ji obratným zacházením s vodou zas na dno pánve. Stejným způsobem objevil další tečku a pak ještě jednu. Věnoval jim velikou péči. Chránil své stádečko zlatých teček jako pastýř, aby se žádné neztratilo. Nakonec z pánve hlíny nezbylo než toto zlaté stádečko. Spočítal je a pak, po vší té práci, jediným závěrečným zakroužením je i s vodou vychrstl.

Ale když se vztyčil, modré oči mu svítily žádostivostí. „Sedm,“ řekl si nahlas, utvrzuje se v počtu teček, kvůli kterým tak krušně pracoval a které tak lehkomyslně zahodil. „Sedm,“ opakoval s důrazem, jako by si chtěl toto číslo vštípit do paměti.

Ještě dlouhou chvíli stál, přehlížeje svah. V očích mu planul nově vzbuzený zájem. V jeho chování bylo znát radost i dychtivost honicího psa, který zvětřil čerstvou stopu zvěře.

Popošel několik kroků po proudu a nabral novou pánev hlíny.

Zase nastalo pečlivé promývání a žárlivé shánění stádečka zlatých teček a zase, když je spočítal, lehkomyslně je vyšplíchl do potoka.

„Pět,“ řekl si a opakoval: „Pět.“

Než zaplnil pánev níže po proudu, neubránil se, aby znovu nepřehlédl svah. Jeho zlatá stádečka se zmenšovala. „Čtyři, tři, dvě, jedna,“ zapamatovával si, jak postupoval dolů po proudu. Když byl odměněn za celé propírání jedinou zlatou tečkou, přestal a rozdělal ze suchých klacíků oheň. Vložil do něho pánev a pálil ji tak dlouho, až byla modročerná. Zdvihl ji a důkladně ji zkoumal. Pak vyjádřil přikývnutím svou spokojenost. Proti takovému barevnému pozadí nepodařilo by se ani nejdrobnější zlaté tečce před jeho zrakem uniknout.

Postoupil ještě dál po proudu a propral novou pánev. Jediná tečka mu byla odměnou. Třetí pánev neobsahovala zlato vůbec. Nestačilo mu to a propral ještě tři pánve, nabíraje hlínu ve vzdálenostech jedné stopy. V žádné se neukázalo zlato, ale místo aby se tím cítil zklamán, vypadal, že to potvrzuje jeho předpoklady. Jeho povznesená nálada rostla s každou propírkou, až posléze vstal a jásavě zvolal:

„Jestli tohle není dovopravdy, tak ať mi Pánbůh nezralýma jabkama srazí hlavu!“

Vrátil se na místo, kde začal, a postupoval teď podle potoka proti proudu. Nejdříve jeho zlatá stádečka rostla – úžasně rostla. „Čtrnáct, osmnáct, jednadvacet, šestadvacet,“ zapisoval si do paměti. Přesně nad tůní získal nejbohatší pánev – pětatřicet teček.

„Skoro už dost, abych to schoval,“ poznamenal lítostivě, když je vychrstl s vodou.

Slunce stoupalo nahoru po nebi. Muž pracoval dál. Pánev za pánví postupoval proti proudu a v tabulce, kterou si zapisoval do paměti, přibývala stále nižší čísla.

„Je to až pitomý, jak to ubejvá,“ zajásal, když lopata hlíny neobsahovala než jedinou tečku zlata.

A když v několika pánvích nenalezl už ani tečku, napřímil se a poctil svah důvěřivým pohledem.

„Haló! Slečno Kapso!“ zavolal, jako by se někdo skrýval kdesi nad ním pod povrchem svahu. „Haló! Slečno Kapso! Přišel jsem si pro tebe, přišel jsem si pro tebe a určitě tě dostanu! Slyšíš mě, slečno Kapso? Dostanu tě tak jistě, jako že meloun není karfiol!“

Obrátil se a změřil pohledem výši slunce, které stálo nad ním uprostřed azuru bezmračného nebe. Pak šel dolů úvalem podle děr, které v zemi nadělal při plnění pánví. Pod tůní přešel potok a zmizel zelenou zástěnou. Duch místa neměl příležitost se sem vrátit se svým mírem a poklidem, neboť zvuk mužova hlasu, notujícího si ragtimovou písničku, nepřestal ovládat úval.

Po nějakém čase se vracel. Nárazu kovu o skálu znělo tentokrát více. Zelená zástěna se začala hrozně zmítat. V divokém zápasu se prohýbala dopředu a dozadu. Kov skřípal a řinčel o kameny. Mužův hlas vyskočil do vyšší tóniny a zněl ostře a rozhazovačně. Nějaké velké tělo se vzpínalo a těžce oddychovalo. Něco prasklo a trhalo se a rozervávalo; konečně se v dešti sypajícího se listí vyřítil zelenou zástěnou kůň. Na zádech měl přivázaný vak a z něho visely urvané šlahouny popínavých rostlin. Zvíře hledělo s udivenýma očima, kam se to nenadále dostalo, pak sklonilo hlavu k trávě a začalo se spokojeně pást. Druhý kůň se prodral stěnou, uklouzl ještě na mechem porostlém skalisku a nabyl rovnováhy, když se mu podkova vnořila do měkkého pažitu louky. Na zádech měl mexické sedlo, potrhané a vyrudlé dlouhým používáním, byl však bez jezdce.

Muž uzavíral průvod. Na místě, vhodném k založení tábora, sňal z koní vak i sedlo a nechal je pást. Vybalil jídlo a vyňal pánvici a hrnek na kávu. Sebral náruč suchého dříví a z několika kamenů upravil ohniště.

„Hrome,“ řekl, „ale to sem dostal apetýt. Polykal bych hřebíky a ’eště bych si vzal dvě porce.“

Napřímil se, a zatímco hledal v kapse overalu zápalky, zabloudil očima přes tůň na protější svah. Nahmatal zápalky, ale zase je pustil a vytáhl ruku prázdnou. Zřetelně váhal. Podíval se na připravené vaření a podíval se na svah.

„Zkusím to eště jednou,“ řekl posléze a začal přecházet potok.

„Já vím, že to nemá cveka,“ bručel si pro sebe omlouvavě. „Ale dyž bude voběd o hodinu pozdějc, tak to čítám taky nebude nikomu vadit.“

Pár kroků od první řady děr začal vyrýpávat druhou. Slunce se nížilo po západní obloze, stíny se dloužily, ale muž pracoval pořád. Začal třetí řadu zkušebních pánví. Vystupoval dál po svahu a novými řadami jam napříč přerýval svah. Střed každé řady poskytoval nejbohatší pánve a každá řada končila tam, kde se v pánvích neukazovaly žádné zlaté tečky. Jak postupoval dál po svahu, řady se podstatně zkracovaly. Pravidelnost, s jakou se jejich délka zmenšovala, ukazovala na to, že někde nahoře na svahu poslední řada bude docela kratičká a že za ní už bude moci přijít jen pouhý bod. Vznikal obrazec, který se začínal podobat obrácenému V. Sbíhající se strany tohoto V označovaly hranice zlatonosné hlíny.

Cílem mužovým byl zřejmě vrchol tohoto V. Často pohleděl podél jeho sbíhajících se stran, snaže se uhodnout vrchol, bod, kde zlatonosná hlína bude muset přestat. Tam sídlila „slečna Kapsa“ – tím jménem totiž oslovoval důvěrně onen pomyslný bod nahoře na svahu:

„Vylez, slečno Kapso! Buď hezky hodná a přívětivá a vylez!“

„Dobrá,“ dodal za chvíli hlasem, z kterého bylo znát, že se odhodlaně podrobuje nezbytí. „Dobrá, slečno Kapso. To je jasný, musím vylízt nahoru a vytáhnout tě ven. A říkám, nebudu dělat žádný cavyky! Žádný cavyky!“ zahrozil za další chvíli.

S každou pánví chodil dolů k potoku, aby ji tam propral, a jak vystupoval po svahu výše, pánve se stávaly bohatší, až začal zlato schovávat do prázdné plechovky od prášku do pečiva, kterou nedbale strčil do postranní kapsy. Tak se zabral do práce, že si ani nevšiml, že už se dávno stmívá. Teprve když už nemohl rozeznat zlaté tečky na dně pánve, uvědomil si čas. Zprudka se vzpřímil a s výrazem komického údivu a strachu protahoval:

„Pane bože, netrestej mě, já sem docela zapomněl na večeři!“

Ve tmě překlopýtal přes potok a podpálil dávno nachystaný oheň. Jeho večeře se skládala z omelety, slaniny a přihřátých fazolí. U dodoutnávajícího ohně pak vykouřil dýmku, poslouchaje noční zvuky a pozoruje měsíční světlo, padající do úvalu. Potom rozbalil své lůžko, zul si těžké boty a zabalil se až po bradu do přikrývek. Jeho tvář byla v měsíčním světle bledá jako tvář mrtvoly. Tahle mrtvola však počítala se svým zmrtvýchvstáním; muž se náhle podepřel o loket a pohlédl na svah za potokem.

„Dobrou noc, slečno Kapso,“ zavolal ospale. „Dobrou noc.“

Zaspal celé svítání a nevzbudil se, dokud mu paprsky slunce nedopadly na zavřená víčka. Vzbudil se, vyskočil a díval se okolo sebe, až se mu vrátila souvislost jeho bytí a podařilo se mu identifikovat jeho přítomné já s předcházejícími dny.

Aby se oblékl, nepotřeboval než se obout. Pohlédl na ohniště a na protější svah, chvíli váhal, ale pak zvítězil nad pokušením a připravil oheň.

„Jen se nepoplaš, Bille; jen se nepoplaš!“ napomínal sám sebe. „Co by ses kalupíroval? Nemusíš bejt dycky tak horkej. Slečna Kapsa na tebe počká. Však ti neuteče, než se najíš. Teďka, Bille, potřebuješ něco dobrýho do bachoru. Tak hezky pojď a kouknem se po něčem.“

U potoka uřízl krátkou větev a vytáhl z kapsy kousek šňůry a umělou mušku.

„Takhle ráno možná budou brát,“ povídal si, když vhodil udici. A za chvíli vesele volal: „Co sem ti říkal? No? Co sem ti říkal!“

Neměl naviják a naprosto se mu nechtělo mařit čas, a tak jenom rukou rychle vytáhl z vody blýskajícího se desetipalcového pstruha. Rychle za sebou chytil ještě tři a měl snídani. Když šel na protější svah a přecházel zrovna po kamenech potoka, něco mu najednou napadlo a zastavil se:

„Měl bych se vohlídnout kousek po proudu,“ řekl. „Může tady bůhvíkdo čuchat vokolo.“

Ale přešel na druhou stranu a řekl jen: „Ale měl bych to vopravdu trochu vobhlídnout,“ a tím zapomněl na potřebnou opatrnost a dal se do práce.

Za soumraku se napřímil. Kříž měl strnulý, jak pracoval pořád shrben, a drže se za záda a hladě si rozbolavělé svaly, řekl:

„Himl, to sem pěknej. Zase sem docela zapomněl na oběd! Esli si nedám pozor, vleze mi za chvíli šváb na mozek a budu jíst jen dvakrát denně.“

„Takový kapsy sou akorát dobrý k tomu, aby udělaly z člověka úplnýho blázna,“ říkal si večer, když lezl pod pokrývky. A nezapomněl také na to, aby ještě zavolal: „Dobrou noc, slečno Kapso! Dobrou noc!“

Vstal se sluncem, zhltl rychle snídani a hned se dal do práce. Vypadal, jako by dostával horečku, a rostoucí obsah zlata v pánvích ji nijak netišil. Tváře mu hořely, a nebylo to ze slunce. Zapomínal na svou únavu i na čas. Kdykoli naplnil pánev hlínou, hnal se úprkem dolů, aby ji propral; a nemohl se zdržet, aby se zas nehnal supě a klopýtaje úprkem do svahu, naplnit novou pánev.

Byl teď asi sto yardů od potoka a obrácené V dostávalo zřetelný tvar. Šíře zlatonosné hlíny stále ubývalo a muž si v mysli prodlužoval strany tohoto V k místu nahoře na svahu, kde se musely setkat. Vrchol tohoto V byl jeho cílem a naplnil už mnoho pánví, aby jej určil.

„Akorát tak dva yardy nad tím manzanitovým křovím a yard vpravo,“ usoudil posléze.

Pak se ho zmocnilo pokušení. „Jasný jako facka,“ řekl, nechávaje svého pracného postupu po řadách napříč svahu a šplhaje se na místo, kde se mu jevil vrchol onoho V. Naplnil pánev a odnesl ji dolů k vyprání. Neobsahovala ani stopy zlata. Kopal hluboko a kopal mělko, naplnil a propral třicet pánví a nebyl odměněn ani nejdrobnější zlatou tečkou. Rozzlobil se, že podlehl pokušení, a vynadal si nejhoršími jmény. Pak sešel dolů a zase začal vyrýpávat hlínu napříč svahu.

„Pomalu a jistě, Bille; pomalu a jistě,“ bručel. „Žádný nadbíhačky, to ti nesluší a moh bys to už dávno vědět. Buď rozumnej, Bille, buď rozumnej. Pospíchej pomalu, jináč to nepůjde; pusť se do toho a drž se.“

Zároveň co se příčné řady jam zkracovaly, ukazujíce, jak se ramena onoho V sbíhají, jejich hloubka se zvětšovala. Zlaté stopy se ponořovaly do země. Teprve třicet palců pod povrchem se objevovaly v pánvích zlaté tečky. Hlína, kterou nabral v hloubce pětadvacíti a pětatřicíti palců, byla jalová. Na základně tohoto „V“ na břehu potoka nalézal známky zlata při kořenech trávy. Čím výše vystupoval po svahu, tím hlouběji se zlato nořilo. Kopat jámu tři stopy hlubokou kvůli jedné zkušební pánvi nebylo nijak lehké; a zatím ještě mezi ním a vrcholem byl i neznámý počet takových jam, které měl vykopat. „A to není nikde psáno, jak hluboko to eště zaleze,“ vzdychl si ve chviličce odpočinku, zatímco si prsty hladil bolavá záda.

Rozpálen horečnou dychtivostí, s bolavými zády a tuhnoucími svaly, rýpaje a kopaje špičákem a lopatou do měkké hnědé půdy, dral se stále výše. Před ním byl neporušený svah, vyšperkovaný květy a vonící jejich vůněmi. Za ním byla spoušť. Vypadalo to, jako by tam nějaké zemětřesení bylo rozervalo hebkou pleť pahorku. Postupoval pomalu jako slimák a jako slimák nechával za sebou ošklivou stopu.

Jeho práce se sice ztížila, když se musel dokopávat zlatých stop, ale zato ho utěšovala rostoucí bohatost hlíny. Dvacet centů, třicet centů, padesát centů, šedesát centů byly hodnoty zlata, které se objevovalo v pánvích, a za soumraku propral vrcholnou pánev, která mu dala za dolar zlatého prachu v jedné lopatě hlíny.

„Vsadím se, že jaký já mám štěstí, tak mi teď sem do mý zahrádky začne strkat nos nějaký čmuchal,“ řekl si ten večer ospale, když se balil do pokrývek.

Náhle se posadil. „Bille!“ zvolal ostře. „Teďka poslouchej, Bille, a natáhni uši! Zejtra ráno se tady koukneš okolo a budeš koukat, abys viděl! Slyšel si? Zejtra ráno – a ať nezapomeneš!“

Zívl a podíval se přes potok. „Dobrou noc, slečno Kapso!“ zavolal.

Ráno vstal dřív než slunce; když na něj dopadly první paprsky, byl již po snídani a šplhal na stěnu kaňonu tam, kde byla zvětralá a poskytovala nohám oporu. Když se nahoře rozhlédl, byl uprostřed opuštěné pustiny. Jak daleko viděl, zdvíhaly se před ním řetězy hor. Na východ, když přeskočil pohledem míle a míle mezi pohořími a skupinami pohoří, dohlédl naposled k bílým vrcholkům Sierry k jejímu hlavnímu hřbetu, páteři nového světa vzepjaté proti nebi. Na sever a na jih se před ním o něco zřetelněji rýsovaly příčné hřbety, které křížily hlavní směr tohoto moře hor. Na západ se hřebeny postupně snižovaly a ztrácely v utěšených výběžcích, které posléze spadaly do velkého údolí, jež už bylo pro něj neviditelné.

V celém tomto mohutném prostoru země nebylo vidět známky lidské přítomnosti ani lidského díla – s výjimkou rozdrásané hrudi úvalu u jeho nohou. Jednou se mu zazdálo, že daleko po proudu vidí ve vzduchu matný náznak kouře. Pohlédl tam znovu a rozhodl se, že to je fialový opar, který vypadá tmavší na pozadí prohybu stěny kaňonu.

„Hej, ty tam, slečno Kapso!“ zavolal dolů do úvalu. „Vylez! Už za tebou běžím, Kapsičko, už tam běžím!“

Měl těžké boty a zdálo by se, že bude proto nesnadno slézat, ale sklouzl ze závratné výše tak rychle a vesele jako horská koza. Nic mu nevadilo, že mu nohy na okraji propasti klouzaly po valícím se kamení. Zdálo se, že zná přesný čas, kterého je třeba, aby došlo ke katastrofě, a na ten čas ještě využil každé takové zrádné opory, aby se dostal do bezpečí. Neváhal, když sklon skály byl tak prudký, že bylo nemožné zůstat na ní na vteřinu stát; jeho noha se dotkla takového naprosto neschůdného místa jen na zlomek osudné vteřiny, aby se odrazil a skočil dál. A kde nesporně nemohl postavit nohu ani na ten zlomek vteřiny, stačilo mu, že se na okamžik zachytil rukou o vyčnělý kámen v trhlině skály nebo na nepevně zakořeněném keři. Posléze se odvážným skokem a s divokým výkřikem dostal ze stěny na skalní drť a skončil sestup uprostřed několika tun sesouvající se hlíny a kamení.

První pánev, kterou ráno vypral, obsahovala přes dva dolary v surovém zlatě. Byla ze středu V. Na obě strany hodnota pánví rychle klesala. Řady zkušebních jam se velice zkracovaly. Sbíhající se strany obráceného V byly od sebe vzdáleny pouze málo yardů. Jejich průsečík byl jen několik yardů výše. Ale zlatonosná hlína klesala hlouběji a hlouběji pod povrch. Po poledni musel kopat pět stop hluboko, než pánve ukazovaly zlaté stopy.

Zde se však už zlaté stopy stávaly něčím více než stopami: to už bylo výnosné rýžoviště, a rozhodl se proto, že se sem vrátí, jakmile nalezne kapsu a dostane se jí na dno. Ale rostoucí bohatství pánví ho začalo zneklidňovat. Pozdě odpoledne hodnota pánví dostoupila tří a čtyř dolarů. Ve zmatku se škrábal za ušima a hleděl na manzanitové houští pár stop výše, které přibližně označovalo vrchol V. Pokýval hlavou a zaprorokoval si:

„Buď anebo, Bille; buď anebo. Buď slečna Kapsa všecko vysypala tady po tom svahu, nebo je tak sakramentsky bohatá, že ji snad ani celou nakonec nestačíš odvézt. A to by bylo ze všeho nejhorší, no ne?“ Mysle na takovou příjemnou možnost, rozesmál se.

Noc ho zastihla u břehu potoka. Vypíral pětidolarovou pánev a zápasil při tom s rostoucí tmou.

„Měla by tu bejt elektrika, abych toho nemusel nechat,“ řekl.

V noci nemohl usnout. Mnohokrát se uložil, zavřel oči a čekal na spánek; ale srdce mu tlouklo příliš silnou dychtivostí a vždy znova otevřel oči a unaveně mumlal: „Už aby vyšlo slunce.“

Konečně ho přepadl spánek, ale když začaly blednout hvězdy, už byl vzhůru; za ranního šera byl po snídani a vylézal po svahu k tajnému bydlišti slečny Kapsy.

Vykopal první řadu zkušebních jam; bylo tu místo jen pro tři, tak úzký byl už pás zlatonosné hlíny a tak blízko už byl pramenu zlatého proudu, který sledoval ty čtyři dny.

„Jen kliďánko, Bille; jen kliďánko!“ napomenul se, když začal kopat poslední jámu, kde se obě strany V konečně scházely v jeden bod.

„Už tě držím, slečno Kapso, už mi neutečeš,“ opakoval několikrát, jak kopal stále hlouběji.

Čtyři stopy, pět stop, šest stop prokopával se do země. Kopání bylo stále těžší. Špičák zaskřípal na kameni. Prohlédl jej. „Zvětralý křemen,“ řekl potom a vyházel lopatou ze dna jámy vykonanou hlínu a pustil se špičákem do drtícího se křemene, který se tříštil při každém úderu.

Zabořil lopatu do rozkopaného kamení. Do očí mu bleskla žluť. Pustil lopatu a rychle dřepl. Jako sedlák otírá hlínu lpějící na vykopaných bramborech, tak držel teď v každé ruce kus rozdrobeného křemene a otíral je o sebe.

„Šmarjájosef! Šmarjájosef!“ křičel. „Samý fláky! Samý fláky!“

Co držel v ruce, bylo jen z polovice kámen. Druhá polovice bylo čisté zlato. Hodil je do pánve a prohlížel jiný kus. Viděl jen trochu žlutě, ale když oddrobil svými silnými prsty zvětralý křemen, měl obě ruce plny zářícího zlata. Otřel kousek po kousku z hlíny a hodil do pánve. Byl to poklad. Křemen se tolik zrozpadal, že ho tu bylo méně, než tu bylo zlata. Zas a zase nalézal kusy, na kterých nelpěl žádný kámen, kusy, které byly celé ze zlata. Jeden veliký kus, vyrýpnutý špičákem, zářil jako hrst žlutých drahokamů: obrátiv hlavu, pomalu jím otáčel a pozoroval bohatou hru světla na něm.

„Vykládejte mi ještě něco o tom vašem potoku Moc zlata!“ hlučně se rozesmál. „Vedle tohoto celej ten váš potok je chudinka s třiceticentovou hlínou. Tohleto není Moc zlata, tohleto je Samý zlato! A od teďka se bude tady tenhle kaňon jmenovat Samý zlato!“

Dřepěl na patách, a prohlížeje úlomky, vhazoval je do pánve. Náhle se ho zmocnil pocit nenadálého nebezpečí. Bylo to, jako by na něj padl stín. Ale nebyl tu žádný stín. Srdce mu skočilo do hrdla a zdálo se mu, že se dusí. Pak jím začala projíždět zima a propocená košile ho zamrazila na těle.

Nevyskočil, ani se neohlédl. Nepohnul sebou. Uvažoval o předtuše, která se ho zmocnila; pokoušel se umístit původ tajemné síly, která ho varovala, a snažil se vycítit nepochybnou přítomnost toho neviditelného, co jej ohrožovalo. Okolo nepřátelských věcí se vytváří ovzduší, které se zhmotňuje v předzvěsti příliš jemné, než aby je mohly vnímat naše smysly; a toto nepřátelské ovzduší cítil, nevěděl však, jak. Byl to pocit, jako kdyby přes slunce přešel mrak. Bylo to dusivé a hrozivé; nějaká tíseň, jako by mezi ním a životem prošlo něco temného a pohltilo život a připravovalo smrt – jeho smrt.

Všecko v něm ho hnalo, aby vyskočil a čelil neviděnému nebezpečí; ale ovládl děs, který se ho zmocnil; a zůstal dřepět na patách, v ruce velký kus zlata. Neodvážil se ohlédnout, ale už věděl, že něco je za ním a nad ním. Tvářil se, jako by ho zajímalo jenom zlato, které držel v ruce. Podrobně je zkoumal, obracel je na všechny strany a stíral z něho hlínu. A celou tu dobu věděl, že se mu něco za ním přes rameno na to zlato dívá.

Předstíraje pořád zájem o kus zlata, který držel, napjatě poslouchal a slyšel, jak to za ním dýchá. Pátral očima po zemi před sebou po zbrani, ale neviděl tam nic než vykopané zlato, které nyní v nebezpečí smrti bylo pro něj bezcenné. Byl tam špičák, šikovná zbraň při vhodné příležitosti; ale teď ta příležitost nebyla. Uvědomil si svou situaci. Byl v úzké jámě, která byla sedm stop hluboká. Kdyby se vztyčil, nedosáhl by hlavou povrchu. Byl v pasti.

Zůstával dřepět na patách. Byl docela klidný a soustředěný. Ale když uvážil všechny okolnosti, bylo mu zřejmé, že je bezmocný. Otíral dál hlínu z rozbitých kusů křemene a házel zlato do pánve. Nemohl dělat nic jiného. Věděl však, že dřív nebo později bude muset vstát a pohledět do tváře nebezpečí, které mu dýchalo za zády. Míjely minuty a uvědomoval si, že uplynutím každé minuty se právě o tolik přiblížil chvíli, kdy bude muset vstát, anebo – a mokrá košile ho při té myšlence zase zastudila – kdy snad bude muset podstoupit smrt, skloněn tady nad svým pokladem.

Stále dřepěl na patách, čistě zlato od hlíny a přemýšleje, jak jen má vstát. Mohl by se rychle vztyčit a vydrat se z jámy, aby se s tím, co mu hrozilo, setkal na rovné zemi nahoře. Nebo by mohl vstát pomalu a bezstarostně a předstírat, že náhodou objevil to, co mu dýchá za zády. Instinkt a každé bojující vlákno těla bylo pro to, aby se za každou cenu dostal co nejrychleji na povrch. Intelekt, a tedy chytrost dávaly přednost pomalému a opatrnému setkání s tamtím, co ho ohrožovalo a co nemohl vidět. A zatímco přemýšlel, udeřil ho do uší silný třaskavý zvuk. V témže okamžiku dostal omračující ránu do levé strany zad a od místa nárazu projel mu tělem palčivý plamen. Vymrštil se, ale dřív než se mohl postavit, síly ho opustily. Jeho tělo se zkroutilo jako list v náhlém žáru; klesl zpátky, hrudí na pánev se zlatem, tváří do hlíny a kamení a nohy zkrouceny a spleteny v nedostatečném prostoru dna jámy. Jeho nohy několikrát sebou škubly. Jeho tělo se třáslo jako v silné zimnici. Plíce se pomalu rozedmuly hlubokým vzdechem. Pak pomalu, docela pomalu vydechl vzduch a jeho tělo stejně pomalu povolovalo, až skleslo v nehybnost.

Nahoře nějaký muž s revolverem v ruce hleděl dolů přes okraj jámy. Hleděl dlouho na ležící nehybné tělo pod sebou. Po chvíli se cizinec posadil na okraj jámy tak, aby do ní viděl, a s revolverem na klíně odpočíval. Vsunul ruku do kapsy, vytáhl přeložený kousek hnědého papíru a vsypal do něho pár drobtů tabáku. Udělal tlustou a krátkou cigaretu a zahnul ji na obou koncích. Ani na chvíli nespustil zrak z těla na dně jámy. Zapálil cigaretu, vtáhl kouř do plic a labužnicky zatajil dech. Kouřil pomalu. Jednou cigareta zhasla a zapálil ji znova. A celou tu dobu pozoroval tělo pod sebou.

Posléze odhodil nedopalek a vstal. Pokročil na samý kraj jámy. Sklonil se nad ni, opřel se rukama o protilehlé strany a s revolverem pořád v pravici spouštěl se dolů. Když dosáhl nohama až na sáh ode dna, pustil se a doskočil na dno.

V téže chvíli, kdy narazil nohama, viděl, že ruka ležícího muže náhle vyletěla a pocítil, že ho chytila za nohy a podtrhla mu je, takže se svalil. Jak se spouštěl do jámy, měl ruku s revolverem nad hlavou. Stejně rychle jako se ruka ležícího muže mihla k jeho nohám, strhl ruku s revolverem dolů. Natáhl kohoutek ještě dřív, než padl na dno. Výstřel byl v úzké prostoře ohlušující. Kouř naplnil jámu tak, že nic neviděl. Dopadl zády na dno a druhý muž jako kočka se překulil na něj. Druhý ještě nedokončil svůj pohyb a cizinec už skrčil pravici, aby střelil; a v téže chvíli mu zlatokop vrazil loktem do zápěstí. Ústí revolveru vyletělo vzhůru a kulka se zaryla do stěny jámy.

Příští okamžik cizinec pocítil stisk zlatokopovy ruky na zápěstí. Rozpoutal se zápas o revolver. Oba se snažili otočit jej proti tělu protivníkovu. Dým v jámě řídl. Cizinec ležící na zádech začínal matně vidět. Náhle však byl oslepen hrstí hlíny, kterou mu druhý vhodil přímo do očí. Překvapen tímto útokem, pustil revolver. Hned nato pocítil, že mu mozek zahaluje omamná tma a uprostřed té tmy i tma přestala.

Ale zlatokop pálil znovu a znovu, až byl revolver prázdný. Pak jej odhodil a těžce oddychuje, posadil se na nohy mrtvého.

Hekal a lapal po dechu. „Ten tchoř prašivej!“ supěl. „Táhne se za mnou a nechá mě dřít a pak mě zezadu bouchne!“

Vzteky a vyčerpáním skoro plakal. Pohlédl na tvář mrtvého. Byla plná hlíny a písku a její rysy bylo těžko rozeznat.

„Jaktěživo sem ho neviděl,“ uzavřel své zkoumání. „Jenom obyčejnej, sprostej zloděj. Takovej lump! A bouchnul mě zezadu. Bouchnul mě zezadu!“

Rozepjal si košili a ohmatával se po levé straně na prsou a na zádech.

„Proletěla skrz a nic neudělala!“ vykřikl jásavě. „Vsadím se, že mířil dobře, ale jak zmáčkl kohoutek, hnul bouchačkou nahoru, ten lump! Ale teď už dá pokoj! Teď už dá pokoj!“

Ohledával prsty svou ránu a stín mrzutosti přeletěl mu přes tvář. „Bude mě to nějakou dobu otravovat,“ řekl. „A já abych se sebral a šel se kurýrovat.“

Vylezl z jámy a sešel ze svahu k tábořišti. Za půl hodiny se vrátil, veda svého nákladního koně. Rozhalenou košilí bylo vidět hrubý obvaz, kterým si obvázal ránu. Levou rukou pohyboval jen pomalu a opatrně, ale nebránilo mu to, aby ji používal.

Pomocí smyčky ze silného provazu, který měl na svazování zavazadel, vyzdvihl mrtvé tělo z jámy. Pak začal vybírat zlato. Pracoval usilovně několik hodin; často přestával, aby nechal odpočinout tuhnoucí levé rameno a aby si ulevil:

„Zezadu mě bouchnul, tchoř smradlavej! Zezadu mě bouchnul!“

Když už vybral skoro celý svůj poklad a bezpečně jej zabalil po částech do přikrývek, odhadoval jeho hodnotu.

„Čtyři sta liber, nebo sem Hotentot,“ řekl naposled. „Čítejme dvě stě na kámen a hlínu – to máme dvě stě liber zlata. Bille! Probuď se! Dvě stě liber zlata! Čtyřicet tisíc dolarů! A to je tvý – všecko tvý!“

Z radosti se poškrábal na hlavě a prsty mu zabloudily do nezvyklé prohlubně. Hmatal po ní; byla několik palců dlouhá. Byla to rýha, kterou mu vyryla do kůže ve vlasech druhá kulka.

Hněvivě přešel k mrtvému muži.

„Chtěl bys, co?“ rozkřikl se na něj. „Chtěl bys taky? Ale si voddělanej, docela voddělanej. A ještě ti udělám pěknej pohřeb. Tolik bysi nebyl ani ty pro mne udělal.“

Odtáhl tělo na kraj jámy a svalil je do ní. Dopadlo s temným úderem na bok s obličejem natočeným vzhůru. Zlatokop na ně dolů hleděl.

„A bouchnul jsi mě zezadu,“ řekl vyčítavě.

Špičákem a lopatou jámu zahrabal. Pak naložil zlato na koně. Byl to pro něj příliš těžký náklad. Když přišel do tábořiště, přenesl část nákladu na svého jízdního koně. I tak tam musel nechat část své výzbroje, špičák a lopatu a pánev, přebytečné potraviny a nádoby na vaření a různé drobnosti.

Když pobízel své koně u zelené zástěny popínavých rostlin, stálo mu už slunce nad hlavou. Aby se dostala přes obrovité balvany, musela se zvířata vzepnout a naslepo prorazit hustou spletí rostlinstva. Jízdní kůň jednou upadl a muž z něho sňal náklad, aby mohl vstát. Když se koně zas dali na cestu, muž prostrčil hlavu listím a pohleděl nahoru na zlatonosný svah.

„Ten tchoř smradlavej,“ řekl a zmizel.

Bylo slyšet, jak se rvou a lámou větve a popínavé rostliny. Stromy se kývaly, kudy mezi nimi zvířata procházela. Okovaná kopyta zvonila o kameny a několikrát zaznělo klení nebo ostrá pobídka. Potom se ozval zpěv:

Vobrať se, vobrať celou tváří
k těm krásnejm horám, kde milost září
šťastnej, kdo břímě hříchů svejch složí,
šťastnej, kdo břímě hříchů svejch složí!

Vodvrať se, vodvrať vod svodů světa,
k těm krásnejm horám, kde Kristus Pán čeká,
ráno předstoupíš před tvář Boží,
ráno předstoupíš před tvář Boží!

Zpěv slábl a slábl a s tichem se pomalu vracela duše tohoto místa. Potok si zase zdříml a zašepotal; horské včely se ospale rozbzučely. Provoněným vzduchem se třepotavě snášelo něžné chmýří topolů. Mezi stromy poletovali motýli a po všem se pokojně lila sluneční zář. Jenom otisky kopyt na louce a rozrytý svah zůstaly po prudkém životu, který tudy bouřlivě prošel a zase zmizel.

Mexičan

I

Nikdo neznal jeho minulost; a členové junty ze všech nejméně. Byl pro ně „malým tajemstvím“, „velkým vlastencem“, a svým způsobem pracoval stejně těžce pro blížící se mexickou revoluci jako oni. Poznali to pozdě, protože nikdo v juntě ho neměl rád. Tehdy, když přišel poprvé do jejich místnosti, plné lidí a činnosti, všichni ho podezírali, že je špeh jeden z placených nástrojů Díazovy tajné policie. Příliš mnoho soudruhů bylo v civilních a vojenských vězeních po celých Spojených státech; a jiní byli právě tehdy v poutech převáděni přes hranice, aby byli postaveni před zdi z vepřovic a postříleni.

Hned napoprvé nezapůsobil na ně ten hoch dobrým dojmem. Byl to vskutku teprve hoch, ne starší než osmnáct let a na svá léta ne příliš vyvinutý. Prohlásil, že se jmenuje Felipe Rivera a chce pracovat pro revoluci. To bylo vše – ani jedno zbytečné slovo, žádné další vysvětlení. Stál a čekal. Neměl úsměv na rtech, v očích neměl srdečnost. Velký a skvělý Paulino Vera pocítil, že jím projel mráz. Bylo zde něco varovného, strašného, nevypočitatelného. V černých očích hocha bylo cosi jedovatého a hadího. Plály studeným ohněm, jakoby nesmírnou a koncentrovanou hořkostí. Odvrátil oči od členů junty k psacímu stroji, na němž pilně psala drobná paní Sethbyová. Jenom okamžik na ní spočinul pohledem; náhodou vzhlédla a pocítila také toto bezejmenné něco, až zapomněla pokračovat v práci. Musela přečíst několik řádek zpátky, aby pochytila souvislost dopisu, který psala.

Paulino Vera se tázavě podíval na Arrellana a Ramose a ti se stejně tázavě podívali na něj i na sebe navzájem. V očích jim tkvěly pochyby a nerozhodnost. Tento štíhlý hoch byl Neznámý, zahalený vší hrozivostí Neznáma. Byl pro ně nepochopitelný; měl v sobě něco, co přesahovalo chápavost těchto čestných, řádných revolucionářů, jejichž divoká nenávist vůči Díazovi a jeho tyranii byla vlastně jenom nenávistí čestných a řádných vlastenců. Tady bylo něco jiného, něco, co neznali. Ale Vera, vždycky nejprudší a nejhotovější k činu, dlouho neváhal.

„Výborně,“ řekl chladně. „Říkáš, že chceš pracovat pro revoluci. Svleč kabát. Tamhle ho pověs. Ukážu ti – pojď – kde jsou hadry a džbery. Podlaha je špinavá. Začneš tím, že ji vydrhneš tady i v ostatních místnostech. Také plivátka potřebují vyčistit. A potom okna.“

„Je to pro revoluci?“ zeptal se hoch.

„Je,“ odpověděl Vera.

Rivera na něj pohleděl klidně a podezřívavě, pak svlékl kabát.

„Tak dobrá,“ řekl.

To bylo vše. Den co den přicházel pracovat – zametat, drhnout, čistit. Vybral popel z kamen, nanosil uhlí a dříví a rozdělal oheň v kamnech dřív, než nejpracovitější z nich usedli k svým psacím stolům.

„Můžu tady spát?“ zeptal se jednou.

Aha! Tak to tedy je – tady je znát Díazovu ruku! Spát v místnostech junty znamená mít přístup k jejím tajemstvím, k jmenným seznamům, k adresám soudruhů, pracujících tam dole v Mexiku. Žádost byla odmítnuta a Rivera o tom již nikdy nepromluvil. Spal bůhvíkde a jedl bůhvíco. Jednou mu Arrellano nabídl pár dolarů. Rivera odmítavě zakroutil hlavou. Když se do toho vložil Vera a chtěl mu je vnutit, řekl jenom:

„Pracuji pro revoluci.“

Podnítit moderní revoluci, k tomu je třeba peněz, a juntě vždy chyběly. Její členové žili v bídě a dřeli se a den jim byl krátký, a přece přicházely chvíle, kdy to vypadalo, že revoluce stojí a padá s několika dolary. Jednou, poprvé, když byli dlužni za dva měsíce činži a domácí jim hrozil, že je dá vystěhovat, byl to Felipe Rivera, uklízeč v bídných, laciných šatech, obnošených a ošumělých, kdo položil na stůl May Sethbyové šedesát dolarů ve zlatě. A byly horší časy. Tři sta dopisů, naklepaných pilnými písařkami (žádosti o příspěvky, výzvy ke skupinám organizovaných dělníků, aby dělali bojkot, žádosti k redaktorům novin, aby neuveřejňovali zkreslené zprávy, protesty proti nezákonnému zacházení s revolucionáři u severoamerických soudů), leželo neofrankováno a čekalo na odeslání. Verovy hodinky – zlaté remontérky po otci – zmizely. Stejně byl pryč prostý zlatý kroužek z prsteníku May Sethbyové. Bylo to zlé. Ramos a Arrellano si zoufale kroutili kníry. Dopisy musí odeslat a pošta nedává známky na úvěr. Tehdy si Rivera vzal klobouk a šel ven. Když se vrátil, položil May Sethbyové na stůl tisíc dvoucentových známek.

„Rád bych věděl, jestli to je za prokleté Díazovo zlato,“ řekl Vera soudruhům.

Zdvihli obočí a nevěděli, co říci. A Felipe Rivera, uklízeč pro revoluci, přicházel se zlatými a stříbrnými penězi, kdykoli bylo třeba.

A přece se nemohli odhodlat, aby ho měli rádi. Neznali ho. Byl jiný než oni. Nesvěřoval se. Nedal do sebe pohlédnout. Jakkoli byl mlád, nikdo se neodvážil vyptávat se ho.

„Nevím, snad je to ušlechtilá samotářská duše; nevím,“ řekl bezradně Arellano.

„Není lidský,“ řekl Ramos.

„Je to zprahlá duše,“ řekla May Sethbyová. „Jas a smích v něm vyschl. Je jako mrtvý, a přece je strašlivě živý.“

„Prošel peklem,“ řekl Vera. „Nikdo, kdo neprošel peklem, nemůže vypadat jako on. A je to teprve hoch.“

A přece ho nemohli mít rádi. Nikdy nepromluvil, nikdy se nevyptával, nikdy s ničím nepřišel. Stál a poslouchal, bez výrazu jako neživá věc, a jenom když mluvili o revoluci, v jeho studeně žhnoucích očích jasně a ohnivě zaplálo. Hleděl na toho, kdo právě mluvil, vnikal do něho očima jako vrtáky z řeřavého ledu, znepokojoval ho a mátl.

„Není to špeh,“ svěřoval se Vera May Sethbyové. „Je to vlastenec – pamatujte si to: největší vlastenec z nás všech. Vím to, cítím to, cítím to v srdci i v hlavě. Ale vůbec se v něm nevyznám.“

„Má špatnou povahu,“ řekla May Sethbyová.

„Vím to,“ řekl Vera a zachvěl se. „Hleděl na mne těma svýma očima. Neumějí milovat; dovedou jen hrozit, jsou divoké jako oči tygra. Vím, že kdybych se zpronevěřil naší věci, že by mě byl schopen zabít. Nemá srdce. Je nemilosrdný jako ocel, ostrý a studený jako mráz. Je jako měsíční světlo za zimní noci, když někde v horách opuštěný člověk zmírá mrazem. Nebojím se Díaza a všech jeho vrahů; ale z tohohle hocha mám strach. Říkám ti pravdu. Mám strach. Je dechem smrti.“

A přesto to byl zase Vera, kdo přemluvil ostatní, aby svěřili Riverovi první důvěrný úkol. Spojení mezi Los Angeles a Dolní Kalifornií bylo přerušeno. Tři soudruzi si museli vykopat hroby a byli před nimi zastřeleni. Dva další byli ve vězení v Los Angeles. Juan Alvarado, federální velitel, byl netvor. Mařil jim všechny plány. Dlouho už se nemohli dostat k aktivním revolucionářům a k sympatizujícím v Dolní Kalifornii.

Mladý Rivera dostal instrukce a ihned odejel. Když se vrátil, spojení bylo obnoveno a Juan Alvarado byl mrtev. Byl nalezen v posteli s nožem až po rukojeť v prsou. To už nebylo v Riverových instrukcích, ale členové junty už ho znali. Neptali se ho na nic. A on nic neříkal. Ale dívali se na sebe navzájem a dělali si své závěry.

„Říkal jsem vám to,“ povídal Vera. „Díaz se musí tohoto mladíka bát více než kohokoli jiného. Je neúprosný. Je rukou boží spravedlnosti.“

Začalo se jim dostávat pádných důkazů o jeho špatné povaze, o které se zmínila May Sethbyová a kterou u něho cítili všichni. Objevoval se s rozbitými prsty, s modřinami na tvářích nebo s opuchlým uchem. Bylo zřejmé, že se rval někde tam v tom vnějším světě, kde jedl a spal, vydělával peníze a chodil cestami, které neznali. Časem se dostal k tomu, že sázel malý revolucionářský týdeník. Stávalo se, že nebyl schopen sázet, poněvadž měl pohmožděné a rozbité klouby, poněvadž měl zraněné a bezvládné palce, poněvadž mu jedna nebo druhá ruka malátně visela po boku a tvář měl ztrhánu mlčelivou bolestí.

„Zkažený kluk,“ řekl Arrellano.

„Navštěvuje podezřelá místa,“ řekl Ramos.

„Ale kde vydělává ty peníze?“ zeptal se Vera. „Zrovna dnes jsem se dověděl, že zase zaplatil účet za tiskařský papír – sto padesát dolarů.“

„Proč se vždycky na čas ztratí?“ řekla May Sethbyová. „Nikdy nic neřekne.“

„Měli bychom ho špehovat,“ nadhodil Ramos.

„Já bych nechtěl být tím, kdo by ho špehoval,“ řekl Vera. „Bál bych se, že byste mě už neuviděli, leda v rakvi. Je v něm nějaká strašlivá vášeň. Nedovolil by ani Bohu, aby se mezi něj a jeho vášeň postavil.“

„Cítím se před ním jako dítě,“ přiznal se Ramos.

„Pro mne je silou, divochem, vlkem, útočícím chřestýšem, bodající stonožkou,“ řekl Arrellano.

„Je ztělesněnou revolucí,“ řekl Vera. „Je jejím ohněm a duší, je nenasytným voláním po pomstě, ale voláním, které nekřičí, voláním, které zabíjí bez hluku. Je andělem zhouby, letícím v tichých nočních hodinách.“

„Plakala bych nad ním,“ řekla May Sethbyová. „Nikoho nezná. Nenávidí celý svět. Nás snáší jen proto, že jdeme cestou jeho touhy. Je sám… docela sám.“ Hlas se jí zlomil v poloviční vzlyk a oči jí zvlhly.

Bylo opravdu tajemné, kde a jak Rivera tráví svůj čas. Byla údobí, kdy ho neviděli celý týden. Jednou byl pryč měsíc. Když se po takových dobách objevil, beze slova položil May Sethbyové na stůl zlaté mince. A zase, dny a týdny, celý svůj čas věnoval juntě. A pak zase po neurčitou dobu mizel na celý den, od časného rána do pozdního odpoledne. V takových údobích zůstával zato v juntě dlouho do noci. Arrellano ho nacházel, jak ještě o půlnoci sází s klouby čerstvě oteklými nebo s rozbitými, ještě krvácejícími rty.

II

Kritický čas se přiblížil. Dojde-li, nebo nedojde-li k revoluci, záviselo na juntě, a junta byla v peněžní tísni. Peněz bylo třeba daleko více než kdy jindy, a zatím se sháněly stále nesnadněji. Vlastenci dali poslední cent a teď už nic neměli. Sekce sezónních dělníků – uprchlých mexických peonů – přispívala polovicí svých skoupých mezd. Ale to nestačilo. Nesmírná konspirační, podkopná práce celých let měla přinést ovoce. Čas byl zralý. Revoluce visela na vlásku. Ještě jeden nápor, poslední hrdinné úsilí, a miska vítězství se skloní. Znali své Mexiko. Jak jednou revoluce začne, nezastaví se. Celý Díazův vládní stroj se zhroutí jako domeček z karet. Pohraničí bylo zralé k povstání. Jeden Severoameričan čekal se stovkou dělníků z organizace Průmyslových dělníků světa na pokyn, aby přešel hranice a začal dobývat Dolní Kalifornii. Ale potřeboval pušky. Právě proti nim na břehu Atlantického oceánu sídlila junta, byla ve styku s nimi, a oni všichni potřebovali pušky – pouzí dobrodruhové, rytíři štěstěny, banditi, nespokojení organizovaní dělníci, socialisti, anarchisti, mexičtí vyhnanci, peoni uprchlí z poroby, horníci, uprchlí z pracovních táborů v Coeur d’Alêne a v Coloradu, všichni ti vzpurní trosečníci a vyvrženci bláznivě složitého moderního světa jen toužili bojovat a mstít se. A všichni volali stále a pořád jen po puškách a střelivu, po střelivu a puškách.

Stačilo by vrhnout tuto různorodou, zkrachovanou, mstivou masu přes hranice a revoluce by začala. Pohraniční celnice by padla a tím by byla vyražena severní vrata. Díaz by se nemohl bránit. Neodvážil by se vrhnout proti nim svá vojska, protože musí jimi držet jižní kraje. Ale plamen povstání by se přesto rozšířil na jihu. Lid by povstal. Dobýval by město za městem. Stát po státě by padal. A nakonec by vítězná vojska revoluce sevřela samo hlavní město, poslední Díazovu pevnost.

Ale peníze! Měli lidi, netrpělivé a naléhající, kteří chtěli pušky, znali obchodníky, kteří by rádi pušky prodali a dodali. Ale to, že připravili revoluci až tak daleko, stálo juntu všechny peníze. Vydali poslední dolar, vyčerpali poslední pramen a posledního nuzujícího se vlastence a velké dobrodružství bylo na vahách. Pušky a střelivo! Pluky trhanů musely mít zbraně. Ale odkud? Ramos naříkal pro své konfiskované statky. Arrellano bědoval nad marnotratností svého mládí. May Sethbyová přemýšlela, zda junta neměla být dříve šetrnější.

„Když si pomyslím, že svoboda Mexika stojí a padá s několika mizernými tisíci dolarů,“ řekl Paulino Vera.

Ve všech tvářích bylo zoufalství. Jejich poslední naděje, José Amarillo, nedávno získaný pro věc, který slíbil peníze, byl zatčen ve své haciendě v Chihuahui a zastřelen před zdí své stáje. Zrovna o tom došla zpráva.

Rivera s kartáčem v ruce, obnažené paže postříkány špinavou mýdlovou vodou, přestal drhnout podlahu a vzhlédl.

„Postačí pět tisíc dolarů?“ zeptal se.

Užasli. Vera kývl hlavou a polkl naprázdno. Nebyl schopen slova, ale pojal v témže okamžiku k Riverovi nesmírnou důvěru.

„Objednejte ty pušky,“ řekl Rivera a potom proslovil nejdelší řeč, jakou kdy od něho slyšeli. „Nemáme mnoho času. Za tři neděle vám přinesu těch pět tisíc. Bude to včas. Ti, co budou bojovat, budou mít teplejší počasí. Rychleji je opatřit nemohu.“

Vera bojoval se svou důvěrou. Bylo to neuvěřitelné. Tolik pošetilých nadějí se rozpadlo, co začal hrát hru revoluce. Věřil tomuto otrhanému uklízeči revoluce, a přece se neodvažoval věřit.

„Blázníš,“ řekl.

„Za tři neděle,“ řekl Rivera. „Objednejte ty pušky.“

Vstal, shrnul si rukávy a oblékl kabát.

„Objednejte ty pušky,“ řekl. „Já jdu.“

III

Po velkém honu a shonu, telefonování a rozčilování se konala v Kellyho kanceláři noční schůzka. Kelly byl celý uštván starostmi; a nic se mu nevedlo. Přitáhl sem z New Yorku Dannyho Warda, smluvil mu zápas s Billym Cartheyem, datum bylo stanoveno před třemi týdny, a teď před dvěma dny Carthey, pečlivě skrývaný před sportovními novináři, si lehl s ošklivým zraněním. Nebylo nikoho, kdo by ho nahradil. Kelly telefonoval všem vhodným lehkým vahám, až se dráty pálily, ale všichni byli vázáni termíny a smlouvami. A teď se objevila naděje, byť chabá.

„Máte zatracenou odvahu,“ obrátil se Kelly na Riveru, jen na něj pohleděl, jakmile se sešli.

V Riverových očích byla zlovolná nenávist, ale jeho tvář se nepohnula.

„Vyhraju,“ bylo vše, co řekl.

„Jak to víte? Viděl jste ho už někdy boxovat?“

Rivera zavrtěl hlavou.

„Porazí vás jednou rukou a se zavřenýma očima.“

Rivera pokrčil rameny.

„Nemáte, co byste řekl?“ zavrčel promotér zlostně.

„Vyhraju!“

„S kým jste vlastně už zápasil?“ zeptal se Michael Kelly. Michael byl promotérův bratr a vedl yellowstonské kulečníkové síně, kde vydělával při zápasech značné peníze.

Rivera jej poctil zlostným pohledem, z něhož si Michael nic nevybral.

Promotérův tajemník, výrazně sportovní mladý muž, se nahlas zasmál.

„Nu, znáte se s Robertsem,“ přerušil Kelly nepřátelské mlčení.

„Už by tu měl být. Poslal jsem pro něj. Jak se na vás dívám, tak to s vámi nepůjde; ale sedněte si a počkejte, až přijde. Nemohu zklamat obecenstvo nějakým mizerným zápasem. Jak víte, první místo stojí patnáct dolarů.“

Roberts přišel. Bylo na něm znát, že je lehce opilý. Byl to vysoký, hubený, klátivý člověk s jakousi uhlazenou lenivostí v pohybech i v řeči.

Kelly přistoupil rovnou k věci.

„Podívej se, Robertsi, tenhleten Mexičánek je tedy ten tvůj objev, s kterým se chlubíš. Víš, že si Carthey zlomil ruku. Tak a ten chudáček si troufá a říká, že Cartheyho zastoupí. Co o tom soudíš?“

„V pořádku, Kelly,“ pomalu odpověděl Roberts, „ať do toho jde.“

„Chceš asi říci, že Warda vyřídí,“ odsekl Kelly.

Roberts se zamyslil.

„Ne, to bych neřekl. Ward je extratřída a skvělý taktik. Ale taky Riveru nerozseká na kaši. Já Riveru znám. Nikdo ho nepřivede z míry. A nedovedu si představit, jak by ho někdo přivedl z míry. Dovede stejně uhodit levou, jako pravou. A uspat dovede z každé pozice.“

„To jsem si nemyslel. Ale co může ukázat? Celý život připravuješ a trénuješ boxery. Klobouk dolů před tvým úsudkem. Ale přijde si obecenstvo na své?“

„Docela jistě. Warda utahá, že toho bude mít až po krk. Neznáte toho chlapce. Já jej znám. Objevil jsem ho. Nic ho nepřivede z míry. Je to běs. Wardovi budou přecházet oči, až mu ukáže, co dovede; vy všichni budete koukat. Neříkám, že Warda vyřídí; ale ukáže dost, abyste si všichni řekli, že má budoucnost.“

„Tak dobrá.“ Kelly se obrátil k tajemníkovi. „Brnkněte Wardovi. Řekl jsem mu, aby sem nechodil, pokud nebude třeba. Je zrovna naproti v Yellowstonu.“ Kelly se obrátil zase k Robertsovi. „Nenapiješ se?“

Roberts překlopil do sebe svůj highball9 a rozpovídal se.

„Nevyprávěl jsem vám ještě, jak jsem tohohle človíčka objevil. Jsou to už dva roky, co se ukázal v tréninkovém táboře. Zrovna jsem připravoval Prayneho k jeho zápasu s Delaneym. Prayne je lump. Nemá v sobě ani kouska slitování. Rozsekal všecky své sparing-partnery trochu příliš nemilosrdně a nemohl jsem najít nikoho, kdo by byl ochoten s ním trénovat. Všiml jsem si tohohle hubeného mexického kluka, jak zevluje okolo. Nevěděl jsem, co si počít. Tak jsem ho sebral, natáhl jsem mu rukavice a nechal ho, ať to zkusí. Ukázal se jako rozený rváč, ale byl nezkušený a slabý. Z boxu neuměl ani začátek abecedy. Prayne ho rozsekal na cucky. Ale vydržel dvě vyčerpávající kola. Pak omdlel. Byl vyhladovělý, v tom to bylo. Byl zřízen až hrůza. Vlastní matka by ho nepoznala. Dal jsem mu půl dolaru a pořádně najíst. Byli byste měli vidět, jak to zhltl. Dva dny už nejedl. Víckrát ho už neuvidím, řekl jsem si. Ale druhý den se objevil, ještě zmlácený, ale ochotný vydělat si druhou půli dolaru a zase se pořádně najíst. A časem se zlepšoval. Rozený boxer a rváč, rváč. Nemá srdce. Je jako kus ledu. A co ho znám, nepromluvil patnáct souvislých slov. Oddělá si svou práci a jde.“

„Viděl jsem ho,“ řekl tajemník. „Trochu u vás pracoval.“

„Všichni, které jsem trénoval, trénovali s ním,“ odpověděl Roberts. „A on se od nich učil. Viděl jsem, že některé z nich by byl mohl porazit. Ale nevložil se do toho tolik. Říkal jsem si, že se mu asi vůbec box nelíbí. Vypadal, že si u mě chce jen vydělávat.“

„Poslední měsíce zápasil trochu v malých klubech,“ řekl Kelly.

„Ano. Nevím, co ho to chytlo. Najednou se do toho dal. V těch malých předměstských klubech porážel všecky. Snad potřeboval peníze a tady si jich trochu vydělal, ačkoli na oblečení mu to není vidět. Je to divný člověk. Nikdo neví, jaké má zaměstnání. Nikdo neví, kde tráví čas. I když má u nás práci, skoro každý den se ztratí hned, jak si ji odbude. Někdy zmizí na celé týdny. Ale je marné něco mu říkat. Pořídí dobře každý, u koho bude dělat, jenže na tohle nesmí hledět. Vydrží, jenom když má přijít výplata.“

Vtom vešel Danny Ward. Přišla s ním málem celá společnost: jeho manažer a jeho trenér. Přinesl s sebou atmosféru veselosti a srdečnosti, kterou si hned každého získával. Zdravil na všechny strany, pro jednoho měl žert, pro druhého vtipnou odpověď, pro všechny úsměv i smích. Tak to dělal vždy, ale nebylo to docela upřímné. Byl dobrým hercem a přesvědčil se, že srdečností získá lidi nejspíše. Vespod to však byl rozvážný, chladnokrevný zápasník i obchodník. To navrch byla maska. Ti, kteří ho znali nebo se s ním dostali do obchodního jednání, říkali, že když jde do tuhého, dovede velmi dobře myslet na sebe. Byl u všech obchodních jednání a někteří tvrdili, že manažera má jen jako zástěnu a hlásnou troubu.

Rivera byl docela jiný. V žilách měl indiánskou a španělskou krev a seděl v rohu, mlčelivý a bez hnutí, jen svýma černýma očima hleděl z jednoho na druhého a všecko bedlivě pozoroval.

„Tak to je ten mladý muž,“ řekl Danny, zkoumavě pohlédnuv na navrženého soupeře. „Jak se vede, kamaráde?“

Riverovi v očích jedovatě zaplálo; nic neodpověděl. Neměl vůbec rád gringy, ale k tomuhle gringovi pojal hned na první pohled takovou nenávist, že to bylo i u něho nezvyklé.

„Ty můj bože!“ obrátil se Danny žertuje k promotérovi. „Přece nechcete, abych boxoval s hluchoněmým!“ Když dozněl smích, vtipkoval dál: „Los Angeles musí už na tom být moc špatně, když je tuhleto to nejlepší, co jste mi mohli splašit. V které mateřské škole jste ho našli?“

„Je to dobrý chlapec, Danny, věř mi,“ bránil Riveru Roberts. „Umí víc, než by se do něho řeklo.“

„A polovina lístků je už vyprodána,“ přidal se Kelly. „Musíte se s ním spokojit. Nic lepšího se nedá dělat.“

Danny vrhl přezíravý pohled na Riveru a povzdychl.

„Hádám, že s ním budu brzy hotov. Jen jestli neupláchne.“

„Ale kdež,“ poznamenal Roberts.

„Buď opatrný,“ varoval Dannyho manažer. „Žádné štěstí zápasit s nějakým nešikou, který se ti svalí při první ráně.“

„Ach, budu opatrný, budu velice opatrný,“ zasmál se Danny. „Na začátku ho vyčerpám, ale pak ho budu opatrovat jako oko v hlavě, kvůli drahému obecenstvu. Co byste řekl tak patnácti kolům, Kelly… a pak ho uspat?“

„To by šlo,“ odpověděl Kelly, „Tak dlouho, pokud dokážete, aby to vypadalo opravdově.“

„A teď co za to.“ Danny se zamlčel a v duchu počítal. „Samozřejmě, pětašedesát procent ze vstupného, stejně jako to mělo být s Cartheyem. Ale jinak se to rozdělí. Řekl bych osmdesát a dvacet.“ A obrátiv se k manažerovi, zeptal se: „Je to tak dobře?“

Manažer přikývl.

„Vy tam, souhlasíte?“ zeptal se Kelly Rivera.

Rivera zavrtěl hlavou.

„No, to je takhle,“ začal mu Kelly vykládat. „Dohromady dostanete oba pětašedesát procent ze vstupného. Vy jste neznámý člověk, začátečník. Vy a Danny se rozdělíte. Danny osmdesát procent, vy dvacet procent. To je slušné, ne, Robertsi?“

„Velmi slušné,“ souhlasil Roberts. „Rozumíš, nejsi dosud známý.“

„Kolik bude dělat těch pětašedesát procent ze vstupného?“ zeptal se Rivera.

„Možná pět tisíc, možná až osm tisíc,“ vpadl Danny s vysvětlením. „Tak asi. Dostanete tedy přibližně tisíc nebo šestnáct set. To je dost za porážku od tak známého boxera, jako jsem já. Tak co tomu říkáte?“

Teď však všichni ztratili řeč. „Vítěz dostane vše,“ řekl Rivera rozhodně.

Zavládlo úplné ticho.

„To rád slyším,“ prohlásil Dannyho manažer.

Danny zavrtěl hlavou.

„Už dost dlouho jsem v ringu,“ vysvětloval. „Nechci raději nic říkat o soudcích ani o vážených přítomných. Nebudu mluvit o bookmakerech a napřed smluvených výsledcích, jak to občas bývá. Ale řeknu tolik, že tohle je pro boxera jako já špatný obchod. Nebudu riskovat. To bychom se pak zbytečně bavili. Můžu si třeba zlomit ruku, ne? Nebo mi někdo namíchá do jídla trochu nějaké drogy.“ Slavnostně zavrtěl hlavou. „Ať vyhraju, nebo prohraju, osmdesát musím dostat. Co říkáš, Mexikáne?“

Rivera zavrtěl hlavou.

Danny vybuchl. Teď šlo do tuhého.

„Co, ty špinavý indiáne! Nejraději bych tě uspal hned teď na místě.“

Roberts se mezi ně postavil.

„Vítěz dostane vše,“ opakoval Rivera zamračeně.

„Proč na tom trváš?“ zeptal se Danny.

„Vyhraju,“ odpověděl Rivera rovnou.

Danny sáhl po klobouku. Ale bylo to jen pro herecký efekt. Jeho manažer už ho v tom znal. Klobouk zůstal na věšáku a Danny se dal ostatními uchlácholit. Všichni s ním souhlasili. Rivera byl sám proti všem.

„Podívejte se, blázínku,“ začal ho přesvědčovat Kelly. „Vy jste nikdo. Všichni víme, co jste dělal těch pár posledních měsíců. Porážel jste podřadné boxery v předměstských klubech. Ale Danny je třída. Jeho příští zápas po tomhle má být o mistrovský titul. A vy jste neznámý člověk. Mimo Los Angeles o vás neslyšel nikdo.“

„Uslyší o mně,“ odpověděl Rivera s pokrčením ramen, „po tomhle zápase.“

„Ty si opravdu myslíš, že mě můžeš porazit?“ vyletěl Danny.

Rivera přikývl.

„No tak, mějte rozum,“ domlouval mu Kelly. „Pomyslete na to, jakou si uděláte reklamu.“

„Potřebuju peníze,“ řekl jen Rivera.

„Na mně je nevyhraješ ani za tisíc let,“ ujistil ho Danny.

„Tak co pořád stojíte na svém?“ hodil mu Rivera. „Když je můžete tak lehce vyhrát, proč je nechcete?“

„Chci je, ať už se děje, co se děje!“ vykřikl Danny, náhle změniv své názory. „Ale nevylezeš z ringu živý, to ti povídám, ty kluku, víckrát si už se mnou zahrávat nebudeš. Udělejte smlouvu, Kelly. Vítěz vyhrává všecko. Rozmažte to ve sportovních rubrikách. Řekněte redaktorům, že to bude nenávistný boj. Já mu ukážu, tomu nemluvněti!“

Kellyho tajemník začal psát. Danny ho přerušil.

„Počkejte!“ Obrátil se na Riveru. „Vážení?“

„U ringu,“ odpověděl Rivera.

„To tedy ne, ty nemluvně! Jestli vítěz dostane všecko, tak bude vážení v deset dopoledne.“

„Ale vítěz dostane všecko?“ otázal se ještě Rivera.

Danny přikývl. Tím bylo rozhodnuto. Bude moci vejít do ringu v celé své zralé síle.

„Vážení v deset,“ řekl Rivera.

Sekretářovo pero se zas dalo do pohybu, škrábajíc po papíře.

„To znamená pět liber,“ řekl nespokojeně Roberts Riverovi. „Neměl jsi v tom ustoupit. Tím jsi zápas prohrál už teď. Danny bude silný jako býk. Jsi hlupák. Určitě tě porazí. Jak se říká: v pekle se rosy nedočkáš.“

Rivera mu odpověděl vědomě nenávistným pohledem. I tímhle gringem pohrdal, i když jemu ještě mohl důvěřovat ze všech gringů nejspíše.

IV

Když vešel Rivera do ringu, stěží si ho obecenstvo všimlo. Uvítal ho jenom slabý, rozptýlený a nesrdečný potlesk. Obecenstvo v něj nevěřilo. Byl beránkem, vedeným před velkého Dannyho jako na jatka. Obecenstvo bylo ostatně zklamáno. Čekali rušný boj mezi Danny Wardem a Billy Cartheyem a teď se museli spokojit s tímhle ubohým nováčkem. Svou nespokojenost s touto změnou projevili také tím, že sázeli dvě i tři proti jedné na Dannyho. A kam vloží sázející diváci peníze, tam vloží i srdce.

Mexický hoch se posadil do rohu a čekal. Minuty se pomalu vlekly. Danny ho nechával čekat. Je to starý trik, ale vždy znovu působí na mladé, nové boxery. Čím déle tak sedí se svými obavami a před bezcitnými, kouřícími diváky, tím větší dostanou strach. Ale tentokrát trik zklamal. Roberts měl pravdu. Riveru nepřivedl nikdo z míry. Byl daleko jemněji ustrojen, daleko citlivějších a napjatějších nervů než kterýkoli boxer, ale tohle se jeho nervů nedotýkalo. Všichni okolo něj očekávali, že bude poražen; ale na něj toto ovzduší nemělo vliv. Jeho sekundanti byli gringové, cizinci. Pro něj to byla chamraď – kal, plující po proudu, bezectný a zbytečný. A oni zase byli znechuceni, poněvadž si byli jisti, že sekundují poraženému.

„Buďte teď opatrný,“ varoval ho Hegerty-Pavouk. Byl jeho prvním sekundantem. „Prodlužujte to, jak dlouho budete moci. Tak to nakázal Kelly. Skončíte-li brzo, noviny budou zase psát, že pořadatelé zápasů tahají z lidí peníze za bezcenná utkání, a očerní boxing po celém Los Angeles.“

To všechno nevypadalo nadějně. Ale Rivera si toho nevšímal. Pohrdal profesionálními utkáními. Byl to nenáviděný sport nenáviděných gringů. Věnoval se mu ze stejného důvodu, z jakého dělal sparing-partnera: protože měl bídu. Nic pro něj přitom neznamenalo, že má pro rohování skvělé schopnosti. Nenáviděl je. Začal profesionálně boxovat, teprve když se dostal do junty a zjistil, že to je snadný výdělek. Nebyl první na světě, kdo poznal, že má úspěchy v povolání, kterým pohrdá.

Nerozbíral to. Uvědomoval si jen, že v tomto utkání musí vyhrát. Jinak to dopadnout nesmělo. Za ním, zocelujíce ho v této víře, byly hlubší síly, než kdokoli v naplněném sále mohl tušit. Danny Ward zápasil pro peníze a pro snadný život, který si za ně mohl pořídit. Ale Riverovi to, pro co bojoval, žhnulo stále v mysli; byly to plápolající a strašlivé vidiny, a když seděl sám v rohu a čekal na svého soupeře, viděl je s otevřenýma očima tak jasně před sebou, jako by je teď právě prožíval.

Viděl bílé zdi továren u Rio Blanco. Viděl šest tisíc dělníků, zubožených a slabých, i malé děti, osmileté a devítileté, které se dřely v dlouhých šichtách za deset centů denně. Viděl, jak smrt hleděla z tváří těch, kteří pracovali v barvírnách. Byly to chodící mrtvoly. Vzpomněl si, že jeho otec nazýval tyto barvírny děrami sebevrahů; být tam rok znamenalo smrt. Viděl malé patio a svou matku, jak vaří a trmácí se při hrubých domácích pracích; a přece vždy měla čas, aby ho pohladila a polaskala. Viděl i svého otce s dlouhými kníry a širokými rameny, vlídného jako nikdo jiný, který měl rád všechny lidi na světě a který měl srdce tak veliké, že v něm vždy ještě zbývalo nevyčerpatelné lásky k matce a malému muchachu. Tehdy se nejmenoval Felipe Rivera. Jmenoval se jako jeho otec a jeho matka Fernandez. Pokřtili ho Juan. Později své jméno změnil, poněvadž zjistil, že jméno Fernandez nenávidí policejní prefekti, jefes politicos a rurales.

Veliký, láskyplný Joaquin Fernandez! V tom, co před sebou Rivera viděl, měl důležité místo. Tehdy nerozuměl, ale dnes, když se dívá zpátky, rozumí. Vidí ho, jak sází v malé tiskárničce nebo jak u stolu, zavaleného papíry, píše neklidné, rychlé řádky. A vidí divné večery, kdy přicházeli k otci dělníci potají za tmy jako zločinci a mluvili s ním dlouhé hodiny, zatímco on, muchacho, mnohdy ve svém koutku dlouho bděl.

Jako z nesmírné dálky zaslechl Hagertyho-Pavouka: „Na začátku nechoďte k zemi. Takové jsou instrukce. Pokuste se útočit.“

Minulo už deset minut a ještě seděl ve svém rohu. O Dannym nebylo ani slechu; hnal zřejmě svůj trik do krajnosti.

Ale zatím žhnuly Riverovi před očima další vzpomínky. Stávka nebo spíše výluka za to, že dělníci v Rio Blanco pomáhali svým stávkujícím bratrům v Pueble. Hlad, výpravy do kopců za lesními plody, kořínky a bylinami, které všichni jedli a po nichž se všem svíjely útroby. A pak vzpomínka tíživá jako noční můra: širá prostora před krámem. Společnosti; tisíce hladovějících dělníků; generál Rosalio Martinez a vojáci Porfíria Díaze; a pušky, chrlící smrt a neustávající ji rozsévat, a dělníci, koupající se za své hříchy ve vlastní krvi. A ta noc! Viděl valníky a na nich vysoko nakupená těla pobitých, která měla být odvezena do Vera Cruz a která měla nakrmit žraloky v zálivu. A zase se plazil přes tyto strašlivé hromady a hledal a nalézal nahá zmrzačená těla svého otce a své matky. Na matku si zvláště vzpomněl – bylo jí vidět jen obličej, na jejím těle ležely desítky jiných těl. A zase zapraskaly pušky vojáků Porfira Díaze a zase seskočil na zem a odplížil se jako štvaný kojot v horách.

K uším mu dolehl řev jakoby mořského příboje a viděl, že střední uličkou přichází v čele průvodu svých sekundantů a trenérů Danny Ward. Sál byl v divokém vzrušení. Danny musí vyhrát! Všichni ho volali jménem. Všichni byli pro něj. I nálada Riverových sekundantů se zdvihla a byli téměř veselí, když Danny jaře prolezl provazy a vstoupil do ringu. Ve tváři mu neustále hrál nekonečný sled úsměvů: a Danny se uměl usmívat všemi rysy až k vráskám v koutcích očí a do hloubek očí samých. Nikdy žádný rohovník nešířil okolo sebe tak radostnou náladu. Svou tváří neustále vyhlašoval svou dobromyslnost, své kamarádství. Kdekoho znal. Teď zdravil přes provazy své známé, žertoval s nimi a smál se. Ti pak, neschopni potlačit svůj obdiv, křičeli nahlas: „Ach, ty, Danny!“ Plných pět minut trvaly radostné ovace lásky.

Po Riverovi se nikdo ani nepodíval. Pro obecenstvo neexistoval. Hagerty-Pavouk sklonil svou odulou tvář těsně k němu.

„Nesmíš ztratit hlavu,“ varoval ho. „A nezapomeň na instrukce. Vydržet a nejít k zemi! Dostali jsme instrukce, že půjdeš-li k zemi, máme tě v šatně zmlátit. Rozumíš? Pěkně se bít!“

Sál začal tleskat. Danny šel přes ring k němu. Sklonil se, vzal Riverovu pravici do obou rukou a srdečně mu jí potřásl. Dannyho široce se usmívající tvář byla těsně u jeho. Obecenstvo řvalo nadšením nad tím, jak Danny dokazuje svého sportovního ducha. Zdravil soupeře s bratrskou láskyplností. Jeho ústa se začala pohybovat a obecenstvo, vykládajíc si tato neslyšná slova jako nový výraz Dannyho sportsmanské přívětivosti, vypuklo v nový řev. Dannyho tichá slova slyšel jenom Rivera.

„Ty mexická myši,“ syčelo z Dannyho vesele se usmívajících rtů, „stáhnu z tebe tu tvou žlutou kůži!“

Rivera se nepohnul. Nevstal. Jenom oči měl plné nenávisti.

„Vstaň, ty lumpe,“ zařval někdo skrze provazy.

Dav začal syčet a vypískával ho pro jeho nesportovní chování, ale Rivera seděl bez hnutí. Nový výbuch potlesku patřil Dannymu, když šel zpátky do svého rohu.

Když Danny svlékl svetr a tepláky, ozvala se obdivná ó! a á! Měl dokonalé tělo, svižné, zdravé a mohutné. Kůži měl bílou jak dívka a stejně hladkou. Byl v něm půvab, pružnost a síla. Prokázal ji v desítkách utkání. Jeho fotografie byly ve všech tělovýchovných časopisech.

Když Hagerty stahoval Riverovi přes hlavu svetr, ozvalo se bručení. Byl snědý, a vypadal proto hubenější. Měl svaly, ale na rozdíl od svého soupeře skryté pod kůží. Obecenstvo si nepovšimlo, jak široká má ramena. Nemohlo také uhodnout, jak pevně je v něm napjato každé vlákno, jak okamžitě se vzněcuje v jeho svalech každá buňka, jak citlivé má nervy, telegraficky spojující celé tělo v jediný skvělý bojový stroj. Viděli jen snědého, osmnáctiletého hocha s chlapecky vyhlížejícím tělem. Dannymu bylo naproti tomu čtyřiadvacet a měl tělo muže. Protiklad mezi nimi byl ještě nápadnější, když stáli uprostřed ringu vedle sebe a soudce jim dával poslední pokyny.

Rivera zahlédl Robertse; seděl hned za novináři. Byl opilejší než obvykle a úměrně tomu byla také jeho řeč pomalejší.

„Buď klidný, Rivero,“ protahoval Roberts slova. „Nezapomeň, že tě nezabije. Bude chtít rychle dosáhnout rozhodnutí, ale nedej se vystrašit. Jen se kryj a klinčuj. Nemůže ti tolik ublížit. Představuj si, že s ním trénuješ jako sparing-partner.“

Rivera nedal ani najevo, že ho slyší.

„Ten zamračený čert,“ zašeptal Roberts sousedovi. „Vždycky je takový.“

Ale Rivera se tentokrát zapomněl podívat se svou obvyklou nenávistností. Před sebou viděl jen nesčetné pušky. Všecky obličeje v sále, jak daleko jen dohlédl, až nahoru k místům po jednom dolaru, se mu změnily v pušky. A viděl dlouhou mexickou hranici, vyprahlou, zalitou sluncem a bolestnou, a před ní rozvášněné tlupy, které čekaly jen na pušky.

Vrátil se do svého rohu a vstoje čekal. Jeho sekundanti prolezli z ringu provazy, odnášejíce skládací stoličku. Danny stál napříč přes čtverec ringu proti němu. Zazněl gong a utkání začalo. Obecenstvo vylo nadšením. Nikdo ještě neviděl tak přesvědčivý začátek. Noviny psaly správně. Byl to nenávistný boj. Danny přeběhl tři čtvrtiny vzdálenosti k protějšímu rohu, aby se vrhl na Riveru, chtěje jej zřejmě ubít. Nenapadl ho jednou ranou, ani dvěma, ani desíti. Byl jako gyroskop ran, ničivý cyklon. Rivera jako by z ringu zmizel. Byl zavalen, pohřben pod lavinami úderů, zasazovaných zkušeným mistrem svého umění z každého úhlu a každé pozice. Ryl udolán, smeten do provazů, oddělen rozhodčím od soupeře a smeten do provazů znova.

Nebyl to zápas. Byly to jatky, masakr. Každé obecenstvo, vyjma obecenstva profesionálních boxerských zápasů, bylo by bývalo v této první minutě strženo do vrcholného nadšení. Danny rozhodně ukazoval všecko, co dovede; byla to skvělá exhibice. To byl názor diváků; a byli tak vzrušení a tak přáli Dannymu, že si přitom ani neuvědomili, že se ten Mexičan pořád ještě drží na nohou. Prostě na Riveru zapomněli. Ostatně málokdy ho viděli; tak důkladně byl skryt pod Dannyho zabijáckým útokem. Tak minula minuta, minuly dvě. Pak, když rozhodčí soupeře roztrhl, obecenstvo konečně zahlédlo zřetelně Mexičana. Měl rozbitý ret a krvácel z nosu. Když se sklonil a potácel v klinči, ukázaly se mu na zádech krvácející pruhy, jak si sedřel kůži o provazy. Ale obecenstvo si nepovšimlo, že se mu nijak nedmou prsa a že jeho oči žhnou stejně studeně jako vždy. Příliš mnoho budoucích mistrů zkoušelo na něm ve rvavých zápasech v tréninkových táborech takové zabijácké útoky. Za půl dolaru za jeden trénink až k patnácti dolarům za týden dokázal to vydržet. Byla to tvrdá škola, ale byl teď také tvrdě vyškolen.

Pak se přihodilo něco neočekávaného. Vířivá, nerozeznatelná smršť náhle přestala. Rivera tam stál sám. Danny, ten obávaný Danny, ležel na zádech. Jeho tělo se zachvívalo, jak se do něho pokoušelo vrátit vědomí. Nezavrávoral ani, než padl, ani se nesešinul dlouhým, pomalým pádem. Jako smrt náhle ho srazil Riverův hák uprostřed ringu. Rozhodčí ukázal rukou Riverovi, aby ustoupil, a zůstal stát nad padlým gladiátorem, počítaje vteřiny. Obecenstvo profesionálních boxerských zápasů obvykle má z takové čisté rány radost. Ale toto obecenstvo radost nemělo. Bylo to příliš nečekané. V napjatém tichu poslouchalo rozhodčího počítání; jen Robertsův hlas se vítězoslavně ozval uprostřed mlčení:

„Říkal jsem vám, že dovede stejně uhodit levou, jako pravou!“

V páté vteřině se Danny převalil na břicho, a když rozhodčí počítal sedmou, odpočíval v kleku na jednom koleně, připraven vstát potom, co rozhodčí odpočte devátou, a dříve, než odpočte desátou. Kdyby se dotýkal kolenem podlahy ještě při desíti, znamenalo by to, že byl na zemi, a že je tedy poražen. V okamžiku, kdy zdvihne koleno z podlahy, bude pokládán za stojícího a Rivera bude mít v témže okamžiku právo, aby se pokusil srazit ho znovu. Ale Rivera nemohl toho využít. Ve chvíli, kdy zdvihne Danny koleno z podlahy, chtěl udeřit znovu. Točil se okolo Dannyho, ale rozhodčí se točil mezi ním a Dannym; a Rivera také viděl, že počítá vteřiny velice pomalu. Všichni gringové byli proti němu, i rozhodčí.

Při devíti rozhodčí prudce odstrčil Riveru dozadu. Není to dovoleno, ale Dannymu to umožnilo vstát opět s úsměvem na rtech. Trochu zkroucen dopředu, ohnuté paže před tváří a před žaludkem, ale na nejistých nohou, chytře šel do klinče. Podle všech pravidel měl jej rozhodčí od Rivery odtrhnout, ale neučinil to a Danny visel na Riverovi jako lastura vilejše, přisátá v příboji na skalisku, a každým okamžikem se vzpamatovával. Poslední minuta kola rychle utíkala. Vydrží-li kolo do konce, bude mít ve svém rohu plnou minutu a zotaví se úplně. A do konce kola také vydržel a přes svou zoufalou situaci se ještě usmíval.

„Ten úsměv něco vydrží,“ zařval někdo a obecenstvo se s úlevou rozesmálo.

„Ta šupa, co mi ten indián dal, byla hrozná,“ šeptal Danny, zhluboka oddychuje, svému trenérovi, zatímco sekundanti ho zuřivě masírovali a ovívali.

Druhé a třetí kolo bylo nudné. Danny, zkušený a vtipný taktik ringu, klamal a blokoval a držel, mysle jen na to, aby se vzpamatoval z oné omračující rány v prvním kole. Ve čtvrtém kole byl zase sám sebou. Byl sice otřesen, ale byl v tak dobré kondici, že se mu síly zase úplně vrátily. Už se však nepokoušel o pouhý rvavý box. Mexičan se ukázal lepším než on. Místo toho ukázal své nejlepší boxerské umění. Jeho důvtip, dovednost a zkušenost ho činily mistrem, a třeba nemohl zasadit žádnou rozhodující ránu, vědecky teď soupeře otloukal, aby ho unavil. Každou Riverovu ránu třikrát vrátil, ale byly to rány jen nepříjemné, a ani to ne příliš. Teprve jejich součet měl význam. Začal být opatrný před tímto protivníkem, který dovedl oběma rukama zasazovat ohromující rány zblízka.

V obraně Rivera uplatňoval velmi nepříjemné přímé údery levičkou. Po každém Dannyho útoku vždy znova zasadil tento úder a postupně ničil Dannymu ústa a nos. Ale Danny byl proteovský. To byl důvod, proč byl budoucím šampionem. Mohl libovolně střídat styl. Teď se věnoval boji na blízko. Byl v něm obzvláště prohnaný a podařilo se mu uchránit se před direkty Riverovy levičky. Opětovně přivedl sál do varu, když dovršil svou obranu skvělým roztržením Riverova krytu zdvihákem, po kterém Rivera ztratil půdu pod nohama a padl na podlahu. Rivera zůstal klečet na jednom koleně, využívaje co nejdéle soudcova počítání, a uvědomoval si přitom dobře, jak krátké vteřiny mu soudce počítá.

V sedmém kole zasadil Danny znova svůj pekelný zdvihák. Rivera po něm jen zavrávoral, ale v příštím okamžiku jeho bezbrannosti a bezmocnosti ho Danny druhým úderem vyrazil z provazů. Rivera padl na hlavu novinářům a ti mu pomohli nahoru na okraj ringu vně provazů. Zde odpočíval na jednom koleně, zatímco mu rozhodčí co nejrychleji odpočítával. Danny čekal na něj za provazy, jimiž musel sehnut prolézt zpátky do ringu. Ale rozhodčí Dannyho nenapomenul ani ho neodstrčil. Sál byl nadšením bez sebe.

„Zab ho, Danny, zab ho,“ někdo vykřikl.

Desítky hlasů opakovaly výkřik, až to znělo jako válečný zpěv vlků.

Danny se snažil využít příležitosti, jak nejlépe dovedl, ale Rivera nečekaně proklouzl provazy při osmi místo při devíti a hned se zabezpečil klinčem. Teď se měl rozhodčí k dílu a Riveru odtrhoval od soupeře, aby na něj Danny mohl, a dával Dannymu všecky výhody, kolik jich jen stranický rozhodčí může dát.

Ale Rivera se držel a probíral se z omámení. Všecko to patřilo dohromady. Byli to nenávidění gringové a všichni byli unfair. A když mu bylo nejhůř, v hlavě mu jiskřily a blýskaly obrazy dlouhých pásů rozpálených železničních kolejí, táhnoucích přes poušť, ruralů a amerických strážníků, vězení a kriminálů, tuláků, číhajících na vlaky u vodních nádržek – celé bídné a bolestné panorama jeho odysey z Rio Blanca po stávce. A v zářících a slavných barvách viděl velkou, rudou revoluci, valící se po jeho vlasti. Měl před očima pušky. Každá ta nenáviděná tvář znamenala pušku. Zápasil jen o pušky. Byl puškami. Byl revolucí. Zápasil pro celé Mexiko.

Obecenstvo začínalo být vůči Riverovi stále popuzenější. Proč se nedá porazit, jak se na něj patří? Jistě bude poražen co nejdříve, ale proč se pořád tak houževnatě drží? Málokdo na něj vsadil, jenom jisté malé procento obecenstva, které hraje na nepravděpodobné, ale velké výhry. Věřili také, že vyhraje Danny, nicméně vsadili na Riveru v poměru čtyři až deset proti jedné až třem. Hodně jich sázelo na to, kolik kol Rivera vydrží. Vyskytly se riskantní sázky, že nevydrží sedm kol, ba ani šest. Také ti, kteří tyto sázky vyhráli, podporovali favorita, když teď už měli šťastně peníze v kapse.

Rivera se bránil ze všech sil. Během kola se jeho soupeř marně snažil opakovat svůj zdvihák. V devátém Rivera ohromil sál znovu. Uprostřed klinče se rychlým, pružným pohybem vytrhl a v těsném prostoru mezi jeho a soupeřovým tělem vylétla jeho pravice vzhůru. Danny šel k zemi a využíval času, zatímco rozhodčí počítal. Sálem proběhlo zděšení. Žák se ukázal nad mistra. Danny dostal svůj vlastní slavný zdvihák. Při rozhodčího „devět“ se Rivera ani nepokusil vrhnout se na Dannyho. Rozhodčí mu to zřejmě znemožňoval: když ovšem situace byla obrácená a když to byl Rivera, kdo se chystal vstát, nepřekážel Dannymu nijak.

V desátém kole Rivera dvakrát uplatnil zdvihák od pasu k soupeřově bradě. Danny propadl zoufalství. Úsměv mu sice ani na chvíli neopouštěl tvář, ale vrátil se k svým rvavým útokům. Ať však rozbouřil sebevětší smršť útoků, nemohl jimi Riveru ohrozit; ale Rivera zatím uprostřed běsnícího zmatku Dannyho útočení třikrát za sebou ho poslal na zem. Danny se už teď tak rychle nezotavoval a v jedenáctém kole se jeho situace stala vážnou. Potom však až do čtrnáctého kola ukázal nejkrásnější výkon celé své sportovní dráhy; kryl se a blokoval, šetřil útoky a snažil se sebrat všecky síly. Bojoval přitom tak nečistě, jak to umí jen úspěšný zápasník. Použil každého triku a úskoku, chytal Riveru jakoby náhodou do klinče, držel jeho rukavici mezi svým tělem a paží a svou rukavicí mu zacpával ústa, aby mu ztížil dýchání. V klinčích často vztekle šeptal Riverovi do ucha svými rozbitými a usmívajícími se rty nejhorší nadávky. Všichni, rozhodčím počínaje a posledním divákem konče, drželi s Dannym a pomáhali mu. Všichni věděli, co zamýšlí. Když ho tento neznámý rohovník překonal důvtipem, skládal všecky své naděje do toho, že se mu podaří zasadit rozhodující ránu. Nechával se otloukat a klamal a držel, číhaje na jediný okamžik, kdy Rivera zůstane nekrytý a kdy mu bude moci zasadit ze vší své síly úder, kterým zápas rozhodne pro sebe. Co dokázali jiní a větší boxeři před tím, to se podaří snad i jemu – úder pravicí i levicí, na solar plexus i do brady. Bylo to možné; byl znám tím, že pokud se drží na nohou, je až do konce schopen zasadit nejtěžší úder.

O Riveru se sekundanti starali v přestávkách mezi koly jen taktak. Naoko sice mávali ručníky, ale do jeho plic, lapajících po vzduchu, vháněli ho jen pramálo. Hagerty-Pavouk mu dával pokyny, ale Rivera věděl, že jsou falešné. Všichni byli proti němu. Byl obklíčen zradou. Ve čtrnáctém kole znova srazil Dannyho k zemi a stál, odpočívaje, se spuštěnýma rukama, zatímco rozhodčí počítal. Zpozoroval přitom, že Michael Kelly jde k Robertsovi, naklání se k němu a něco mu šeptá. Rivera měl sluch jako kočka a pochytil úryvky z toho, co říkal. Byl by rád slyšel více, a když jeho protivník vstal, vymanévroval boj do klinče vedle provazů.

„Musí,“ slyšel, jak Michael říkal přikyvujícímu Robertsovi. „Danny musí vyhrát – ztratím hrozné peníze – vsadil jsem – své vlastní. Vydrží-li patnácté, jsem na hromadě – vás ten kluk poslechne – nějak ho přemluvte.“

Potom už Rivera nemyslel na nic než na zápas. Chtěli ho okrást o vítězství. Znovu srazil Dannyho a stál, ruce spuštěny. Roberts se vztyčil.

„To mu stačí,“ řekl. „Jdi do svého rohu.“

Mluvil autoritativně, jako mluvíval k Riverovi v tréninkovém táboru. Rivera se však na něj nenávistně podíval a čekal dál, až Danny vstane. Když byl v minutové přestávce mezi koly ve svém rohu, Kelly, promotér, přišel za ním.

„Nechte už toho, setsakra,“ šeptal mu chraptivým, drsným hlasem. „Musíte jít k zemi. Držte se mne a udělám vám krásnou budoucnost. Příště budete smět Dannyho porazit. Ale dnes si musíte lehnout.“

Rivera mu dal pohledem najevo, že ho slyšel, ale ničím neprojevil, zda souhlasí, nebo ne.

„Co nic neříkáte?“ ptal se Kelly rozzlobeně.

„Tak jako tak prohrajete,“ dodal Hagerty-Pavouk. „Rozhodčí vás o vítězství připraví. Poslechněte Kellyho a lehněte si.“

„Lehněte si, chlapče,“ žadonil Kelly, „a pomůžu vám k šampionátu.“ Rivera neodpovídal.

„Pomozte vy mně a já pomůžu vám, chlapče.“

Hned jak zazněl gong, cítil Rivera, že mu něco hrozí. Ne ze sálu. Ať to bylo cokoli, bylo to tady uvnitř ringu a docela blízko u něho. Danny si vedl, jako by se mu vrátila jeho stará jistota. Z téhle sebedůvěry dostával Rivera strach. Něco se tu na něj chystalo. Danny útočil, ale Rivera se s ním nechtěl utkat. Unikal stranou do bezpečí. Jeho soupeř zřejmě chtěl, aby se dostali do klinče. Bylo to nějakým způsobem nezbytné, aby se mu podařilo, co měl za lubem. Rivera couval a točil se, ale věděl, že dřív nebo později ke klinči dojde a Danny provede svůj plán. Nevěda si jiné rady, rozhodl se dostat z Dannyho, co zamýšlí. Předstíral, že chce jít při příštím Dannyho útoku do klinče. Místo toho však v posledním okamžiku, když se měli už těly dotknout, mrštně uskočil. A v témže okamžiku se ozval z Dannyho rohu křik: „Faul!“ Rozhodčí zůstal rozpačitě stát. Rozhodnutí, které už měl na jazyku, nemohl vyslovit. Jen z galerie se ozval vysoký chlapecký hlásek: „Surovost!“

Danny nahlas nadával Riverovi a proháněl ho po ringu, ale Rivera jen uskakoval. Rozhodl se, že nezasadí Dannymu jedinou ránu na tělo. Zahodil tím polovici svých nadějí na vítězství, ale byl si vědom, že má-li vůbec vyhrát, nic jiného mu nezbývá než boj na dálku. Kdyby jim dal nejmenší příležitost, prohlásí, že dal Dannymu zakázanou ránu. Danny zahodil všechnu opatrnost. Celá dvě kola proháněl Riveru po ringu, zatímco se Rivera neodvážil utkat se s ním nablízko. Zasahoval Riveru znovu a znovu a Rivera přijímal rány po tuctech, jen když se vyhnul nebezpečnému klinči. Obecenstvo při tomto konečném, vrcholném útoku Dannyho stálo a šílelo. Nerozumělo, co se děje. Chápalo jen tolik, že jejich oblíbenec konečně vítězí.

„Proč nebojuješ?“ vztekle řvali z obecenstva na Riveru. „Ty žlutej! Ty žlutej! Di do toho, zbabělče! Di do toho! Zab ho, Danny, zab ho! Vyhraješ! Zab ho!“

V celém sále byl klidný už jen Rivera. Povahou i krví byl tu ze všech nejvášnivější, ale prošel už daleko horším ohněm; rozvášnění tohoto davu, tyto nové a nové vlny řevu deseti tisíc lidí, to ho nerozněcovalo víc než sametový chládek letního soumraku.

V sedmnáctém kole Danny pokračoval v útoku. Rivera po těžké ráně začal padat a ztrácet vědomí. Ruce mu bezmocně klesly a vrávoral dozadu. Danny si byl jist, že teď nadešla jeho příležitost. Tu ho překvapil přetvařující se Rivera nekrytého a zasadil mu čistou ránu na ústa. Danny šel k zemi. Když vstával, Rivera ho srazil kladivem na pravou stranu krku a čelisti. Opakoval to třikrát. Žádný rozhodčí nemohl tyto rány prohlásit za zakázané.

„Ach, Bille, Bille!“ úpěnlivě volal Kelly na rozhodčího.

„Nejde to,“ naříkal mu rozhodčí v odpověď. „Nechce mi dát příležitost.“

Danny, ubitý a statečný, stále ještě vstával. Kelly a ostatní okolo ringu začali volat po policii, aby zápas zastavila, ačkoli Dannyho sekundanti odmítli vhodit do ringu ručník. Rivera viděl tlustého policejního kapitána, jak začíná těžkopádně prolézat provazy, a nebyl si jist, co to má znamenat. V tomto sportu gringů se dá podvádět na tolik způsobů. Danny byl groggy a jen bezmocně před Riverou vrávoral. Rozhodčí i policejní důstojník sahali právě po Riverovi, když zasadil poslední úder. Už nebylo třeba zastavovat zápas, protože Danny nevstával.

„Počítat!“ chraplavě křikl Rivera na rozhodčího.

A když rozhodčí Dannyho odpočítal, sekundanti Dannyho zdvihli a nesli do rohu.

„Kdo vyhrál?“ zeptal se Rivera.

Rozhodčí neochotně vzal Riveru za pravou ruku a zdvihl mu ji.

Nikdo Riverovi neblahopřál. Kráčel do svého rohu nepovšimnut; jeho sekundanti mu tam ještě ani nepostavili stoličku. Opřel se zády o provazy a nenávistně se na ně podíval: a se stejným nenávistným zrakem pak pohleděl na deset tisíc gringů kolem sebe. Kolena se mu třásla a vyčerpáním těžce dýchal. Hlava se mu točila a nenáviděné tváře se mu před očima kymácely dozadu a dopředu. Pak si uvědomil, že to jsou pušky. Pušky byly jeho. Revoluce se mohla dát na pochod.

9 Whisky nebo jiná pálenka s vodou, sodovkou, minerálkou nebo zázvorovým pivem a kouskem ledu. Pozn. překl.

Odpadlík

Vstávám teď zase k denní práci svojí,
dej Bože, abych při ní pevné stál,
a kdybych zemřít měl, než den se skloní,
abych své dílo dobře odevzdal.

Amen.

„Jestli nevstaneš, Jendo, nedostaneš jíst!“

Hrozba na chlapce nezapůsobila. Lpěl houževnatě na spánku a snažil se zůstat v jeho zapomnění tak, jako se spící snaží zůstat ve svém snu. Zaťal chabě ruce a tloukl jimi mdle a křečovitě do prázdna. Rány patřily jeho matce; ale ta už získala zručnost, jak se jim vyhýbat, a zatřásla jím hrubě za rameno.

„Nech mě bejt!“

Byl to nářek, který byl nejprve přitlumen v hloubkách spánku, pak rychle vyrazil v zuřivý a bojechtivý jek a posléze utichl a zanikl v nesrozumitelném kňourání. Byl to zvířecí nářek jakoby trýzněné duše, plný nekonečného protestu a bolesti.

Nedbala toho však. Byla to žena se smutnýma očima a unaveným obličejem; opakovala tento úkol každý den svého života a byla již na něj zvyklá. Chytla jeho pokrývku a snažila se ji z něho stáhnout; ale hoch přestal bít do prázdna a zoufale se jí držel. Stočen v nohou postele, zůstával stále přikryt. Potom se pokusila strhnout pokrývku na podlahu. Hoch jí v tom bránil. Opřela se vší silou. Převaha byla na její straně, hoch a pokrývka povolili a hoch pudově následoval za pokrývkou, aby se chránil před chladem pokoje, který se mu zakusoval do těla.

Jak se převažoval na hraně postele, zdálo se, že musí spadnout po hlavě na zem. Ale vědomí v něm procitalo. Natáhl se a chvíli zůstával v nebezpečné poloze na kraji postele. Pak spustil nohy na zem. V témže okamžiku jej matka uchopila za ramena a zatřásla jím. Udeřil zase pěstmi, tentokráte silněji a přímo. Zároveň otevřel oči. Pustila ho. Byl vzhůru.

„No dobrá,“ zamumlal.

Vzala lampu a spěchala ven, nechávajíc ho ve tmě.

„Strhnou ti,“ varovala ho, odcházejíc.

Tma mu nevadila. Když si oblékl šaty, vešel do kuchyně. Na tak hubeného a lehkého hocha měl velmi těžký krok. Jeho nohy se vlekly po zemi vlastní vahou; zdálo se to nepochopitelné, protože byly kost a kůže. Přitáhl prosezenou židli ke stolu.

„Jendo!“ zavolala matka zprudka.

Vstal stejně prudce ze židle a beze slova šel k vodovodu. Výlevka byla mastná, špinavá. Z odtoku čpěl zápach. Nevšímal si toho. Že výlevka zapáchá, bylo pro něho právě tak částí přirozeného pořádku, jako že mýdlo musí být zašpiněné a těžko pěnit. Ani se mnoho nenamáhal je rozpěnit. Několika opláchnutími studenou vodou z kohoutku ukončil mytí. Zuby si nečistil. Nikdy neviděl kartáček na zuby a ani nevěděl, že jsou na světě bytosti, které se dopouštějí takového bláznovství, že si čistí zuby.

„Moh by ses jednou za den umejt bez říkání,“ zlobila se matka.

Nalévala dva hrníčky kávy, přidržujíc na konvici uražené víčko. Nic neřekl; bylo to předmětem stálé hádky mezi nimi a jediná věc, v níž matka byla tvrdá jako diamant. Jednou za den byl tedy nucen si umýt obličej. Utřel se do promaštěného ručníku, mokrého, špinavého a roztrhaného, který mu nechal na tváři vlákénka lnu.

„Byla bych ráda, kdybysme nebydleli tak daleko,“ řekla, když se posadil ke stolu. „Dělám, co můžu. Víš to sám. Ale dolar na nájemným je taková úspora a máme tu víc placu. Víš to sám.“

Stěží ji poslouchal. Všechno to už slyšel mnohokrát. Okruh jejího myšlení byl omezen a vracela se stále k trampotám z toho, že bydleli tak daleko od přádelny.

Jedl spěšně, rozkousávaje chleba jen napolo a splachuje nerozžvýkané žvance kávou. Ta horká a bahnitá tekutina platila totiž za kávu. Jenda si myslel, že to je káva – a znamenitá káva. To byla jedna z mála životních iluzí, které mu zůstaly. Nikdy ve svém životě nepil skutečnou kávu.

K chlebu dostal kousíček studeného vepřového. Matka mu znovu nalila hrneček kávy. Když dojídal chleba, začal se dívat, dostane-li ještě. Zachytila jeho tázavý pohled.

„Nebuď žravej, Jendo,“ řekla na to. „Už si svý snědl. Tví bratři a sestry sou menší než ty.“

Nechal její výtku bez odpovědi. Nebyl příliš mluvný. Nechal také svých hladových pohledů o přídavek. Nestěžoval si s trpělivostí, která byla stejně hrozná jako škola, kde se jí naučil. Dopil kávu, utřel si ústa hřbetem ruky a začal se zvedat.

„Počkej chvilku,“ řekla spěšně. „Ten bochník snad eště jeden krajíček vydrží – tenkej.“

V jejích pohybech byla kejklířská zručnost. Vypadalo to docela tak, jako by mu ukrojila krajíc z bochníku, ale zatím položila bochník i s krajícem zpátky do plechovky a dala mu jeden ze svých vlastních dvou krajíců. Myslela, že ho oklamala, ale on zpozoroval její kouzla. Přesto si vzal beze studu chléb. Podle jeho názoru stejně jeho matka nebyla pro svou stálou churavost velkým jedlíkem.

Viděla, že žvýká chléb na sucho; natáhla se přes stůl a vylila svou kávu do jeho hrnečku.

„Ňák mi to dnes nedělá dobře na žaludek,“ vysvětlovala.

Vzdálený hvizd, táhlý a pronikavý, postavil oba na nohy. Pohlédla na plechový budíček na polici. Ručičky ukazovaly půl šesté. Ostatek továrního světa se právě probouzel. Utáhla si šálu kolem ramen a nasadila si sešlý klobouk, beztvarý a staromódní.

„Musíme běžet,“ řekla, stáhla přitom knot v lampě a sfoukla jej shora cylindrem.

Vytápali ze dveří a dolů po schodech. Bylo zima a nebe bylo čisté. Jenda se při prvním doteku chladného vzduchu zachvěl. Hvězdy ještě nezačaly na nebi blednout a město leželo v černé tmě. Jenda i matka šoupali při chůzi nohama. Ve svalech jejich nohou nebylo snahy, aby jim zvedaly chodidla od země.

Mlčeli. Po čtvrthodině jeho matka zahnula doprava.

„Nepřídi pozdě,“ byla její poslední výstraha ze tmy, v které mizela.

Neodpověděl jí a šel svou cestou dál. V dělnické čtvrti se všude otvíraly dveře a brzy byl jedním z davu, který spěchal dopředu tmou. Když procházel vraty továrny, píšťala zahvízdala znovu. Podíval se na východ. Přes roztřepené obrysy střech domů začalo na obloze prosakovat bledé světlo. To bylo vše, co uviděl ze dne, než se k němu obrátil zády a připojil se k ostatním dělníkům.

Zaujal své místo v jedné z mnoha dlouhých řad strojů. Před ním, nad bednou, plnou malých cívek, byly velké cívky, které se rychle otáčely. Na ty navinoval jutovou přízi z malých cívek. Práce to byla jednoduchá. Vše, čeho bylo třeba, byla rychlost. Malé cívky se odvíjely tak rychle a bylo tu tolik velkých cívek, že nemohl chvíli zahálet.

Pracoval mechanicky. Když malá cívka doběhla, levou rukou přibrzdil a zastavil velkou cívku a zároveň palcem a ukazovákem téže ruky zachytil poletující konec příze. V téže chvíli chytil pravou rukou volný konec příze na malé cívce. Tyto různé úkony oběma rukama konal současně a rychle. Pak jediným mihnutím rukou svázal tkalcovský uzel a nechal cívku opět rozběhnout. Není nic nesnadného na tkalcovských uzlech. Chlubil se jednou, že by je mohl vázat i ve spaní. A taky se mu to někdy stalo a dřel se celá staletí v noci tím, že vázal nekonečnou řadu tkalcovských uzlů.

Někteří hoši se lajdali, promarňovali čas a kazili stroje tím, že nenahrazovali včas malé cívky, když doběhly. Byl tu dohlížitel, aby tomu zabránil. Chytil při tom Jendova souseda a zpohlavkoval ho.

„Podívej se na Jendu – proč nejsi jako on?“ ptal se hněvivě.

Jendovy cívky se točily plnou rychlostí, ale on byl k této nepřímé pochvale lhostejný. Býval kdysi čas… ale to už je dávno. Když slyšel, že ho ukazují jako zářný příklad, zůstávala jeho apatická tvář bez výrazu. Byl dokonalým dělníkem. Byl si toho vědom. Často mu to říkali. Bylo to už tak otřepané, že to pro něj nic neznamenalo. Z dokonalého dělníka se vyvinul v dokonalý stroj. Když mu práce šla špatně, mohlo to u něho být jako u stroje jen vinou špatného materiálu. Bylo by stejně nemožné, aby dokonalý hřebíkový lis razil chybné hřebíky, jako aby on udělal chybu.

A žádný div. Odjakživa byl se stroji důvěrně spřízněn. Stroje téměř do něho vrostly; rozhodně ho vychovaly. Před dvanácti lety vzniklo v tkalcovně právě této továrny trochu rozruchu. Jendova matka omdlela. Položili ji na zem uprostřed rachotících strojů. Zavolali od stavů dvě starší ženy. Předák jim pomáhal. A v několika minutách bylo v tkalcovně o jednu lidskou bytost více, než kolik jich tam vstoupilo dveřmi. Byl to Jenda; narodil se s klepotem a boucháním stavů v uších, prvním dechem vdechl teplý; vlhký vzduch, plný poletujících vláken lnu. Kašlal hned ten první den, aby zbavil své plíce lnu; a z téhož důvodu kašlal od té doby stále.

Hoch vedle Jendy fňukal a popotahoval. Jeho obličej byl zkřiven nenávistí k dohlížiteli, který na něj z dálky upíral hrozivě zrak. Ale všechny cívky navíjely. Hoch křičel hrozné nadávky do cívek, točících se před ním, zvuk se však nedonesl ani pět kroků; řev v místnosti jej pohltil a udusil jako zeď.

Toho všeho si Jenda nevšímal. Měl už svůj způsob, jak všecko přijímat. Mimo to vše opakováním zevšední a zrovna tohleto viděl už mnohokrát. Připadalo mu právě tak zbytečné vzpírat se dozorci jako vzdorovat vůli stroje. Stroje byly vyrobeny, aby fungovaly určitým způsobem a konaly určitou práci. Totéž platilo o dozorci.

V jedenáct hodin však vzniklo v sále vzrušení. Nějakým záhadným způsobem se ihned rozšířilo všude. Jednonohý hoch, který pracoval Jendovi po druhé straně, belhal se rychle k vozíku na dopravu materiálu, který tu stál prázdný. Zmizel v něm i s berlou a se vším všudy všem z očí. Přicházel vrchní dozorce továrny, provázen nějakým mladým mužem. Ten druhý byl dobře oblečen a měl škrobenou košili – podle Jendovy klasifikace lidí to tedy byl „lepší člověk“ a „inspektor“.

Šel kolem a ostře se díval po chlapcích. U některých se zastavoval a kladl jim otázky. Musel přitom křičet z plných plic a jeho tvář se směšně zkroutila námahou, aby jej bylo slyšet. Jeho bystré oko spatřilo prázdný stroj vedle Jendy, ale nic neřekl. Jenda zpozoroval, že na něj hledí, a rychle se sklonil ke stroji. Mladý muž chytil Jendu za paži, aby ho odtáhl na krok od stroje, ale s výkřikem překvapení ho pustil.

„Pořádně hubená,“ zasmál se rozpačitě správce.

„Jako troubel od fajfky,“ odpověděl návštěvník. „Pohleďte na ty nohy. Ten hoch má křivici, v začátcích, ale už ji má. Jestli ho nakonec nechytí padoucnice, tak jen proto, že dostane dřív souchotiny.“

Jenda poslouchal, ale nerozuměl. Nadto se nezajímal o budoucí zla. Hrozilo mu zlo bezprostřední a vážnější – tento inspektor.

„Tak, chlapče, teď mi musíš říci pravdu,“ řekl či křičel inspektor, nahýbaje se mu přitom těsně k uchu, aby jej bylo slyšet. „Kolik je ti let?“

„Čtrnáct,“ lhal Jenda a lhal z plné síly svých plic. Lhal tak nahlas, až se z toho rozkašlal suchým, kuckavým kašlem, který vynesl pápěrky lnu, usadivší se mu za dopoledne na plicích.

„Vypadá nejméně na šestnáct,“ řekl správce.

„Nebo na šedesát,“ ostře dodal inspektor.

„Vypadá tak odjakživa.“

„Od kdy?“ zeptal se rychle inspektor.

„Už leta. Vůbec nestárne.“

„Nebo nemládne, spíš bych řekl. To tu tedy pracuje celé ty roky?“

„Střídavě – ale to bylo dřív, než vyšel ten nový zákon,“ honem dodal správce.

„Ten stroj jde naprázdno?“ ptal se inspektor a ukázal na neobsazený stroj vedle Jendy, na němž bláznivě letěly nedovinuté cívky.

„Pravděpodobně.“ Správce přivolal pokynem dozorce a křičel mu do ucha, ukazuje na stroj. „Jde naprázdno,“ sdělil pak inspektorovi.

Přešli a Jenda se vrátil ke své práci, spokojen, že zlo bylo odvráceno. Ale jednonohý chlapec neměl takové štěstí. Bystrozraký inspektor ho vytáhl do půl těla z vozíku. Chlapci se chvěly rty a celá jeho tvář měla výraz člověka, který upadl do těžkého a nenapravitelného neštěstí. Dozorce se díval udiveně, jako by chlapce viděl poprvé, zatímco na správci bylo vidět, že je zaražen a nepříjemně dotčen.

„Toho znám,“ řekl inspektor. „Je mu dvanáct. Dostal jsem ho během posledního roku ze tří továren. Tohle je čtvrtá.“

Obrátil se k jednonohému chlapci. „Ty jsi mi slíbil, na čestné slovo, že půjdeš do školy.“

Chlapec propukl v pláč. „Prosím, pane inspektore, dvě děti nám umřely a jsme strašně chudý.“

„Proč tak kašleš?“ zeptal se inspektor, jako by ho obviňoval z nějakého zločinu.

A jako by popíral vinu, jednonohý chlapec odpověděl: „To nic není. To sem se jen minulej tejden zachladil, pane inspektore, to nic.“

Nakonec vyšel jednonohý chlapec z místnosti s inspektorem, provázen ulekaným a ohrazujícím se správcem. Nato zavládla opět jednotvárnost. Dlouhé dopoledne a ještě delší odpoledne pomalu minulo a píšťala zahvízdala konec. Když Jenda procházel továrními vraty, byla už tma. Slunce mezitím spustilo svůj zlatý žebřík z oblohy, zaplavilo svět lahodným teplem, sklonilo se k západu a zmizelo za roztřepaným obzorem domovních střech.

Večeře byla rodinným jídlem, při němž se Jenda setkal s mladšími bratry a sestrami. Setkal se s nimi ne právě přátelsky, protože byl velice starý a oni žalostně mladí. Neměl trpělivost s jejich nesmírnou a údivnou mladostí. Nerozuměl jí. Jeho vlastní dětství bylo příliš daleko za ním. Byl jako starý, zlostný muž, kterého bouřlivost mladých duší obtěžuje a pro kterého je pouhou hloupostí. Mračil se mlčky nad jídlem a utěšoval se myšlenkou, že budou muset jít také už brzo do práce. Pak jim spadne hřebínek a budou usedlými a důstojnými – jako on. Tak si podle lidské přirozenosti udělal Jenda ze sebe měřítko, kterým měřil celý svět.

Během jídla matka vykládala různými způsoby a s nekonečným opakováním, že dělá, co může; a tak, když jídlo skončilo, odstrčil Jenda židli se skutečnou úlevou a zdvihl se. Chvíli se rozmýšlel mezi postelí a dveřmi a posléze vyšel dveřmi ven. Nešel daleko. Posadil se na schůdky před domem, kolena skrčená a úzká ramena skloněná dopředu, lokty na kolenou a bradu v dlaních.

Seděl tu a na nic nemyslel. Jenom odpočíval. Jeho mysl, ta spala. Jeho bratři a sestry vyšli ven a hráli si hlučně s ostatními dětmi kolem něho. Elektrická lampa na rohu jim svítila na jejich dovádění. Věděly, že Jenda je nedůtklivý a snadno podrážděný; ale duch dobrodružnosti je sváděl, aby ho škádlily. Chytly se před ním za ruce a kývajíce se do rytmu zpívaly mu do obličeje zlomyslnou a výsměšnou říkánku. Nejprve na ně vrčel nadávky – nadávky, které pochytil od různých předáků. Když však viděl, že to je marné, upadl, pamětliv své důstojnosti, do mrzutého mlčení.

Jeho bratr Vilda, který byl po něm nejstarší a kterému právě minulo deset, vedl kolo. Jenda nechoval k němu zrovna vlídné city. Musel se mu vždy podřizovat a ustupovat mu, a to mu brzo ztrpčilo život. Měl jasný pocit, že Vilda je mu velkým dlužníkem a k tomu že je nevděčný. V době, kdy si ještě sám hrával, daleko v šeré minulosti byl oloupen o většinu času k hraní, protože musel dávat pozor na Vildu. Vilda byl tehdy malé dítě a matka trávila tehdy jako teď celé dny v přádelně. Jenda musel zastávat úlohu malého otce i malé matky.

Na Vildovi se začalo ukazovat, jaký měl z toho prospěch, že se mu vždy ustupovalo. Byl dobře rostlý, statný, stejně veliký jako jeho starší bratr, a dokonce těžší. Bylo to, jako by se Jendovy životní šťávy byly přelily do žil Vildových. A stejně tomu bylo i s jejich duchem. Jenda byl utahaný, vysílený, bez pružnosti, zatímco jeho mladší bratr se zdál pukat a přetékat bujností.

Výsměšná písnička zněla hlasitěji a hlasitěji. Vilda se v tanci k Jendovi nahnul a vyplázl na něj jazyk. Jenda vymrštil levou ruku a chytil ho za krk. Zároveň ho uhodil svou kostnatou pravicí do nosu. Byla to pateticky kostnatá pěst, ale jak ostře dovedla udeřit, toho byl dokladem bolestný křik, který následoval. Ostatní děti spustily zděšený nářek a Jendova sestra Jana běžela domů.

Jenda odstrčil Vildu od sebe, kopl ho zuřivě do holeně, pak ho chytil a praštil s ním tváří do bláta. A nepustil ho, dokud mu několikrát nepřejel obličejem v blátě. Pak se objevila matka, nedokrevná vichřice starostlivosti a mateřského hněvu.

„Proč mě nenechá bejt?“ odpověděl Jenda na její plísnění. „Nevidí, že sem unavenej?“

„Sem stejně velkej jako ty,“ zuřil Vilda v matčině náručí, na tváři kaši ze slzí, bláta a krve. „Sem velkej jako ty a budu eště větší. A potom tě zbiju – uvidíš, že tě zbiju.“

„Měl bys už chodit do práce, dyž seš tak velkej,“ zavrčel Jenda. „To je to, co ti chybí. Měl bys chodit do práce. Jen dyby máma tě už do ní chtěla poslat.“

„Ale on je eště příliš mladej,“ bránila se matka. „Dyť je to eště chlapeček.“

„Byl sem mladší než on, dyž sem začal dělat.“

Jenda otevíral ústa, aby ještě dál vyslovil svůj pocit křivdy, ale zavřel je s hlasitým sklapnutím. Otočil se zasmušile na patě a loudal se domů do postele. Dveře jeho pokojíku byly otevřeny, aby mu tam šlo teplo z kuchyně. Když se v polotmě svlékal, slyšel mluvit matku se sousedkou, která za ní na chvilku vběhla. Matka plakala a její řeč přerývaly vzdechy.

„Já nevím, co to teď do Jendy vlezlo,“ slyšel, jak povídá. „Nebejval takovej. Bejval to takovej trpělivej andílek.“

„A on je to hodnej kluk,“ honem ho hájila. „Pracuje poctivě, ale šel do práce moc mladej. Ale to nebyla moje vina. Já sem dycky dělala, co sem mohla.“

Z kuchyně bylo slyšet dál vzdychání a Jenda si bručel pro sebe, zatímco se mu zavírala víčka: „To bych si vyprošoval, že poctivě pracuju.“

Příští ráno zase ho matka násilím vyrvala z objetí spánku. Pak přišla hubená snídaně, chůze temnem a bledý zásvit dne nad střechami domů, když se k němu obracel zády a procházel továrními vraty. Byl to další den z mnoha dnů a všechny ty dny byly stejné.

A přece byly v jeho životě změny – tehdy, když měnil místo nebo onemocněl. Když mu bylo šest, byl matkou i otcem Vildovi a ostatním, ještě mladším dětem. V sedmi šel do přádelny – navíjet cívky. Když mu bylo osm, dostal práci v jiné přádelně. Jeho nová práce byla zázračně lehká. Celou jeho povinností bylo sedět s hůlečkou v ruce a řídit proud sukna, který před ním běžel. Tento proud sukna vycházel ze žaludku stroje, přejel přes horký válec a běžel svou cestou někam dál. Ale on seděl stále na témže místě, daleko od denního světla, plynový hořák plápolal nad ním a on sám byl součástí tohoto stroje.

Přes vlhké vedro, které tu bylo, byl při této práci velice šťastný, protože byl dosud mlád a plný snů a iluzí. A zatímco pozoroval pařicí se sukno, které do nekonečna běželo před ním, snil své podivuhodné sny. Ale při této práci nebylo tělesného pohybu a nepovzbuzovala se ani jeho mysl, a tak snil stále méně a mysl mu otupovala a usínala. Nicméně vydělával zde týdně dva dolary a ty dva dolary znamenaly rozdíl mezi akutním hladověním a chronickou podvýživou.

Ale v desíti letech tuto práci ztratil. Příčinou toho byly osypky. Když se uzdravil, dostal práci ve sklárně. Plat tam měl lepší a práce vyžadovala zručnost. Byla to práce od kusu, a čím byl zručnější, tím více vydělával. To byla pobídka. A pod touto pobídkou se vyvinul ve výborného dělníka.

Byla to jednoduchá práce: přivazovat skleněné zátky k malým lahvičkám. U pasu měl klubko provazu. Držel lahvičky mezi koleny, takže mohl pracovat oběma rukama. A když tak seděl a nakláněl se nad svými koleny, jeho úzká ramena se deset hodin denně vyhrbovala a jeho hrudník se stahoval. Plicím to neprospívalo, ale zavázal tři sta tuctů lahviček denně.

Správce byl na něj velice hrdý a vodil návštěvníky, aby se na něj podívali. Za deset hodin prošlo jeho rukama tři sta tuctů lahví. To znamenalo, že dosáhl strojové dokonalosti. Každé hnutí jeho tenkých paží, každý pohyb svalů v jeho tenkých prstech byl rychlý a přesný. Pracoval s velkým vypětím a výsledek byl, že se stal nervózním. V noci, ve spánku, se mu svaly křečovitě svíraly a ve dne se nemohl uvolnit a oddechnout. Zůstával přepjat a jeho svaly se dál svíraly. Zároveň zežloutl a jeho tkalcovský kašel se zhoršil. Pak se zmocnil jeho slabých plic v stažené hrudi zápal plic a ztratil místo ve sklárně.

Vrátil se teď do jutárny, kde začal poprvé s navíjením cívek. Ale čekalo ho povýšení. Byl dobrým dělníkem. Přijde teď do škrobárny a později do tkalcovny. Pak už nebude moci nic než zvyšovat výkon.

Stroje běžely rychleji, než když zde pracoval poprvé, a jeho duch šel pomaleji. Už vůbec nesnil, ačkoli jeho dřívější léta byla plná snění. Jednou se zamiloval. Bylo to tehdy, když začal poprvé vést sukno přes horký válec, a zamiloval se do dcery správcovy. Byla to mladá žena, mnohem starší než on, a spatřil ji z dálky stěží šestkrát. Ale na tom mu nezáleželo. Na povrchu sukna, jehož proud před ním běžel, si maloval zářnou budoucnost, v níž dosahoval zázračných pracovních výkonů, vynalézal podivuhodné stroje, stal se vedoucím přádelny a nakonec ji vzal do náručí a políbil ji cudně na obočí.

Ale to všechno bylo v dávné minulosti, dříve než se stal na lásku příliš starým a unaveným. Také ona se vdala a odešla a jeho mysl usnula. A přece to byl úžasný zážitek a on si na něj často vzpomínal, jako si muži a ženy vzpomínají na dobu, kdy věřili ve víly. On nikdy nevěřil ve víly, ani v Ježíška, ale zato věřil tehdy v úsměvnou budoucnost, kterou mu jeho obraznost malovala na pás pařícího se sukna.

Velmi brzo se stal mužem. V sedmi letech, kdy dostal první mzdu, jeho dospívání začalo. Znenáhla se v něm vzbudil jistý pocit nezávislosti a vztah mezi ním a matkou se změnil. Poněvadž si už vydělával na svůj chléb a dělal svou vlastní práci ve světě, byl spíše jí rovný. Mužství, plně rozvinuté mužství přišlo, když mu bylo jedenáct a když půl roku chodil na noční směnu. Dítě, které dělá na nočních směnách, nemůže zůstat dítětem.

V jeho životě bylo několik velkých událostí. Jednou z nich bylo, když jeho matka koupila několik kalifornských švestek. Dvě další byly, když udělala dvakrát vaječný krém. To byly události. Rád na ně vzpomínal. Tehdy mu matka vykládala o báječném jídle, které někdy udělá. Říkala tomu „plovoucí ostrov, lepší než vaječný krém“. Po leta se těšil na den, kdy si sedne ke stolu a před ním bude plovoucí ostrov, až nakonec odložil tu myšlenku mezi harampádí nesplnitelných ideálů.

Jednou našel u cesty stříbrný čtvrtdolar. To také byla velká událost v jeho životě, ale událost tragická. Uvědomil si svou povinnost v témže okamžiku, kdy mu stříbrná mince zableskla do očí, ještě dříve než ji zdvihl. Doma jako obvykle nebylo dost jídla a měl ten peníz přinést domů, stejně jako přinášel každou sobotu večer svou výplatu. Správné jednání bylo v tomto případě zřejmé; ale on nikdy nic neutratil ze svých peněz a hladověl po cukroví. Byl nesmírně chtivý sladkostí, kterých mohl v životě okusit jenom o velkých svátcích.

Nepokoušel se oklamat. Věděl, že to je hřích, a hřešil vědomě, když prohýřil patnáct centů v cukroví. Deset centů si schoval na příští hýření; ale poněvadž nebyl zvyklý nosit u sebe peníze, těchto deset centů ztratil. Ztratil je v době, kdy trpěl všemi mukami výčitek svědomí a byl to pro něj zásah Boží odvety. Měl zděšený pocit blízkosti mocného a hněvivého Boha. Bůh to viděl a Bůh tu byl rychle, aby jej potrestal a nedopřál mu ani celého prospěchu, který mohl z hříchu mít.

Ve vzpomínkách se vždycky díval na tento příběh jako na velký zločin svého života a při této vzpomínce se vždy vzbudilo jeho svědomí a znovu jej hryzlo. Byla to jediná černá skvrna v jeho životě. Ale jaký už byl a v jakých okolnostech žil, vzpomínal na tento zločin s lítostí. Byl nespokojen se způsobem, jakým ten čtvrtdolar utrácel. Mohl si ho užít lépe, a kdyby byl věděl, jak dovede být Bůh rychlý, byl by na něj vyzrál a byl by jej celý bezohledně utratil na jednou. Ve vzpomínkách utratil ten čtvrtdolar tisíckrát a pokaždé lépe.

Byla tu ještě jedna vzpomínka z minulosti, mlhavá a vybledlá, ale vtisknutá do jeho duše natrvalo hrubýma nohama jeho otce. Byla to spíše noční můra než jasná vzpomínka na něco konkrétního – spíše něco jako paměť lidského pokolení, která se vzbouzí ve spánku a která pochází až z dob jeho předlidských předků.

Tato zvláštní vzpomínka nepřicházela Jendovi nikdy za plného denního světla, kdy byl při bdělém vědomí. Přicházela mu večer v posteli, v okamžiku, kdy jeho vědomí se nořilo do spánku a ztrácelo se v něm. Vždycky jej probouzela do vyděšeného bdění a prvním okamžiku hrůzy se mu vždy zdálo, že leží napříč v nohou postele. V posteli nejasně viděl otce a matku. Nikdy neviděl, jak vlastně jeho otec vypadal. Měl jediný dojem a to, že měl surové a bezcitné nohy.

Jeho časné vzpomínky ho provázely, pozdější však neměl. Všechny dny byly stejné. Včera nebo loni bylo stejné jako tisíc let – nebo jako minuta. Nikdy se nic nestalo. Nebylo tu událostí, které by vyznačovaly chod času. Čas nešel. Věčně stál tiše. Jen otáčející se stroje běžely, a ty neběžely nikam – ačkoli běžely stále rychleji.

Když mu bylo čtrnáct let, šel pracovat do škrobárny. To byla ohromná událost. Něco se konečně stalo a mohl vzpomínat ještě na něco jiného než na noční spánek nebo na den týdenní výplaty. Znamenalo to novou éru. Byla to strojová olympiáda, něco, podle čeho se mohl počítat čas. „Když jsem začal pracovat ve škrobárně“ nebo „potom“ nebo „předtím než jsem začal pracovat ve škrobárně“ – těchto vět často užíval.

Své šestnácté narozeniny oslavil tím, že postoupil do přádelny a dostal stav. Tady byl opět podnět, protože se platilo od kusu. A on vynikl, protože hmota, z které byl udělán, byla přádelnou ztvárněna v dokonalý stroj. Ke konci třetího měsíce obsluhoval dva stavy a později tři a čtyři.

Ke konci druhého roku, kdy byl u stavů, utkal více yardů sukna než kterýkoli jiný tkadlec a více než dvakrát tolik než někteří méně zruční. Jak se přibližoval k plnosti své výdělečné schopnosti, doma se začínalo vést lépe. Nicméně ne tak, aby jeho zvýšený výdělek přesahoval spotřebu. Děti rostly. Jedly víc. A chodily do školy a školní knihy stály peníze. A čím rychleji pracoval, tím rychleji stoupaly ceny všeho. I nájemné se zvýšilo, ačkoli dům byl stále zchátralejší.

Jenda vyrostl; ale čím byl větší, tím vypadal hubenější než kdy předtím. Byl také nervóznější. S nervozitou vzrostla jeho nedůtklivost a podrážděnost. Děti se naučily po mnoha trpkých zkušenostech vyhýbat se mu. Matka si ho vážila pro jeho výdělečnou schopnost, ale její úcta měla jakýsi nádech strachu.

Neměl v životě nic radostného. Dny nikdy neviděl. Noci prospal v křečovitém bezvědomí. Zbytek času pracoval a jeho vědomí bylo vědomím stroje. Dál už byl jeho duch prázdný. Neměl ideálů, jen jedinou iluzi: totiž, že pije znamenitou kávu. Byl pracovním zvířetem. Neměl vůbec duševní život; leč hluboko dole v kryptách jeho duše, jichž neznal, byla vážena a hodnocena každá hodina jeho dřiny, každý pohyb jeho rukou, každé sevření jeho svalů, a konaly se přípravy pro budoucí běh věcí, který měl překvapit jeho samého i celý jeho malý svět.

Bylo tehdy pozdní jaro a přišel večer domů s pocitem, že je nezvykle unaven. Když si sedal ke stolu, bylo ve vzduchu jakési dychtivé očekávání, ale on si toho nepovšiml. Po celou dobu jídla byl mrzutě zamlklý a jedl mechanicky to, co bylo před ním. Děti mlaskaly a vyrážely obdivná ó a jé. Ale on jako by je neslyšel.

„Víš vůbec, co jíš?“ konečně se ho matka zoufale zeptala.

Podíval se bezmyšlenkovitě na talíř před sebou a stejně bezmyšlenkovitě na ni.

„Plovoucí ostrov!“ oznámila vítězoslavně.

„Ó,“ řekl na to.

„Plovoucí ostrov!“ zvolaly děti v hlasitém sboru.

„Ó,“ řekl znovu. A po dvou nebo třech soustech dodal: „Nemám dnes ňák hlad.“

Odložil lžíci, odstrčil židli a unaveně vstal od stolu.

„Pudu asi spát.“

Když šel přes kuchyň, vlekl nohy ještě víc než obvykle. Svléknout se bylo pro něj titánskou prací, obrovskou marností, a trochu plakal, když lezl do postele, jednu botu ještě na noze. Cítil, že se mu v hlavě něco zvedá a nadouvá a že mu to dělá mozek těžký a zamlžený. Jeho tenké prsty se mu zdály velké jako pěst a na jejich konečcích měl vzdálený pocit, neurčitý a mlhavý jako v mozku. V kříži ho nesnesitelně bolelo. Bolely ho všecky kosti. Bolelo ho všude. A v hlavě mu začaly ječet, tlouci, rachotit a řvát miliony stavů. Celý prostor byl naplněn tkalcovskými člunky. Létaly zmateně sem a tam mezi hvězdami. Obsluhoval sám tisíce stavů a ty běžely stále rychleji a rychleji a on se stal nití, kterou soukaly ty tisíce člunků.

Příštího rána nešel do práce. Byl příliš zaměstnán obrovským tkaním na tisíci stavech, které mu běžely v hlavě. Matka šla do práce, ale nejprve poslala pro doktora. „Je to těžký případ chřipky,“ řekl. Jana se stala ošetřovatelkou a plnila lékařovy příkazy.

Byl to velmi těžký případ a trvalo týden, než se Jenda oblékl a chabě se potácel po pokoji. „Ještě týden,“ řekl doktor, „a bude schopen se vrátit do práce.“ V neděli odpoledne, v první den jeho rekonvalescence, navštívil ho předák tkalcovny. „Nejlepší tkadlec v oddělení,“ říkal předák jeho matce. „Jeho místo mu zůstane. Může přijít do práce od pondělka za týden.“

„Proč mu nepoděkuješ, Jendo?“ matka se úzkostlivě zeptala.

„Byl tak nemocnej, že to eště není ani on,“ vysvětlovala návštěvě na omluvu.

Jenda seděl shrbený a díval se upřeně na zem. Seděl tak ještě dlouho potom, co předák odešel. Venku bylo teplo a odpoledne se posadil na schůdky před domem. Chvílemi pohnul rty. Vypadal, že je ponořen v nekonečné výpočty.

Příští ráno, když se oteplilo, sedl si zase před dům. Měl tentokrát tužku a papír, aby mohl pokračovat ve výpočtech, a namáhavě a udiveně počítal.

„Co příde po milionech?“ zeptal se Vildy, když přišel ze školy. „A jak se s nima počítá?“

To odpoledne svou práci dokončil. Každý den se vracel na schůdky, ale bez papíru a bez tužky. Velice ho upoutal jeden strom, který rostl přes ulici. Pozoroval ho celé hodiny a byl neobyčejně zaujat, když vítr pohyboval jeho větvemi a chvěl jeho listím. Celý týden se zdál ponořen ve velké obcování sám se sebou. V neděli, když seděl na schůdcích, několikrát se nahlas zasmál k velkému znepokojení své matky, která ho leta neslyšela smát se.

Příští ráno, ještě za tmy, přišla k jeho posteli vzbudit ho. Po celý týden spal dosyta a probudil se snadno. Nebránil se, ani se nepokoušel držet pokrývku, když ji z něho stahovala. Klidně ležel a klidně mluvil.

„Máš to marný, mámo.“

„Přídeš pozdě,“ pravila, domnívajíc se, že je ještě tupý spánkem.

„Sem vzhůru, mámo, a říkám ti, že to máš marný. Můžeš mě nechat bejt. Nebudu vstávat.“

„Ale dyť přídeš o práci,“ vykřikla.

„Nebudu vstávat,“ opakoval zvláštním, klidným hlasem.

Nešla ten den do práce ani sama. Byla to nemoc horší než jakákoli, kterou znala. Chápala horečku a blouznění, ale tohle bylo šílenství. Přikryla ho pokrývkou a poslala Janu pro doktora.

Když přišel, Jenda pokojně spal, pokojně se probudil a nechal si zjistit puls.

„Nic mu není,“ prohlásil lékař. „Je zle vyčerpán, to je vše. Nemá na kostech moc masa.“

„Dycky byl takovej,“ poznamenala matka.

„Di pryč, mámo, a nech mě eště zdřímnout.“

Jenda to řekl tiše a mile a tiše a mile se obrátil na bok a usnul.

V deset hodin se vzbudil a oblékl se. Šel do kuchyně, kde našel matku s poděšeným výrazem v tváři.

„Du pryč, mámo,“ oznámil jí, „a chci ti říct sbohem.“

Přikryla si zástěrou obličej, sklesla na židli a rozplakala se. Čekal trpělivě.

„To sem si mohla myslet,“ vzlykala.

„Kam?“ ptala se konečně, sundávajíc zástěru z obličeje a dívajíc se upřeně na něho se sklíčeným výrazem, v němž bylo trochu zvědavosti.

„Nevím – někam.“

Když to říkal, zjevil se mu v představě z oslňující jasnosti strom za cestou. Zdálo se mu, že se mu skrývá právě pod víčky, a mohl jej vidět, kdykoli si přál.

„A tvoje místo?“ chvěla se.

„Já už nikdy nepudu do práce.“

„Ježišmarjá!“ zanaříkala. „To přece neříkej!“

To, co řekl, bylo pro ni rouháním. Byla jeho slovy zdrcena stejně jako matka, která slyší své dítě popírat Boha.

„Co to jen do tebe vlezlo?“ zeptala se s ubohým pokusem vypadat přísně.

„Číslice,“ odpověděl. „Jen číslice. Počítal jsem hodně tendle tejden a moc mě to překvapilo.“

„Ale co to má s tím dělat?“ vzdychala.

Jenda se shovívavě usmál a jeho matka se náhle zhrozila, že mu tak trvale chybí jeho nedůtklivost a podrážděnost.

„Já ti to vysvětlím,“ řekl. „Sem hrozně unavenej. Co mě unavuje? Že se hejbám. Hejbám se od narození. Sem unavenej z hejbání a nechci se už hejbat vůbec. Vzpomínáš, dyž sem dělal ve sklárně? Dělával sem tři sta tuctů kusů denně. Teď počítám, že sem udělal asi deset různejch pohybů při každý lahvičce. To je šestatřicet tisíc pohybů za den. Za deset dní tři sta šedesát tisíc pohybů. Za měsíc milion osumdesát tisíc pohybů. Těch osumdesát tisíc ti odpustím,“ mluvil s blahosklonnou dobročinností filantropa – „těch osumdesát tisíc ti odpustím, zůstane milion pohybů za měsíc – dvanáct milionů pohybů za rok.

U stavů se hejbu dvakrát tolik. To je pětadvacet milionů pohybů za rok a mně to připadá, že sem se takhle hejbal aspoň milion let.

Tendle tejden sem se vůbec nehejbal. Neudělal sem hodiny a hodiny jedinej pohyb. Povídám ti, to je rozkoš, jen tak sedět, hodiny a hodiny, a nic nedělat. Nikdy předtím sem nebyl tak šťastnej. Nikdy sem neměl čas. Stále sem se jen hejbal. Takhle člověk nemůže bejt šťastnej. A já už se teď vůbec nebudu hejbat. Budu jen sedět a sedět a odpočívat a odpočívat a zase jen odpočívat.“

„Ale co bude z Vildy a z druhejch dětí?“ zeptala se zoufale.

„To je to, ‚z Vildy a z druhejch dětí‘,“ opakoval.

V jeho hlase však nebylo hořkosti. Dávno věděl, co chce matka pro mladšího chlapce, ale ta myšlenka ho už netrápila. Na ničem už nezáleželo. Ani na tom ne.

„Já vím, mámo, co si pro Vildu chystala – nechat ho ve škole, aby z něj byl účetní. Ale to už nemá smysl, já už nejsem nikomu nic dlužnej. Musí do fabriky.“

„A to mám za to, že sem tě vychovala,“ rozplakala se, zdvíhajíc zase zástěru k očím a měníc své názory.

„Nikdy si mě nevychovávala,“ odpověděl se smutnou vlídností. „Vychoval sem se sám, mámo, a vychoval sem Vildu. Je silnější než já a větší. Dyž sem byl kluk, myslím, že sem nedostával dost jíst. Dyž se on narodil a byl malým klukem, já byl ve fabrice a vydělával sem i na jeho jídlo. Ale to už je pryč. Vilda může do fabriky stejně jako já nebo může si jít třeba ke všem čertům, to je mi už fuk. Sem unavenej. Tak už du. Dáš mi sbohem?“

Neodpověděla. Zakryla si zase obličej zástěrou a rozplakala se. Jenda zůstal ve dveřích chvíli stát.

„Dělala sem, co sem mohla,“ vzlykala.

Vyšel z domu na ulici. Při pohledu na osamělý strom objevila se mu na tváři znavená radost. „Teď už nebudu nic dělat,“ řekl si polohlasně a zpěvavě. Vzhlédl zasněně k nebi, ale zářící slunce ho oslňovalo a oslepovalo.

Měl před sebou dlouhou cestu a nepospíchal. Cesta vedla kolem jutárny. Tlumený hluk z tkalcovny mu dolehl k uším a on se usmál. Byl to pokojný tichý úsměv. Neměl v sobě nenávisti, ani k těm tlukoucím, ječícím strojům. Nebylo v něm hořkosti, nebylo v něm nic než nesmírný hlad po odpočinku.

Jak se blížil k venkovu, domy i továrny řídly a přibývalo nezastavěných míst. Posléze měl město za sebou a kráčel stinnou cestičkou podél železniční trati. Nekráčel jako člověk. Nevypadal jako člověk. Byl travestií lidskosti. Byl to pokroucený a zakrslý a bezejmenný kousek života, který šmatlal jako neduživá opice, s klátícíma se rukama, svislými rameny a úzkým hrudníkem, groteskní a strašlivý.

Minul malou železniční stanici a lehl se pod strom do trávy. Ležel tu celé odpoledne. Chvílemi dřímal a ve spánku se mu svíraly svaly. Když byl vzhůru, ležel bez hnutí, pozoruje ptáky nebo dívaje se větvemi stromu nad sebou do nebe. Jednou či dvakrát se nahlas zasmál, ale bez vztahu k čemukoli, co viděl nebo cítil.

Minul soumrak, snesla se noc a do stanice přirachotil nákladní vlak. Když lokomotiva posunovala vagony na vedlejší kolej, plížil se podle vlaku. Otevřel poboční dveře krytého vagonu, který byl prázdný, a nešikovně a namáhavě se do něho vyšplhal. Zavřel dveře. Lokomotiva zapískala. Lehl si a usmál se do tmy.

Zatčen

K Niagarským vodopádům jsem jel v „pullmanu s postranním vchodem“ čili v řeči obecné v zavřeném nákladním voze. Plochý nákladní vůz je mimochodem řečeno znám v bratrstvu tuláků jakožto „gondola“, přičemž se druhá slabika vyslovuje dlouze a je na ní přízvuk. Ale abych neodbočoval. Přijel jsem odpoledne a namířil jsem rovnou z nákladního vlaku k vodopádům. Jakmile jsem uviděl tento podivuhodný obraz řítící se vody, byl jsem ztracen. Nemohl jsem se od něho odtrhnout, až už bylo pozdě žebrat po „privátech“ (domácnostech), abych sehnal večeři. Přišla noc, krásná měsíční noc, a já zůstával u vodopádů, až bylo jedenáct pryč. Pak jsem si už musel sehnat místo, kde bych se „žuchnul“.

„Žuchnout se“, „uhnízdit“, „třísknout uchem“ – to všecko znamená v tulácké hantýrce totéž; totiž spát. Dostal jsem od kohosi „echo“, že Niagarské vodopády jsou pro hoboy „špatné“, a šel jsem tedy ven za město. Přelezl jsem ohradu a „žuchnul se“ na poli. „Pan Zákon“ mě tu nikdy nenajde, pochvaloval jsem si. Lehl jsem si na záda do trávy a spal jako nemluvně. Byla taková vonná, teplá noc, že jsem se ani jednou neprobudil. Ale s prvním ranním šerem se mi otevřely oči a vzpomněl jsem si na překrásné vodopády. Přelezl jsem ohradu a šel jsem dolů po silnici, abych se na ně podíval z druhé strany. Bylo časně – nanejvýš pět hodin – a před devátou jsem nemohl začít s vyžebráváním snídaně. Mohl jsem tedy zůstat u vodopádu alespoň tři hodiny. Ale běda! Bylo mi souzeno, abych už řeku ani vodopády nikdy neuzřel.

Město ještě spalo, když jsem tam vešel. Kráčel jsem tichou ulicí a uviděl jsem, jak naproti mně jdou tři muži. Šli těsně vedle sebe. Hoboové jako já, usoudil jsem, kteří si přivstali. Tento předpoklad nebyl docela přesný. Byl správný jen do šedesáti šesti a dvou třetin procenta. Muži po stranách byli řádní hoboové, ale ten uprostřed nikoli. Zamířil jsem ke kraji chodníku, abych nechal trojici projít. Ale co se nestalo. Ten uprostřed řekl několik slov, všichni tři se zastavili a prostřední se na mne obrátil.

Hned jsem pochopil, oč jde. Byl to tajný a ty dva hoboy zatkl. Pan Zákon byl vzhůru a vyšel si časně na žížaly. A já byl pro něj taková žížala. Kdybych byl býval bohatší o zkušenosti, které jsem měl získat v několika příštích měsících, byl bych se obrátil a upaloval o sto šest. Třeba by byl po mně střelil, ale aby mě dostal, byl by mě musel trefit. Rozhodně by však nebyl za mnou utíkal, protože dva hoboové v hrsti byli pro něj vždy lepší než jeden na útěku. Ale když mě zastavil, zůstal jsem stát jako pitomý. Náš rozhovor byl krátký.

„V kterém hotelu bydlíte?“ zeptal se.

A už mě měl. V žádném hotelu jsem nebydlel, a protože jsem neznal jméno žádného tamějšího hotelu, nemohl jsem tvrdit, že je některý mým sídlem. Byl jsem také příliš brzo vzhůru. Všecko svědčilo proti mně.

„Zrovna jsem přijel,“ řekl jsem.

„Tak čelem vzad a jděte přede mnou a ne příliš daleko. Někdo chce s vámi mluvit.“

Tak mě sebral. Věděl jsem, kdo to chce se mnou mluvit. S tajným a dvěma hoboy za sebou, pod vedením toho vprostřed, kráčel jsem k městskému vězení. Tam jsme byli prohledáni a zapsali si naše jména. Zapomněl jsem už, pod jakým jménem jsem byl zapsán. Udal jsem jméno Jack Drake, ale když mě prohledávali, našli dopisy, adresované Jacku Londonovi. Bylo z toho nedorozumění a vysvětlováni, ale všecko mi to už vypadlo z hlavy, takže dnes nevím, zda mě sebrali jako Jacka Drakea, nebo Jacka Londona. Ale pod tím nebo pod oním jménem jsem uveden ve vězeňském rejstříku města Niagara Falls. Kdo by do něho nahlédl, zjistil by to přesně. Bylo to někdy v druhé polovici června roku 1894. Velká stávka železničářů vypukla za několik dní po mém zatčení.

Z kanceláře jsme byli odvedeni do „hobo“ a tam za námi zapadly závory. „Hobo“ je ta část soudního vězení, kde jsou ve vyšetřovací vazbě všichni menší provinilci společně v jedné veliké železné kleci. Poněvadž hlavní část těchto menších provinilců tvoří hoboové, nazývá se řečena železná klec „hobo“. Tam jsme našli několik hoboů, kteří byli zatčeni téhož rána před námi, a každou chvilku se otevřely dveře a strčili k nám dva nebo tři další hoboy. Když už nás bylo šestnáct, dovedli nás po schodech nahoru do soudní síně. A teď popíšu podle pravdy, co se dělo v této soudní síni, abyste poznali, že moje vlastenecké američanství tam utrpělo úraz, z něhož se už nikdy docela nevzpamatovalo.

V soudní síni bylo šestnáct obžalovaných, soudce a dva soudní vykonavatelé. Soudce se zdál jednat tak, jako by soud byl jeho soukromý podnik. Nebylo tu svědků. Nebyli tu občané města Niagara Falls, kteří by se přišli dovědět, jak je v jejich obci vykonávána spravedlnost. Soudce pohlédl na seznam případů před sebou a vyvolal jméno. Jeden hobo vstal. Soudce pohlédl na soudního vykonavatele. „Tuláctví, Vaše Ctihodnosti,“ řekl soudní vykonavatel. „Třicet dní,“ řekla Jeho Ctihodnost. Hobo se posadil a soudce vyvolal další jméno a další hobo vstal.

Odsouzení tohoto hoboa trvalo asi patnáct vteřin. Odsouzení dalšího hoboa byla vyřízeno stejnou rychlostí. Soudní vykonavatel řekl „tuláctví, Vaše Ctihodnosti“, a Jeho Ctihodnost řekla „třicet dní“. Tak to šlo jako hodiny, patnáct vteřin na jednoho hoboa a na třicet dní.

Jsou to ubohé němé tváře, pomyslel jsem si. Ale počkejte, až přijde na mne; já už Jeho Ctihodnosti něco povím. Občas Jeho Ctihodnost nechala během tohoto představení z nějakého rozmaru někoho z nás mluvit. Náhodou se stalo, že to zrovna nebyl pravý hobo. Neměl poznávací znaky profesionálního tuláka. Kdyby přišel k nám ostatním, když bychom čekali u vodní nádržky na nákladní vlak, bez váhání bychom ho klasifikovali jako „veselou kočku“. „Veselá kočka“ je v zemi hoboů synonymum pro nováčka. Tahle veselá kočka byla už dost v letech – bylo mu, soudil bych, něco okolo pětačtyřiceti. Měl trochu shrbená ramena a ošlehaný obličej.

Podle toho, co říkal, jezdil dlouhá leta s koňmi u nějaké firmy (vzpomínám-li dobře) v Lockportu ve státě New York. Podnik upadal a posléze v krizi roku 1893 zanikl. Ten muž se tam udržel až doposledka, ačkoli ke konci už pracoval velmi nepravidelně. Dál pak zeširoka vykládal, jak v dalších měsících (kdy bylo tolik lidí bez práce) marně sháněl zaměstnání. Nakonec se rozhodl, že snad najde práci spíše v oblasti Velkých jezer, a vydal se na cestu do Buffala. Byl ovšem zatčen a teď je zde. To bylo vše.

„Třicet dní,“ řekla Jeho Ctihodnost a vyvolala jméno jiného hoboa.

Řečený hobo vstal. „Tuláctví,“ řekl soudní vykonavatel a Jeho Ctihodnost řekla „třicet dní“.

A tak to šlo dál, patnáct vteřin a třicet dní na každého hoboa. Mlýn spravedlnosti mlel hladce. Se zřetelem k časné hodině bylo nejpravděpodobnější, že Jeho Ctihodnost ještě nesnídala, a měla proto naspěch.

Ale má americká krev se bouřila. Mám za sebou mnoho pokolení amerických předků. Jedna ze svobod, pro kterou moji předkové bojovali a umírali, bylo právo být souzen porotou. To bylo mé dědictví, posvěcené jejich krví, a na mně bylo, abych teď za ním stál. Jen tak dál, hrozil jsem v duchu Jeho Ctihodnosti; jen počkejte, až dojde na mne.

Došlo na mne. Vyvolal mé jméno, ať už znělo tak, či onak, a já vstal. Soudní vykonavatel řekl „tuláctví, Vaše Ctihodnosti“, a já začal mluvit. Ale soudce začal mluvit zároveň se mnou a řekl „třicet dní“. Chtěl jsem protestovat, ale v tu chvíli už Jeho Ctihodnost vyvolávala dalšího hoboa ze seznamu. Jeho Ctihodnost udělala jen tak dlouhou přestávku, aby mohla říci: „Držte hubu!“ Soudní vykonavatel mě násilím posadil. A příští okamžik už ten další hobo dostal třicet dní a následující hobo je začínal dostávat.

Když nás všechny Jeho Ctihodnost vyřídila třiceti dny na osobu a už nás chtěla propustit, obrátila se najednou na kočího z Lockportu – toho jediného, kterému dovolila mluvit.

„Proč jste opustil místo?“ zeptala se ho Jeho Ctihodnost.

Kočí už předtím vyložil, jak místo opustilo jeho, a byl otázkou překvapen.

„Vaše Ctihodnosti,“ začal popleteně, „není to legrační otázka?“

„Dalších třicet dnů, že jste opustil místo,“ řekla Jeho Ctihodnost a soudní řízení bylo skončeno. Tak to dopadlo. Kočí dostal celkem šedesát dnů, zatímco my ostatní po třiceti.

Odvedli nás dolů, zamkli nás a dali nám snídani. Na vězení to byla docela slušná snídaně a nejlepší z těch, které jsem měl teď měsíc dostávat.

Byl jsem ohromen. Byl jsem odsouzen parodií soudního řízení a bylo mi upřeno právo nejen na to, abych byl souzen porotou, nýbrž i samo právo na obhajobu. Hlavou mi probleskla jiná věc, za kterou moji otcové bojovali – zákon o habeas corpus. Ukážu jim. Ale když jsem požádal o právního zástupce, vysmáli se mi. Zákon o habeas corpus je dobrá věc, ale k čemu byla pro mne, když jsem neměl styky s nikým mimo vězení? Ale já jim ukážu! Nemohou mě držet v trestnici nadosmrti. Jen až se dostanu ven! Já je usadím! Vím ještě něco o zákonech a svých právech a odhalím, jak se tady odbývají soudy. Před očima mi tančily představy procesu o náhradu škody a senzačních titulků v novinách, když vešli vězeňští dozorci a začali nás strkat ven do hlavní kanceláře.

Strážník mi zaklapl na pravém zápěstí pouto. (Ha, pomyslel jsem si, nové bezpráví. Jen až se dostanu ven!) Druhé pouto z páru zaklapl na levém zápěstí nějakého černocha. Byl to velmi dlouhý člověk, jistě přes šest stop – tak dlouhý, že když jsme stáli vedle sebe, musel jsem mít připoutanou ruku trochu zdviženu. A byl to také nejblaženější a nejotrhanější černoch, jakého jsem kdy viděl.

Takto nás spoutali všechny do párů. Když s tím byli hotovi, objevil se blýskavý poniklovaný řetěz; protáhli jej všemi levými okovy a zabezpečili na začátku a na konci našich dvojstupů zámkem. Teď jsme byli chain-gang. Zazněl rozkaz k pochodu a vyšli jsme pod stráží na ulici. Dlouhý černoch a já jsme dostali čestné místo. Vedli jsme celý průvod.

Po hrobovém šeru věznice nás slunce venku oslepovalo. Nikdy jsem nevěděl, že je tak líbezné jako teď, když jsem tu šel, trestanec, řinčící řetězy, a když jsem věděl, že je vidím na třicet dní naposled. Pochodovali jsme ulicemi města Niagara Falls na nádraží a chodci si nás zvědavě prohlíželi, zvláště skupina turistů na verandě hotelu, kolem kterého jsme šli.

Řetěz byl o hodně delší než náš průvod, a tak jsme se mohli s velkým cinkotem a řinkotem posadit po dvou na lavice v kuřáckém voze. Jakkoli jsem planul rozhořčením pro urážky, jež tím vším byly neustále páchány na mně a mých předcích, přece jsem byl příliš prozaicky praktický, abych proto ztrácel hlavu. Všecko mi to bylo nové. Třicet dní tajemství leželo přede mnou a ohlížel jsem se kolem sebe, hledaje někoho, kdo se v tom tady vyzná. Už jsem totiž zjistil, že nemám přijít do malé věznice s nějakou stovkou trestanců, nýbrž do veliké trestnice s několika tisíci trestanci, odpykávajícími si tresty od desíti dnů do desíti let.

Na lavici přede mnou, připoután zápěstím k řetězu, seděl pomenší, silný a svalnatý člověk. Bylo mu něco mezi pětatřiceti a čtyřiceti. Odhadoval jsem si ho. V koutcích očí jsem mu viděl humor, smích a vlídnost. Jinak to bylo surové zvíře, naprosto nemorální, které mělo veškerou vášnivost, zpupnost a násilnictví surového zvířete. Co ho zachraňovalo, co mi ho činilo snesitelným, byly ty koutky očí – humor a smích a vlídnost zvířete, když není vydrážděno.

Skamarádil jsem se s ním. Zatímco můj soused, připoutaný ke mně, ten dlouhý černoch, se dusil chechtotem a smíchem kvůli nějakému prádlu, o které jistě během svého zavření přijde, a zatímco se vlak hnal dál k Buffalu, hovořil jsem s tím mužem, který seděl přede mnou. Měl prázdnou dýmku. Nacpal jsem mu ji svým drahocenným tabákem – na jedno nacpání ho padlo tolik, že by z něho bylo tucet cigaret. A čím déle jsme spolu mluvili, tím jistější jsem si byl, že on je právě ten, koho potřebuji, a podělil jsem se s ním o všechen svůj tabák.

Jsem náhodou proměnlivý druh organismu a mám dost blízko k životu, abych se přizpůsobil každé situaci. Teď jsem se rozhodl, že se přizpůsobím tomuhle člověku, a ani jsem netušil, jak dobrý to byl tah. V této trestnici, kam jsme jeli, ještě nikdy nebyl, ale měl za sebou jeden, dva a pět „kusů“ („kus“ je rok) v různých jiných kriminálech a byl plný patřičných vědomostí. Dokonale jsme se skamarádili a srdce mi radostí poskočilo, když mi slíbil, že se mohu svěřit jeho vedení. Říkal mi „Jacku“ a já mu říkal také „Jacku“.

Vlak zastavil na stanici asi pět mil od Buffala a my, chain-gang, jsme vystoupili. Nevzpomínám si už na jméno té stanice, ale myslím, že to bylo některé z těchto: Rocklyn, Rockwood, Black Rock, Rockcastle nebo Newcastle. Ale ať už se jmenovala jakkoli, my jsme kousek šli a pak nás posadili do vozu pouliční dráhy. Byl to starý vůz s jednou dlouhou lavicí po každé straně. Požádali všechny pasažéry, aby se sesedli na jednu stranu, a my s velkým řinčením řetězů obsadili druhou lavici. Vzpomínám, jak jsme seděli proti nim, a vzpomínám si také na bázlivé výrazy žen, které nás nepochybně měly za usvědčené vrahy a bankovní lupiče. Snažil jsem se tvářit co nejdivočeji, ale můj připoutaný soused, ten na výsost blažený černoch, dál koulel očima, smál se a pořád opakoval své „božínku, božínku!“.

Vystoupili jsme, ještě kousek pochodovali a přišli do kanceláře Erijské okresní trestnice. Tady nás zapsali, a v jejich rejstříku se tedy najde to či ono mé jméno. Řekli nám zároveň, že musíme v kanceláři nechat všecky své cennosti: peníze, tabák, zápalky, kapesní nože a tak dále.

Můj nový kamarád zavrtěl na mne hlavou.

„Nenecháte-li své věci zde, budou vám uvnitř zabaveny,“ varoval nás úředník.

Můj kamarád zase zavrtěl hlavou. Něco pilně kutil rukama, skrývaje své pohyby za zády ostatních. (Pouta nám sňali.) Dával jsem pozor, co dělá; a následuje jeho příkladu, zavázal jsem si do šátku všecko, co jsem si chtěl ponechat. Oba jsme si tyto uzly strčili pod košili. Všiml jsem si, že ostatní, až na jednoho nebo dva, kteří měli hodinky, neodevzdali své věci tomu člověku v kanceláři. Byli rozhodnutí je nějak pronést, spoléhajíce na své štěstí; ale nebyli tak moudří jako můj kamarád a nezavázali si je do uzlíků.

Naši dosavadní strážci sebrali pouta a řetěz a odjeli do Niagara Falls a nás vedli noví strážci do vězení. Ještě v kanceláři přibylo k nám několik skupin nově přišlých trestanců, takže jsme teď tvořili průvod o čtyřiceti nebo padesáti mužích.

Vy, kteří jste nebyli ve vězení, si uvědomte, že pohyb ve velké trestnici je stejně omezen, jako byl obchod ve středověku. Jakmile se člověk octne uvnitř trestnice, už se nemůže pohybovat podle své vůle. Po několika krocích vždy narazí na velké železné dveře nebo vrata, která jsou stále uzamčena. Vedli nás do holírny, ale neustále jsme stáli, zatímco před námi odemykali dveře. Tak jsme zůstali stát i v první „hale“, do které jsme vešli. Taková „hala“ není snad chodba. Představte si vnitřek kvádru, vystavěného z cihel a vysokého šest poschodí, v každém patře řadu, řekněme, padesáti cel – jednoduše, představte si kvádr z obrovských pláství. Postavte tento kvádr na zem a uzavřete jej do budovy se střechou nahoře a zdmi kolem dokola. Takový kvádr a budova, která jej obkličuje, to je jedna „hala“ Erijské okresní trestnice. Abyste měli obraz úplný, doplňte si jej úzkými pavlačemi s železným zábradlím, vedoucím po celé délce každého pořadí cel, a na konci tohoto kvádru si představte všecky tyto pavlače na obou stranách spojeny úzkými železnými požárními schodišti.

Zůstali jsme stát v první hale a čekali, až nám některý dozorce odemkne dveře. Sem a tam chodili vězni, krátce ostříhaní a oholení a oblečení do pruhovaných trestaneckých šatů. Všiml jsem si jednoho takového vězně nad námi na pavlači třetího pořadí cel. Stál tam, podepřen rukama o zábradlí, a zřejmě si nás vůbec nevšímal. Vypadal, že se dívá do prázdna. Můj kamarád tiše zasyčel. Trestanec se podíval dolů. Vyměnili si znamení posunky. Pak zasvištěl vzduchem uzlík mého kamaráda. Trestanec nahoře jej chytil, uzlík zmizel bleskem za jeho košilí a on se zas díval do prázdna. Můj kamarád mi řekl, abych následoval jeho příkladu. Počkal jsem, až se k nám obrátil dozorce zády, a můj uzlík šel stejnou cestou za trestancovu košili.

Za minutu byly dveře odemčeny a my jsme vstupovali jeden za druhým do holírny. Bylo zde několik mužů v pruhovaných šatech. To byli vězeňští holiči. Byly tu také vany, teplá voda, mýdlo a kartáče. Poručili nám, abychom se svlékli a vykoupali, přičemž každý musel svému sousedu vydrhnout záda. Bylo to zbytečné opatření, tato nucená lázeň, protože se vězení hýbalo hmyzem. Po koupeli každý dostal pytel na šaty z hrubého plátna.

„Strčte všechno oblečení do pytle,“ řekl dozorce, „zbytečně byste se pokoušeli něco pronést. Budete se muset postavit nazí do řady k prohlídce. Muži s třiceti dny nebo méně si ponechají boty a šle. Muži s více než třiceti dny si neponechají nic.“

Vyvolalo to zdrcení. Jak může nahý člověk něco při prohlídce pronést? Jen můj kamarád a já jsme byli zabezpečeni. A právě tady se začali činit vězeňští holiči. Chodili podél řad ubohých nováčků, přívětivě se jim nabízeli, že se postarají o jejich cenné drobnosti, a slibovali jim, že jim je ještě týž den vrátí. Když jste je slyšeli mluvit, museli jste usoudit, že to jsou skuteční lidumilové. Od časů Fra Lippa Lippiho jaktěživo nikdo nebyl tak rychle obrán. Zápalky, tabák, cigaretové papírky, dýmky, nože, peníze, všecko možné plynulo za prostorné košile holičů. Kořistí se pěkně nadouvali, ale dozorci se tvářili, že nic nevidí. Abych o tom už dlouho nemluvil: nic z toho nikdy nevrátili. Nikdy nic z toho, co vzali, nemínili vrátit. Pokládali to za svůj právoplatný majetek. Byl to jejich výdělek. Jak jsem měl poznat, v této trestnici bylo mnoho druhů takových špinavých výdělků; a já sám jsem si měl zásluhou svého nového kamaráda takhle přivydělávat.

Bylo tu několik křesel a holiči pracovali rychle. V tomto kadeřnictví jsem viděl v životě nejrychlejší holení a stříhání. Každý se sám namydlil a holič ho oholil průměrnou rychlostí jednoho muže za minutu. Stříhání trvalo o trošku déle. Já měl za tři minuty oholeno své chmýří osmnácti let a hlavu hladkou jako kulečníkovou kouli, na níž zrovna začíná pučet úroda štětin. Všecko nám zmizelo: vousy, kníry, šaty, kdeco. Na mou duši, když byli s námi hotovi, byla z nás tlupa ničemů. Nikdy jsem si předtím neuvědomil, jací jsme my všichni vlastně zločinci.

Pak nás čtyřicet nebo padesát postavili do řady, nahé jako Kiplingovy hrdiny, kteří dobývali Lungtungpen. Prohledat nás teď bylo snadné. Byly tu jen naše boty a my. U dvou nebo tří nerozvážlivců, kteří nedůvěřovali holičům, našli jejich majetek – tabák, dýmky, zápalky a drobné peníze, který jim rychle zabavili. Když to bylo za námi, přinesli naše nové šaty – důkladné vězeňské košile a kabáty a kalhoty, nápadně pruhované. Vždycky jsem se rozmýšlel, zda by trestanecké pruhy neměl nosit jen člověk usvědčený z hrdelního zločinu. Ale teď jsem to už dál nerozmýšlel, oblékl jsem si tato znamení hanby a poprvé ochutnal, jaké to je, chodit trestaneckým husím pochodem.

V jedné řadě, těsně za sebou, každý ruce na ramenou muže před sebou, pochodovali jsme do jiné velké haly. Tam nás seřadili u zdi a rozkázali nám, abychom si vyhrnuli levý rukáv. Jakýsi mladík, student medicíny, který to dotáhl ve své praxi tak daleko jako my, šel podle řady. Očkoval rychlostí asi čtyřikrát větší, než holiči holili. Když jsme ještě vyslechli varování, abychom paže o nic neotřeli a nechali krev zaschnout, dovedli nás do cel. Tady jsme byli já a můj kamarád rozděleni, ale měl ještě čas mi zašeptat: „Vycucni to!“

Jakmile za mnou zamkli, vysál jsem si důkladně paži. Viděl jsem potom ty, kteří si ránu nevysáli a měli v paži strašnou ránu, do které se dala vložit pěst. Jejich chyba. Měli to vycucat.

V mé cele byl již jeden muž. Byl mladý, mužný, málomluvný, ale velmi schopný rozhodně skvělý chlapík, jakého člověk jen tak hned nepotká, přesto, že si zrovna nedávno odseděl dva roky v trestnici v Ohiu.

Stěží jsem byl půl hodiny v cele, když se pomalu přiloudal nějaký trestanec a nahlédl dovnitř. Byl to ten můj kamarád. Vysvětil mi, že se smí v hale volně pohybovat. V šest hodin ráno ho odemknou a zamknou jej zase až v devět večer. Je zadobře s „bandou“ v této hale a hned dostal odpovědné zaměstnání, které je známo pod odborným termínem „konkař“. Ten, co ho ustanovil konkařem, je také trestancem a zastává místo prvního konkaře. V této hale je třináct konkařů. Deset jich má na starosti po jedné pavlači cel a nad nimi je první, druhý a třetí konkař.

My nováčci musíme zůstat zbytek dne v celách, sdělil mi, aby se nám ujalo očkování. Příští ráno nás dají na těžkou práci na vězeňském dvoře.

„Ale jak to jen půjde, dostanu tě z práce,“ slíbil mi. „Zařídím, aby se některý konkař spálil a přijdeš na jeho místo.“

Strčil ruku za košili, vytáhl odtamtud uzlík s mými cennostmi, dodal mi ho mřížemi a šel dál.

Rozvázal jsem uzlík. Bylo tam všecko. Nechyběla ani jediná zápalka. Nabídl jsem svému spoluvězni, aby si se mnou udělal cigaretu. Když jsem chtěl škrtnout zápalkou, zadržel mě. Na našich pryčnách ležel kus špinavé, řídké vlněné látky, jako přikrývka. Utrhl úzký pruh této tenké tkaniny a pevně ji sbalil v dlouhou a úzkou rourku jako dalekohled. Tu pak zapálil drahocennou sirkou. Váleček pevné svinuté látky nevzplanul. Jenom pomalu doutnal od jednoho konce. Vydrží několik hodin; můj společník jej nazýval „hubkou“. A až bude dodoutnávat, postačí udělat novou hubku, přiložit ji koncem ke staré, zažehnout ji o ni a tak přenést žhavý uhel. Což, my bychom mohli pošeptat Prometheovi, jak udržet oheň.

Ve dvanáct hodin byl oběd. U podlahy ve dveřích naší cely byl malý otvor jako v posadě pro slepice. Tímto otvorem nám vstrčili dva kusy suchého chleba a dva hrnky „polévky“. Porce polévky se skládala asi tak ze čtvrt litru horké vody a jedné kapky tuku, plovoucí nahoře. V té vodě bylo také trochu soli.

Vypili jsme polévku, ale chleba jsme nejedli. Ne, že bychom nebyli měli hlad nebo že by ten chléb nebyl k jídlu. Byl to docela dobrý chléb. Ale měli jsme svůj důvod. Můj společník zjistil, že se to tu hýbe štěnicemi. Ve všech trhlinách a štěrbinách mezi cihlami, kde vypadla malta, byly jich velké kvetoucí kolonie. Tito domorodci se odvažovali ven dokonce za plného denního světla a rojili se na zdech a na stropě po stovkách. Jako Childe Roland přitiskl můj společník nebojácně svůj roh ke rtům a dal signál k útoku. Svět neviděl takovou bitvu. Trvala několik hodin. Byly to hotové jatky. A když poslední pozůstalé prchly do svých cihlových a maltových pevností, měli jsme toho za sebou teprve polovici. Rozžvýkali jsme chléb po soustech, až nabyl hutnosti tmelu. Jakmile nějaký prchající bojovník unikl do skuliny mezi cihlami, vzápětí jsme ho zazdili kouskem rozžvýkaného chleba. Pracovali jsme pilně, až se už šeřilo a až byla uzavřena každá dírka, koutek a trhlina. S hrůzou myslím na tragédie hladu a kanibalismu, k nimž pak muselo dojít za těmito chlebem zatmelenými baštami.

Padli jsme na pryčny, unaveni a hladoví, a čekali na večeři. Udělali jsme za ten den pěkný kus práce. V příštích týdnech alespoň nebudeme trpět davy hmyzu. Zřekli jsme se svého oběda, na útraty žaludku jsme zachránili kůži; ale byli jsme spokojeni. Leč běda, jak marné je lidské úsilí! Ledva jsme skončili svou dlouhou práci, dozorce odemkl naše dveře. Rozdělovali nově vězně; a nás převedli do jiné cely a zavřeli nás o dvě poschodí výše.

Druhý den časně ráno odemkli nám cely; s několika sty trestanců jsme se postavili dole v hale do řady a trestaneckým husím pochodem šli na vězeňský dvůr, abychom se odebrali do práce. Erijský průplav je právě za zadní zdí Erijské okresní trestnice. Naším úkolem bylo vyložit na průplavu čluny a odnést na zádech do trestnice železné nosníky, veliké jako železniční pražce. Zatímco jsem pracoval, obhlížel jsem celé místo a zkoumal, je-li tu nějaká naděje na útěk. Nebylo tu však nejmenších vyhlídek. Nahoře na zdích chodili strážní, ozbrojení opakovačkami, a mimo to jsem se dověděl, že v strážných věžích jsou strojní pušky.

Nemrzelo mě to. Třicet dní netrvá dlouho. Vydržím těch třicet dní a vzroste mi ještě zásoba materiálu, kterého použiji, až se dostanu ven, proti všem těm harpyjím spravedlnosti. Ukážu, co může udělat americký hoch, když jsou jeho práva a výsady pošlapány, jako se stalo mně. Upřeli mi právo na porotní soud; upřeli mi právo na obhajobu; upřeli mi právo na soud vůbec (neboť to, co se se mnou dělo v Niagara Falls, nemohu pokládat za soud): nebylo mi dovoleno vejít ve styk s právním zástupcem nebo s kýmkoli jiným, a tím mi bylo upřeno právo dovolat se zásady habeas corpus; oholili mě, ostříhali a na tělo vložili trestanecké pruhy; donutili mě těžce pracovat o chlebu a vodě a kráčet pokořujícím trestaneckým husím pochodem pod dohledem ozbrojených stráží – a proč? Co jsem udělal? Jakého zločinu jsem se dopustil proti dobrým občanům města Niagara Falls, že mě stihli vší svou pomstou? Ani jejich zákaz spát venku jsem neporušil. Spal jsem mimo městský obvod, mimo jejich jurisdikci. Nežebral jsem na jejich ulicích ani o jídlo, ani o krejcary. Vše, co jsem udělal, bylo, že jsem chodil po jejich chodnících a díval se na jejich směšný vodopádek. A jaký je v tom zločin? Právnicky jsem se neprovinil ničím. Ale já jim to ukážu, jen co se dostanu ven.

Příští den jsem promluvil s jedním dozorcem. Chtěl jsem poslat pro právního zástupce. Dozorce se mi vysmál. A ostatní dozorci se mi vysmáli také. Byl jsem vskutku vyloučen z celého světa mimo trestnici. Pokusil jsem se odeslat dopis, ale dověděl jsem se, že všecky dopisy vězeňští úředníci čtou a cenzurují, nebo vůbec zabavují, a že vězňové s krátkými tresty nesmějí psát dopisy vůbec. Pak jsem zkusil propašovat dopisy s pomocí propouštěných trestanců, ale dověděl jsem se, že je prohledali, dopisy u nich nalezli a zničili. Ale na tom všem nezáleží. Alespoň celý případ bude horší, až se dostanu ven.

Ale jak míjely dny mého trestu, stával jsem se moudřejším. Slyšel jsem příběhy o policii a policejních soudech a soudcích, které byly neuvěřitelné a ohavné. Vězňové mi vyprávěli své vlastní zkušenosti s policií velkých měst, které byly strašlivé. A ještě strašlivější byly příběhy, které jen slyšeli, příběhy o lidech, kteří v rukou policie zemřeli, a kteří je proto sami nemohli dosvědčit. Po letech jsem četl ve zprávě Lexowova sněmovního výboru příběhy pravdivé a ještě strašlivější než ty, které mi tady vyprávěli vězňové. Ale zatím, v těchto prvých dnech svého věznění, vysmíval jsem se tomu, co jsem slyšel.

Avšak jak míjely dny, začínal jsem tomu věřit. Viděl jsem na vlastní oči zde v tomto vězení věci neuvěřitelné a ohavné. A čím více jsem byl přesvědčen o pravdivosti všech těch příběhů, tím hlubší byla moje úcta k honicím psům zákona a k celé instituci kriminálního soudnictví.

Moje rozhořčení opadávalo a celou mou bytost zaléval příliv strachu. Posléze jsem zřetelně viděl, proti čemu jsem se chtěl postavit. Stával jsem se skromným a mírným. Mé rozhodnutí neudělat žádný rámus, až se dostanu ven, bylo denně silnější. Vše, co jsem chtěl, až se dostanu ven, bylo zmizet co nejrychleji z tohoto kraje. A to jsem také udělal, když jsem byl propuštěn. Držel jsem jazyk za zuby a potichu jsem se ztratil do Pensylvánie, moudřejší a pokornější než dřív.

Sedlák námořník

„To by mohl být lékařský člun,“ řekl kapitán MacElrath.

Lodivod něco zabručel a kapitán sklouzl dalekohledem od člunu dál k pruhu pobřeží a ke Kingstonu a pak pomalu přes úžinu vedoucí do přístavu, na sever k Howth Headu.

„Je to dobrý příliv a ve dvou hodinách budete v doku,“ řekl lodivod trochu svrchu, snaže se přivést kapitána do lepší nálady. „Do Rings Endu, ne?“

Tentokrát zabručel kapitán.

„Ohavný dublinský den.“

Kapitán znova zabručel. Byl unaven po větrné noci v Irském průlivu, kterou strávil celou na můstku. A byl unaven po celé cestě, kterou měl za sebou – dva roky a pět měsíců z jednoho domovského přístavu do druhého, osm set padesát dní podle jeho lodního deníku.

„Úplně zimní počasí,“ odvětil po chvíli ticha. „Město se nedá rozeznat. Bude lít jako z konve.“

Kapitán MacElrath byl malé postavy, právě že mohl pohodlně vyhlížet přes plachtovinový kryt na můstku. Lodivod a třetí důstojník ho hodně převyšovali, rovněž i kormidelník, hřmotný Němec, který zběhl z válečné lodi a kterého najal v Rangúnu. Ale nedostatek výšky mu neubíral na schopnostech. Alespoň rejdařská společnost, jejímž byl zaměstnancem, ho pokládala za schopného; a byl by se i sám pokládal za schopného, kdyby byl měl přístup k pečlivě a podrobně vedeným záznamům o sobě, ukládaným v jejím archivu. Ale jeho zaměstnavatelé mu nikdy ani nenaznačili, že v něj mají důvěru. Nebylo to u nich zvykem; byli té zásady, že zaměstnanec si nikdy nesmí myslet, že je nepostradatelný nebo i jen nadmíru užitečný. Byli proto velmi pohotoví, šlo-li o důtku, ale nikdy neudělovali pochvalu. MacElrath byl ostatně jen kapitánem, jedním z těch nějakých osmdesáti kapitánů, kteří veleli těm asi osmdesáti nákladním lodím této společnosti na všech hlavních i vedlejších tratích moří celého světa.

Pod nimi, na hlavní palubě, dva čínští topiči nesli k přídi snídani: zrezavělé železné desky paluby, po nichž šli, samy dost výmluvně svědčily o síle mořských vln, jež se přes ně přelévaly. Jeden námořník snímal záchranné lano, táhnoucí se od zvýšeného předku paluby přes palubní otvory a rumpály k skládání zboží k žebříku u kapitánského můstku.

„Měli jste zlou plavbu,“ nadhodil lodivod.

„Nu, občas si pořádně zadýmala, ale nejhorší bylo, že jsme pořád ztráceli čas. Nic mě tak nemrzí, jako když ztrácím čas.“

Kapitán MacElrath se při těch slovech obrátil, pohlédl na záď, vzhůru ke komínům a dolů pod ně, a lodivod, sleduje jeho pohled, viděl němé, ale přesvědčivé vysvětlení těchto ztrát času. Komín, původně žlutý, byl bílý solí a její krystalky se stejně zatřpytily i na parní píšťale, když teď právě trhlinou v mracích pronikly na chvíli sluneční paprsky. Pravý záchranný člun chyběl a jeho železné závěsy, zkroucené a vyrvané, dosvědčovaly, jak mocná rána tady zasáhla starý Tryapsic. Závěsy na levém boku rovněž trčely do prázdna. Rozbité trosky tohoto záchranného člunu ležely na přídi vedle roztříštěného světlíku strojovny, přikrytého dehtovanou plachtovinou. Dál k levému boku na horní palubě viděl lodivod, že dveře do jídelny mužstva jsou rozbity a hrubě zabedněny na ochranu proti vlnám. Vedle snímal z lan, držících komíny, lodní poddůstojník s jedním námořníkem obrovský kus lanového pletiva; také nevydrželo nápor vln, proti kterým mělo chránit.

„Zmínil jsem se dvakrát majitelům o těchto dveřích,“ řekl kapitán MacElrath. „Ale oni tvrdili, že vydrží. Byly to velké vlny. Neuvěřitelně veliké. A ta největší udělala tuhle spoustu. Sebrala celé ty dveře, položila je na stůl v jídelně a vytloukla strojmistrovi kajutu. Dost se proto zlobil.“

„To musela být pořádná vlna,“ poznamenal se zájmem lodivod.

„No, byla. Bylo to trochu pohnuté. Přišli jsme přitom o mého zástupce. Byl se mnou na můstku a já mu řekl, aby se šel podívat na upevnění palubního příklopu číslo jedna. Paluba byla neustále zalita vodou a tou jedničkou jsem si nebyl jist. Nějak se mi to nelíbilo; a myslel jsem si, že snad zůstanu s lodí až do rána na místě, když nás ta vlna sebrala a letěla přímo na můstek. Na mou duši, byla to velká vlna. Až nahoře na můstku jsme jí kousek dostali. Nejdřív jsem si ani nevšiml, že ten můj zástupce zmizel; musel jsem hnát tesaře, aby zabednili ty dveře a uzavřeli nepromokavou plachtovinou světlík. Pak jsme ho nikde nemohli najít. Kormidelník říkal, že ho viděl slézat ze žebříku, zrovna než ta vlna přišla. Hledali jsme ho po přídi, hledali jsme ho v jeho kajutě, hledali jsme ho ve strojovně, hledali jsme ho vzadu na dolní palubě a tam jsme ho našli, po obou stranách krytu parovodu k zadním rumpálům.“

Lodivod v údivu a hrůze zaklel.

„Ano,“ pokračoval kapitán unaveně, „po obou stranách toho parovodu. Říkám vám, byl rozpůlen jako herink. Vlna ho musela sebrat na horní palubě, odnést ho přes skladiště uhlí a praštit s ním po hlavě přímo na ten parovod. Kryt parovodu jím projel jako nůž máslem, hlavou mezi očima a dál prostředkem celého těla, takže měl jednu ruku a jednu nohu na jedné straně a druhou ruku a druhou nohu na druhé straně. Povídám vám, vypadalo to příšerně. Dali jsme ho dohromady, zabalili do plachtoviny a hodili do moře.“

Lodivod zase zaklel.

„Ach, nebylo to nic, pro co bych byl plakal,“ ujistil ho kapitán MacElrath. „Zaplaťpámbů, že jsme se ho zbavili, to nebyl námořník. Ten se hodil leda poklízet prasatům.“

Říká se, že jsou tři druhy Irů – katolíci, protestanti a severní Irové – a že severní Irové jsou vlastně irskými Skoty. Kapitán MacElrath byl severní Ir, ale třeba většina lidí ho pokládala podle výslovnosti za Skota, nic ho více nerozzlobilo, než když si někdo o něm omylem myslel, že je vskutku Skot. Byl Irem až do morku kostí a houževnatě Irem zůstával, třeba si neodpustil trochu pohrdavě ohrnout ret, kdykoli se zmínil o pouhém jižním Irovi, nebo dokonce o oranžistovi. Sám byl presbyterián; v jeho obci se při oranžistickém shromáždění sešlo nanejvýš pět lidí. Doma byl na ostrově McGill, kde žilo sedm tisíc jemu podobných v takovém přátelství a střídmosti, že tam byl pouze jediný četník a hospoda ani jedna.

Kapitán MacElrath neměl nikdy rád moře. Vydělával si na něm na živobytí a to bylo vše, co mu moře znamenalo; bylo mu jen místem, kde pracoval, jako pro jiné je jím přádelna, krám nebo účtárna. Romantika nikdy pro něj nezpívala svůj zpěv sirén a touha po dobrodružství nikdy nezčeřila jeho pomalou krev. Chyběla mu obrazotvornost. Divy hlubokých moří byly pro něho bez významu. Tornáda, uragány, vodní smrště a moře, vzdutá přílivem, to všecko byly ovšem různé překážky pro cestu lodi po moři a pro jejího velitele na můstku, ale víc nic. Viděl mnoho kouzel a zázraků dalekých zemí; a přece je neviděl. Před očima mu plála snědá sláva tropických moří a palčivě mu do nich bily kruté vichry Severního moře ledového i dalekých jižních končin Tichého oceánu; ale z toho všeho se pamatoval jen na vyražené dveře jídelny, spláchnuté příklopy a ohrožené palubní otvory, překročenou spotřebu uhlí, dlouhé přeplavby a poškození čerstvých nátěrů nenadálým lijavcem.

„Znám své řemeslo,“ tak to často říkával, a o to, co bylo dál, se nestaral. Viděl to svýma smrtelnýma očima, ale přesto to pro něj neexistovalo ani ve snu. Že zná své řemeslo, o tom byli jeho zaměstnavatelé přesvědčeni; jinak by nebyl ve svých čtyřiceti letech velel Tryapsicu, který měl tři tisíce netto registrovaných tun, kapacitu lodního prostoru devět tisíc tun a cenu asi padesát tisíc liber.

Nevěnoval se mořeplavbě z lásky; bylo mu tak souzeno, poněvadž se narodil svému otci jako druhý syn, a nikoli prvý. Ostrov McGill není rozsáhlý a jeho půda může uživit jen určitou část z těch, kteří na něm sídlí. Zbytek, a je to velký zbytek, musí si jít pro svůj chléb na moře. Tak tomu je už po generace. Nejstarší syn dědí statek svých otců; ostatním synům zbývá orat brázdy na moři. Tak se také stalo, že Donald MacElrath, syn rolníka a selský hoch, musel z půdy, kterou miloval, odejít na moře, které nenáviděl, ale které mu bylo souzeno obdělávat. A obdělával je po dvacet let; byl bystrý, chladnokrevný, střízlivý, přičinlivý a šetrný a postupoval od plavčíka na námořníka na přídi a odtud na důstojníka a na velitele plachetní lodi, pak na parník na druhého důstojníka, na prvního důstojníka, na velitele, z malého parníku na velký a naposled na kapitánský můstek starého Tryapsicu – starého, jistě, ale pořád schopného nést na každém moři a za každého počasí svých devět tisíc tun nákladu.

Z tohoto vysokého místa, jímž byl můstek Tryapsicu a které získal v soutěži s mnoha jinými, díval se teď na dublinský přístav, který se před ním pomalu rozvíral, na město, těžko viditelné v mlhách bezútěšného, zoufalého dne, a na zmatenou arabesku stěžňů, ráhen a lanoví zakotvených lodí. Dvakrát objel svět a teď se vracel; donekonečna se toulal sem a tam po dalekých tratích a teď se vracel domů, k ženě, kterou neviděl po osmadvacet měsíců, a k dítěti, které neviděl ještě nikdy a které už chodilo a mluvilo. Díval se na topiče a nakladače, kteří se hrnuli z příďových dveří jako králíci z králíkárny a spěchali po zrezivělé palubě na záď k lékařské prohlídce. Byli to Číňani; jejich bezvýrazné tváře byly uzavřené a mlčelivé jako tváře sfingy a kráčeli zvláštní šmaťhavou chůzí, šoupajíce nohama po zemi, jako by nemotorné námořnické boty byly pro jejich hubené končetiny příliš těžké.

Díval se na ně, a neviděl je. Vsunul ruku pod čapku se štítkem a škrábal se zamyšleně ve své husté, pískově žluté hřívě. To, co měl před sebou, bylo mu teď jen pozadím pro obraz míru a pokoje, který nosil v sobě – obraz, který mu často tanul před očima za dlouhých nocí na můstku Tryapsicu, když se loď zmítala na rozbouřené hladině oceánu a vlny se jí přelévaly přes palubu a do plachet a lanoví bubnovaly poryvy větru nebo prudké sněhové přeháňky nebo tropické deště, hnané větrem. A tehdy vídal před sebou vždy týž obraz statku s obytným domem a doškovými přístavky a děti si tam hrály na slunci a ve dveřích stála dobrá žena a krávy bučely a slepice kvokaly a koně dupali ve stáji a hned vedle byl statek jeho otce a okolo bezlesý, zvlněný kraj a pole, zřetelně a pořádkumilovně ohrazená živými ploty a táhnoucí se až nahoru na mírné, poklidné kopce. To byl jeho romantický sen, vytoužené dobrodružství, cíl a smysl všeho jeho usilování, nejvyšší odměna za všecky ty dlouhé, dlouhé brázdy, které vyorával do vod celého světa, obdělávaje moře.

Ve svých prostých zálibách a ve svém sklonu k domáckému životu byl tento muž, který tolik cestoval, prostší a domáčtější než nejvenkovštější venkovan. Jeho otci bylo jednasedmdesát let a nespal celý svůj život jedinou noc mimo svou postel ve svém domě na ostrově McGill. Podle kapitána MacElratha to byl ideální život a nechápal, jak by vůbec někdo mohl dobrovolně opustit statek a jít na moře. Celý svět byl pro něj tak běžnou a obyčejnou věcí, jakou je pro nějakého příštipkáře, sedícího celý den ve svém krámku, jeho vesnice. Takovou vesnicí byl pro kapitána MacElratha celý svět. V mysli viděl jeho ulice, dlouhé tisíce a tisíce hodin, věčné a nekonečné; nároží, kde mohl zahnout k nejbouřlivějším mysům nebo se vydat na poklidná uzavřená moře; křižovatky, odkud jedním směrem vede cesta k rozkvetlým zemím a slunečným mořím a druhým směrem ke krutým, neustávajícím vichrům a nebezpečným ledovcům, hnaným mohutným proudem západního větru. Města, zářící světly, byla mu jako krámy na těchto třídách, krámy, kde uskutečňoval obchodní transakce, přibíral nebo skládal náklady a přijímal příkazy majitelů lodi v Londýně, aby jel bůhvíkam a zase dál, stále těmi dlouhými ulicemi a uličkami moře, tam shánět náklad a onam odvážet a vozit zboží všude, kde kynuly šilinky a pence a kam mu pojišťovny plout nezakazovaly. Ale dívat se na to všecko ho jen unavovalo a jediné, co z toho všeho měl, bylo, že si zde vydělával na svůj chléb.

Naposled řekl své ženě sbohem v Cardiffu před osmadvaceti měsíci, když odplouval s nákladem uhlí do Valparaisa – devět set tun a s plným ponorem. Z Valparaisa odejel do Austrálie – šest tisíc mil při malém nákladu a nakonec s bouřlivou cestou a se skoro vyčerpanými zásobami uhlí. Pak zase s nákladem uhlí do Oregonu – sedm tisíc mil – a téměř stejně mil do Japonska a do Číny s různým zbožím. Odtud na Jávu naložit cukr pro Marseille a z Marseille zpátky Středozemním mořem do Černého moře a odtud zas do Baltimore s plným ponorem a nákladem chromové rudy, smýkán smrštěmi a zase s vyčerpanými zásobami uhlí, které doplnil na Bermudách. Pak v Norfolku ve státě Virginia nájemní smlouva a s tajemným nákladem propašovávaného uhlí k Jižní Africe podle rozkazů tajemného dohlížitele nad nákladem, kterého dosadili nájemci lodi. Dál na Madagaskar rychlostí čtyř uzlů podle příkazů dohlížitele a s rostoucím podezřením, že by to uhlí mohlo potřebovat ruské válečné loďstvo. Zmatky a zdržování, dlouhé čekání na moři, mezinárodní zápletky a vzrušení celého světa kvůli starému Tryapsicu a jejímu pašovanému nákladu; a pak do Japonska do přístavu Sassebo. Opět do Austrálie, tam zase nájemní smlouva a s různým zbožím, naloženým v Sydney, Melbournu a Adelaidě, na Mauritius, do Lourenco Marques, Durbanu, zálivu Algoa a do Kapského Města. Pro další příkazy na Cejlon a z Cejlonu do Rangúnu naložit rýži pro Rio de Janeiro. Odtamtud do Buenos Aires naložit kukuřici pro Velkou Británii a Evropu, zastávka v St. Vincent, kam přišel rozkaz plout do Dublinu. Dva roky a čtyři měsíce, osm set padesát dnů podle lodního deníku sem a tam po tisícimílových ulicích moře a zase zpátky do Dublinu. Teď byl již opravdu unaven.

Malý vlečný parníček se ujal Tryapsicu; a s velkým řinčením a křikem, se stroji na poloviční rychlost, na pomalý chod a zase zpětný chod, byl ten starý potlučený mořský tulák dotlačen, dostrkán a dotažen propustí do nádrže v Rings Endu. Z přídě, ze zádi i ze středu vyletěla na hráz lana. Na hrázi se už začaly hromadit hloučky těch šťastných lidí, kteří nemuseli jít pracovat na moře.

„Odzvonit!“ rozkázal kapitán MacElrath svým pomalým silným hlasem; a třetí důstojník stiskl páčku telegrafu do strojovny.

„Vysuňte můstek!“ zvolal druhý důstojník, a když se to stalo: „To je všecko.“

To byl poslední úkol, vysunout můstek. „To je všecko“ znamenalo, že mužstvo může odejít. Cesta byla u konce a posádka horlivě šmatlala po zrezivělé palubě k přídi, kde už všichni měli své lodní pytle sbaleny a připraveny odnést je na břeh. Všichni už toužili po zemi; i kapitán, když nevrle zabručel sbohem odcházejícímu lodivodu a sám šel dolů do své kajuty. Po lodním můstku spěchali na loď celní úředníci, přístavní inspektor, úředník rejdařské společnosti a nosiči. Rychle s nimi vyřídil, čeho bylo třeba; kabina se vyprázdnila, jen venku na něj čekal úředník rejdařství, aby šli spolu do kanceláře.

„Dali jste zprávu mé ženě?“ řekl mu kapitán MacElrath místo pozdravu.

„Ano, poslali jsme jí telegram hned, jak jsme vám dali příkaz k cestě do Dublinu.“

„Přijede asi ranním vlakem,“ řekl sám k sobě kapitán a vrátil se do kajuty, aby si převlékl šaty a prádlo.

Podíval se ještě naposledy po kajutě a na dvě fotografie na stěně, podobiznu ženy a dítěte – svého dítěte, které dosud nikdy neviděl. Vyšel do důstojnické místnosti, která měla stěny obložené javorovým a cedrovým dřevem a kde byl velký stůl pro deset osob, u něhož však celý ten dlouhý čas jídal sám. Byly mu cizí smích a povídání a disputace v jídelně. Jídal mlčky, téměř mrzutě, a nehlučný Asiat, který ho obsluhoval, s ním v jeho mlčení soupeřil. Najednou si tíživě uvědomil svou samotu během těchto více než dvou let. Se všemi svými trampotami a úzkostmi byl sám. S nikým se o ně nepodílel. Jeho první a druhý důstojník byli příliš mladí a povrchní, třetí důstojník příliš hloupý. S nimi se radit nemohl. Měl jediného společníka a tímto společníkem byla jeho odpovědnost. S ním obědval i večeřel, s ním chodil po kapitánském můstku a s ním spal.

„Ach,“ bručel k tomuto svému chmurnému společníku, „nic ti nejsem dlužen a už se tě zbavím… za chviličku se tě zbavím.“

Na břehu minul posledních pár námořníků, kteří nesli svá zavazadla, a v kanceláři společnosti projednal s jejím zástupcem lodní záležitosti; jako obvykle se to protáhlo. Když se ho zeptali, co bude pít, vzal si mléko a sodovku.

„Nejsem abstinent,“ odůvodnil to, „ale pivo ani whisky nesnesu ani za nic.“

Brzy odpoledne, když skončil výplatu mužstva, šel co nejrychleji do soukromé kanceláře zástupce rejdařství, kde mu řekli, že na něj čeká jeho žena.

Spočinul očima nejdříve na ní a musel bojovat s velkým pokušením, aby nevěnoval dítěti na židli vedle ní zatím více než zběžný pohled. Dlouze se objali; pak ji odtáhl od sebe a díval se jí dlouho a upřeně do tváře, vpíjeje se do každého jejího rysu a podivuje se, že čas ji za tu dobu nijak nepoznamenal.

Vroucí člověk, pomyslela si; ačkoli kdyby se ptali jeho důstojníků, řekli by: drsný člověk a zahořklý.

„Nu tak, Aničko, jak se ti vede?“ zeptal se jí a zase ji k sobě přivinul.

A zase od ní odstoupil, od této ženy, kterou měl deset let a kterou znal tak málo. Byla pro něj téměř cizí – cizejší než jeho čínský stevard a jistě daleko cizejší než jeho důstojníci, které devět set padesát dnů viděl den co den. Byl deset let ženat a do teďka byl s ní devět týdnů – dohromady by to byla stěží doba líbánek. Pokaždé, když se vrátil domů, musel se s ní znovu seznamovat. Takový je úděl mužů, kteří musí do světa a orat brázdy v moři. Své ženy znají málo a své děti ještě méně. Jeho strojmistr, starý, krátkozraký MacPherson, vyprávěl, že když se vrátil domů, jeho čtyřletý chlapec, který ho ještě nikdy nespatřil, před ním zamkl.

„Tak to tedy je náš hoch,“ řekl kapitán, váhavě vztahuje ruku k chlapcově tváři.

Ale chlapec se od něho odtáhl a skryl se v matčině sukni.

„Ach,“ zvolala, „vlastního otce nepozná!“

„A já nepoznám jej. Bůh ví, že bych ho nenašel mezi několika dětmi, třeba, zdá se mi, má nos po tobě.“

„A po tobě oči, Donalde. Jen se podívej. To je tvůj táta, dítě. Polib ho, vždyť jsi už malý muž.“

Ale chlapec se k ní jen těsněji přitiskl s výrazem rostoucího strachu a nedůvěry, a když se otec pokusil vzít jej do náručí, málem se rozplakal.

Kapitán se napřímil, aby skryl, jak mu to svírá srdce; vytáhl hodinky a podíval se na ně.

„Musíme jít, Aničko,“ řekl. „Vlak už nám pojede.“

Ve vlaku dlouho mlčel. Střídavě pozoroval svou ženu s dítětem, jež jí usínalo v náručí, a hleděl oknem na obdělaná pole a zelené, bezlesé kopce; jen matně rozeznatelné v mžení, jež hnal vítr. Byli v oddělení sami. Hoch usnul; položila ho na lavici a teple zabalila. A když se poptal po zdraví příbuzných a známých a dověděl se klípky z ostrova McGill i jaké bylo počasí a co stojí pozemky i obilí, mohli už mluvit každý jenom o sobě a kapitán MacElrath začal s vyprávěním, které přivezl domů své ženě ze svého putování kraj světa. Ale nebylo to vyprávění o divech širého světa, o krásných zemích, plných květů, a o tajemných městech Východu.

„Jaká je Jáva?“ zeptala se ho.

„Samá zimnice. Polovice posádky ji dostala a nebyla k ničemu. Celý ten zatracený čas to byl jen pořád chinin a chinin. Každé ráno dostali všichni na lačný žaludek chinin a gin. A ti, kteří neonemocněli, dělali, že je jim stejně špatně jako těm nemocným.“

Po chvíli se ho zeptala na Newcastle.

„Uhlí a mour – nic víc. Nehezké město. Utekli mi tam dva Číňani, oba byli topiči. A majitelé museli za každého zaplatit pokutu sto liber. ‚Vzali jsme s politováním na vědomí,‘ napsali mi – ten dopis mi došel do Oregonu –, ‚vzali jsme s politováním na vědomí ztrátu dvou čínských příslušníků Vaší posádky v Newcastlu a doporučujeme pro příště větší pečlivost.‘ Větší pečlivost! A já nemohl být pečlivější. Oba měli u mne po pětačtyřiceti librách nevyplacené mzdy a mně ani ve snu nenapadlo, že by mohli utéci.

Ale tohleto oni dovedou. ‚Vzali jsme s politováním na vědomí‘, ‚doporučujeme pro příště‘, ‚nemůžeme pochopit‘ – a tak podobně. Zatracený náklaďák! A oni by si mysleli, že se s ní mohu hnát jako s Lucanií a nespálit přitom žádné uhlí. Pak ta historie s tím šroubem. Dlouho jsem s nimi o tom jednal. Ten starý byl železný, příliš silný na okrajích a nemohli jsme s ním dosáhnout naší rychlosti. A ten nový byl z bronzu – stál devět set liber a teď chtěli, aby se jim vyplatil, a já měl špatnou cestu a denně jsem ztrácel čas. ‚Vzali jsme s politováním na vědomí Vaši dlouhou přeplavbu z Valparaisa do Sydney s průměrnou denní rychlostí jen sto šedesát sedm mil. Očekávali jsme s novým šroubem lepší výsledky. Měl jste mít denní rychlost dvě stě šedesát mil.‘

A to byla zimní plavba, polovinu času prudký vichr, chvílemi silný jako uragán, šest dní jsem musel zůstat na místě se zastavenými stroji, uhlí mi docházelo a k tomu jsem měl jako zástupce tak pitomého důstojníka, že nemohl minout v noci jediné lodní světlo, aby mě nevolal na můstek. Tak jsem jim to napsal a vyložil. A oni: ‚Podle názoru našeho plavebního poradce držel jste se příliš na jih‘ a ‚Očekávali jsme lepší výsledky od nového šroubu‘. Plavební poradce! – Tak pro plavby po zemi! Byla to obvyklá zeměpisná šířka pro zimní přeplavby z Valparaisa do Sydney.

A když jsem přijel do Aucklandu s uhlím na mále a loď jsem předtím nechal plout šest dní se zhašenými ohni, abych ušetřil uhlí, a měl jsem ho i tak v bunkrech teď jenom dvacet tun, říkal jsem si, že jsem ztratil mnoho času a spotřeboval mnoho uhlí, a tak jsem chtěl majitelům ušetřit a plul jsem do přístavu i z přístavu bez lodivoda. Lodivod tam není povinný. A v Yokohamě jsem se pak potkal s kapitánem Robinsonem z Dyapsicu. Rozpovídali jsme se o přístavech a místech na cestě z Austrálie do Japonska a první, co mi řekl, bylo: ‚Když už mluvíme o Aucklandu, nebyl jste, kapitáne, v Aucklandu?‘ ‚Jo,‘ povídám, ‚byl jsem tam docela nedávno.‘

‚Ach tak,‘ řekl dost rozzlobeně, ‚to vy jste tedy ten dobrák, kvůli kterému jsem dostal ten dopis od majitelů: Bereme na vědomí položku patnácti liber za vedení lodi v Aucklandu. Jedna naše loď byla nedávno v Aucklandu a nezpůsobila takové výdaje. Dovolujeme si Vás upozornit, že pokládáme tento výdaj za lodivoda za zbytečný, a požádat Vás, abyste se mu příště vyhnul.‘

Ale řekli mně slovo o těch patnácti librách, co jsem jim ušetřil? Ani muk. Kapitánovi Robinsonovi poslali dopis, že těch patnáct liber neušetřil a mně napsali: ‚Bereme na vědomí položku dvou guinejí za honorář lékaře pro mužstvo v Aucklandu. Prosíme o vysvětlení tohoto neobvyklého výdaje.‘ To šlo o dva Číňany. Myslel jsem, že mají beri-beri, a proto jsem poslal pro lékaře. Pohřbil jsem je oba v moři ani ne za týden. Ale mně napsali: ‚Prosíme o vysvětlení tohoto neobvyklého výdaje‘ a Robinsonovi: ‚Dovolujeme si Vás upozornit, že pokládáme tento výdaj za zbytečný.‘

Z Newcastlu jsem jim kabeloval, že ta stará kisna je už tak špinavá, že potřebuje do suchého doku. Sedm měsíců už v něm nebyla a nikde nezarůstá loď rychleji než na Západním pobřeží. Ale byl tam připravený náklad a oni už měli smlouvu na uhlí do Portlandu. Arrata společnosti Woor Line vyplula do Portlandu téhož dne jako my a můj starý Tryapsic dělal šest, přinejlepším sedm uzlů. A když jsem v Comoxu přibíral uhlí, dostal jsem dopis od majitelů. Podepsal jej sám šéf a dolů připsal vlastní rukou: ‚Arrata je před Vámi už o čtyři a půl dne. Jsem zklamán.‘ Zklamán! Kdybych jim to nebyl z Newcastlu kabeloval! Když potom byla v suchém doku v Portlandu, byly na ní vousy, dlouhé stopu, vilejši jako má pěst a ústřice málem jako polévkové talíře. Dva dny museli potom čistit dok od škeblí a neřádu.

A pak tam v Newcastlu to začalo s těmi rošty. Firma, kde jsem je objednal, udělala je těžší, než to předepsal náš strojmistr, a pak zapomněla tento rozdíl zaúčtovat. V poslední chvíli, když jsem zrovna odcházel na loď s povolením k odplutí, přišli s účtem: ‚Za omyl při roštech šest liber šterlinků.‘ Byli s tím na lodi a MacPherson jim účet parafoval. Řekl jsem jim, že to je divné, a nezaplatil jsem jim to. ‚To tedy pochybujete o poctivosti svého prvního strojmistra,‘ řekli mi. ‚Naprosto ne,‘ povídám, ‚ale nevím, proč vám to mám podepsat. Pojďte se mnou na loď. Člun vás nebude nic stát a sveze vás i zpátky. A uslyšíme, co řekne MacPherson.‘

Ale oni na loď nejeli. V Portlandu jsem od nich dostal účet a dopis. Nechal jsem to být. V Hongkongu jsem dostal dopis od majitelů. Ta firma poslala ten účet přímo jim. Z Jávy jsem jim odepsal, jak se to vše stalo. Do Marseille mi majitelé napsali: ‚Za mimořádnou práci ve strojovně šest liber. Strojmistr účet parafoval. Vy jste jej však nepodepsal. Pochybujete o strojmistrově poctivosti?‘ Napsal jsem jim a vyložil, že o jeho poctivosti nepochybuji; že ten účet je za vyšší váhu roštů; a že účet je v pořádku. Zaplatili to tedy? Kdepak. Že to prý musí vyšetřit. Pak se nějaký úředník u nich rozstonal a účet se ztratil. A tak z toho byly další dopisy. Dostával jsem psaní od majitelů i od té firmy – ‚za omyl při roštech šest liber‘: do Baltimore, na Delagoa Bay, do Rangúnu, do Ria, do Montevidea. Dosud to není vyřízeno. Říkám ti, Aničko, majitelům se těžko zachováš.“

Na chvíli se zamyslel a potom si rozmrzele zabručel: „Za omyl při roštech šest liber.“

„Slyšel jsi to o Jammiovi?“ zeptala se ho žena, když se odmlčel.

Kapitán MacElrath zavrtěl hlavou.

„Byl smeten ze zádi ještě s třemi námořníky.“

„Kde?“

„U Hornova mysu. Byl na lodi Thornsby.“

„To se vraceli domů?“

„Ano,“ přikývla. „Teprve před třemi dny jsme se to dověděli. Jeho žena naříká, jako by chtěla umřít.“

„Byl to dobrý hoch, ten Jammie,“ dodal, „ale nešika. Vzpomínám na něj, jak jsme spolu sloužili jako důstojníci na lodi Abion. Tak tedy Jammie to má už za sebou.“

Zase se odmlčel, až se ho žena zeptala:

„A neslyšel jsi nic o Bankshire? MacDougall ji ztratil v Magellanově úžině. Zrovna včera to bylo v novinách.“

„Strašlivé místo, tahleta Magellanova úžina,“ pravil. „Ten můj ztracený zástupce mě tam málem dvakrát vrhl na břeh. Byl to pitomec, blázen. Nechtěl bych ho mít už na můstku ani minutu. Když jsme přišli k Úzkému konci, byla mlha a sněhové přeháňky, byl jsem v mapové kajutě. Neudal jsem mu změnu směru? Udal. ‚Jihovýchod na východ,‘ řekl jsem mu. ‚Jihovýchod na východ, pane kapitáne,‘ odpověděl. Za čtvrthodinku přijdu na můstek. ‚To je směšné,‘ povídá mi, ‚vůbec si nemohu vzpomenout, že by před Úzkým koncem byly nějaké ostrovy.‘ Jen se na ty ostrovy podívám a už řvu na kormidelníka: ‚Otočit kormidlo ostře k pravému boku!‘ Mělas to vidět; starý Tryapsic opsal kruh tak rychle jako ještě nikdy. Počkal jsem, až přestalo sněžit, a na východ ležel Úzký konec v plné své kráse a na jih ostrovy před Falešnou zátokou. ‚Jaký jste měl směr?‘ povídám kormidelníkovi. ‚Jih na východ, pane kapitáne,‘ odpověděl. Na toho svého zástupce jsem se jen podíval. Co jsem mu měl říci? Byl bych ho vzteky nejraději zabil. Ještě pět minut a bylo by po chudince Tryapsicu.

A když jsme vyjížděli z Magellanova průlivu na východ, tak se to opakovalo. Za čtyři hodiny jsme už měli být venku. Byl jsem tehdy čtyřicet hodin na můstku. Udal jsem mu jako svému zástupci směr a řekl jsem mu, aby se držel s Asktharským majákem za zádí. ‚Nesmíte jít na sever dál než severně na západ,‘ řekl jsem mu, ‚a bude to dobré.‘ Šel jsem dolů a převalil jsem se. Ale byl jsem tak unaven, že jsem nemohl usnout. ‚Když už jsem byl na můstku čtyřicet hodin, co mi to udělá, když tam zůstanu ještě čtyři?‘ řekl jsem si. ‚A kvůli těm čtyřem hodinám necháš toho člověka ztroskotat loď? Ne,‘ řekl jsem si a vstal jsem, umyl se a napil kávy a šel jsem na můstek. Podívám se po Asktharském majáku. Byl severozápadně na západ a starý Tryapsic mířil přímo na skaliska. Byl to úplný pitomec, ten můj zástupce. Stačilo, kdyby se byl jen podíval přes palubu a byl by viděl změnu v barvě vody. Málem už bylo pozdě. Říkám ti, během třiceti hodin byl by ji dvakrát ztroskotal, kdybych to nebyl zachránil.“

Kapitán MacElrath se zadíval s něžným údivem v malých modrých očích na spící dítě a jeho žena začala, chtějíc ho odvést od jeho starostí:

„Vzpomínáš na Jimmyho MacCaula?“ otázala se ho. „Chodil jsi do školy s jeho dvěma syny. Starý Jimmy MacCaul míval ten statek za tím stavením, co bydlí doktor Haythorn.“

„Nu ano, co je s ním? Umřel?“

„Kdepak. Ale když ses posledně plavil do Valparaisa, tak se tvého otce zeptal, zdali jsi tam už někdy byl. A když tvůj otec řekl, že ne, tak se ho Jimmy zeptal, jak tam tedy trefíš. A tvůj otec mu na to povídá: ‚To máš docela jednoduché, Jimmy. Představ si, že bys šel po souši k někomu, kdo bydlí v Belfastu. Belfast je veliké město; nu a jak bys to udělal, aby ses tam dostal?‘

‚Ptal bych se lidí po cestě,‘ povídá Jimmy. ‚Vidíš, že to je docela jednoduché,‘ povídá tvůj otec. ‚Stejně najde náš Donald cestu do Valparaisa. Zeptá se každé lodi, kterou potká na moři, až nakonec potká nějakou, která už ve Valparaisu byla, a kapitán té lodi mu řekne, kudy se tam dostane.‘ A Jimmy se poškrábal na hlavě a řekl, že teď už to chápe a že to je vlastně docela jednoduché.“

Kapitán se zasmál a jeho unavené modré oči se na chvíli rozveselily.

„Ten můj zástupce byl tak hubený jako my dva dohromady,“ poznamenal za chvíli a v očích mu zablesklo z radosti nad touto protismyslnou charakteristikou. Ale veselý záblesk mu hned zas zmizel a jeho oči nabyly opět svého bezútěšného a studeného výrazu. „Co mi zas udělal ve Valparaisu! Byl jsem zrovna na pevnině pro povolení k odplutí a on zatím vylodil šest set provazců kotvového řetězu a nedal si to od majitele přístavní lodice potvrdit. Zjistil jsem to, až když jsme byli na moři.

‚A vy jste si to nedal potvrdit?‘ povídám mu.

‚Ne,‘ on na to. ‚Což to neměli dodat přímo zástupci našeho rejdařství?‘

‚Tak dlouho jste už na moři,‘ odpověděl jsem mu, ‚a ještě nevíte, že povinností důstojnického zástupce je vyžádat si potvrzení při každém vylodění nákladu? A ke všemu ještě na Západním pobřeží. Co teď bude majiteli té lodice bránit, aby si něco z toho řetězu neukradl?‘

A jak jsem řekl, tak se také stalo. Vylodili jsme toho řetězu šest set provazců a zástupci rejdařství dostali všeho všudy čtyři sta pětadevadesát. Majitel lodice se zapřísahal, že to je všecko, co od nás dostal – čtyři sta pětadevadesát. Dostal jsem o tom dopis od majitelů do Portlandu. Nedávají vinu mému zástupci, ale mně, který jsem byl v té chvíli úředně na břehu. Nemohu být najednou na dvou místech. A pořád ještě dostávám o tom dopisy od majitelů i od našeho valparaisského zástupce.

Ten můj důstojník, co mě zastupoval, nebyl vůbec pořádný námořník a nepracoval ani pro majitele lodi. Málem mi způsobil zlé potahování s ministerstvem obchodu, protože jsem naložil loď přes ponorovou čáru. Řekl to mému poddůstojníkovi. A řekl mi to do očí, když jsme se vraceli, že jsem byl půl palce pod ponorovou čarou. Vzniklo to v Portlandu, kde jsme naložili zboží ve sladké vodě a odkud jsme odpluli do Comoxu naložit ve slané vodě zásobu uhlí. Říkám ti, Aničko, když jsme naplnili uhelné bunkry, opravdu jsem se ocitl půl palce pod ponorovou čarou. Ale nikomu na světě jsem neřekl, až tobě. A ten můj zástupce mě chtěl udat u ministerstva obchodu, a neudělal to jen proto, že ho kryt parovodu rozřízl na dva kusy.

Byl to úplný pitomec. Když jsme naložili v Portlandu, potřeboval jsem nabrat šedesát tun uhlí, aby mi vydrželo do Comoxu. Nákladní lodice by mi byla přišla draho a sám jsem v uhelném přístavu přistát nemohl, protože tam nebylo místo. U hráze tam však stála nějaká francouzská bárka, a tak jsem se zeptal jejího kapitána, co by chtěl za to, kdyby odtamtud na pár hodin odejel, až skončí denní práce, a mě tam pustil. Řekl, že dvacet dolarů. Ušetřil jsem peníze za nákladní lodici, a tak jsem mu je dal. V noci po setmění jsem tedy vjel do uhelného přístavu a nabral uhlí. Pak jsem chtěl vyjet na řeku a zakotvit – samozřejmě jsem plul pod vlastní parou.

Museli jsme vyjet pozadu a nějak se nám porouchal zpětný převod. Starý MacPherson řekl, že to zařídí ve strojovně bez něho, ale že musíme pomalu. Souhlasil jsem s tím a vyjeli jsme. Na palubě jsme měli lodivoda. Odliv rychle klesal a zrovna vedle nás, jen trochu níže stála nějaká loď a u ní na obou stranách leželo po nákladní lodici. Viděl jsem, že ta loď má světla, ale lodice je neměly. Bylo tu velmi málo místa, aby se tu otočila velká loď pod vlastní parou, a ke všemu zpětný převod obsluhoval dole MacPherson ručně. Než jsme mohli vyjet přídí dopředu, museli jsme se dostat těsně za tu loď, a přitom jsme se museli vyhýbat lodím, které kotvily na konci hrází. A zrovna když jsem už dával MacPhersonovi zvonkem signál ‚poloviční rychlosti dopředu‘, tak jsme vrazili zádí do jedné z těch dvou lodic.

‚Co se stalo?‘ povídá ten lodivod, když jsem vrazil do té lodice.

‚Nevím,‘ řekl jsem mu. ‚Sám se tomu divím.‘

Ten lodivod nebyl na své povolání zrovna důvtipný. Plul jsem dál na volné místo a spustil kotvu a všecko by už bylo dopadlo dobře, nebýt toho mého pitomého zástupce.

‚Roztřískali jsme tu lodici,‘ povídá, sotvaže vylezl po žebříku na můstek; a vedle mne stál ten lodivod a natahoval uši, o čem mluvíme.

‚Jakou lodici?‘ povídám já.

‚Tu lodici vedle té velké lodi,‘ on na to.

‚Neviděl jsem žádnou lodici,‘ povídám mu a zkrátka a dobře jsem mu stoupl na nohu.

Když byl lodivod pryč, povídám mu: ‚Člověče, když už ničemu nerozumíte, tak alespoň proboha držte hubu.‘

‚Ale roztřískal jste tu lodici, viďte?‘ povídá mi na to.

‚Jestli jsme ji roztřískali,‘ řekl jsem mu, ‚tak to ještě nemusíte vykládat před lodivodem – ačkoli, pamatujte si, nikdy nepřipustím, že tam vůbec nějaká lodice byla.‘

Nazítří ráno, sotva jsem se oblékl, povídá mi stevard: ‚Máte tady nějakou návštěvu, pane kapitáne. Nějaký muž.‘ ‚Ať vejde,‘ řekl jsem mu na to. Ten člověk přišel. ‚Sedněte si,‘ povídám. Posadil se.

Byl to majitel té lodice; a když vypověděl, co se mu stalo, řekl jsem mu, že jsem tam žádnou lodici neviděl.

‚Prosím vás, jak to?‘ řekl mi na to. ‚Vy jste neviděl lodici o dvou stech tunách, velkou jako dům, vedle té lodi‘?

‚Řídil jsem se podle světel té lodi,‘ řekl jsem mu, ‚a o tu loď jsem nezavadil, to vím.‘

‚Ale zavadil jste o tu lodici,‘ povídá on. ‚Roztřískal jste ji. Udělal jste škodu za tisíc dolarů a zaplatíte mi ji.‘

‚Podívejte se, milý pane,‘ řekl jsem mu, ‚když vedu v noci loď, řídím se podle zákona a zákon jasně říká, že se musím řídit podle lodních světel ostatních lodí. Vaše lodice neměla světla a já v noci nedávám pozor na to, abych snad nepřehlédl neosvětlenou lodici.‘

‚Váš zástupce říkal…,‘ začal on.

‚Zatracený zástupce,‘ řekl jsem. ‚Měla vaše lodice světla?‘

‚Ne, neměla,‘ povídá on, ‚ale svítil měsíc a noc byla jasná.‘

‚Vy se asi vyznáte ve svém řemesle,‘ řekl jsem mu, ‚ale dovolte, abych vám řekl, že já se ve svém řemesle také vyznám a že nedávám pozor na neosvětlené lodice. Myslíte-li, že je právo na vaší straně, tak mě žalujte. Stevard vám ukáže cestu. Sbohem.‘

A tím to skončilo. Ale aspoň vidíš, zač tenhle můj zástupce stál. Říkám, hotové štěstí pro všechny kapitány, že ho ten kryt parovodu rozřízl. Měl v kanceláři našeho rejdařství nějakého strejčka, a jen proto ho pořád drželi.“

„Weklyův statek bude brzo na prodej, řekli mi to dohazovači,“ prohodila jeho žena, číhajíc, jaký to na něj udělá dojem.

Oči mu na chvíli dychtivě zaplály a napřímil se celým tělem jako někdo, před kým stojí příjemný úkol. Byl to statek, o kterém vždy snil, sousedící se statkem jeho otce a ani ne míli vzdálený od statku její rodiny.

„Koupíme jej,“ řekl, „ale dokud jej nekoupíme a nesložíme peníze, tak o tom nebudeme nikomu říkat. Poslední dobou jsem hodně našetřil, i když to už teď tolik nesype. Ale pro začátek to postačí. Navštívím tvého otce a dám mu na ten statek peníze, aby jej mohl pro nás koupit, budu-li na moři, až bude na prodej.“

Otřel zamlžené okno a díval se ven. Lilo jako z konve a nebylo nic vidět.

„Když jsem byl mlád, míval jsem strach, že mě majitelé vyhodí. A bojím se toho pořád. Když však budu mít ten statek, tak se už toho nebudu muset bát. Je to hezká práce, sedlačit. Teď se musím starat na dalekých mořích a za každého počasí a ve všech nebezpečích o loď, která sama má cenu padesát tisíc liber a nese zboží někdy i za dalších padesát tisíc liber – tedy o sto tisíc liber, a já při vší té zodpovědnosti dostanu plat dvacet liber za měsíc. Zdalipak někdo na pevnině má dvacet liber, když řídí podnik v ceně sto tisíc liber? A sloužit přitom všem těm pánům, které má kapitán nad sebou – majitelům, zákazníkům a ministerstvu obchodu – kteří všichni ho honí a každý přitom chce něco jiného – majitelé rychlost a žádné riziko, zákazníci bezpečnost a žádné zdržení, ministerstvo obchodu opatrnost, a opatrnost znamená vždycky zdržení. Tři páni a každý ti může zlámat krk, když mu nevyhovíš.“

Vlak zpomalil jízdu a kapitán se podíval ven zamlženým oknem. Vstal, zapjal si plášť, ohrnul límec a opatrně vzal do náručí dítě, které pořád spalo.

„Navštívím otce,“ řekl, „a dám mu na ten statek peníze, abychom to nepromeškali, kdybych byl na moři, až ten statek bude na prodej. A pak si mě majitelé mohou vyhodit. Pak budu spát pod vlastní střechou a budu s tebou, Aničko, a moře ať si jde ke všem čertům.“

V tu chvíli oba viděli před sebou stejný obraz klidu a pokoje a v tvářích jim zářilo štěstí. Anička se k němu naklonila, a když vlak zastavil, políbili se nad spícím dítětem.

Kus bifteku

Zbytkem chleba vytřel Tom King omáčku a žvýkal pomalu a rozvážně poslední sousto. Když vstal od stolu, pocítil zřetelně, že má hlad. A přece jedl jenom on. Obě děti ve vedlejším pokoji šly časně do postele, aby ve spánku zapomněly, že zůstaly bez večeře. Ani jeho žena nejedla; tiše seděla a hleděla starostlivě na něj. Byla to hubená, utahaná žena z pracující třídy, ačkoli na tváři jí bylo znát, že kdysi bývala hezká. Mouku na omáčku si vypůjčila od sousedky přes chodbu. Za poslední dva půlpenny koupila chleba.

Sedl si k oknu na chatrnou židli, která zavrzala pod jeho vahou; automaticky dal lulku do úst a hmátl do postranní kapsy kabátu. Uvědomil si to, když zjistil, že nemá tabák, a zamračiv se pro svou zapomnětlivost, odložil lulku. Jeho pohyby byly pomalé, téměř neobratné, jako by jej tížilo břemeno jeho svalů. Měl mohutné tělo a netečný pohled; jeho vzhled nebyl příliš lákavý. Byl oblečen ve staré, vytahané hrubé šaty. Vršky bot měl tak chatrné, že na nich stěží držely podrážky, které samy nebyly nejnovější. Na jeho bavlněné košili, laciném, dvoušilinkovém zboží, bylo znát odřený límeček a nevypratelné skvrny od barvy.

Tvář Toma Kinga však prozrazovala neomylně, čím je. Byla to tvář typického profesionálního boxera; člověka, který prožil mnoho let ve službách čtvercového ringu, a na němž se proto vyvinuly a zdůraznily všecky znaky bojujícího zvířete. Byl podmračený, a aby žádný jeho rys nezůstal skryt, byl hladce oholen. Beztvaré rty způsobovaly, že měl ústa krajně ošklivá; vypadaly v obličeji jako jizva. Čelist měl útočnou, surovou, silnou. Jeho oči, pomalu se pohybující a s těžkými víčky pod kostnatým, staženým obočím, byly téměř bez výrazu. Bylo to pouhé zvíře a oči byly na něm ze všeho nejvíce zvířecí. Byly ospalé, lví – oči bojovného zvířete. Čelo se mu prudce sklánělo pod vlasy; měl je krátce ostříhány, takže na jeho zločinecky vypadající lebce bylo znát každý hrbol.

Jeho podobu dokresloval dvakrát přeražený a nesčetnými ranami různě znetvořený nos a květákovité ucho, které tak dlouho otékalo a zkřivovalo se, až mělo dvojnásobnou velikost. Třebas byl čerstvě oholen, vous mu prorážel kůží, takže jeho tvář měla modročernou barvu.

Celkem vzato, byl to obličej člověka, z kterého bychom měli v temné uličce nebo na opuštěném místě strach. A přece Tom King nebyl zločinec a nikdy se ničeho zločinného nedopustil. Mimo zápasy, které byly v jeho životě běžnou věcí, neublížil nikdy nikomu. Nikdo si také nepamatoval, že by byl někdy vyhledával spor. Byl profesionál a všechnu svou bojovou surovost si ponechával pro svá profesionální vystoupení. Mimo ring to byl pomalý, pokojný člověk a ve svých mladších dnech, kdy měl přebytek peněz, k svému neprospěchu příliš štědrý. Nechoval vůči nikomu nenávisti a sám měl jen málo nepřátel. Boj byl pro něho zaměstnáním. V ringu zasazoval rány, aby zranil, aby zmrzačil, aby zničil. Ale nebylo v tom nepřátelství, byla to čistě řemeslná záležitost. Obecenstvo přišlo a zaplatilo za divadlo, jak jeden druhého knockoutuje. Vítěz získal velké peníze. Když se Tom King utkal před dvaceti lety s Woolloomoolloo Gougerem, věděl, že se Gougerovi zahojila teprve před čtyřmi měsíci čelist, kterou si zlomil při zápase v Newcastlu. A on bil do této čelisti a v devátém kole mu ji znova přerazil, ne z nějakého zlého úmyslu, nýbrž proto, že to byl nejjistější způsob, jak Gougera vyřídit a získat vypsanou cenu. Stejně ani Gouger neměl proti němu žádné špatné úmysly. Bylo to utkání, oba znali jeho pravidla a podle toho postupovali.

Tom King nikdy nebyl řečný; jak teď seděl u okna, mrzutě mlčel a hleděl na své ruce. Na jejich hřbetě vyvstávaly tlusté a naběhlé žíly, a klouby, rozbité, potlučené a znetvořené, svědčily o tom, k čemu jich užíval. Nikdy neslyšel o tom, že život člověka je životem jeho cév, ale dobře znal význam těchto velkých, vyvstávajících žil. Jeho srdce muselo jimi prohánět příliš mnoho krve pod nejvyšším tlakem. A teď už nepracovaly, jak měly. Připravil je o pružnost, a jak se roztáhly, už málo snesly. Snadno se teď unavil. Už nevydržel rychlých dvanáct kol, bez oddechu bojovat, bojovat a bojovat od gongu do gongu, hromadit divoký výpad na divoký výpad, být zahnán do provazů a zahnat zas do provazů protivníka a útočit nejdivočeji a nejrychleji v tom posledním dvanáctém kole, kdy diváci už stojí a řvou, vrhat se do boje, bít, krýt se, zasypat protivníka novými a novými ranami a přijímat jich stejně tolik, zatímco celý čas srdce věrně čerpá příliv krve do pružných cév. Cévy, které se při tom roztáhly, vždy se zase smrštily, ale nikoli úplně, pokaždé, nejdříve neznatelně, zůstaly o maličko tlustší než předtím. Hleděl na ně a na své rozbité klouby a na chvíli se mu mihlo před očima, jak skvělé měl ruce dříve, než si rozbil první kloub o hlavu Bennyho Jonnese, jinak známého pod jménem Velšský postrach.

Vrátil se mu pocit hladu.

„Hergot, kdybych tak moh dostat kus bifteku!“ zareptal nahlas, zatínaje své mohutné pěsti a ulehčuje si tichým zaklením.

„Zkusila jsem to i u Burkeho i u Sawleye,“ omlouvala se žena.

„A oni nechtěli?“ zeptal se.

„Ani za půl penny. Burke řek…“ Zajíkla se.

„Tak co řek?“

„Jako že si myslí, že to dnes se Sandelem prohraješ a jako že máš u něj dluh už dost veliký.“

Tom King zabručel, ale nic neřekl. Vzpomněl si zrovna na toho velkého teriéra, kterého kdysi měl a kterého krmil pořád bifteky. Tehdy by mu byl dal Burke na úvěr tisíc bifteků – tehdy. Ale časy se změnily. Tom King zestárl a starý člověk, bojující v druhořadých klubech, nemůže čekat, že mu dá obchodník mnoho na úvěr.

Vstal dnes ráno s chutí na kus bifteku a měl ji dosud. Pro tento zápas neměl dostatečný trénink. Tento rok bylo v Austrálii sucho, všude bylo znát krizi a nebylo snadné najít i jen příležitostnou práci. Neměl sparing-partnera a nejedl nejlépe, ba ani ne vždy dosyta. Pracoval pár dní na vrchní stavbě, když ho tam vzali, a časně ráno oběhl vždy Oboru, aby udržel nohy ve formě. Ale bylo to těžké, trénovat bez partnera a s ženou a dvěma haranty na krku.

Když ho postavili proti Sandelovi, jeho úvěr u obchodníků se zvětšil jen nepatrně. Ředitelství Gayety Clubu mu dalo zálohu tři libry – odměnu, kterou měl dostat ten, který prohraje – a nadto nechtělo jít. Párkrát se mu podařilo vypůjčit si několik šilinků od starých kamarádů; byli by mu rádi byli půjčili více, kdyby nebyl zrovna takový suchý rok, že stěží měli pro sebe. Nemělo smyslu si to zastírat – jeho trénink nebyl dostatečný. Byl by potřeboval lepší jídlo a žádné starosti. Mimo to když je člověku čtyřicet, je těžší dostat se do kondice než ve dvacíti.

„Kolik je, Lízo?“ zeptal se.

Žena se šla podívat k sousedům naproti, aby to zjistila, a vrátila se.

„Tři čtvrtě na osm.“

„Za pár minut začne první zápas,“ řekl. „Jen dva nováčci, aby se vyzkoušeli. Pak jsou čtyři kola mezi Ranařem Wellsem a Gridleyem a deset kol mezi Hvězdou a nějakým námořnickým klukem. Nepřijdu na řadu dřív než za hodinu.“

Po deseti minutách mlčení vstal.

„Pravda je, Lízo, že jsem pořádně netrénoval.“

Sáhl po klobouku a obrátil se ke dveřím. Nepolíbil ji – nikdy ji nelíbal na rozloučenou – ale tentokrát se odvážila políbit ho ona. Objala ho a sklonila jeho hlavu k sobě. Vedle jeho mohutné postavy vypadala docela malá.

„Mnoho štěstí!“ řekla. „Porazíš ho.“

„Ano, porazím ho,“ opakoval. „Dokážu to, porazím ho.“

Usmál se, snaže se být srdečný, a Líza se k němu přivinula těsněji. Díval se jí přes ramena po místnosti. Bylo to všecko, co měl na světě, ten byt, za který byl dlužen činži, ona a dva kluci. A teď to opouštěl a odcházel do noci, aby vydělal na jídlo své družce a svým dětem – ne jako moderní dělník, který jde k své strojové práci, nýbrž starým, primitivním, královským, zvířecím způsobem, aby si jídlo vybojoval.

„Porazím ho,“ opakoval tentokrát s přízvukem beznaděje v hlase. „Jestli vyhraju: bude to třicet liber – a poplatím všecky dluhy a ještě nám něco zbude. Jestli prohraju, nedostanu nic – ani penny, abych měl domů na tramvaj. Ředitelství mi už vyplatilo všecko, co dostane poražený. Sbohem, stará. Jestli vyhraju, jdu rovnou domů.“

„Budu na tebe čekat,“ volala za ním přes chodbu.

Ke Gayety Clubu to byly dobré dvě míle a Tom King po cestě vzpomínal, jak ve dnech své slávy – býval kdysi mistrem Nového Jižního Walesu v těžké váze – byl by jel na zápas v drožce a nejspíš některý mecenáš byl by drožku zaplatil a jel s ním. Zahlédl Tommyho Burnse a toho Američana, Jacka Johnsona – jeli kolem v autu. A on šel pěšky! A každý ví, že jít takové dobré dvě míle není nejlepší příprava na zápas. Byl starý veterán a okolo těch se už lidé netočí. Nebyl už k ničemu než jít na vrchní stavbu, a i tam mu překážel jeho přeražený nos a napuchlé uši. Uvědomil si, že lituje, že se nevyučil žádnému řemeslu. Bylo by to bývalo přece jen lepší. Ale nikdo mu to nikdy neřekl; a věděl v hloubi svého srdce, že by stejně nebyl poslechl. Bylo to tak snadné. Velké peníze – ostré, slavné zápasy, mezitím odpočinek a zahálka, zástup horlivých pochlebníků, poklepávání na ramena, stisky rukou, hejskové, kteří rádi za něj zaplatili skleničku, když se jim dostalo vyznamenání pět minut s ním smět hovořit, a sláva, pokřik hlediště, divoký finiš, rozhodčího „Vítězí King“ a nazítří jeho jméno ve sportovních rubrikách.

Byly to krásné časy. Ale teď, pomalu a těžkopádně přemýšleje, uvědomoval si, že to byli staří veteráni, které on odklízel z cesty. On byl mládí a stoupal; a oni byli staří a upadali. Není divu, že to měl snadné – s jejich naběhlými žilami a rozbitými klouby a těly unavenými z mnoha let zápasení, která měli za sebou. Vzpomněl si na to, jak vyřídil u Rush-Cutters Bay starého Nandavače Billa v osmnáctém kole a jak se potom v šatně chudák Bill rozplakal jako dítě. Možná, že byl dlužen činži. Možná, že měl doma ženu a dva haranty. A možná, že zrovna v den toho zápasu měl Bill chuť na kus bifteku. Bill bojoval podle všech pravidel a byl posléze neuvěřitelně zbit. Teď, když také on už pomalu patří do starého železa, chápal, že Bill bojoval tehdy večer před dvaceti lety o víc než mladý Tom King, který bojoval o slávu a snadný výdělek. Není divu, že se potom Bill v šatně rozplakal.

Ano, člověk má v sobě od začátku jen určitý počet zápasů. To je železné pravidlo této hry. Jeden může mít v sobě sto těžkých zápasů, jiný jen dvacet. Podle toho, jak a z čeho je udělán, každý jich má v sobě daný počet, a když je vybojuje, je hotov. Ano, on měl v sobě víc zápasů než většina ostatních a vybojoval jich více, než mu patřilo, tvrdých, drtivých, takových, při kterých se srdce a plíce musí namáhat k prasknutí, takových, které berou cévám pružnost a svižné a krásné svaly mládí mění v tvrdé uzly a vysilují nervy i celé tělo a zanechávají mozek i kosti unaveny z přílišné námahy a z přemáhání. Ano, dokázal více než všichni ostatní. Z jeho starých soupeřů tu už nebyl nikdo. Byl poslední ze staré gardy. Viděl je všechny končit a mnohdy sám se o jejich konec zasloužil.

Vyzkoušeli ho proti starým veteránům a on vyřídil jednoho po druhém – a smál se, když jako starý Bill plakali v šatně. A teď on byl veterán a zkoušeli na něm ty mladé. Teď tu byl ten kluk Sandel. Přišel z Nového Zélandu s mnoha vítězstvími za sebou. Ale v Austrálii nikdo o něm nic nevěděl, a tak ho postavili proti starému Tomu Kingovi. Ukáže-li Sandel něco, nechají ho zápasit s lepšími a bude moci vyhrát větší ceny; dalo se tedy čekat, že bude bojovat zuřivě. Sandel může vyhrát všecko – peníze i slávu i kariéru; a Tom King je jen omšelý starý špalek, který mu překáží v cestě vzhůru za proslulostí a bohatstvím. Nemá co vyhrát než těch třicet liber, aby zaplatil dluhy domácímu a v krámech. A jak to všechno Tom King přemílal v hlavě, zjevila se mu v jeho těžkopádné představivosti postava mládí, nádherného mládí, vítězoslavně postupujícího a neporazitelného, s pružnými svaly a hedvábnou kůží se srdcem a plícemi, které nevědí, co je únava a vysílení a které se vysmívají každému spoření silami. Ano, mládí je Nemesis. Ničí staré veterány a nepočítá, že přitom ničí samo sebe. Cévy se rozšiřují a klouby se otloukají a přijde čas, kdy přijde nové mládí a zničí je. Neboť mládí, to je vždy mladé; co stárne, to je už stáří.

U Castlereagh Street zabočil vlevo a přes dvě ulice došel ke Gayety Clubu. Zástup výrostků okounějících před vchodem se uctivě rozestoupil a zaslechl, jak jeden povídá: „To je on! To je Tom King!“

Když vešel, potkal na cestě ke své šatně tajemníka, mladého muže s pronikavým pohledem a chytráckou tváří, který mu podal ruku.

„V jaké jste formě, Tome?“ zeptal se.

„Báječně fit,“ odpověděl King, ačkoli věděl, že lže a že mít v kapse libru, na místě by ji dal za pořádný biftek.

Když se vynořil ze šatny, následován svými sekundanty, a šel uličkou k čtvercovému ringu uprostřed sálu, čekající dav ho uvítal výbuchem pozdravů a potlesku. Zdravil nalevo i napravo, třebas jen málo tváří znal. Většinou to byly tváře chlapců, kteří ještě nebyli na světě, když si odnášel z čtvercového ringu první vavříny. Lehce vyskočil na zvýšené pódium a prolezl provazy do svého rohu, kde se posadil na skládací židli. Jack Ball, soudce přišel k němu a podal mu ruku. Ball byl vyřízený boxer, který už deset let nevstoupil do ringu jako zápasník. King byl rád, že právě on je rozhodčím. Kdyby si to vyřizoval se Sandelem trochu mimo pravidla, věděl, že pokud půjde o Balla, přejde to.

Ctižádostivé mladé těžké váhy, jeden po druhém, šplhali do ringu a soudce je představoval obecenstvu. Hlásil také ceny, vypsané na ně.

„Mladý Rychlík,“ oznamoval Bill, „z North Sydney, vyzývá o cenu padesáti liber.“

Obecenstvo tleskalo a znovu vypuklo v potlesk, když vskočil skrze provazy do ringu sám Sandel a posadil se do svého rohu. Tom King na něj zvědavě hleděl přes ring. Za pár minut se střetnou v nelítostném boji a oba se budou ze všech sil snažit, aby srazili druhého do bezvědomí. Ale mohl vidět málo, protože jako on sám, také Sandel měl ještě navlečeny kalhoty a svetr. Měl pevnou a hezkou tvář a husté, kučeravé, plavé vlasy, silný svalnatý krk dával tušit velkolepé tělo.

Mladý Rychlík šel do jednoho rohu a pak do druhého, podal ruku oběma zápasníkům a seskočil z ringu. Výzvy pokračovaly. Mladí pořád prolézali provazy – neznámí, ale nenasytní, volající k celému světu, že se vší svou silou a se vší svou obratností budou bojovat až do rozhodnutí. Několik let předtím, v bujarých dnech své nepřemožitelnosti, Tom King by se byl těmito přípravami bavil nebo by ho byly nudily. Ale tentokrát seděl oslněn, neschopen zbavit se vidění mládí, které mu tkvělo před očima. Pořád jsou tu tito mladí, kteří začínají zápasit, vyskakují do ringu a volají své výzvy v tvář všem; a jsou tu pořád staří veteráni, které srážejí na zem. Stoupají k úspěchu po tělech těchto starých. A pořád přicházeli mladší a mladší – neuhasitelné a nezdolné mládí – a pořád odklízejí z cesty staré a sami stárnou a jdou touže cestou dolů a jim v patách pořád jde věčné mládí a tlačí se na ně – nově zrozené děti vzrůstají do síly a strhují k zemi starší a za nimi nové a nové děti až do skonání světa – a mládí prosazuje věčně svou vůli a nikdy nepomíjí.

King se ohlédl k novinářské lóži a kývl Morganovi ze Sportsmana a Corbettovi z Referee. Pak natáhl ruce a Sid Sullivan a Charley Bates, jeho sekundanti mu navlékli rukavice a pevně je uvázali; jeden Sandelův sekundant dával na ně zblízka pozor, když byl napřed kriticky prohlédl chrániče na Kingových kloubech. Druhý Kingův sekundant šel za stejným účelem do Sandelova rohu. Sandel svlékl kalhoty, postavil se a stáhl přes hlavu svetr. A Tom King viděl před sebou ztělesněné mládí, s mohutným hrudníkem a vypracovaným tělem, se svaly pohybujícími se a klouzajícími pod bílou hedvábnou kůží. Celé tělo bylo plné života a Tom King věděl, že svěžest tohoto života ještě nikdy nevyprchávala rozbolavělými póry za dlouhých utkání, za něž mládí musí platit a z nichž se nevrací už tak mládo, jako když do nich šlo.

Oba muži si pokročili vstříc, a zatímco sekundanti vyskakovali z ringu, odklízejíce židle, podali si ruce a ihned se postavili do střehu. A ihned, jako nějaký stroj z ocele a per, vyvážený na vlasové spoušti, Sandel zaútočil a unikl a zase zaútočil, levici před očima, pravici před hrudí, uhýbaje ráně a lehce tanče zpět a hrozivě tanče zas dopředu. Byl mrštný a bystrý. Byla to oslňující exhibice. Obecenstvo řvalo nadšením. Ale Kinga to neoslnilo. Vybojoval příliš mnoho utkání a s příliš mnoha mladšími. Věděl, jaké to jsou rány – příliš rychlé a příliš svižné, než aby byly nebezpečné. Zřejmě chtěl Sandel hned od začátku hnát zápas k rychlému rozhodnutí. To se dalo čekat. Tak to dělalo mládí, utrácející svou nádheru a skvělost v divokém vzdoru a zuřivých útocích, mrhající bojovností ve své bezmezné síle a ctižádostivosti.

Sandel útočil a unikal, byl zde a tam a všude, lehkonohý a nedočkavý, živý zázrak bílého těla a vydrážděných svalů, který se změnil v oslňující útočný stroj, klouzaje a létaje jako tkalcovský člunek z akce do akce přes tisícero akcí, vesměs určených, aby zničily Toma Kinga, jenž stál mezi ním a úspěchem. A Tom King trpělivě držel. Znal své řemeslo a znal mládí, to mládí, které už dávno ztratil. Měl na mysli, že teď není třeba nic podnikat, dokud jeho soupeř neztratí něco ze své energie, a jízlivě se sám pro sebe usmál, když se úmyslně shýbl tak, že přijal těžkou ránu na lebku. Byla to zlomyslnost, ale podle pravidel boxerského utkání naprosto dovolená. Předpokládá se, že každý se stará o své klouby, a když chce udeřit soupeře do lebky, že to činí na vlastní nebezpečí. King se mohl shýbnout více a nechat ránu zasvištět beze škody do prázdna, ale vzpomněl si na své první zápasy a na to, jak si rozbil první kotník o hlavu Bennyho Jonese. Hrál jen hru podle pravidel. To shýbnutí stálo Sandela jeden kloub. Ne že by si toho byl Sandel teď všiml. Bojoval dál, svrchovaně nedbalý, bije stejně tvrdě jako po celý zápas. Ale později, až se začnou ozývat následky dlouhých bojů v ringu, bude mu líto tohoto kloubu a bude se rozpomínat a vzpomene si, jak si ho rozbil o hlavu Toma Kinga.

Celé první kolo patřilo Sandelovi, a když se jeho útoky stupňovaly jako vichřice, měl všecky diváky na své straně. Zaplavoval Kinga lavinami úderů a King nedělal nic. Ani jednou neudeřil a spokojoval se tím, že se kryl, blokoval, shýbal se a chodil k tělu, aby se uvaroval zásahů. Příležitostně učinil zdánlivý výpad, potřásl hlavou, když ho zasáhla rána, a jen se těžkopádně točil na místě, nikdy však nevyrazil, ani neposkočil, ani nepromarnil jedinou unci síly. Sandel musel vychrlit své překypující mládí dřív, než se opatrné stáří mohlo odvážit k odvetě. Všechny Kingovy pohyby byly pomalé a metodické a jeho oči, pomalu se pohybující pod těžkými víčky, působily dojmem, že zpola spí nebo že je v nějakém omámení. Tyto oči však viděly všecko; vycvičily se vidět všecko za těch dvacet let a něco v ringu. Tyto oči se nikdy nepřimhouřily, ani nezamrkaly před hrozící ranou, ale studeně hleděly a odměřovaly vzdálenost. Posadiv se na minutový odpočinek po skončení kola do svého rohu, zvrátil se Tom King dozadu s roztaženýma nohama a opřel ruce o pravoúhelník provazů; prsa a břich se mu volně a vysoko dmuly, jak vdechoval lačně vzduch, přivívaný ručníky sekundantů. Se zavřenýma očima poslouchal hlasy z obecenstva. „Proč nebojuješ, Tome?“ volali mnozí. „Bojíš se, nebo co?“

„Má ztuhlé svaly,“ slyšel poznámku muže v první řadě. „Nemůže se rychleji hýbat. Dvě proti jedné na Sandela, v librách.“

Zazněl gong a oba muži vykročili ze svých rohů. Sandel přešel plné tři čtvrtiny vzdálenosti, dychtivý už začít; ale King se spokojil s tím, že přešel kratší vzdálenost. Bylo to v linii jeho politiky, spořit silami. Netrénoval dostatečně a nenajedl se pořádně a každý krok něco stál. Mimo to ušel už cestou k ringu dvě míle. Bylo to opakování prvního kola. Sandel útočil jako cyklon a diváci se s nevolí ptali, proč King nebojuje. Mimo klamání a několik pomalých a bezcenných ran nedělal nic, než že blokoval, kryl a klinčoval. Sandel chtěl dát utkání rychlý spád, zatímco King, drže se své zkušenosti, odmítal se mu přizpůsobit. Usmíval se s jakousi zamyšlenou vážností v sebejistotě ostříleného boxera a dál si šetřil síly s žárlivostí, jíž je schopno jenom stáří. Sandel byl mládí a vyhazoval svou sílu se štědrou nevázaností mládí. Kingovi patřila ringová taktika, vědění, jež vyrostlo v dlouhých bolestných utkáních. Dával pozor se studenýma očima a studenou hlavou, pohybuje se zvolna a vyčkávaje, až Sandel vychrlí příboj své síly. Pro většinu diváků to vypadalo, jako by King už byl beznadějně vyřazen, a dávali to najevo, nabízejíce sázky tři ku jedné na Sandela. Byli tu však někteří moudřejší, kteří Kinga znali ze starých časů a kteří sázky přijímali a čekali, že snadno vyhrají.

Třetí kolo začalo jako obvykle jednostranným bojem a Sandel vedl celý zápas a dával všecky rány. Tak minulo půl minuty; Sandel, příliš důvěřivý, se špatně kryl. Kingovy oči zableskly a v témže okamžiku vyletěla jeho pravice. Byla to první skutečná rána, kterou dal – hák, zasazený ohnutou paží, aby dopadl pevně a s celou vahou těla, zpola vysunutého z těžiště. Bylo to, jako by lev, o kterém si všichni mysleli, že spí, udeřil náhle jako blesk tlapou. Sandel chytil ránu ze strany na bradu a skácel se, jako by ho praštil palicí. Sálem zazněl prudký oddech diváků a pak potlesk, v němž bylo znát úctu. King přece jen nemá ztuhlé svaly a může dát ránu jako kladivem.

Sandel byl otřesen. Převalil se a snažil se vstát, ale hlasité výkřiky sekundantů, aby počkal, ho zadržely. Klekl si na jedno koleno, připraven vztyčit se, a čekal, zatímco soudce nad ním stál a u ucha mu hlasitě odpočítával vteřiny. Při deváté vstal a zaujal hned postoj; Tom King, stoje proti němu, pocítil lítost, že rána nešla o palec blíže ke špičce brady. To by byl býval knock-out a byl by přinesl domů ženě a harantům třicet liber. Kolo pokračovalo do konce třetí minuty. Sandel se nyní začal chovat k svému soupeři s respektem; Kingovy pohyby zůstaly pomalé a jeho oči hleděly dál stejně ospale. Když se kolo blížilo ke konci, King, upozorněn tím, že sekundanti se přikrčili, aby vskočili do ringu, ustupoval k svému rohu. A když zazněl gong, sedl si na připravenou židli, zatímco Sandel musel do svého rohu přejít po celé délce úhlopříčny ringu. Byla to maličkost, ale je to součet maličkostí, na čem záleží. Sandel byl nucen udělat o těch několik kroků více, vydal o to více sil a ztrácel část drahocenné minuty odpočinku. Na začátku každého kola se King ze svého rohu pomalu loudal, nutě svého soupeře, aby ušel větší vzdálenost. Na konci kola vždy vymanévroval King opět boj do svého rohu tak, že se mohl ihned posadit.

Minula další dvě kola, v nichž King šetřil silami a Sandel je promarňoval. Sandelova snaha, aby dal zápasu rychlý spád, stávala se Kingovi nepříjemná, protože dostal značný díl z mnoha ran, kterými ho Sandel zasypával. Přes všechno volání mladých horkých hlav v obecenstvu, aby se do toho dal a bojoval, zůstával však při své zarputilé pomalosti. V šestém kole se Sandel na chvíli opět dopustil nepozornosti a Kingova obávaná pravice opět vyletěla na Sandelovu bradu a Sandel zase byl do devíti na zemi.

V sedmém kole už Sandel ztrácel svou skvělou formu a začal klesat pod tím, co viděl; že totiž to je nejtěžší utkání, jaké zatím poznal. Tom King byl starý veterán, ale lepší veterán, než s jakým se kdy střetl, veterán, který nikdy neztrácel hlavu, který byl pozoruhodně schopen se bránit, jenž zasazoval rány jako palicí, a jenž měl knock-out v obou rukou. Nicméně se Tom King neodvažoval udeřit často. Nezapomínal ani na chvíli na své rozbité klouby a věděl, že každá rána musí sedět, mají-li jeho klouby zápas vydržet. Když odpočíval v rohu, dívaje se přes ring na svého soupeře, napadlo mu, že jeho zkušenosti a Sandelovo mládí by dohromady vytvořily mistra světa v těžké váze. Ale v tom byla právě ta nesnáz. Sandel se nikdy nestane mistrem světa. Chyběly mu vědomosti a mohl je získat jenom tím, že je bude platit svým mládím; a než si je osvojí, utratí už za ně své mládí celé.

King těžil ze všech příležitostí. Když mohl, vždycky šel k tělu a obvykle při tom tvrdě vrazil ramenem Sandelovi do žeber. Ve filozofii ringu je rameno právě tak dobré jako pěst, pokud jde o účinnost, a daleko lepší, pokud jde o vynaložení síly. A v klinčích se také opřel o soupeře celou vahou a zůstával tak co možná dlouho. Vždy musel zakročit soudce, aby je odtrhl, a vždy mu v tom pomáhal Sandel, který se dosud nenaučil odpočívat. Nemohl se zdržet, aby nepoužil těch nádherně rychlých paží a jejich svíjejících se svalů, a když King šel k tělu, vrážeje mu rameno do prsou a hlavu pod levou paži, Sandelova pravice se téměř pokaždé mihla za záda a Kingovi do tváře. Byla to dovedná rána a obecenstvo se jí velmi obdivovalo, ale nebyla nebezpečná, a proto znamenala největší promarňování sil. Ale Sandel byl neúnavný a neznal meze svých sil – a King se usmíval a tvrdohlavě držel.

Sandel ho zasypával divoce údery na tělo, takže to vypadalo, jako by King dostal obrovské množství ran, a jenom staří znalci oceňovali, jak se vždy těsně před zasazením rány dotkla Kingova levá rukavice obratně Sandelova bicepsu. Pravda, rána pokaždé dopadla, ale pokaždé lehká rána na biceps jí vzala všechnu pádnost. V devátém kole třikrát během jedné minuty zasadil King Sandelovi ohnutou pravicí hák na bradu a třikrát Sandelovo tělo celou vahou padlo na zem. Sandel pokaždé využil dovolených devíti vteřin a vstal, otřesen sice a unaven, ale pořád silný. Ztratil mnoho na rychlosti a své síly méně promarňoval. Bil se zarputile; ale stále spoléhal na to hlavní, co měl, totiž na své mládí. Kingovým hlavním majetkem byla zkušenost. Jak jeho svěžesti ubývalo a síly se mu zmenšovaly, začal je nahrazovat lstivostí, věděním, které se zrodilo za leta zápasení, a pečlivým šetřením svých sil. Nejenom že se naučil nikdy neudělat zbytečný pohyb, ale naučil se také, jak svést soupeře, aby promarňoval své síly. Znovu a znovu klamal Sandela nohou i rukou i tělem, pořád jej sváděl, aby odskočil, kryl se nebo kontroval. King odpočíval, ale Sandelovi nikdy nedovolil odpočinouti si. To byla strategie zralého věku a stáří.

Brzy po začátku desátého kola King začal soupeřovy útoky zastavovat přímými ranami levicí do obličeje a Sandel, unavující se už, odpovídal tím, že zaútočil levicí, pak se jí kryl a zasadil pravicí rychlý hák na ucho. Rána šla příliš vysoko, než aby měla rozhodující význam, ale když ji poprvé zasadil, Kingem projel onen starý známý pocit, že na něj padá černý závoj bezvědomí. Na okamžik, nebo spíše jen na nejnepatrnější zlomek okamžiku přestal bojovat. V té chvíli viděl, jak mu ze zorného pole zmizel soupeř i pozadí bílých pozorných obličejů; v příštím okamžiku opět viděl i soupeře i pozadí obličejů. Bylo to, jako by byl na chvíli usnul a zas otevřel oči, a přece ten okamžik bezvědomí byl mikroskopicky krátký, že King neměl ani čas, aby upadl na zem. Obecenstvo vidělo, že zavrávoral a podlomila se mu kolena, ale pak se vzpamatoval a jenom sklonil bradu hlouběji pod ochranu levého ramena.

Sandel několikrát opětoval ránu, takže King zůstával v častém omámení; potom se vzchopil k obraně a kontroval. Oklamal ho levicí, na půl kroku uskočil a zároveň mu celou silou pravice zasadil zdvihák. Bylo to vypočítáno tak přesně, že rána dopadla Sandelovi plnou vahou na obličej; ten vyletěl do vzduchu a skácel se dozadu, padnuv na žíněnku hlavou a rameny. Dvakrát to King opakoval a pak se přestal krýt a těžkými ranami zahnal Sandela do provazů. Nedovolil Sandelovi ani chvíli, aby si odpočinul nebo se vzpamatoval, nýbrž zasazoval mu ránu za ranou, až všecko obecenstvo vstávalo a sál se otřásal nepřetržitým potleskem. Ale Sandel měl skvělou sílu a vzdorně a pořád stál na nohou. Knock-out zdál se být jistý a vedle ringu se objevil policejní důstojník, zděšen strašnými Kingovými ranami, aby zápas zastavil. Vtom gong ukončil kolo a Sandel vrávoral do svého rohu, ujišťuje důstojníka, že je zdráv a při síle.

Tom King, zvrácen ve svém rohu dozadu a těžce oddychuje, cítil zklamání. Kdyby bylo bývalo utkání zastaveno, rozhodčí by byl nucen prohlásit ho za vítěze a vypsaná cena by byla bývala jeho. Na rozdíl od Sandela nebojoval pro slávu nebo kariéru, ale pro třicet liber. A teď se Sandel za tu minutu odpočinku zotaví.

Mládí se musí ustoupit. Toto rčení problesklo Kingovi hlavou a vzpomněl si, jak je poprvé uslyšel ten večer, kdy porazil Nandavače Billa. To ten hejsek, co za něj zaplatil tehdy po zápase skleničku a poplácával mu po rameně, použil těchto slov. Mládí se musí ustoupit! Měl pravdu. Dnes večer sedělo mládí v opačném rohu. On sám už teď bojoval půl druhé hodiny a byl stár. Kdyby byl bojoval jako Sandel, nebyl by vydržel čtvrt hodiny. Ale nejhorší bylo, že se už nezotavoval. Ty vyvstávající cévy a to nesmírně přepínané srdce mu už nedovolovaly, aby v intervalech mezi jednotlivými koly sebral síly. A neměl od začátku v sobě dost sil. Měl těžké nohy a začínaly ho do nich chytat křeče. Neměl dneska před utkáním jít ty dvě míle. A pak tu byl ten kus bifteku, na který měl chuť od rána, a který si musel odepřít. Vzbudila se v něm velká a strašná nenávist k těm řezníkům, kteří mu odmítli dát na úvěr. Bylo těžké pro starého člověka nastoupit k zápasu, když se dost nenajedl. A kus bifteku je taková maličkost, nanejvýš za pár penny; a přece pro něho znamenal třicet liber.

Když gong zazněl k jedenáctému kolu, Sandel zaútočil, snaže se působit dojmem svěžesti, která mu ve skutečnosti už chyběla. King věděl, že to je bluf tak starý jako sama pravidla hry. Šel k tělu, aby se zachránil, a pak, uvolniv se, nechal Sandela zaútočit. To si právě King přál. Oklamal ho levičkou, vyčkal příslušného krytu, zachytil rychlý hák zdola, kterým Sandel odpověděl, pak o půl kroku ustoupil, zasadil Sandelovi přímo do tváře zdvihák a Sandel se svalil na podlahu. Pak mu už nedovolil odpočinout, a třeba sám byl mnohokrát zasažen, zasahoval jej daleko častěji, zahnal jej do provazů, zpracovával jej háky a všemožnými ranami, vytrhával se mu z klinčů nebo ho bil do hlavy, jakmile se pokusil o klinč, a pokaždé, když by byl už Sandel upadl, zachytil ho jednou rukou zdola a druhou jím hned mrštil do provazů, kde nemohl upadnout.

Obecenstvo už šílelo, všichni mu přáli a skoro všichni řvali: „Do něj, Tome!“ „Nandej mu to! Nandej mu to!“ „Už je hotový, Tome! Už je hotový!“ Začínala smršť finiše a to bylo to, zač obecenstvo zaplatilo a co chtělo vidět.

A Tom King, který po půl druhé hodiny šetřil silami, teď je marnotratně utrácel v jediném velkém vzepjetí, kterého, věděl, je ještě schopen. Sil mu rychle ubývalo a jeho jedinou nadějí bylo, že dříve než vybije ze sebe poslední, jeho soupeř padne a bude odpočítán. A jak dál zasazoval rány a hnal útokem a chladnokrevně při tom hodnotil váhu úderů i škodu, kterou jimi způsoboval, uvědomil si, jak je těžké Sandela knockoutovat. Měl do krajnosti v moci své tělo a svou odolnost a bylo to tělo neopotřebované a odolnost mládí. Sandel byl určitě člověk budoucnosti. Měl to v sobě. Jen z takovéhle pevné látky se dělají úspěšní boxeři.

Sandel se potácel a vrávoral, ale Toma Kinga chytala křeč do nohou a hlásily se mu jeho klouby. Přesto se urputně nutil zasahovat divokými ranami: při každé ucítil ve svých obolavělých rukou mučivou bolest. Ačkoli prakticky žádné rány nedostával, slábl stejně rychle jako jeho soupeř. Jeho údery seděly dobře, ale chyběla jim už pevnost a každý byl výsledkem soustředěného vzepětí vůle. Nohy měl jako z olova a zřejmě jimi už těžce vládl: a Sandelovi sekundanti, potěšeni tímto příznakem, začali křikem Sandela povzbuzovat.

King vypjal své úsilí k prasknutí. Zasadil dvě rány za sebou – levičkou trochu příliš vysoko na solar plexus, pravičkou napříč do spodní čelisti. Nebyly to těžké rány, ale Sandel byl už tak slabý a omámený, že šel k zemi a zůstal ležet, chvěje se. Rozhodčí stál nad ním a křičel mu do ucha osudné vteřiny. Nevstane-li před desátou vteřinou, prohrál. Obecenstvo stálo v úplném tichu. King odpočíval a nohy se pod ním chvěly. Zmocnila se ho strašlivá závrať, před očima se mu naklánělo a houpalo moře tváří a počítání rozhodčího mu z daleka doléhalo do uší. Přesto se už viděl vítězem. Je nemožné, aby tak zřízený člověk ještě vstal.

Jenom mládí dokáže vždycky vstát – a Sandel vstal. Při čtvrté vteřině se převalil na břicho a slepě tápal po provazech. Při sedmé vteřině se mu podařilo kleknout; zůstal v kleku s hlavou opile se kymácející. Když rozhodčí zvolal „Devět!“, Sandel se postavil a šel hned do krytu, levici skrčenu před obličejem a pravici před žaludkem. Tím měl hlavní body chráněny a sklonil se, doufaje, že se mu podaří klinč a že tím získá ještě chvíli času.

Jakmile Sandel vstal. King byl u něho, ale dva údery, kterými zaútočil, Sandel kryl. V příštím okamžiku byl Sandel v klinči a zoufale ho prodlužoval, zatímco rozhodčí se snažil oba soupeře odtrhnout od sebe.

King mu pomáhal, aby se vyprostil. Věděl, s jakou dychtivostí se mládí zotavuje, a věděl, že Sandela dostane, znemožní-li mu zotavit se. – Jeden tvrdý úder by postačil. Má už docela nepochybně Sandela ve své moci. Překonal ho svou taktikou, utloukl ho svými ranami, ukázal se lepším než on. Sandel, vytržen z klinče, potácel se na vlasové čáře mezi vydržením a porážkou. Jedná dobrá rána a šel by na zem a prohrál by. A Tom King v náhlé hořkosti si vzpomněl na kus bifteku a přál si, aby jej měl teď, kdy má zasadit rozhodný úder. Sebral všecky síly, ale rána nebyla ani dost těžká, ani dost rychlá. Sandel byl otřesen, ale nepadl; vrávoral pozpátku k provazům a opřel se o ně. King vrávoral za ním a se smrtelnou bolestí mu zasadil nový úder. Ale tělo ho zradilo. Všechno, co mu zůstalo, byla bojová inteligence, která se už také vyčerpáním kalila a zastírala. Úder, který mířil na bradu, dopadl na rameno. Chtěl jej zasáhnout výše, ale unavené svaly nedokázaly poslechnout. Pod nárazem úderu sám Tom King se zapotácel zpátky a málem upadl. Udeřil ještě jednou. Tentokrát šel úder vůbec vedle a King padl naprostým vyčerpáním na Sandela a klinčoval, opřev se o Sandela, aby se zachránil před pádem na podlahu.

King se nepokoušel vyprostit. Vystřílel svou munici. Byl hotov. A ustoupil mládí. I v klinči mohl cítit, že na rozdíl od něho Sandel nabývá sil. Když je rozhodčí odtrhl od sebe, viděl, zde, před svýma očima, jak se mládí zotavuje. Každou vteřinou se Sandelovi vracely síly. Jeho rány, nejprve chabé a neúčinné, nabývaly na pádnosti a přesnosti. Tom King viděl svýma zkalenýma očima, jak pěst v rukavici mu letí na bradu, a chtěl ji chránit paží. Viděl nebezpečí, chtěl mu zabránit; ale jeho paže byla příliš těžká. Bylo to, jako by na ni měl sto olověných závaží. Nechtěla se zdvihnout, a pokusil se ji zdvihnout vůlí. Pak pěst v rukavici dopadla. Pocítil ostré prasknutí jakoby elektrického výboje a zároveň jej zahalil závoj tmy.

Když zas otevřel oči byl ve svém rohu a slyšel křik obecenstva jako řev příboje na Bondi Beach. Na zátylku měl přitisknutu namočenou houbu a Sid Sullivan mu stříkal osvěžující sprchu studené vody na obličej a na prsa. Rukavice měl už svlečeny a Sandel, skloněný nad ním, mu tiskl ruku. Necítil žádné zlé vůle vůči tomuto muži, který ho vyřídil, a opětoval jeho stisk se srdečností, při které ho jeho rozbité klouby zabolely. Pak Sandel pokročil do středu ringu a obecenstvo se ve svém běsnění utišilo, aby slyšelo, jak přijímá výzvu mladého Rychlíka a zvyšuje sázku na sto liber. King se díval apaticky před sebe, zatímco jeho sekundanti utírali vodu, která mu stékala po těle, osušovali mu obličej a připravovali ho k odchodu z ringu. Pocítil hlad. Nebyl to obyčejný hlodavý hlad, ale velká slabost, chvění v žaludeční krajině, které se odtud šířilo po celém těle. Vzpomněl si na ten okamžik, kdy dostal Sandela, hroutícího a potácejícího se, na vlásek od porážky. Ach, ten kus bifteku by to byl dokázal! Právě tolik mu chybělo na rozhodující úder; a prohrál. Všecko jen pro ten kus bifteku.

Jeho sekundanti ho zpola nesli, když mu pomáhali skrze provazy. Vyprostil se jim, prolezl sám provazy, seskočil těžce na podlahu a následoval jim v patách, jak mu proráželi cestu zaplněnou střední uličkou. Když opustil šatnu a vycházel hlavním vchodem na ulici, nějaký mladík na něj promluvil.

„Proč ste se do toho nedal a nedostal ho na zem, dyž už ste ho měl?“

„Di k čertu,“ řekl Tom King a sešel po schodech na chodník.

Dveře hospody na rohu se rozletěly dokořán. Zahlédl světla a smějící se číšnice, zaslechl mnoho hlasů, hovořících o utkání, a blahobytný cinkot peněz o pult. Někdo na něho volal a zval ho na skleničku. Zřetelně zaváhal, pak odmítl a kráčel dál.

Neměl v kapse ani měďák a dvě míle chůze domů mu připadaly velice dlouhé. Určitě stárl.

Když procházel Oborou, sklesl náhle na lavičku, podlomen myšlenkou na ženu, která nešla spát a čeká na něho, aby se dověděla výsledek utkání. Bylo to těžší než knock-out a zdálo se téměř nemožné, vydržet to.

Cítil se slabý a celý bolavý a bolest v rozbitých kloubech mu připomínala, že i kdyby dostal práci na vrchní stavbě, bude to trvat týden, než bude moci vzít do ruky krumpáč nebo lopatu. Od hladového chvění okolo žaludku se mu dělalo špatně. Byl zdrcen svou zbídačelostí a oči mu nechtě zvlhly. Zakryl tvář rukama, a jak plakal, vzpomněl si na Billa Nandavače a na to, jak ho vyřídil ten večer před mnoha lety. Chudák starý Bill! Teď chápal, proč tehdy Bill v šatně plakal.

Mókai

Vážil sto deset liber. Měl drobně kudrnaté černošské vlasy a byl černý. Byla to zvláštní čerň. Nebyl ani modročerný, ani rudočerný, ale švestkově černý. Jmenoval se Mókai a byl synem náčelníka. Měl tři „tambou“. Tambou je melanéský výraz pro tabu a je s tímto polynéským slovem blízce spřízněn. Mókaiovy tři tambou byly tyto: především nesměl nikdy podat ruku žádné ženě a žádná žena se nesměla dotknout ani jeho, ani čehokoli, co mu patřilo; za druhé nesměl nikdy jíst zaděnky ani jakékoliv jídlo, které se vařilo na témže ohni jako zaděnky; za třetí se nesměl nikdy dotknout krokodýla ani jet v kanoi, kde byla jakákoliv část krokodýla, byť byla veliká jen jako malíček.

Jeho zuby měly jinou čerň, byla to hluboká čerň, přesněji řečeno, lampová čerň. Zčernaly takhle za jedinou noc, kdy mu je jeho matka obložila roztlučeným kamenem, který byl vykoupán v zemní průrvě za Port Adams. Port Adams je přímořská vesnice na Malaitě a Malaita je nejdivočejší ostrov z celého Šalamounského souostroví, tak divoký, že dosud se tam ani na kousku nezachytil žádný obchodník nebo plantážník; od časů prvních rybářů bêche-de-mer10 a obchodníků se santalovým dřevem až k posledním verbířům pracovních sil, vyzbrojeným automatickými ručnicemi a benzinovými motory, desítky bílých dobrodruhů tam skončily tomahavky a kulkami dum-dum ze sniderovek. Tak i dnes, ve dvacátém století, je Malaita nesnadným oříškem pro verbíře, kteří shánějí na jejím pobřeží dělníky, aby je najali a uzavřeli s nimi smlouvu, že se budou dřít za roční mzdu třiceti dolarů na plantážích sousedních a civilizovaných ostrovů. Domorodci se na těchto sousedních a civilizovanějších ostrovech už totiž příliš zcivilizovali, než aby pracovali na plantážích.

Mókai měl probodnuté uši, a ne na jednom místě, ani na dvou, ale na pár tuctech míst. V jedné z menších děr nosil hliněnou dýmku. Větší díry byly na ni příliš rozměrné. Hlavička dýmky byla by jimi propadla. V největších děrách v obou uších nosil obvykle kulaté dřevěné kolíky, které měly v průměru celé čtyři palce. Obvod těchto děr byl zhruba dvacet jeden a půl palce. Mókai měl široký vkus. V různých menších děrách nosil takové věci jako prázdné nábojnice, hřeby z podkovy, měděné šrouby, kousky provazu, praménky z lana, proužky ze zelených listů, a když bylo chladněji, nachové květy ibišku. Z toho je zřejmé, že pro své blaho nepotřeboval kapes. Ostatně neměl na ně ani místo, protože celý jeho oblek se skládal z kousku kalika, širokého několik palců. Kapesní nůž nosil ve vlasech, želízko zastrčeno do jedné kučery. Z celého svého majetku si nejvíce cenil ouška od porcelánového šálku, které si zavěsil na kruh ze želvoviny, a ten si zase prostrčil nosní přepážkou.

Přes všechny tyto ozdoby měl Mókai vzhlednou tvář. Byla to opravdu tvář z každého hlediska hezká, a na Melanésana dokonce pozoruhodně hezká. Jedinou chybou na ní byl nedostatek síly. Byla jemná, zženštilá, téměř dívčí. Měl drobné, pravidelné a jemné rysy. Jeho brada i ústa byla měkká. Čelistem, čelu i nosu chyběla síla a výraznost. Jen v očích bylo lze zahlédnout něco z těch skrytých vlastností, které byly u něho tak podstatné a které ostatní nedovedli pochopit. Tyto skryté vlastnosti byly zmužilost, vytrvalost, nebojácnost, představivost a lstivost; a když pak tyto vlastnosti projevil v nějakém náhlém a rázném činu, překvapil tím všechny okolo sebe.

Mókaiův otec byl náčelník vesnice u Port Adams a Mókai, zrozen mezi přímořskými domorodci, byl proto poloviční obojživelník. Znal zvyky ryb a ústřic a v skalních útesech četl jako v otevřené knize. Stejně se vyznal v kanoi. Plavat se naučil, když mu byl rok. V sedmi letech dovedl zatajit dech po celou minutu a plavat přímo dolů ke dnu třiceti stopami vody. A v sedmi letech byl ukraden křováky, kteří nedovedou ani plavat a slané vody se bojí. Pak už Mókai vídal moře jen z dálky, mezerami v džungli a z otevřených míst na úbočích vysokých hor. Stal se otrokem starého Fenfoua, náčelníka dvaceti rozptýlených křováckých vesnic ve vnitrozemí Malaity, jejichž dým byl v klidných ránech jedinou známkou pro bílé mořeplavce, že vnitřek ostrova je hustě obydlen. Běloši nepronikli nikdy dovnitř Malaity. Kdysi, za časů, kdy pátrali po zlatě, se o to pokoušeli, ale vždy tam nechali hlavy, které se teď šklebí ze zakouřených štítů křováckých chýší.

Když byl Mókai sedmnáctiletý mladík, Fenfouovi došel tabák. Bylo to strašné; neměl ani špetku. Ve všech jeho vesnicích bylo tehdy zle. Dopustil se totiž omylu. Suo byl přístav tak malý, že tam větší škuner nemohl zakotvit. Byl obklopen mangrovníky, které se skláněly nad hluboké vody. Byla to past a do té pasti vpluli na malém dvoustěžníku dva běloši. Sháněli dělníky a měli s sebou mnoho tabáku a zboží na výměnu, nemluvě o třech puškách a spoustě střeliva. Tady u Suo nebyl žádný přímořský kmen, a tak zde mohly křovácké kmeny přicházet až k moři. Dvoustěžník dělal výtečné obchody. Hned první den podepsalo smlouvu dvacet domorodců; i starý Fenfou podepsal. A téhož dne těch dvacet nových dělníků uřízlo oběma bělochům hlavy, posádku pobilo a loď spálilo. Po tři měsíce pak bylo ve všech křováckých vesnicích tabáku a všeho zboží nazbyt. Pak přišly válečné lodě, které vrhaly do pahorků na vzdálenost několika mil granáty a vyhnaly jimi vyděšené obyvatelstvo do houštin. Pak se vylodilo vojsko. To spálilo všecky vesnice i s tabákem a ostatním zbožím. Vykáceli kokosové palmy a banánovníky, rozryli záhony tara a pobili vepře a kuřata.

To sice bylo pro Fenfoua naučením, ale zatím neměl ani špetku tabáku. Jeho mladí lidé byli příliš vyděšeni, než aby se dali najmout loďmi, hledajícími dělníky. Fenfouovi nezbývalo než rozkázat svému otroku Mókaiovi, že musí jít k moři a dát se najmout za závdavek půl bedny tabáku a k tomu za pár nožů a seker, trochu kalika a korálků, což všechno zaplatí prací na plantážích. Mókai měl nesmírný strach, když ho přivedli na palubu škuneru. Byl jako beránek, kterého vedou na jatka. Běloši jsou zběsilé bytosti. Musí být zběsilí, jinak by se neodvažovali na malaitské pobřeží a do všech přístavišť, sami dva na celém škuneru, když vedle nich bylo na něm patnáct či dvacet černochů jako posádka a často i šedesát až sedmdesát domorodců najatých na práci. K tomu jim stále hrozilo nebezpečí od pobřežního obyvatelstva, náhlý útok a zničení škuneru se vším všudy. Opravdu, běloši museli být strašliví, Nadto měli takové čáry jako ručnice, které střílely mnohokrát rychle za sebou, železné a měděné věci, které poháněly škunery, když nebyl vítr, a krabice, které mluvily a smály se docela jako člověk. A dokonce slyšel o jednom bělochu, jehož čarodějné umění bylo tak veliké, že mohl, kdykoliv chtěl, vyjmout si všecky zuby z úst a zase je tam vrátit.

Mókaie odvedli dolů do kajuty. Na střeše hlídal jeden běloch s dvěma revolvery za pasem. V kajutě se posadil před něj druhý běloch s knihou, do které zapsal divné značky a čáry. Hleděl na Mókaie, jako by to byl vepř nebo drůbež, podíval se mu do podpaží a zapsal něco do knihy. Pak podal Mókaiovi psací hůlku; Mókai se jí stěží dotkl a tím se zavázal dřít se tři roky na plantáži mydlárenské společnosti Měsíční svit. Nikdo mu nevysvětlil, že zběsilý běloch celou svou vůlí bude prosazovat, aby splnil svůj závazek, a že k tomu za ním stojí celá moc a všecky válečné lodi Velké Británie.

Na palubě bylo mnoho jiných černochů z míst, které nikdo neznal, a když běloch k nim promluvil, vytáhli Mókaiovi z vlasů dlouhé péro, ostříhali ho dohola a dali mu okolo pasu lava-lava z jasně žlutého kalika.

Byl mnoho dnů na škuneru. Uviděl více zemí a ostrovů, než kolik kdy snil, že jich je, až ho vysadili na zem v Nové Georgii a poslali mýtit džungli a řezat cukrovou třtinu. Poznal poprvé, co je pracovat. Ani jako Fenfouův otrok takhle nepracoval. A pracoval nerad. Vstával za svítání a chodil spát za tmy a dostával dvakrát za den jídlo. Strava byla jednotvárná. Jednou měli celé týdny k jídlu jen samé brambory a jednou zase nic než rýži. Den co den vylupoval kokosové ořechy; a pak dlouhé dny a týdny přikládal na ohně, na kterých se sušila kopra, až mu onemocněly oči a poslali ho kácet stromy. Byl dobrým dřevorubcem; pak se dostal do skupiny stavějící cesty. Někdy, když sváželi kopru ze vzdálených pobřeží nebo když si běloši vyjeli lovit dynamitem ryby, dělal plavčíka na velrybářské lodi.

Mimo jiné se naučil mluvit angličtinou „bêche-de-mer“, kterou se mohl dohovořit se všemi bělochy i s ostatními černými dělníky, kteří jinak mluvili tisíci různými nářečími. Naučil se také některé věci o běloších, především, že drží slovo. Když řekli některému dělníku, že dostane svitek tabáku, dostal jej. Když mu řekli, že ho zbijí, až bude modrý, udělá-li nějakou věc, najisto ho zbili, až byl modrý, udělal-li ji. Mókai nevěděl, co je být zbit, až bude modrý, ale takový výraz se v bêche-de-mer vyskytoval, a představoval si, že při tom teče krev a vylamují se zuby. Ještě jednu věc se dověděl: nikdo nebyl bit nebo trestán, nedopustil-li se něčeho. I když běloši byli opilí, což se stávalo často, nikdy nikoho neuhodili, ledaže porušil zákon.

Mókai nebyl na plantáži rád. Nenáviděl práci a byl náčelníkovým synem. Ke všemu ještě byl už před deseti lety ukraden Fenfouem z Port Adams a stýskalo se mu po domově. Stýskalo se mu i v otroctví u Fenfoua. Utekl tedy. Namířil do houštin a zamýšlel se dostat na jih k pobřeží a ukrást tam kanoi, v které by se vrátil domů do Port Adams. Ale dostal horečku, chytili ho a dovedli zpátky víc mrtvého než živého.

Podruhé utekl z polí s dvěma malaitskými mladíky. Dostali se na pobřeží, vzdálené dvacet mil, a skryli se v chýši jednoho svobodného Malaiťana, který tam bydlel ve vesnici. Ale uprostřed noci přišli dva běloši, kteří se nebáli ani celé vesnice, a zbili všechny tři uprchlíky, až byli modří, svázali je jako vepřový dobytek a hodili je do velrybářského člunu. Ale muže, v jehož chýši se skryli, toho zbili ještě sedmkrát víc, až z něho lítaly vlasy, kůže i zuby, a navždy z něho vyhnali odvahu poskytovat ještě někdy na tomto světě útulek prchajícím dělníkům.

Rok se Mókai dřel. Pak ho udělali domácím sluhou a měl dobré jídlo a dobré časy a lehkou práci; udržoval dům v čistotě a podával svému bílému pánovi v každý čas denní a po většinu noci whisky a pivo. Bylo to pěkné, ale Port Adams byl lepší. Měl sloužit ještě dva roky. Ale při jeho zoufalé touze po domově byly mu dva roky příliš dlouhé. Za ten první rok práce na plantáži se stal chytřejším a teď, jako domácí sluha, měl dobrou příležitost. Čistil pušky a věděl, kde visí klíč ke skladišti. Udělal plán útěku a jedné noci se deset malaitských dělníků a jeden ze San Cristobalu vyplížilo z baráku a dovleklo na pobřeží velrybářský člun. Byl to Mókai, kdo opatřil klíč, který otevřel visací zámek u člunu, a byl to zase Mókai, kdo vybavil člun tuctem winchestrovek, obrovským množstvím střeliva, bednou dynamitu se zapalovači a doutnáky a desíti bednami tabáku.

Vál severozápadní monzun; v noci prchali k jihu a za dne se skrývali na odlehlých a neobývaných ostrůvcích nebo na větších ostrovech zatáhli člun do houští. Tak se dostali na Guadalcanal, z polovice jej objeli a zamířili přes Nevyhnutelnou úžinu k ostrovu Florida. Tady zabili svého druha ze San Cristobalu, jeho hlavu si dali stranou a ostatek snědli. Malaitské pobřeží bylo už jen dvacet mil daleko, ale tu noc se k němu nedostali pro prudký proud a měnivé větry. Den je zastihl několik mil od cíle. A ten den přinesl také kutr s dvěma bělochy, kteří se nebáli jedenácti Malaiťanů, ozbrojených dvanácti puškami. Mókaie a jeho společníky dopravili zpátky do Tulagi, kde žije velký bílý pán bělochů. A ten velký bílý pán je soudil a potom byli uprchlíci svázáni a každý dostal dvacet ran; mimo to každého odsoudil k pokutě patnácti dolarů. Pak je poslali zpátky na Novou Georgii, kde je běloch zbil, až byli modří, a poslal je do práce. Ale Mókai už nebyl domácím sluhou. Dali ho do skupiny stavějící silnice. Běloch, kterému utekl, zaplatil za něj pokutu patnáct dolarů a řekl mu, že si ji musí odpracovat, což znamenalo šest měsíců dřiny navíc. A jeho podíl na ukradeném tabáku vynesl mu další rok.

Teď byl Port Adams tři a půl roku daleko. Ukradl tedy jedné noci kanoi, skryl se na ostrůvcích v Posádkovém průlivu, proplul jím a dal se podle břehu Isabely, jen aby ho ve dvou třetinách cesty, když byl v laguně Meringe, běloši chytili. Do týdne jim unikl a skryl se v houštinách. Na Isabele nejsou křováčtí domorodci, jen přímořské kmeny, které jsou vesměs křesťanské. Běloši vypsali odměnu pěti set svitků tabáku a Mókai pokaždé, když se odvážil k moři, aby ukradl kanoi, byl těmito domorodci zahnán. Tak to trvalo čtyři měsíce; když pak odměna byla zvýšena na tisíc svitků tabáku, chytili ho a poslali zpátky na Novou Georgii stavět silnice. Tisíc svitků má cenu padesáti dolarů a Mókai musel tuto odměnu zaplatit sám. To znamenalo jeden rok a devět měsíců práce. A tak byl teď Port Adams pět let daleko.

Jeho touha po domově byla větší než kdy jindy a nepomáhala mu, aby se usadil, dobře se choval, odpracoval si pět let a šel domů.

Příště ho chytili, zrovna když chtěl utéci. Přednesli jeho případ panu Havebymu, ostrovnímu zástupci společnosti Měsíční svit, který jej prohlásil za nenapravitelného. Společnost má plantáže na ostrovech Santa Cruz, kam posílá takové nepolepšitelné domorodce ze Šalamounských ostrovů. A tam poslali také Mókaie, jenže ten se tam nikdy nedostal. Škuner zastavil u Santa Anna, v noci skočil Mókai do vody a doplaval na břeh, kde ukradl tamnímu agentovi dvě pušky a bednu tabáku a dal se v kanoi směrem na Cristobal. Malaita byla teď padesát nebo šedesát mil na sever. Ale když se pokusil proplout průlivem, překvapil ho vítr a zahnal zpátky do Santa Anna, kde mu ten agent nasadil želízka a tak ho nechal až do návratu škuneru ze Santa Cruz. Obě ručnice dostal agent zpátky, ale bedna tabáku byla Mókaiovi připsána na vrub. Stála jeden rok; a tak celkem dlužil teď Mókai společnosti šest let.

Při zpáteční cestě na Novou Georgii zakotvil škuner v Marauské úžině, která je na jihovýchodním konci Guadalcanalu. Mókai doplaval na břeh s pouty na rukou a utekl do houštin. Ale místní stálý zástupce Měsíčního svitu vypsal na něj odměnu jeden tisíc svitků; a když jej křováčtí domorodci k němu dovedli, narostl jeho účet o jeden rok a devět měsíců. Utekl znova, ještě než se škuner vrátil; tentokrát ve velrybářském člunu, doprovázen bednou agentova tabáku. Ale severozápadní vítr jej vrhl na Ugi, kde mu křesťanští domorodci ukradli tabák a odevzdali ho zástupci Měsíčního svitu, který tam měl své sídlo. Tabák, který mu tam domorodci ukradli, znamenal pro něj zase jeden rok, a tak celá historie teď znamenala devět a půl roku.

„Pošleme ho na Ostrov lorda Howa,“ řekl pan Haveby. „Je tam Bunster a ať si to ti dva vyřídí mezi sebou. Myslím, že nakonec buď Mókai dostane Bunstera, nebo Bunster Mókaie; a v každém případě budeme to mít z krku.“

Kormidlujete-li z laguny Meringe na ostrově Isabel přesně podle kompasu na sever, po sto padesáti mílích plavby uzříte, jak příboj bije do korálových pobřeží Ostrova lorda Howa. Lord Howe je prstenec pevniny, který má asi sto padesát mil v průměru, na nejširších místech měří několik stop a ční místy deset stop nad hladinou mořskou. Uvnitř tohoto prstence písku je veliká laguna s množstvím korálových útesů. Lord Howe nepatří k Šalamounovu souostroví ani zeměpisně, ani národopisně. Je to atol, zatímco Šalamounovo souostroví se skládá z vysokých ostrovů; jeho obyvatelé jsou tělesně i jazykově Polynésany, zatímco obyvatelé Šalamounova souostroví jsou Melanésany. Lord Howe byl osídlen stěhováním, mířícím z Polynésie na západ a dosud pokračujícím, když jihovýchodní pasát zažene na jeho břehy velké kanoe opatřené plováky. Je však zřejmé, že sem v údobí severozápadního monzunu přicházelo také něco obyvatelstva melanéského.

Nikdo nepřijíždí na Ostrov lorda Howa – nebo na Ontang-Javu, jak je také někdy nazýván. Cookova cestovní společnost neprodává na něj lístky a turisté netuší o jeho existenci. Dokonce ani bílý misionář nevkročil dosud na jeho pobřeží. Jeho pět tisíc domorodců je stejně mírumilovných, jako primitivních. Námořnická příručka Plavecké pokyny mluví o nich jako o nepřátelských a zrádných. Ale ti, kteří sestavovali Plavecké pokyny, se nedoslechli o události, která změnila srdce obyvatel tohoto ostrova. Před mnoha lety přepadli velkou bárku a vyvraždili ji s výjimkou druhého důstojníka. Ten donesl zprávu o tom svým bratřím. Kapitán tří škunerů se s ním vrátil na Ostrov lorda Howa. Zamířil se svými loďmi přímo do laguny a začal kázat bělochovo evangelium, že jenom běloši smějí zabíjet bělochy a že nižší plemena si to nesmějí dovolit. Škunery křižovaly po laguně a pustošily vše. Z úzkého prstence nebylo úniku; a nejsou tu ani houštiny, kam se skrýt. Zastřelili každého, koho zahlédli, a neviděn tu nemohl zůstat nikdo. Vypálili vesnice, rozbili kanoe, pobili drůbež a vepře a pokáceli drahocenné kokosovníky. Tak to pokračovalo celý měsíc, dokud škunery neodpluly. Ale do srdcí ostrovanů byl vpálen strach před bělochem. A nikdy už nebyli schopni se dopustit takové nerozvážnosti, že by bělochu ublížili.

Max Bunster byl jediným bělochem na Ostrově lordu Howa, zastupuje tam všudypřítomnou společnost Měsíční svit. A tato společnost, protože se ho nechtěla rovnou zbavit, umístila jej na Ostrov lorda Howa, protože to bylo místo, které bylo nejvíce z cesty. Byl to kolohnátský Němec a neměl to v hlavě v pořádku. Nazvat jeho stav polovičním šílenstvím bylo by ještě milosrdné. Byl to chvastoun a zbabělec a třikrát větší divoch než kterýkoliv divoch na celém ostrově. Poněvadž byl zbabělec, byl také surový po způsobu zbabělců. Když se stal zaměstnancem společnosti, umístili ho nejdříve v Savo. Když na jeho místo poslali souchotinářského koloniálního úředníka, zbil ho pěstmi a poslal ho polomrtvého zpátky na škuneru, kterým přijel.

Pan Haveby příště vybral mladého yorkshirského obra, aby vystřídal Bunstera. Ten Yorkshířan byl známý rváč a pral se ještě raději, než jedl. Ale Bunster nechtěl bojovat. Byl opravdu jako ovečka – po deset dní, na jejichž konci Yorkshířana složil spojený útok úplavice a zimnice na lože. Pak si za ním Bunster došel a mimo jiné ho shodil na zem a skákal po něm. Ze strachu, co se stane, až se jeho oběť zas uzdraví, utekl Bunster v kutru na Gavutu, kde na svou přítomnost upozornil tím, že srazil mladého a už zmrzačeného Angličana burskou kulkou, která mu pronikla oběma kyčlemi.

Potom právě pan Haveby poslal Bunstera na Ostrov lorda Howa, aby byl z cesty. Svůj vstup na ostrov oslavil tím, že vyprázdnil půl bedny ginu a zbil postaršího a dýchavičného kormidelníka škuneru, kterým přijel. Když škuner odplul, zavolal kanaky na břeh, vyzval je na zápas a slíbil tomu, kdo jej přemůže, bednu tabáku. Tři kanaky porazil, ale byl vzápětí poražen čtvrtým, který pak místo tabáku dostal od něho kulku do plic.

A tak začala Bunsterova vláda na Ostrově lorda Howa. V hlavní vesnici žilo tři tisíce lidí; ale když jí Bunster procházel, byla i za bílého dne docela prázdná. Muži, ženy i děti před ním utíkali. I psi a vepři mu šli z cesty a králi nebylo pod jeho důstojnost schovat se pod rohoží. Oba první ministři žili v stálé hrůze, neboť Bunster nikdy o žádné sporné věci nediskutoval, nýbrž řešil ji pěstmi.

A na tento Ostrov lorda Howa přišel Mókai, aby pracoval osm a půl dlouhých let pro Bunstera. Z Ostrova lorda Howa nebylo úniku. Ať k dobrému, či zlému, Bunster a Mókai byli teď k sobě připoutáni. Bunster vážil dvě stě liber. Mókai sto deset. Bunster byl degenerovaný surovec. Leč Mókai byl primitivní divoch. Oba měli svou vůli a své způsoby jednání.

Mókai netušil, pod jakým pánem má pracovat. Nikdo ho nevaroval a myslel si, že Bunster je samozřejmě jako ostatní běloši – piják whisky, vládce a zákonodárce, který vždy drží slovo a nikdy bez důvodu nebije. Bunster byl na tom lépe. Věděl o Mókaiovi všecko a těšil se už napřed, jak na něm uplatní svou moc. Jeho předešlý kuchař měl zlomenou ruku a vymknuté rameno, a Bunster tedy udělal kuchařem a sluhou Mókaie.

A Mókai brzy poznal, že jsou běloši a běloši. Hned ten den, kdy škuner odplul, poručil mu Bunster, aby koupil kuře u Semisia, domorodého tonganského misionáře. Ale Semisi si vyjel na druhou stranu laguny a měl přijet zpátky až za tři dny. Mókai se vrátil, aby to Bunsterovi řekl. Vyšel po příkrých schodech (dům stál na pilotech dvacet stop nad písčinou) a vešel do obytného pokoje. Agent se ptal po kuřeti. Mókai otevřel ústa, aby vysvětlil, že misionář je pryč, ale Bunster se nezajímal o nějaké vysvětlení. Vyrazil hned pěstí. Mókai dostal ránu do úst a ztratil půdu pod nohama. Proletěl rovnou dveřmi a přes úzkou verandu, přerazil zábradlí a dopadl na zem. Ze rtů měl beztvarou hmotu a v ústech plno krve a přeražených zubů.

„To tě odnaučí mi odmlouvat!“ řval agent, rudý vzteky, hledě na něj dolů přes zlomené zábradlí.

Mókai ještě nikdy nepotkal takového bělocha a rozhodl se být nenápadným a ničím nenarazit. Viděl, jak Bunster zbil své veslaře a jednoho vsadil na tři dny do želez bez jídla pro zločin zlomení veslových vidlí při veslování. Pak také zaslechl vesnické klepy a dověděl se z nich, proč si Bunster vzal již třetí ženu – násilím, jak bylo obecně známo. První a druhá manželka ležely na hřbitově pod bílým korálovým pískem s deskou z korálového kamene u hlavy a nohou. Zemřely, říkalo se, od Bunsterových ran. Také s třetí ženou zřejmě špatně zacházel, jak Mókai sám viděl.

Ale nebylo lze nijak být zadobře s bělochem, který nebyl asi zadobře se svým životem. Když Mókai mlčel, bil ho a nazýval ho potměšilým zvířetem. Když mluvil, bil ho, že odmlouvá. Když byl vážný, obviňoval jej, že strojí úklady a trýznil ho už napřed; a když se snažil být milý a usmívat se, byl obžalován, že se vysmívá svému pánu a veliteli a dostal ochutnat hole. Bunster byl běs. Vesnice by se s ním byla dávno vypořádala, kdyby neměla v paměti naučení, které jí daly ony tři škunery. Byla by se s ním i přesto vypořádala, kdyby tam byly houštiny, kam by se mohli utéci. Jak se věci měly, vražda bělocha, kteréhokoliv bělocha, by znamenala, že by přišly válečné lodi a že by vojáci pobili viníky a pokáceli drahocenné kokosovníky. Byli tu také veslaři, kteří byli docela pro to, aby při první příležitosti, kdy by se dal kutr převrhnout, Bunstera náhodou utopili. Jenže Bunster dával pozor, aby se loď nepřevrhla.

Mókai byl z jiného rodu, a když útěk byl nemožný, pokud Bunster žil, byl rozhodnut dostat se mu na kůži. Nesnáz byla v tom, že nemohl nikdy najít příležitost. Bunster byl pořád na stráži. Ve dne v noci měl nabité revolvery při ruce. Nedovolil nikomu, aby se mu přiblížil zezadu, jak Mókai poznal, když ho proto několikrát srazil k zemi. Bunster věděl, že se musí víc bát tohoto dobromyslného, dokonce se usmívajícího Malaiťana než všeho obyvatelstva ostrova; ale to jen dodávalo dráždivou příchuť jeho soustavnému týrání Mókaie. A Mókai zůstával nenápadným, přijímal všechny tresty a čekal.

Všichni běloši dbali jeho tambou, ale Bunster ne. Mókai měl týdenní příděl dva svitky tabáku. Bunster je dal své ženě a poručil Mókaiovi, aby si je vzal z její ruky. Ale to Mókai nemohl udělat, a zůstal tedy bez svého tabáku. Z téhož důvodu se musel vzdát mnohého jídla a být leckdy celý den o hladu. Rozkázal mu, aby uvařil jídlo z velkých zaděnek, které byly v laguně. To Mókai také nemohl udělat, neboť zaděnky byly pro něho tambou. Šestkrát za sebou odmítl dotknout se zaděnek a šestkrát byl zbit, až ztratil vědomí. Bunster věděl, že Mókai raději zemře, ale nazýval jeho odmítání vzpourou, a byl by ho byl zabil, kdyby měl místo něho jiného kuchaře.

Jedním z oblíbených Bunsterových kousků bylo chytit Mókaie za jeho drobné kučery a tlouci mu hlavou o zeď. Jiným takovým kouskem bylo znenadání přitisknout mu na kůži žhavý konec doutníku. Bunster to nazýval očkováním a Mókai byl takto očkován několikrát za týden. Jednou Bunster vytrhl ze vzteku Mókaiovi z nosu ouško od šálku a rozerval mu tím celou nosní přepážku.

„Hm, pěkná držka,“ bylo všecko, co řekl, když viděl, jaké zranění mu způsobil.

Kůže žraloka je jako skelný papír, ale kůže rejnoka je jako struhadlo. V jižních mořích užívají jí domorodci jako rašple na dřevo při hlazení kanoí a pádel. Bunster měl z kůže rejnoka rukavici. Ponejprv ji zkusil na Mókaiovi a jediným rozmachem mu strhl kůži ze zad od týlu až k podpaží. Bunsterovi se to velice líbilo. Dal ochutnat rukavici své ženě a vyzkoušel ji důkladně na svých veslařích. Oba první ministři si přišli pro ránu touto rukavicí a museli se usmívat a tvářit se, že to byl žert.

„Smějte se, vy lumpi, smějte se!“ zněl jeho pokyn. Mókai dostával nejhojnější podíl této rukavice. Neminul den, aniž zakusil jejího pohlazení. Byla údobí, kdy ztratil takové množství pokožky, že nemohl ani spát, a žertovný pan Bunster mu zas často seškrábl polozhojenou kůži na živé maso. Mókai trpělivě čekal dál, jist, že dříve či později přijde jeho čas. A věděl přesně až do poslední podrobnosti, co udělá, až ten čas přijde.

Jednou ráno se Bunster vzbudil v náladě, že by byl ztřískal celý vesmír. Na Mókaiovi začal a na Mókaiovi končil, a mezitím srazil k zemi svou ženu a ztloukl všecky své veslaře. Kávu, kterou mu Mókai nesl k snídani, prohlásil za bryndu a vychrstl mu ji vroucí do obličeje. V deset hodin ho roztřásla zimnice a za půl hodiny hořel horečkou. Nebyl to obyčejný záchvat. Stal se rychle nebezpečným a vyvinula se z něho bahenní zimnice. Míjely dny a on neopouštěl lože a slábl a slábl. Mókai vyčkával a dával pozor, zatímco mu zarůstala kůže. Poručil veslařům, aby vytáhli kutr na břeh, oškrábali dno a všechno na něm prohlédli. Mysleli, že rozkaz pochází od Bunstera, a poslechli ho. Ale Bunster v ty dny ležel v bezvědomí a nedával žádné rozkazy. Teď přišla Mókaiova příležitost, ale on pořád ještě čekal.

Když nejhorší minulo a Bunster se pozdravoval a nabyl zas plného vědomí, ale ležel ještě sláb jako nemluvně, Mókai sbalil svých pár tret, počítaje v to ouško od porcelánového šálku, pak šel do vesnice a měl rozhovor s králem a jeho dvěma prvními ministry.

„Máte rádi to dobrotisko Bunstera?“ zeptal se jich.

Vyložili mu jednomyslně, že toho agenta naprosto nemají rádi. Oba ministři pronesli dlouhou řeč o všech urážkách a křivdách, jichž se na nich dopustil. Král se zhroutil a rozplakal. Mókai je prudce přerušil:

„Znáte mě – jsem ve své zemi velký pán. Nemáte rádi tohohle bílého pána. Já také ne. Dobrá. Naložte tedy do kutru sto nebo dvě stě nebo tři sta kokosových ořechů. Až to uděláte, pěkně usněte. Všichni kanakové pěkně usnou. Když bude v domě velký rámus, nebudete to slyšet. Všichni budou pěkně tvrdě spát.“

Stejně promluvil Mókai s veslaři. Pak poručil Bunsterově ženě, aby se vrátila ke své rodině. Kdyby to byla odmítla, byl by se dostal do těžké situace, neboť jeho tambou by mu nebylo dovolilo, aby se jí dotkl.

Když byl dům prázdný, vešel do ložnice, kde ležel agent v dřímotách, Mókai nejdřív odstranil revolvery a pak si navlékl rukavici z rejnočí kůže. Bunster se vzbudil pohlazením rukavice, které mu strhlo kůži z celého nosu.

„Pěkné, že?“ smál se Mókai mezi dvěma ranami, z nichž první servala Bunsterovi kůži z čela a druhá s jedné tváře. „Směj se, ty lumpe, směj se!“

Mókai vykonal svou práci důkladně a kanakové, skrytí v domech, poslouchali ten veliký rámus, o kterém Mókai mluvil a který teď Bunster dělal celou hodinu nebo ještě déle.

Když byl Mókai hotov, odnesl do kutru lodní kompas a všechny pušky a náboje a zatížil kutr posléze bednami tabáku. Právě když byl takto zaměstnán, vyšla z domu nějaká ohavná bytost bez kůže a běžela s křikem na pobřeží, kde se svalila do písku a šklebila se a blábolila v pražícím slunci. Mókai se na ni zahleděl a chvíli váhal. Pak k ní šel a oddělil jí hlavu, kterou zabalil do rohože a uložil v kutru do skřínky na zádi.

Kanakové spali celý ten horký den tak zdravým spánkem, že ani neviděli, jak průlivem odjíždí kutr a míří na jih, drže se těsně jihovýchodního pasátu. A nikdo nezahlédl ten kutr ani při dlouhé plavbě k břehům Isabely, ani když se těžce probíjel k Malaitě. Mókai přistál v Port Adams s takovým bohatstvím pušek a tabáku, jaké tam nikdo nikdy neměl. Ale nemohl tu zůstat. Vzal bělochovu hlavu a jen houštiny ho mohly skrýt. Vrátil se tedy do křováckých vesnic, kde zastřelil Fenfoua a půl tuctu náčelníků a prohlásil se sám náčelníkem všech vesnic. Když zemřel jeho otec, stal se v Port Adams vládcem Mókaiův bratr, a když se tito přímořští domorodci a křováci spojili, vytvořili mezi těmi dvěma sty malaitskými kmeny, bojujícími mezi sebou, kmen nejsilnější.

Více než celé britské vlády se Mókai bál všemocné společnosti Měsíční svit; a jednoho dne došlo k němu poselství, připomínající mu, že dluží této společnosti devět a půl roku práce. Poslal příznivou odpověď a pak se objevil nevyhnutelný běloch, kapitán škuneru, jediný běloch, který se za Mókaiovy vlády odvážil do vnitrozemských houštin Malaity a vrátil se odtamtud živý. Tento muž se nejenom vrátil, ale přinesl s sebou sedm set padesát dolarů ve zlatých sovereignech – peněžní hodnotu devíti a půl roku práce plus kupní cenu jistých pušek a beden tabáku.

Mókai už neváží sto deset liber. V pase má třikrát více než kdysi a má čtyři ženy. Má ještě mnoho jiného – pušky a revolvery, ouško od porcelánového šálku a skvělou sbírku křováckých hlav. Ale cennější než celá ta sbírka je jiná hlava, dokonale vysušená a upravená, s pískovými vlasy a nažloutlými vousy, kterou má zabalenu v nejjemnější lava-lava. Když se Mókai chystá k válce s vesnicemi mimo svou říši, vždycky rozbalí tuto hlavu a sám ve svém paláci z travin dlouho a slavnostně na ni hledí.

V takové chvíli padá na vesnici smrtelné ticho a ani malé děcko se neodváží zaplakat. Tato hlava je pokládána na Malaitě za nejmocnější kouzlo a všechnu Mókaiovu moc připisují tomu, že ji má.

10 Doslova „mořský rýč“ (franc.), znamená především trepanga, mořského červa, dlouhého 18 až 50 cm, který žije hlavně na korálových útesech tichomořských a je dovážen ve velkých množstvích do Číny, kde platí za vzácnou lahůdku. Dále však užívá London tohoto slova také jako jména pro řeč, obvykle zvanou angličtinou pidžin: je to v podstatě velmi zjednodušená angličtina, promíšená výrazy čínskými, portugalskými a malajskými, která je běžným dorozumívacím jazykem v čínských přístavech v Melanésii, západní Africe a sousedních oblastech. Pozn. překl.

Ájajá!

Byl to Skot a piják whisky a polykal ji nemíchanou, počínaje s prvním douškem přesně v šest hodin ráno a potom je opakuje po celý den v pravidelných intervalech až do chvíle, kdy šel spát, to znamená obvykle do půlnoci. Prospal jen pět hodin z čtyřiadvaceti a zbývajících devatenáct hodin byl klidně a ve vší slušnosti opilý. Během těch osmi týdnů, které jsem s ním strávil na Ulonském atolu, byla z něho whisky cítit bez přestání. Spal vskutku krátce, že nikdy neměl čas vystřízlivět. Byla to nejkrásnější a nejdůkladnější trvalá opilost, jakou jsem kdy viděl.

Jmenoval se McAllister. Byl to starý člověk a už pořádné rozviklaný. Ruce se mu třásly, jako by byl raněn mrtvicí; zvláště to bylo znát, když si naléval svou whisky, ačkoli jsem nikdy nepozoroval, že by byl rozlil jedinou kapku. Byl už osmadvacet let v Melanésii, toulaje se po německé Nové Guinei a německém Šalamounově souostroví a srostl tak dokonale s touto částí světa, že obvykle mluvil onou zparchantělou hantýrkou, která se nazývá „bêche-de-mer“. Když se mnou mluvil, znamenalo tedy „sun he come up“ – „slunce on jde nahoru“ – východ slunce; „kai-kai he stop“ – „kai-kai on cpe“ – že se večeří; a „belly belong me walk about“ – „břicho patřící ke mně chodí okolo“ – že je mu špatně od žaludku. Byl malý a sešlý, sežehlý vně i vevnitř palčivým sluncem a palčivým alkoholem. Byl to popel, kousek lidské škváry, malý kousek živé škváry, ale ještě ne docela vystydlé, která se strnule pohybovala, skákavě a škubavě jako automat. Silnější závan větru by ho byl odnesl. Vážil devadesát liber.

Ale to úžasné na něm byla moc, kterou měl. Ulonský atol má sto čtyřicet mil v obvodu. Lodě mohou vplout do jeho laguny jen podle kompasu. Obývalo jej tehdy šest tisíc Polynésanů, vesměs kolohnátských mužů a žen; mnozí byli šest stop vysocí a vážili pár stovek liber. Od nejbližší země byl Ulonský atol vzdálen sto padesát mil. Dvakrát za rok se tam zastavil malý škuner, aby odvezl kopru. Jediným bělochem tam byl McAllister, obchodníček a pijan; a ten vládl nad Ulonským atolem a jeho šesti tisíci divochy železnou rukou. Řekl, aby přišli, a oni hned přišli; řekl, aby šli pryč, a oni hned odešli. Nikdy se neptal, co chtějí nebo co si myslí. Byl zlomyslný, jak jen starý Skot může být, a míchal se neustále do jejich soukromých záležitostí. Když králova dcera Njugu si chtěla vzít Hónóa z druhého konce atolu, její otec řekl ano; ale McAllister řekl ne a k svatbě nedošlo. Když král chtěl koupit jeden ostrůvek v laguně od hlavního kněze, McAllister řekl ne. Král dlužil obchodní společnosti dvě stě osmdesát tisíc kokosových ořechů, a dokud tento dluh nesplatil, nesměl dát nikomu jinému jediný ořech.

A přece král a jeho kmen McAllistera neměli rádi. Po pravdě řečeno, strašlivě ho nenáviděli, a co vím, celé obyvatelstvo s knězi v čele se marně snažilo po celé tři měsíce vymodlit si pro něho smrt. Ďábli, které na něj poslali, budili hrůzu, ale protože McAllister v ďábly nevěřil, neměli nad ním moci. Před opilým Skotem selhávají všechna kouzla. Sebrali drobty jídla, jichž se dotkl rty, prázdnou láhev od whisky, kokosový ořech, z něhož pil, ba dokonce i slinu, kterou vyplivl, a dělali nad nimi všechny možné čáry. Ale McAllister žil dál. Měl skvělé zdraví. Nikdy nedostal horečku, ani kašel, ani se nenachladil; úplavice se mu vyhýbala; nikdy nechytil zhoubné vředy a ošklivé kožní nemoci, které napadají v tomto podnebí stejně bělochy jako černochy. Musel být už tak prosycen alkoholem, že vzdoroval každému útoku choroboplodných zárodků. Často jsem si představoval, jak padají k zemi v podobě pršky mikroskopického popela, spáleny ve chvíli, kdy se dotkly oblaku z par whisky, vznášejícího se kolem něho. Nikdo ho neměl rád, ani mikroby, a on měl rád jen whisky a žil pořád.

Bylo to pro mne hádankou. Nemohl jsem pochopit, jak šest tisíc domorodců snese tyranství takového sešlého trpaslíka. Leda zázrakem už dávno nezahynul náhlou smrtí. Na rozdíl od zbabělých Melanésanů byl tento národ hrdý a bojovný. Na velkém pohřebišti ležely v hlavách a nohou hrobů pozůstatky minulých krvavých dějin – velrybářské nože, zrezivělá stará bodla a šavle, měděné šípy, čepy z kormidel, harpuny, děla na výbušné náboje, cihly, které nemohly pocházet odjinud než z velrybářské pece na škvaření tuku, a staré mosazné předměty ze XVI. století, které dokládaly pravdivost pověstí o časných španělských mořeplavcích. Loď za lodí nalezla u Ulonského atolu zkázu. Ani ne před třiceti lety velrybářská loď Blennerdale, která kvůli opravám zabočila do laguny, byla zničena se vším všudy. Podobným způsobem zahynula posádka obchodní lodi Gasket, vezoucí santalové dřevo. Pak tu byl případ velké francouzské bárky Toulonu; zůstala tu trčet v bezvětří, a tito ostrované se jí dostali po tuhém zápasu na palubu a nechali ji ztroskotat v Lipanském průlivu; jen kapitán s hrstkou námořníků unikli v hlavním záchranném člunu. A pak tu byly španělské předměty, které vyprávěly o zániku jedné z těch prvních lodí, které se sem vydaly na výzkumy. To všechno o jmenovaných lodích je historická skutečnost a je to zaznamenáno v „Plavebním ukazateli pro jižní Tichomoří“. Ale že se tu přihodilo ještě něco jiného, co v dějinách zaznamenáno není, měl jsem se teprv dovědět. Zatím jsem stál nad záhadou, proč šest tisíc primitivních divochů nechává naživu jednoho degenerovaného skotského despotu.

Jedno horké odpoledne jsme seděli, McAllister a já, na verandě. Před námi ležela laguna, skvějící se všemi kouzly svých barev; sto stop daleko za námi, za písčinou hustě porostlou palmami, řval příboj, rozbíjející se o úskalí. Bylo strašlivé vedro. Byli jsme na čtvrtém stupni jižní šířky a slunce, které přešlo před několika dny na své cestě na jih rovník, stálo nám přímo nad hlavou. Nebylo větru, ani co by zčeřil hladinu moře. Údobí jihovýchodního pasátu již končilo a severozápadní monzun ještě nezačal vanout.

„To jejich tancování stojí za starého čerta,“ řekl McAllister.

Zmínil jsem se náhodou o tom, že polynéské tance předčí papuánské, a to McAllister popíral z toho jediného důvodu, aby dal průchod své hádavosti. Ale na spor bylo příliš horko, a neřekl jsem tedy nic. Mimo to jsem nikdy neviděl ulonský národ tančit.

„Dokážu vám to,“ prohlásil, a pokynul černému mladíku, najatému na Novém Hanovru, který mu sloužil jako kuchař a děvče pro všechno. „Hej, ty, řekni králi, ať sem přijde.“

Mladík odběhl a brzy přišel ministerský předseda, znepokojený, vyděšený a překypující omluvnými výklady. Krátce a stručně, král spal a nebylo ho možno rušit.

McAllister dostal takový vztek, že ministerský předseda bez odkladu utekl a vrátil se se samým králem. Byla to velkolepá dvojice, zvláště král, který měl jistě šest stop a tři palce. Měl orlí rysy, s kterými se tak často setkáváme u severoamerických indiánů. Byl to vladař vzhledem i rodem. Oči mu planuly, když poslouchal, ale docela pokorně poslechl McAllisterova rozkazu, aby přivedl asi dvě stě nejlepších tanečníků, mužů i žen. A tančili pod tímto žhnoucím sluncem celé dvě vražedné hodiny. Neměli ho za to rádi. A on o to málo dbal. Propustil je nakonec s nadávkami a posměšky.

Odporná poníženost těchto velkolepých divochů budila hrůzu. Jak to bylo možné? V čem bylo tajemství McAllisterovy vlády? Jak dny míjely, víc a více mě to mátlo, a ačkoli jsem neustále viděl příklady jeho nesporné svrchovanosti, chybělo mi vysvětlení.

Jednou jsem mu náhodou řekl o svém zklamání, že se mi nepodařilo koupit krásný pár oranžových lastur zavinutců. Ten pár měl v Sydney cenu pěti liber Sterlingů. Nabídl jsem majiteli dvě stě stůček tabáku, ten však trval na třech stech. Když jsem se o tom příležitostně McAllisterovi zmínil, poslal ihned pro toho muže, vzal mu lastury a odevzdal mi je. Padesát stůček bylo vše, co mi dovolil za ně zaplatit. Muž přijal tabák a vypadal, že má nesmírnou radost, že se z toho dostal tak snadno. Pokud jde o mne, rozhodl jsem se pro příště držet jazyk za zuby. A pořád jsem si lámal hlavu nad tajemstvím McAllisterovy moci. Šel jsem až tak daleko, že jsem se ho na to přímo zeptal, ale on se jen na mne po očku podíval, chytrácky se zatvářil a napil se.

Jednou večer jsem lovil venku na laguně s Outaiem, mužem, kterého McAllister pokutoval pro ony lastury. Soukromě jsem mu doplatil zbývajích sto padesát stůček a on se od té doby na mne díval s úctou, která hraničila se zbožňováním, což bylo dosti podivné se zřetelem k tomu, že to byl letitý člověk, alespoň dvakrát tak starý jako já.

„Proč vy, kanakové, jste všichni stejné děti?“ začal jsem onou bêche-de-mer, která je tam obvyklá. „Ten běloch tady je sám, vás kanaků je tu plno. Bojíte se toho agenta jako psi. Nesežere vás. Nemá na to zuby. Proč máte tak velký strach?“

„Myslíte, že by ho mnoho kanaků mohlo zabít?“ zeptal se.

„Umřel by,“ řekl jsem mu zprudka. „Vy, kanakové, jste dřív pobili mnoho bělochů. Proč se bojíte tohohle?“

„Ano, pobili jsme jich plno,“ odpověděl mi. „Opravdu! Každého! To už je dávno. Kdysi, to jsem byl ještě malý, jedna velká loď přijela z moře. Bylo bezvětří. Mnoho nás kanaků nasedlo do kanoí; bylo to mnoho plných kanoí a chtěli jsme tu loď přepadnout. Opravdu – došlo k velkému boji. Dva či tři běloši stříleli jak čerti. Nebáli jsme se. Zlezli jsme boky lodí a dostali se na palubu, bylo nás mnoho, myslím, že asi pět set. Na lodi byla jedna běloška. Nikdy před tím jsem bělošku neviděl. Mnoho bělochů zahynulo. Kapitán nezemřel, pět, šest bělochů nezemřelo. Kapitán křičel. Několik bělochů bojovalo. Několik bělochů spustilo člun. Potom všichni dohromady se spustili přes bok lodi. Kapitán spustil dolů bělošku. Potom veslovali; byli to silní muži. Můj otec byl tehdy silný. Mrštil oštěpem. Oštěp se zabodl do bělošky. Nezastavil se. Opravdu, vyletěl druhou stranou té bělošky ven. Zahynula. Nebál jsem se. Žádný kanaka se nebál.“

Starý Outai byl dotčen ve své pýše, neboť náhle svlékl lava-lava a ukázal mi neklamnou jizvu po kulce. Než jsem mu však odpověděl, jeho šňůra se najednou napjala. Pokusil se zaseknout udici a vytáhnout kořist, ale ryba otočila vlasec kolem korálového stromku. Pohleděl na mne s výčitkou, že jsem odvedl jeho pozornost, přehoupl se nohama napřed přes bok loďky, pod hladinou se obrátil hlavou dolů a sledoval šňůru ke dnu. Byla tam hloubka desíti provazců. Nachýlil jsem se nad vodu a sledoval ho. Ploval nohama a byl temnější a temnější, zároveň co nohama čeřil bledé fosforeskování v strašidelný oheň. Deset provazců – šedesát stop – neznamenalo pro tohoto starého člověka nic proti ceně šňůry a udice. Po chvíli – zdálo se to být pět minut, ačkoliv to nemohlo být víc než minutu – uviděl jsem ho, jak plove vzhůru v bělavém planutí. Vynořil se a hodil do kanoe desetiliberní skalní tresku s nedotčeným vlascem a udicí, která dosud pevně držela rybě v tlamě.

„Možná, že to tak je,“ řekl jsem nemilosrdně. „Kdysi dávno jste se nebáli, a teď máte před tímto bělochem veliký strach.“

„Ano, veliký strach,“ přiznal se, dávaje najevo, že už dál o tom nechce mluvit. Půl hodiny jsme mlčky vytahovali a vhazovali své udice, začali brát malí žraloci, a když nám jednu udici ukousli, vytáhli jsme šňůry a čekali, až žraloci odplují.

„Povím vám pravdu,“ přerušil Outai mlčení, „pak pochopíte, proč se teď bojíme.“

Zapálil jsem si dýmku a čekal a zde teď překládám příběh, který mi vypravoval Outai v té ohavné béche-de-mer. Duch i pořádek vyprávění nechávám tak, jak jsem je slyšel z Outaiových úst.

„Stalo se to proto, že jsme velice zpychli. Bojovali jsme mnohokrát s těmi divnými bílými lidmi, kteří žijí na moři, a vždycky jsme je porazili. Pár nás bylo při tom zabito, ale co to všecko bylo ve srovnání s tím bohatstvím nesmírného množství různých věcí, jež jsme našli na lodi? A potom jednou, může tomu být dvacet, pětadvacet let, vjel sem průlivem do laguny škuner. Byl to veliký škuner s třemi stěžni. Bylo v něm pět bělochů a asi čtyřicet lidí posádky, černí chlapíci z Nové Guineje a Nové Británie; a přijel lovit bêche-de-mer. Zakotvili na protější straně laguny, u Pauloo, a rozejeli se v člunech na všechny strany a založili tábory na pobřeží, kde zpracovávali bêche-de-mer. Tím, že se rozdělili, se oslabili, neboť ti, kteří lovili zde, byli od těch na škuneru u Pauloo vzdáleni patnáct mil a jiní byli ještě dál.

Náš král a naši náčelníci se sešli k poradě a já byl jedním z těch, kteří celé odpoledne a celou noc pádlovali v kanoi přes lagunu a přinesli lidem v Pauloo zprávu, že ráno chceme napadnout všechny rybářské tábory najednou a že jejich úkolem je obsadit škuner. My, kteří jsme nesli tuto zprávu, jsme sice byli unaveni pádlováním, ale přesto jsme se zúčastnili útoku. Na škuneru byli dva běloši, kapitán a druhý kormidelník, s půl tuctem černých plavčíků. Kapitána s třemi plavčíky jsme chytli na pobřeží a zabili, ale kapitán dřív zabil osm našinců svými dvěma revolvery. Bojovali jsme totiž, víte, jeden vedle druhého a kopími.

Hluk boje upozornil kormidelníka, co se děje, a on naložil jídlo a vodu a plachtu do malé dingy, která nebyla dlouhá ani dvanáct stop. Vylezli jsme na škuner, bylo nás tisíc a celá laguna byla pokryta našimi kanoemi. A troubili jsme na lastury a zpívali válečné písně a tloukli pádly do boků kanoí. Jaká naděje tady zbývala jednomu bělochu s třemi černými plavčíky? Naprosto žádná, a ten kormidelník to věděl.

Běloši jsou ďábli. Mnoho jsem je pozoroval a jsem už starý člověk a konečně chápu, jak si mohli vzít všecky ostrovy moře. Je to proto, že jsou ďábli. Tady v té kanoi jste vy a já. Vy jste stěží víc než hoch. Nejste moudrý, protože každý den vám říkám plno věcí, které nevíte. Když jsem byl malý kluk, znal jsem už ryby a jejich zvyky lépe než vy teď. Jsem starý člověk, ale plavu na dno laguny a vy mě nemůžete následovat. K čemu se vlastně hodíte? Nevím; ale k boji jistě. Vás jsem sice neviděl bojovat, ale vím, že jste stejný jako vaši bratři a že umíte bojovat jako ďábel. A stejně jako vaši bratři, jste také blázen. Nevíte, kdy jste poražen. Budete bojovat, dokud nepadnete. A pak už bude příliš pozdě, abyste věděl, že jste poražen.

Tož poslouchejte, co ten kormidelník udělal. Když jsme pokryli celé moře a troubili na lastury a hnali se na něj, vyskočil s třemi černými plavčíky ze škuneru do toho malého člunu a vesloval k průlivu. V tom zase byl blázen, protože žádný moudrý člověk by se nepustil na moře v takovém člunu. Jeho okraje nebyly ani čtyři palce nad vodou. Dvacet kanoí se hnalo za ním a v nich dvě stě mladých mužů. My jsme urazili pádlováním pět provazců, zatímco jeho černí plavčíci urazili se svými vesly jeden. Nezbývala mu žádná naděje, ale byl blázen. Stál vztyčen v člunu s puškou v ruce a pořád střílel. Nebyl dobrým střelcem, ale jak jsme se dostali blíž, mnoho nás zranil a pobil. A přece neměl žádné naděje.

Vzpomínám si, že celou tu dobu kouřil doutník. Když jsme byli od něho čtyřicet stop a rychle se už přibližovali, odhodil pušku, zapálil doutníkem dynamitovou patronu a mrštil jí po nás. Zapaloval nové a nové patrony a rychle jimi po nás házel. Teď vím, že musel rozbalit konce doutnáků a nastrkat tam hlavičky zápalek, aby se tak rychle vzněcovaly. Také doutnáky musely být velmi krátké. Někdy dynamit vybuchl ve vzduchu, ale většinou v kanoi, znamenalo to pro ni konec. Z dvaceti kanoí byla polovice rozmetána na kousíčky. Také kanoe, kde jsem byl já, se roztříštila a stejně byli roztrháni i dva muži, kteří seděli těsně vedle mne. Dynamit padl zrovna mezi ně. Ostatní kanoe se obrátily a prchaly. A pak začal ten kormidelník na nás ječet: ‚Ájajá! Ajajá!‘ A zase začal po nás pálit z ručnice, takže mnozí byli zabiti ranami do zad, jak prchali. A celou tu dobu černí plavčíci v člunu veslovali pořád pryč. Vidíte, že říkám pravdu: ten kormidelník byl ďábel.

A to nebylo vše. Než opustil škuner, podpálil jej a složil všechen střelný prach a dynamit tak, aby vybuchl najednou. Bylo nás tam na palubě mnoho set a tahali jsme vodu z moře, abychom požár zdolali, když tu škuner vyletěl do povětří. A tak vše, proč jsme bojovali, bylo pryč, a nadto mnoho z nás zabito. Mám někdy ještě teď ve stáří zlé sny a zdá se mi, že slyším ječet kormidelníka: ‚Ájajá!‘ Má hlas silný jako hrom a ječí: ‚Ájajá!‘ Ale ti, co byli v rybářských táborech, všichni byli pobiti.

Kormidelník se dostal ve svém malém člunu na širé moře a my si byli jisti, že tím je s ním konec, neboť jak by mohla taková lodička, obsazená čtyřmi lidmi, vydržet na oceánu? Minul měsíc a pak jednou ráno, mezi dvěma přívaly deště, nějaký škuner veplul do laguny a spustil před vesnicí kotvy. Král a náčelníci měli velkou poradu a smluvili, že se ve dvou nebo třech dnech škuneru zmocníme. Zatím jsme se tvářili, jak bylo naším zvykem, přátelsky. Vyjeli jsme jim vstříc na kanoích a vzali jsme s sebou na prodej kokosová lana, drůbež a vepře. Když jsme se však na mnoha kanoích přiblížili, lidé na palubě začali po nás střílet z pušek, a když jsme pádlovali pryč, uviděl jsem, jak ten kormidelník, který zmizel na moře v tom malém člunu, skáče až nad pažení a tančí a ječí: ‚Ajajá!‘

To odpoledne vyjely od škuneru ke břehu tři malé čluny. Vystoupilo z nich plno bělochů a ti šli rovnou do vesnice a stříleli po každém, koho zahlédli. Stříleli i po drůbeži a prasatech. My, kteří jsme zůstali naživu, jsme uprchli na kanoích a pádlovali na lagunu. Když jsme se ohlédli, viděli jsme, že všechny naše domy jsou v jednom plameni. Na sklonku odpoledne přijelo mnoho kanoí z Nihi, což je vesnice blízko Nihijského průlivu na severovýchodě ostrova. Byli to všichni, kteří zůstali naživu; jejich vesnici zapálil druhý škuner, který připlul Nihijským průlivem.

Pluli jsme po tmě na západ ku Pauloo, ale uprostřed noci jsme zaslechli ženský nářek a pak jsme potkali množství kanoí. Byli to všichni, kteří zůstali naživu z Pauloo; to také lehlo požárem, zapáleno třetím škunerem, který veplul Paulooským průlivem. Vidíte, ten kormidelník a ti jeho černí plavčíci se neutopili. Dostal se na Šalamounské ostrovy a tam řekl svým bratrům, co se stalo na Ulongu. A všichni jeho bratři řekli, že nás půjdou potrestat, a teď tu byli v těch třech škunerech a naše tři vesnice byly zničeny.

A co nám zbývalo? Ráno se za námi pustily ve středu laguny dva škunery z návětrné strany. Vál svěží pasát a potápěli nás po desítkách kanoí. A ručnice nepřestaly ani chvíli hovořit. Rozutekli jsme se jako létající ryby před bonitou, ale bylo nás tam tolik, že nás unikly tisíce různými směry na ostrovy na okraji atolu.

A pak nás škunery honily nahoru a dolů po laguně. V noci jsme jim vyklouzli: ale příští den nebo za dva tři dny se škunery vrátily a hnaly nás na druhý konec laguny. A tak to šlo pořád dál. Už jsme mrtvé nepočítali ani na ně nemysleli. Pravda, nás bylo mnoho a jich málo. Ale co jsme si měli počít? Já byl v jedné z dvaceti kanoí obsazených muži, kteří se nebáli smrti. Zaútočili jsme na nejmenší z těch škunerů. Pobíjeli nás střelbou z ručnic hromady. Vrhali do kanoí dynamit, a když jim došel, lili na nás vroucí vodu. A pušky nepřestávaly hovořit. A ti, jejichž kanoe se rozbila, byli postříleni, jak plavali pryč. A ten kormidelník tančil pořád po střeše kabiny a ječel: ‚Ajajá!‘

Všechny domy i na nejmenších ostrovech byly spáleny. Ani jediné prase, ani kousek drůbeže nezůstal naživu. Naše studně byly znečištěny těly zabitých nebo zavaleny korálovými kameny. Než přijely ty tři škunery, bylo nás na Ulongu pětadvacet tisíc. Když odjely, bylo nás jen tři tisíce. Proč, ještě uvidíte.

Konečně ty tři škunery unavilo honit nás pořád sem a tam. Daly se tedy na severozápad k Nihi. Pak nás počaly hnát k západu. Jejich devět člunů bylo stále na vodě. Zpustošily každý ostrov, ke kterému připluly. Den za dnem nás hnaly, hnaly a hnaly. A v noci vždy ty tři škunery a těch devět člunů udělaly strážný řetěz, který sahal od jednoho břehu laguny k druhému, takže jsme nemohli uniknout zpátky.

Nemohly nás takhle hnát pořád; nakonec jsme všichni, kteří jsme ještě žili, byli zahnáni na poslední písečnou výspu na západě. Dál už bylo otevřené moře. Bylo nás tam deset tisíc a zaplnili jsme tuto písčinu od břehu, který spadal do laguny, až na druhou stranu, kam dorážel příboj. Nikdo si nemohl lehnout. Stáli jsme tam tak hustě, že jsme se dotýkali těly. Po dva dny nás tam drželi a ten kormidelník šplhal až do lanoví a vysmíval se nám odtamtud a ječel: ‚Ájajá!‘, až jsme už litovali, že jsme kdy útočili na něj a na jeho škuner. Neměli jsme co jíst a celé ty dva dny a dvě noci jsme stáli na nohou. Umíraly děti, umírali staří a slabí, umírali ranění. A nejhorší bylo, že jsme neměli vodu, abychom utišili žízeň, a slunce na nás celé dva dny sálalo a nikde nebylo stínu. Mnoho mužů a žen se brodilo do moře a utopilo se a příboj vrhal jejich těla zpátky na břeh. A další pohromou byly ještě mouchy. Několik mužů se odvážilo plavat ke škunerům, ale byli do jednoho postříleni. A my, kteří ještě žili, jsme litovali, že jsme se ve své pýše odvážili útočit na ten trojstěžník, který přijel lovit bêche-de-mer.

Ráno třetího dne přijeli v malé lodi kapitáni těch tří škunerů a ten kormidelník. Všichni měli s sebou ručnice a revolvery a začali s námi mluvit. Řekli, že nás přestávají zabíjet jen proto, že už jsou tím unaveni. Řekli jsme jim, že všeho litujeme a že už nikdy neublížíme žádnému bělochovi, a na znamení, že se jim poddáváme, sypali jsme si písek na hlavu. A všechny ženy a děti začaly naříkat a zoufale prosit o vodu, že člověk chvílemi ani vlastní hlas neslyšel. Pak nám řekli náš trest: musíme naplnit tři škunery koprou a bêche-de-mer. A my jsme souhlasili, protože jsme potřebovali vodu a naše odvaha byla zlomena a už jsme věděli, že jsme pouhé děti, když bojujeme s bělochem, který bojuje jako ďábel. A když jsme všechno domluvili, ten kormidelník se postavil a vysmíval se nám a ječel: ‚Ájajá!‘ Potom jsme pádlovali ve svých kanoích pryč a sháněli vodu.

Celé týdny jsme se dřeli, chytali bêche-de-mer a zpracovávali kokosové ořechy a získávali z nich kopru. Ve dne v noci se valily nade všemi břehy Ulonských ostrovů mraky kouře, jak jsme platili pokutu za to, čeho jsme se dopustili. Neboť v těchto dnech smrti se hluboko vpálilo do našich myslí, že je velmi špatné ublížit bělochům.

Když byly všechny škunery plné kopry a bêche-de-mer a na našich kokosovnících nezbýval už jediný ořech, ti tři kapitáni a ten kormidelník nás všechny svolali k velkému pohovoru. A řekli nám, že jsou spokojeni, že jsme už pochopili, a my řekli po desetitisícáté, že všeho velice litujeme a že to už nikdy neuděláme. Sypali jsme si také písek na hlavy. Pak ti kapitáni řekli, že je všecko v pořádku, ale aby nám ukázali, že na nás nezapomenou, že na nás pošlou ďábelství, které nám nikdy nevymizí z mysli a na které si vzpomeneme pokaždé, kdyby se nám snad chtělo ublížit bělochovi. Pak se nám ten kormidelník zase vysmíval a ječel: ‚Ájajá‘ a potom vystoupilo ze škuneru na břeh šest našich lidí, o kterých jsme si mysleli, že jsou už dávno mrtví, a škunery vytáhly plachty a odpluly průlivem k Šalamounským ostrovům.

Těch šest lidí, co vystoupilo na břeh, byli první, kteří zakusili to ďábelství, které na nás ti kapitáni poslali.“

„Přišla velká nemoc,“ přerušil jsem ho, poněvadž jsem porozuměl, jaký to byl úskok. Na škuneru byla spála a šest vězněných bylo úmyslně nakaženo.

„Ano, velká nemoc,“ pokračoval Outai. „Bylo to mocné ďábelství. Ani nejstarší lidé o něčem takovém nikdy neslyšeli. Ty z našich kněží, kteří ještě zůstali naživu, jsme zabili, protože nemohli ty čáry přemoci. Nemoc se šířila. Řekl jsem, že tam na té výspě nás bylo deset tisíc. Když nás ta nemoc opustila, zůstalo nás naživu tři tisíce. A poněvadž jsme všechny kokosové ořechy zpracovali v kopru, nastal také hlad.

Ten agent,“ končil Outai, „to je jen kus bláta. Je jako zasmrádlá ústřice, která se nedá jíst. Je jako chcípající pes, pes, na kterého se slétají mouchy. Nebojíme se toho agenta. Bojíme se, že je běloch. Víme už důkladně, že není dobré zabít bělocha. Ten agent, ten chcípající pes, má za sebou plno bratrů, bělochů, jako jste vy, a ti bojují jako ďasi. Nebojíme se toho zatraceného agenta. Někdy dělá kanakům mnoho zlého a oni ho chtějí zabít, ale vzpomenou si na to ďábelství, které na ně seslal, a slyší toho kormidelníka, jak křičí ‚Ájajá!‘, a tak ho kanakové nezabijí.“

Outai nabodl na udici kus hlavonožce, který urval zuby z té živé a svíjející se obludy, a vhodil udici s návnadou ke dnu do bílých plamenů.

„Žraloci odplouvají,“ řekl. „Nachytáme asi plno ryb.“

Šňůra se začala prudce škubat. Rychle ji oběma rukama vytáhl a vhodil do kanoe velkou skalní tresku.

„Ráno zanesu tomu zatracenému agentu darem velkou rybu,“ řekl.

Čajnago

Korálu přibývá, palma roste,
ale člověk pomíjí.

TAHITSKÉ PŘÍSLOVÍ

A Čo nerozuměl francouzsky. Seděl v naplněné soudní síni. Byl velice unaven a velice se nudil a poslouchal, jak teď ten úředník a pak zas onen pronášel nekonečné řeči ve výbušné francouzštině. Pro A Čoa to byl jen nesmyslný žvást a divil se hlouposti Francouzů, kteří věnovali tolik času zkoumání, kdo zavraždil Čun Gaa, a kteří přitom vraha vůbec nenalézali. Všech pět set kuliů na plantáži vědělo, že vraždu spáchal A San, a Francouzi ho ani nezatkli. Pravda, kuliové se potají dohodli, že nebudou proti sobě navzájem svědčit; bylo to však přesto tak jednoduché a Francouzi mohli docela snadno vypátrat, že tím, koho hledají, je A San. Byli velice hloupí tihle Francouzi.

A Čo neudělal nic, proč by se měl bát. Vraždy se nezúčastnil. Byl sice při ní a Schemmer, dozorce na plantáži, vrazil do jejich ubikace hned potom a ještě se čtyřmi nebo pěti dalšími ho tam přistihl; ale co z toho? Čun Ga byl bodnut jen dvakrát. Dá rozum, že dvě bodné rány nemohlo zasadit pět či šest mužů. Nanejvýš, kdyby každá rána byla od jednoho, mohli ho bodnout dva.

Tak přemýšlel A Čo, zatímco spolu se svými čtyřmi druhy lhal a zapíral a zaplétal se před soudem ve výpovědích o tom, co se stalo. Slyšeli hluk a přiběhli tam stejně jako Schemmer. Doběhli tam dřív než Schemmer – to je vše. Schemmer ovšem dosvědčil, že když šel náhodou mimo, zaslechl hádku a pak čekal ještě alespoň pět minut venku; když potom tam vešel, obvinění tam už byli; a nemohli vejít před ním, protože stál u jediných dveří ubikace. Ale co z toho? A Čo a čtyři jeho uvěznění druzi dosvědčili, že se Schemmer mýlí. Nakonec je všechny pustí. Všichni s tím počítali. Pěti lidem přece nemohou uřezat hlavy pro dvě bodné rány. Mimo to žádný ten cizí čert vraždu neviděl. Ale tihle Francouzi jsou tak hloupí. V Číně, jak A Čo dobře věděl, úředník by všechny dal mučit a dověděl by se pravdu. Na mučidlech je velmi snadné dovědět se pravdu. Ale tihle Francouzi nemučí. Takoví jsou to hlupáci! Proto nikdy nepřijdou na to, kdo zabil Čun Gaa.

Ale A Čo mnohé nevěděl. Anglická společnost, která byla majitelkou plantáže, dovezla na Tahiti s velikým nákladem pět set kuliů. Akcionáři volali po dividendách a společnost dosud žádné nevyplatila; proto společnost nechtěla, aby si její draze najatí dělníci začali zvykat vzájemně se zabíjet. Mimo to byli to Francouzi a dychtivě si přáli uplatnit na Čajnazích přednosti a znamenitosti francouzských zákonů. Nic není lepšího než dát jednou výstražný příklad; a nadto k čemu je Nová Kaledonie, než aby se tam posílali lidé dožít v bídě a trápení své dny a zaplatit tak pokutu za to, že byli křehkými lidmi?

To všecko A Čo nevěděl. Seděl v soudní síni a čekal na rozsudek, který jej a jeho kamarády osvobodí, aby se vrátili na plantáž a pracovali, dokud jim nevyprší smlouvy. Tento rozsudek bude již brzy vynesen. Řízení pomalu končilo. Viděli to. Už nevolali žádné svědky, už přestalo věčné brebentění. Ti francouzští čerti byli také unaveni a zřejmě čekali na rozsudek. A Čo si zatím vzpomínal na to, jak podepsal smlouvu a byl poslán lodí na Tahiti. V jeho rodné vesnici na mořském pobřeží byly špatné časy, a když se zavázal pracovat pět let v Tichomoří za padesát mexických centů denně, pokládal se za šťastlivce. Tam doma ve vesnici byli muži, kteří se dřeli za deset mexických dolarů ročně, a ženy, které celý rok pletly sítě za pět dolarů, a v domech obchodníků byly služky, které dostávaly za rok čtyři dolary. A tady měl dostávat denně padesát centů; takový knížecí plat za jediný den, za jeden jediný den! Co na tom, bude-li práce těžká. Po těch pěti letech se vrátí domů – to bylo ve smlouvě – a nebude už muset nikdy pracovat. Bude po celý život bohatým člověkem, bude mít svůj vlastní dům a ženu a budou mu vyrůstat děti, aby ho ctily. Ano, a vzadu za domem bude mít malou zahrádku, místo meditací a odpočinku se zlatou rybkou v malinkém jezírku, a na několika stromech budou za větru cinkat zvonky a kolem dokola bude vysoká zeď, aby nic nerušilo jeho meditace a odpočinek.

Nuže, odpracoval si z těchto pěti let tři. Už teď, zásluhou svých úspor, byl by ve své vlasti zámožným člověkem, a mezi bavlníkovou plantáží na Tahiti a meditacemi a odpočinkem, jež ho čekaly, ležely jen dva roky. Zrovna teď však pro tu nešťastnou náhodu, že byl přítomen vraždě Čun Gaa, přišel o peníze. Válel se tři měsíce ve vězení a každý den při tom přišel o padesát centů. Ale za chvíli bude vynesen rozsudek a on se vrátí k své práci.

A Čoovi bylo dvaadvacet let. Byl šťastný a dobromyslný a rád se smál. Tělo měl asiatsky útlé, ale tvář kulatou. Byla kulatá jako měsíček a zářila jasnou spokojeností a něžnou laskavostí, jaká je u jeho krajanů neobvyklá. A jeho vzezření nelhalo. Nikdy nezavinil nijakou nepříjemnost, nikdy se nezúčastnil hádky. Nehrál. Neměl na hráče duši dost drsnou. Byl spokojen málem a stačily mu prosté radosti. Tichý odpočinek ve večerním chladu byl mu po práci v úpalu bavlníkového pole nesmírnou odměnou. Mohl sedět celé hodiny, hledět na jedinou květinu a filozofovat o mysteriích a hádankách bytí. Modrá volavka na úzkém výběžku písčitého břehu, stříbřité šplouchnutí létající ryby nebo perlový a růžový západ slunce nad lagunou dovedly ho okouzlit tak, že úplně zapomněl na dlouhé řady únavných dnů i těžkých ran Schemmerova řemenu.

Schemmer, Karl Schemmer byl zvíře, zvířecké zvíře. Ale zasluhoval si svou mzdu. Uměl dobýt posledního kousku síly z těch pěti set otroků; neboť dokud jim nevypršela leta, na která byli najati, byli to vskutku otroci. Schemmer namáhavě pracoval, aby dostal všecku sílu z těchto pěti set potících se těl a přeměnil ji v balíky pýřité bavlny na vývoz. Právě ta vládychtivá, železná, primitivní zvířeckost činila ho schopným uskutečnit tuto přeměnu. Jeho pomocníkem byl silný řemen, tři palce široký a yard dlouhý, s kterým vždy jezdil a který mohl kdykoliv dolehnout na nahá záda skloněného kuliho s prásknutím jako rána revolverem. Když Schemmer jel po poli mezi řádkami, ozývalo se hojně takových ran.

Kdysi, když dovezení dělníci začínali na plantáži pracovat, zabil jediným úderem pěsti jednoho kuli. Nerozbil mu vlastně hlavu jako vaječnou skořápku, ale úder byl dost silný, aby se pokazilo, co bylo ve skořápce; kuli týden ležel a pak zemřel. Číňané si však nestěžovali u těch francouzských čertů, kteří jim na Tahiti vládli. Schemmer, to byla jejich záležitost. To si museli vyřešit sami. Museli se vyhýbat jeho hněvu, stejně jako se vyhýbali jedu stonožek, které číhaly v trávě a lezly jim v deštivých nocích do nocleháren. Čajnagové – tak je nazýval lhostejný, hnědý národ ostrovanů – se museli postarat, aby se Schemmerovi příliš neznelíbili. To znamenalo, že mu odevzdávali plnou míru plodné dřiny. Ten úder Schemmerovy pěsti měl pro společnost cenu mnoha tisíc dolarů a Schemmer neměl pro něj nikdy žádné potahovačky.

Francouzi se svou vrozenou neschopností kolonizovat a se svým bezcenným dětinským hraním na využití přírodního bohatství ostrova byli jen rádi, že ta anglická společnost má úspěch. Co záleží na Schemmerovi a jeho obávané pěsti? Co na Čajnagovi, který zemřel? No, vždyť to byl jen Čajnago. A mimo to, vždyť zemřel na sluneční úpal, jak dosvědčovalo lékařské potvrzení. Pravda, v celých dějinách Tahiti nikdo nikdy neumřel na úpal. Ale to, právě to činilo smrt tohoto Čajnaga jedinečnou. Lékař to ve své zprávě velmi zdůraznil. Byla to čistá duše. Dividendy se musí vyplácet, nebo jinak přibude k dlouhým dějinám úpadků na Tahiti ještě jeden.

Těmhle bílým čertům nelze rozumět. A Čo, zatímco seděl v soudní síni a čekal na rozsudek, přemýšlel o jejich nevypočitatelnosti. Bůh ví, co se jim děje tam vzadu v hlavě. Neviděl mnoho těch bílých čertů. Ale všichni byli stejní – důstojníci i námořníci na lodi, francouzští úředníci i několik bělochů na plantážích, počítaje v to i Schemmera. Jejich myšlení jde nějakými tajemnými cestami, jichž se nelze dovtípit. Bez zřejmé příčiny se najednou rozvztekají a jejich vztek je vždy nebezpečný. V takových chvílích jsou jako divoká zvířata. Rozčilují se kvůli maličkostem a mohou někdy strhat prací i samého Čajnaga. Na rozdíl od Čajnagů neznají umírněnost; jsou žrouti a opilci, jedí nesmírně a pijí ještě více. Čajnago nikdy neví, kdy se jim bude co líbit nebo proč v nich vypukne bouře hněvu. Čajnago nikdy neví, na čem s nimi je. Co se jim jednou líbí, pro to třeba hned nato se začnou třást vzteky. Ti bílí čerti mají za očima oponu, která zastírá Čajnagovi to, co se jim děje vzadu v hlavě. A pak je tu hlavně ta jejich strašlivá výkonnost, ta schopnost postavit, uvést do chodu, dopracovat se výsledků, podrobit své vůli všecko, co leze i co se plazí, i sílu samých živlů. Ano, ti běloši jsou divní a záhadní, ale jsou to čerti. Na příklad Schemmer.

A Čo se divil, proč tak dlouho trvá formulace rozsudku. Nikdo ze souzených nevložil ruku na Čun Gaa. Zabil jej A San sám. Ohnul Čun Gaovi dozadu krk, drže ho jednou rukou za cop, a druhou zezadu mu přes rameno vrazil nůž do těla. Bodl ho dvakrát za sebou. Když tady v soudní síni A Čo zavřel oči, viděl znovu celý děj vraždy – hádku, hanebná slova, létající sem a tam, nadávky ctihodným předkům, kletby nezrozeným pokolením, skok A Sana, hmat na cop Čun Gaa, nůž, vniknuvší mu dvakrát do těla, prudké vyražení dveří, vpád Schemmera, A Sanův skok ke dveřím a jeho únik, svištící řemen, kterým Schemmer zahnal ostatní do rohu, a výstřel z revolveru, jímž si Schemmer přivolal pomoc. Když to znovu prožíval, A Čo se zachvěl. Jedna rána bičem mu pohmoždila tvář a strhla mu z ní kus kůže. Když teď Schemmer svědčil a měl identifikovat A Čoa, ukázal na tuto zhmožděninu. Teprve teď se zahojila. Ale byl to úder. Půl palce dál do obličeje a byl by mu vyrazil oko. Pak pustil A Čo celou tuto událost z mysli a vynořil se mu obraz zahrady meditace a odpočinku, kterou bude mít, až se vrátí do vlasti.

Když soud vynášel rozsudek, A Čo seděl s lhostejnou tváří. Stejně lhostejné byly tváře jeho čtyř společníků. A zůstaly lhostejné, když tlumočník vysvětloval, že pro vraždu Čun Gaa se jich odsuzuje všech pět a že A Čouovi bude uříznuta hlava. A Čo dostává dvacet let vězení na Nové Kaledonii. Won Li dvanáct let a A Ton deset. Zbytečné se nad tím rozčilovat. I A Čou zůstal bez výrazu jako mumie, ačkoli to byla jeho hlava, která měla být uříznuta. Soudce dodal pár slov a tlumočník vysvětlil, že A Čou, poněvadž jeho tvář byla nejvíce zraněna Schemmerovým řemenem, mohl být nejjistěji identifikován, a poněvadž jeden z nich musí zemřít, že to nejspíše musí být A Čou. Stejně A Čo si zaslouží dvacet let vězení proto, že jeho tvář byla také hrubě pohmožděna, což je důkazem, že byl při vraždě přítomen a nepochybně se jí účastnil. A tak dál až k desíti rokům A Tonovým vyložil příslušné důvody rozsudku. Nechť si Čajnagové vezmou z toho k srdci ponaučení, řekl soud závěrem, poněvadž si musí uvědomit, že zákonům bude na Tahiti vždy učiněno zadost, i kdyby se svět měl zřítit.

Všech pět Čajnagů bylo odvedeno zpět do vězení. Nebyli z toho zhrouceni ani rozesmutněni. Rozsudky byly neočekávané, ale na to byli právě ze svých styků s bílými čerty zvyklí. Od nich málokdy mohl Čajnago očekávat něco jiného než neočekávané. Ten těžký trest za zločin, který nespáchali, nebylo o nic podivnější než nesčetné množství jiných podivností těchto bílých čertů. V příštích týdnech často A Čo pozoroval s přívětivou zvědavostí A Čoua. Jeho hlava měla být uříznuta gilotinou, kterou pro něho chystali na plantáži. Pro něj nebude sklonku života ani zahrady pokoje. A Čo filozofoval a přemýšlel o životě a smrti. Pokud šlo o něho samého, zůstával klidný. Byl mlád a v těle měl asijskou trpělivost. Dvacet let je pouze dvacet let. O tolik se od něho vzdálila jeho zahrada – to je vše. Může těch dvacet let čekat a bude lépe připraven na zahradu klidné rozkoše. Přemýšlel, jak svou zahradu nazve; pojmenuje ji Zahradou jitřního klidu. Ta myšlenka ho učinila šťastným na celý den a vnukla mu mravní průpověď o ctnosti trpělivosti: průpověď se osvědčila být velkou útěchou zvláště Won Limu a A Tonovi. Nicméně A Čou o tuto průpověď nedbal. Hlava mu měla být oddělena od těla v tak krátkém čase, že nepotřeboval trpělivosti, aby se toho dočkal. S chutí kouřil, s chutí jedl, s chutí spal, a netrápil se proto, že čas pomalu ubíhá.

Cruchot byl četníkem. Prožil dvacet let služby v koloniích od Nigerie a Senegalu do Tichomoří a těchto dvacet let nijak znatelněji neozářilo jeho tupý rozum. Byl stejně těžko chápavý a hloupý jako ve svém vesnickém mládí na jihu Francie. Znal disciplínu a bázeň před autoritou, a od Boha počínaje a u četnického seržanta konče, rozeznával jen stupně otrocké poslušnosti, kterou byl povinen prokazovat. Ve skutečnosti seržant byl v jeho hlavě vyšší než Bůh, s výjimkou neděle, kdy se mohli vypovídat boží zástupci na zemi. Bůh byl obvykle velmi daleko, zatímco seržant byl zpravidla docela blizoučko.

Byl to Cruchot, který přijal písemný rozkaz přednosty soudu vězeňskému dozorci, aby odevzdal Cruchotovi osobu A Čouovu. Ale přednosta soudu náhodou hostil právě ten večer před tím kapitána a důstojníky francouzské válečné lodi. Když psal rozkaz, ruka se mu třásla a oči ho tak strašně bolely, že ani po sobě rozkaz nepřečetl. Vždyť to byl vlastně život jen nějakého Čajnaga, kterého svým podpisem odstraňoval ze světa. A tak si ani nepovšiml, že vynechal poslední písmeno A Čouova jména. V rozkaze bylo „A Čo“, a když Cruchot předložil rozkaz vězeňskému dozorci, ten mu vydal osobu A Čoovu. Cruchot posadil tuto osobu do vozu na sedátko vedle sebe za dva muly a odejel.

A Čo byl rád, že se dostal ven na slunce. Seděl vedle četníka a zářil. A zářil ještě více než kdy jindy, když zjistil, že muli zamířili na jih k Atimaonu. Jistě pro něj poslal Schemmer, aby ho přivedli zpátky. Schemmer ho potřebuje na práci. Výborně; bude poctivě pracovat. Schemmer nebude mít nikdy proč si stěžovat. Byl parný den. Pasáty přestaly vanout. Pot se lil z mulů, z Cruchota, z A Čoa. Nejlhostejněji však snášel vedro A Čo. Dřel se pod tímto sluncem na plantáži tři roky. Zářil a zářil s takovou upřímnou dobromyslností, že i tupý mozek Cruchotův to pohnulo k údivu.

„Ty jsi opravdu legrační,“ řekl konečně.

A Čo přikývl a zářil ještě více. Na rozdíl od soudce mluvil s ním Cruchot kanaksky a tomu, jako všichni Čajnagové a všichni cizí čerti, A Čo rozuměl.

„Příliš mnoho se směješ,“ pokáral ho Cruchot. „Člověk by měl v takový den srdce plné slz.“

„Jsem rád, že jsem se dostal z vězení!“

„A to je všecko?“ Četník pokrčil rameny.

„Není to dost?“ odvětil A Čo.

„Přece nejsi veselý, že ti uříznou hlavu?“

A Čo na něj pohleděl s nenadálým překvapením a řekl:

„Jak to? Vracím se přece do Atimaona pracovat pro Schemmera na plantáži. Což mě nevezete do Atimaona?“

Cruchot si přemýšlivě pohladil své dlouhé vousy.

„Tak, tak,“ řekl posléze, švihnuv bičem náručního mula, „ty to nevíš?“

„Co nevím?“ A Čo začal dostávat nejasný strach. „Schemmer už nechce, abych pro něj pracoval?“

„Zítra to už od tebe chtít nebude.“ Cruchot se srdečně rozesmál. To byl dobrý vtip. „Víš, zítra už to nepůjde. Člověk bez hlavy nemůže pracovat. No ne?“ šťouchl Čajnaga do žeber a chechtal se.

A Čo zůstal tichý. Muli zatím proklusali vedrem dobrou míli. Pak se zeptal: „Schemmer mi chce uříznout hlavu?“ Cruchot se ušklíbl a přikývl.

„To je ale omyl,“ řekl vážně A Čo. „Já nejsem ten Čajnago, kterému má být uříznuta hlava. Já jsem A Čo. Ctihodný pan soudce rozhodl, že mám zůstat dvacet roků na Nové Kaledonii.“

Četník se rozesmál. To byl výborný vtip, jak se tenhle legrační malý Čajnago pokouší ošidit gilotinu.

Muli proběhli klusem háj kokosovníků a půl míle okolo jiskřícího moře, než A Čo znova promluvil.

„Říkám vám, že nejsem A Čou. Ctihodný soudce neřekl, že se mi má uříznout hlava.“

„Nic se neboj,“ řekl Cruchot v lidumilném úmyslu udělat to svému vězni snazší. „Takhle umřít je jednoduché.“ Luskl prsty. „Je to hned – takhle. To není jako viset na provaze a pět minut kopat okolo sebe a šklebit se. To máš, jako když se zařízne kuře. Uříznou hlavu a to je všecko. S člověkem to máš stejné. Kšk! – a máš to za sebou. Nebolí to. Ani nemáš čas promyslet, jestli to bolí. Vůbec na nic si nepomyslíš. Hlavu máš pryč, a tak nemyslíš. Je to opravdu dobré. Takhle bych chtěl umřít – jo, rychle. Máš štěstí, že ty umřeš takhle. Mohl bys třeba dostat malomocenství a pomalu se rozpadávat kousek po kousku, jednou ukazovák, jindy palec nebo prsty u nohou. Znal jsem jednoho a ten se opařil vroucí vodou. Trvalo mu to dva dny, než zemřel. A řval, že to bylo slyšet na kilometr. Ale ty? Ach, ty to máš snadné! Kšk! – a nůž ti uřízne hlavu a je po všem. Prý ten nůž dokonce lechtá. Ale kdo ví? Nikdo, co takhle zemřel, se nevrátil, aby řekl, jak to vlastně je.“

Poslední větu pokládal za ohromný vtip, a věnoval se proto půl minuty záchvatu smíchu. Nebyl to vtip docela nový, ale pokládal si za lidskou povinnost rozveselit toho Čajnaga.

„Ale já vám říkám, že jsem A Čo,“ trval druhý na svém. „Nechci, aby mi uřízli hlavu.“

Cruchot se zamračil. Ten Čajnago zachází se svým bláznivým nápadem příliš daleko.

„Já nejsem A Čou…,“ začal A Čo.

„Tak to by už stačilo,“ přerušil ho četník. Nafoukl tváře a snažil se vyhlížet divoce.

„Říkám vám, že já nejsem…“ začal znovu A Čo.

„Drž hubu!“ utrhl se Cruchot.

Potom jeli dále mlčky. Z Papeete do Atimaona je dvacet mil a víc než polovici této vzdálenosti Čajnago sbíral odvahu, aby zase promluvil. „Viděl jsem vás v soudní síni, když ctihodný pan soudce hledal naši vinu,“ začal. „No a vzpomínáte si, že A Čou, který má mít uříznutou hlavu – vzpomínáte si, že ten A Čou je veliký člověk? A podívejte se na mne.“

Rychle se postavil a Cruchot viděl, že A Čo je malý. A zrovna tak rychle se Cruchotovi bleskl pamětí obraz A Čoua a podle tohoto obrazu byl A Čou velký. Všichni Čajnagové připadali Cruchotovi stejní. Obličeje měli k nerozeznání. Ale velkého a malého člověka dovedl rozeznat a uvědomil si, že vedle sebe na sedátku má nepravého. Zastavil prudce muly, až oj vyletěla vzhůru a zvedla jim chomouty.

„Tak vidíte, stal se omyl,“ řekl A Čo, přívětivě se usmívaje.

Ale Cruchot přemýšlel. Už litoval, že zastavil. Nevěděl o omylu přednosty soudu a nedovedl se domyslet, co se stalo; ale věděl, že mu odevzdali tohoto Čajnaga, aby ho odvezl do Atimaona, a že je tedy jeho povinností do Atimaona ho odvézt. A co když to je nepravý člověk a uříznou mu hlavu? Vezme-li se to kolem dokola, je to jenom Čajnago; a co to je, takový Čajnago? Mimo to třeba to ani není mýlka. Jak má vědět, co se děje v hlavách jeho představených? Ti vědí nejlépe, co dělají. Kdo je on, aby myslel za ně? Jednou, to je už dávno, pokusil se myslet za ně a seržant mu řekl: „Cruchote, vy jste hlupák. Čím dříve si to uvědomíte, tím spíš budete postupovat. Vy tu nejste proto, abyste myslel; vy tu jste proto, abyste poslouchal, a myšlení přenechte těm, kteří to dovedou lépe než vy!“ Ošil se při té nepříjemné vzpomínce. Vrátí-li se teď do Papeete, zdrží tím popravu v Atimaonu, a bude-li to chyba, že se vrátil, tak dostane nos od seržanta, který na vězně čeká. A v Papeete dostane nos také.

Švihl do mulů a rozjel se. Podíval se na hodinky. Tak jako tak přijede o půl hodiny později, než měl, a seržant bude mít vztek. Popohnal muly. Čím více se snažil A Čo vysvětlit, že to je omyl, tím více se Cruchot chmuřil. Vědomí, že veze nepravého, jeho náladu nezlepšovalo. Vědomí, že to není vinou jeho omylu, utvrzovalo ho ve víře, že to špatné, čeho se teď dopouští, je správné. Než by se vydal nebezpečí seržantovy nevole, raději by beze všeho pomohl tuctu nepravých Čajnagů na onen svět.

A pokud šlo o A Čoa, když ho četník praštil přes hlavu bičištěm a rozkřikl se na něj, aby držel hubu, tak mu teď nezbývalo nic než držet hubu. Zdlouhavá cesta pokračovala mlčky. A Čo uvažoval o podivnosti těch cizích čertů. Nedalo se to nijak pochopit. Co dělají s ním, je jen kousek z toho, co dělají se vším. Nejdřív odsoudí pět nevinných lidí a pak uříznou hlavu člověku, který i podle jejich zatemnělé nevědomosti si zasloužil jenom dvacet roků vězení. A počít si tu nemůže nic. Může jen nečinně sedět a přijmout, co mu tito páni života naměří. Jednu chvíli ho jal děs a pot ho začal studit na čele; ale dostal se z toho. Pokusil se odevzdat osudu, vzpomínaje si na určité úryvky z Jin Či Wen (Pojednání o pokojné cestě) a opakuje si je; ale místo toho pořád před sebou viděl svou vysněnou zahradu meditace a odpočinku. Její obraz se mu vnucoval tak dlouho, až se oddal svému snu a seděl ve své zahradě, naslouchaje zvonkům cinkajícím ve větru na několika stromech. A ejhle, když tam seděl, ve snu, mohl si vzpomenout na úryvky z Pojednání o pokojné cestě a opakovat si je.

Tak jim pěkně ubíhal čas, až dospěli do Atimaona. Muli přiklusali k popravčímu lešení, v jehož stínu stál netrpělivý seržant. A Čoa honem vystrčili po žebříku na popraviště. Pod sebou na jedné straně uviděl všecky kuli, kteří pracovali na plantáži. Schemmer rozhodl, že tato událost bude dobrým ponaučením, a tak svolal kuli z plantáží a poručil jim, aby byli popravě přítomni. Když kuli uzřeli A Čoa, začali mezi sebou potichu mluvit. Viděli, že se stal omyl. Ti nepochopitelní bílí čerti zřejmě změnili svůj názor. Místo aby vzali život jednomu nevinnému, rozhodli se jej vzít jinému nevinnému. A Čou nebo A Čo – co na tom záleží, který to bude? Nikdy neporozumějí těm bílým psům a ti bílí psi nikdy neporozumějí jim. A Čoovi uříznou hlavu, ale oni, až jim skončí ty dva zbývající roky služby, vrátí se do Číny.

Schemmer postavil gilotinu sám. Byl to obratný člověk. A třeba nikdy gilotinu neviděl, stačilo mu, že mu francouzští úřednici vysvětlili její princip. Stalo se to také na jeho návrh, že nařídili, aby se poprava konala v Atimaonu místo v Papeete. Místo zločinu, dokazoval Schemmer, je nejlepším místem pro vykonání trestu, a nadto to bude mít záslužný vliv na pět set Čajnagů na plantážích. Schemmer se také nabídl, že bude působit jako popravčí, a v tomto případě byl teď na popravčím lešení, zkoušeje přístroj, který postavil. Pod gilotinou ležel kmen banánovníku, silný a hutný jako lidský krk. A Čo se na něj napjatě díval. Němec otáčel kličkou a zdvíhal nůž vzhůru po kladkostroji. Trhl silným lanem, nůž se uvolnil, spadl se zablýsknutím dolů a čistě přesekl peň.

„Jak to jde?“ zeptal se seržant, vystoupiv nahoru na lešení.

„Krásně,“ odpověděl s nadšením v hlase Schemmer. „Dovolte, abych vám to předvedl.“

Zatočil zase kličkou, aby se nůž zdvihl, trhl lanem a prudce spustil nůž na měkký kmen. Ale tentokrát nůž přeťal kmen jen do tří čtvrtin.

Seržant se zamračil. „Takhle to nepůjde,“ řekl.

Schemmer si setřel pot z čela. „Potřebuje to víc zatížit,“ prohlásil. Přistoupil ke kraji lešení a zavolal na kováře, aby mu přinesl pětadvacetilibrový kus železa. Když se shýbal, aby připevnil toto závaží na široký horní kraj nože, A Čo se ohlédl na seržanta a viděl, že teď má příležitost.

„Ctihodný pan soudce řekl, že se má uříznout hlava A Čouovi,“ začal.

Seržant netrpělivě přikývl. Myslel na to, že má to odpoledne před sebou ještě patnáct mil cesty na závětrnou stranu ostrova a že, až se to tady skončí, čeká na něj Berta, hezká míšenecká dcera obchodníka s perlami Lafièra.

„No, a já nejsem A Čou. Já jsem A Čo. – Ctihodný pan dozorce se zmýlil. A Čou je velký a já, vidíte, jsem malý.“

Seržant se na něj rychle podíval a viděl, že se stal omyl. „Schemmere,“ zavolal rozkazovačným hlasem. „Pojďte sem!“

Němec něco zabručel, ale zůstal skloněn nad svou prací, dokud nepřivázal železo k noži k své plné spokojenosti.

„Je už ten váš Čajnago připraven?“ zeptal se.

„Podívejte se na něj,“ odvětil seržant. „Je to on?“

Schemmer byl překvapen. Pár vteřin jadrně klel, pak se lítostivě zahleděl na přístroj, který vlastníma rukama postavil a který už chtěl vidět v činnosti. „Podívejte se,“ řekl konečně „nemůžeme to odkládat. Už jsem promarnil tři hodiny práce těchto pěti set Čajnagů. Nemohu si dovolit promarnit znovu jejich čas kvůli tomu pravému. Ať už to představení běží, jak je. Je to jen Čajnago.“

Seržant si připomněl dlouhou cestu, která ho čekala, a dceru obchodníka s perlami a rozmýšlel se.

„Padne to na Cruchota, přijde-li se na to,“ přemlouval ho Němec. „Ale je malá pravděpodobnost, že se na to přijde. Na každý způsob A Čou si to nechá pro sebe.“

„Rozhodně by to nepadlo na Cruchota,“ řekl seržant. „To se musel splést vězeňský dozorce.“

„Tak jeďme dál. My si to neodneseme. Kdo může rozeznat jednoho Čajnaga od druhého? My můžeme vždycky říci, že jsme provedli rozkaz na tom Čajnagovi, kterého nám odevzdali. Ostatně já opravdu nemohu vytrhovat ještě jednou všechny tyhle kuli z práce.“

Hovořili francouzsky; A Čo nerozuměl z toho ani slovo, ale věděl, že rozhodují o jeho osudu. Věděl také, že rozhodnutí záleží na seržantovi a visel mu na rtech.

„Dobrá,“ prohlásil seržant. „Jeďte s tím dál, je to jen Čajnago.“

„Vyzkouším ji ještě jednou, abychom to měli jisté.“ Schemmer podstrčil kmen pod nožem, vytaženým nahoru.

A Čo si pokoušel připomenout průpovědi z Pojednání o pokojné cestě. Napadlo mu: „Žij v dobré vůli,“ ale to se sem nehodilo. Nebude žít. Stojí před smrtí. Ne, to není to. „Odpouštěj nenávist“ – ano, ale tady nebylo nenávisti, již by měl odpouštět. Schemmer a ostatní dělali to vše bez nenávisti. Byl to pro ně jen kus práce, který se měl udělat, stejně jako vymýtit džungli, odvodnit půdu a vysázet bavlník. Schemmer trhl za lano a A Čo zapomněl na Pojednání o pokojné cestě. Nůž s bouchnutím spadl a čistě přesekl kmen.

„Krásné,“ zvolal seržant, přerušiv se v zapalování cigarety. „Krásné, příteli.“

Schemmer byl potěšen tímto oceněním.

„Pojď sem, A Čoue,“ řekl tahitsky.

„Ale já nejsem A Čou…,“ začal A Čo.

„Drž hubu!“ odpověděl Schemmer. „Jestli ještě otevřeš hubu, rozbiju ti hlavu.“

Zahrozil mu pěstí a A Čo mlčel. K čemu protestovat? Tihle cizí čerti si vždycky udělají, co chtějí. Nechal se připoutat k vodorovnému prknu, dlouhému jako jeho tělo. Schemmer uvázal uzly těsně, tak těsně, že se A Čoovi provazy zařezávaly do masa. Bolelo ho to, ale nestěžoval si. Nebude to bolet dlouho. Cítil, jak se prkno pod ním sklápí do vodorovné polohy a zavřel oči. A v téže chvilce mu naposled bleskl před očima obraz jeho zahrady meditace a odpočinku. Zdálo se mu, že v ní sedí. Vál chladný vítr a zvonky na několika stromech tiše cinkaly. Také ptáci ospale típali a za vysokou zdí bylo ztlumeně slyšet ruch vesnického života.

Pak si uvědomil, že se prkno zastavilo. A podle natažení a stisků svalů cítil, že leží na zádech. Otevřel oči. Přímo nad sebou viděl viset nůž, zářící v slunci. Viděl závaží, přivázané na něm, a všiml si, že jeden z Schemmerových uzlů povolil. Pak uslyšel seržantův hlas, dávající ostrý povel. A Čo honem zavřel oči. Nechtěl vidět, jak nůž padá. Ale pocítil jej – na jeden prchavý okamžik. V tom okamžiku si připomněl Cruchota a co mu Cruchot říkal. Ale Cruchot neměl pravdu. Ten nůž nelechtá. Tolik se ještě dověděl dřív, než přestal vědět.

Potomek McCoyův

Pyrenees, jejíž železné boky se nořily hluboko do vody pod nákladem pšenice, plula o hlubokém ponoru, takže muž, který lezl na palubu z malé kanoe, mohl se tam dostat docela snadno. Když měl oči ve stejné rovině s pažením, takže viděl na palubu, zdálo se mu, že vidí slabou, téměř neznatelnou mlhu. Byl to spíše pouhý přelud, pouhá mlhavá blána, která se mu najednou potáhla přes oči. Chtěl ji odehnat, ale vtom mu napadlo, že stárne a že si musí už poslat do San Franciska pro brýle.

Když přelezl pažení, podíval se vzhůru na vysoké stožáry a potom na čerpadla. Nepracovala. Nezdálo se, že by se něco dělo s touto velikou lodí, a divil se, proč signalizovala nebezpečí. Myslel na své šťastné ostrovany a doufal, že nejde o nemoc. Snad má loď jen nedostatek vody nebo zásob. Stiskli si ruce s kapitánem, jehož vyhublá tvář a ustarané oči neskrývaly, že je v nějakých nesnázích. V témže okamžiku postřehl příchozí slabý neurčitý pach jakoby spáleného chleba, ale přece jiný.

Rozhlížel se zvědavě kolem sebe. Dvacet stop dále námořník s unavenou tváří ucpával koudelí spáry v palubě. Když spočinul zrakem na tomto muži, spatřil pojednou, jak pod jeho rukama vystupuje slabý svitek mlhy, která se vlnila a stáčela, až zmizela. Vstoupil na palubu. Ucítil pod bosýma nohama horko, které mu rychle pronikalo silně zmozolnatělou kůží. Poznal už, v jakém je loď nebezpečí. Zabloudil zrakem rychle dopředu, kde na něho hleděl vážně zástup unavených námořníků. Přelétl je svýma zářivýma, jasnýma hnědýma očima, jako by jim žehnal a konejšil je, jako by je zahaloval do pláště velkého míru. „Jak dlouho hoří, pane kapitáne?“ zeptal se hlasem tak mírným a klidným, že to připomínalo vrkání holuba.

Kapitán pocítil nejprve klid a pokojnost, jimiž na něho působil příchozí. Potom ho však proniklo vědomí toho všeho, co se už stalo a co ještě se stane, a zmocnila se ho rozmrzelost. Jakým právem vnukal tento otrhaný pobřežní tulák v keprových kalhotách a bavlněné košili něco jako klid a pokoj jemu a jeho přepjatým a vyčerpaným nervům? Kapitán o tom nepřemýšlel; byl to nevědomý citový proces, který v něm způsobil toto rozmrzení.

„Patnáct dní,“ odpověděl úsečně. „Kdo jste?“

„Jmenuji se McCoy,“ zněla odpověď tónem, dýšícím něžnost a soucit.

„Chci vědět, jste-li lodivod?“

McCoyův dobrotivý pohled sklouzal na vysokého ramenatého muže se strhanou, neholenou tváří, který přistoupil ke kapitánu.

„Jsem lodivod jako každý tady,“ odpověděl McCoy. „Jsme tu všichni lodivody, pane kapitáne, a znám v těchto vodách každý coul.“

Ale kapitán byl netrpělivý.

„Potřebuji někoho z úředních osob. Musím s ním mluvit co nejrychleji.“

„To mohu obstarat docela dobře já.“

Opět to potutelné vnukání útěchy, a přitom má pod nohama loď jako rozpálenou pec! Kapitán svraštil neklidně a nervózně obočí a zaťal pěst, jako by chtěl někoho udeřit.

„Kdo sakra jste?“

„Jsem tu nejvyšším úředníkem,“ zněla odpověď hlasem, který byl stále nejvlídnější a nejklidnější, jaký si lze představit.

Vysoký, ramenatý muž vypukl v drsný smích, který byl spíše hysterický než veselý. Díval se stejně jako kapitán na McCoye s nedůvěrou a údivem. Bylo nepochopitelné, že by tento bosý pobřežní tulák mohl mít tak vysokou hodnost. Jeho nezapnutá, bavlněná halena odhalovala zarostlou hruď i to, že nemá pod ní košili. Obnošený slaměný klobouk ani nezakrýval rozježené, šedivé vlasy. Do půli hrudi mu splýval rozcuchaný patriarchální vous. Jak tu před nimi stál, mohl se obléci u každého vetešníka za dva šilinky.

„Nějaký příbuzný McCoye z Bounty?“ zeptal se kapitán.

„To byl můj praděd.“

„Ach,“ řekl kapitán a zamyslil se. „Já se jmenuji Davenport, a to je můj první důstojník, pan Konig.“

Stiskli si ruce.

„A nyní k věci.“ Kapitán mluvil rychle, hnán naléhavostí chvíle. „Hoříme už přes dva týdny. Každý okamžikem se tu může rozpoutat peklo. Proto jsem zamířil k Pitcairnu. Chci ji vehnat na mělčinu nebo pustit do ní vodu a zachránit z ní tak aspoň kostru.“

„To jste se ale zmýlil, pane kapitáne,“ řekl McCoy. „Měl jste ji hnát k Mangarevě. Je tam krásný břeh a laguna je klidná jako mlýnský rybník.“

„Ale jsme tady,“ řekl první důstojník. „Odtud musíme začít. Jsme tady a musíme něco udělat.“

McCoy zavrtěl mírně hlavou.

„Tady nemůžete udělat nic. Není tu mělčina. Není tu ani kotviště.“

„Nesmysl!“ odpověděl první důstojník. „Nesmysl,“ opakoval nahlas, když kapitán mu dal znamení, aby se mírnil. „Nebudete mi něco takového povídat. Kdepak máte vy své čluny, své škunery nebo kutry nebo co vůbec máte? Hm? Hm? Odpovězte si na to!“ McCoy se usmíval tak vlídně, jak mluvil. Jeho úsměv byl laskáním, byl objetím, jež zahrnovalo unaveného důstojníka a vtahovalo ho do klidu a míru pokojné duše McCoyovy.

„Nemáme ani škunery, ani kutry,“ odpověděl, „a vynášíme svá kanoe nahoru na útesy.“

„Děláte si ze mne blázna,“ soptil první důstojník. „Jak se dostanete na jiné ostrovy, co? Vyložíte mi to?“

„Nejezdíme nikam. Já jako guvernér Pitcairnu někdy jezdím. Když jsem byl mladší, byl jsem hodně pryč – někdy na obchodních škunerech, ale většinou na misionářské brize. Ale ta odplula, a tak jsme teď odkázáni jen na lodi, které tu náhodou plují. Někdy je jich až šest za rok. Jindy přejde rok i víc a nevidíme jedinou. Vy jste zase první po sedmi měsících.“

„A chcete mi snad namluvit…,“ začal důstojník.

Ale kapitán Davenport ho přerušil.

„Už je toho dost. Ztrácíme čas. Co máme dělat, pane McCoy?“

Starý muž obrátil hnědé oči, něžné jako oči ženy, ke břehu a kapitán i důstojník sledovali jeho pohled od osamělé skály pitcairnské zpátky k mužstvu, které se shromažďovalo okolo nich a čekalo dychtivě, jaké bude rozhodnutí. McCoy nespěchal. Přemýšlel klidně a zvolna krok za krokem, s jistotou mysli, která se nikdy nedala životem sužovat nebo znásilnit.

„Vítr je teď slabý,“ řekl konečně. „A je tu silný proud, ženoucí se k západu.“

„Proto jsme také vpluli do závětří,“ přerušil ho kapitán, který chtěl prokázat své námořnické umění.

„Ano, proto jste vpluli do závětří,“ pokračoval McCoy. „Dnes nezmůžete proti tomu proudu nic. A i kdybyste zmohli, není tu mělčina a vaše loď by byla úplně ztracena.“

Odmlčel se a kapitán s prvním důstojníkem se beznadějně podívali na sebe.

„Řeknu vám však, co můžete udělat. Vítr zesílí dnes kolem půlnoci – vidíte ty pruhy mračen na návětrné straně a jak je zamlženo tamhletím směrem? Odtamtud přijde, rovnou z jihovýchodu. Máte tři sta mil k Mangarevě. Pusťte se tam. Je tam krásné lože pro vaši loď.“

První důstojník zavrtěl hlavou.

„Pojďme do kabiny a podíváme se na mapu,“ řekl kapitán.

McCoy ucítil v uzavřené kabině dusivé, otravné ovzduší. Vznášela se tu neviditelná oblaka plynu a bodala a štípala ho do očí. Podlaha zde byla ještě teplejší, téměř nesnesitelně horká pro jeho bosé nohy. Pot se z něho lil. Díval se kolem sebe téměř poděšen Tento záhubný, vnitřní žár byl ohromující. Byl to div, že kabina ještě nevybuchla v plameny. Měl pocit, jako by byl v obrovské peci, v níž může žár každým okamžikem strašně vzrůst a vysušit jej jako stéblo trávy.

Když zvedl nohu a třel horké chodidlo o nohavici, první důstojník se zasmál s divokým úšklebkem.

„Předsíň pekla,“ řekl.

„Peklo samo je zrovna dole pod vašima nohama.“

„To je horko!“ McCoy zvolal bezděky, utíraje si tvář barevným kapesníkem.

„Tady je Mangareva,“ řekl kapitán, nakláněje se nad stolem a ukazuje na černou skvrnku uprostřed bílé plochy mapy. „A tady, před ním, je jiný ostrov. Proč nezamířit k tomu?“

McCoy se ani nepodíval na mapu.

„To je Půlměsíční ostrov,“ odpověděl. „Je neobydlený a zvedá se jen dvě či tři stopy nad hladinou. Je tam laguna, ale bez vchodu z moře. Mangareva pro váš účel je nejbližší.“

„Tak tedy Mangareva,“ řekl kapitán Davenport, přerušuje hněvivé námitky důstojníkovy. „Svolejte mužstvo na záď, pane Konigu.“

Námořníci poslechli, těžko kráčejíce po palubě a namáhavě se snažíce, aby si pospíšili. Na každém jejich pohybu bylo znát, že jsou vyčerpáni. Kuchař vyšel z kuchyně a lodní sluha okouněl blízko něho.

Když jim kapitán Davenport vyložil situaci a oznámil svůj úmysl zamířit k Mangarevě, vypukl rozruch. Mezi hrdelním reptáním se ozývaly nečlánkované výkřiky vzteku, sem a tam zřetelné zaklení, slovo nebo věta. Ostrý hlas kuchařův na chvíli přerušil ostatní: „Můj bože! Už jsme v tom pekle patnáct dní – teď se máme s tím plovoucím peklem zas pustit na moře!“

Kapitán je nemohl zvládnout, ale McCoy jako by je svou vlídnou přítomností pokáral a uklidnil; reptání a klení ztichlo a všichni, mimo několik úzkostlivě hledících na kapitána, jen toužebně utkvěli zraky na zelených vršcích a vyčnívajících březích Pitcairnu.

Mírný jako jarní vánek byl hlas McCoyův:

„Pane kapitáne, myslím, že jsem některé zaslechl, že mají hlad.“

„Ano,“ zněla odpověď, „máme hlad. Za poslední dva dny jsem snědl suchar a sousto lososa. Víte, když jsme zjistili požár, všechno jsme hned zabednili a utěsnili, abychom udusili oheň. A pak teprve jsme shledali, jak málo potravy je ve špižírně. Ale už bylo příliš pozdě. Neodvážili jsme se otevřít znovu skladiště. Mám hlad právě takový jako všichni.“

Promluvil opět k mužstvu a opět propuklo hrdelní reptání a klení; tváře měli staženy zvířecím vztekem.

Druhý a třetí důstojník přistoupili ke kapitánovi a zůstali stát za ním na okraji vyvýšené zádi lodi. Jejich tváře byly vpadlé a bezvýrazné; zdálo se, že je ze všeho nejvíce tíží tato vzpoura mužstva. Kapitán Davenport se podíval tázavě na svého prvního důstojníka; ten jen bezradně pokrčil rameny.

„Vidíte,“ řekl kapitán McCoyovi, „nedonutíte mužstvo, aby opustilo bezpečnou zemi a vydalo se na moře s hořící lodí. Už přes čtrnáct dní jsou na plovoucí rakvi. Jsou přepracováni a vyčerpáni a mají toho již dost. Musíme se probít k Pitcairnu.“

Ale vítr byl slabý a dno Pyrenees bylo tak znečištěno, že proti silnému západnímu proudu nic nezmohla. Za dvě hodiny ztratila tři míle. Námořníci pracovali usilovně, jako by silou svých rukou mohli Pyrenees přinutit, aby zvítězila nad nepříznivými živly. Ale ať se pokoušeli zachytit do plachet vítr z levé nebo z pravé strany, proud snášel loď stále k západu. Kapitán chodil neúnavně vzhůru a dolů po palubě, chvílemi se zastavuje, aby pozoroval slabé obláčky dýmu a vystopoval, z které skuliny v palubě vycházejí. Tesař se neustále pokoušel určit taková místa, a když některé našel, ucpával je co nejtěsněji.

„Tak, co myslíte?“ ptal se posléze kapitán McCoye, který pozoroval tesaře s dětským zájmem a zvědavostí.

McCoy se podíval k pobřeží, kde země mizela v houstnoucí mlze.

„Myslím, že by bylo lépe namířit k Mangarevě. Při větru, který nastává, budete tam zítra večer.“

„Ale co když vypukne oheň? Může se to stát každou chvíli.“

„Připravte čluny, abyste je mohli okamžitě spustit, jestliže loď vybuchne. Tentýž vítr přižene vaše čluny k Mangarevě.“

Kapitán Davenport chvíli uvažoval a potom uslyšel McCoy otázku, kterou sice nechtěl slyšet, ale o níž věděl, že určitě přijde.

„Nemám mapu Mangarevy. Na generální mapě je to jenom skvrna, velká jako moucha. Nevěděl bych, kde hledat přístup do laguny. Nechtěl byste jet s námi a dělat mi lodivoda?“

McCoy zachoval svůj klid. „Ano, pane kapitáne,“ řekl s tak klidnou bezstarostností, jako by přijímal pozvání na večeři. „Popluji s vámi k Mangarevě.“

Mužstvo bylo opět svoláno a kapitán k nim promluvil se zvýšené zádi.

„Pokusili jsme se s ní hnout dopředu, ale vidíte, že marně. Dostala se do proudu, který ji odnáší rychlostí dvou uzlů. Tento pán je pan McCoy, nejvyšší úředník a guvernér ostrova Pitcairnu. Popluje s námi k Mangarevě. Vidíte tedy, že situace není tak nebezpečná. Nenabídl by se nám, kdyby myslel, že mu jde o život. Mimo to, ať je to jakkoli nebezpečné, přijde-li on ze své vlastní vůle na palubu a zůstane tu, nemůžeme dělat méně než on. Co říkáte té Mangarevě?“ Tentokrát nebylo nepokoje. Přítomnost McCoyova, jistota a klid, které jako by z něho vyzařovaly, měly svůj vliv. Chvíli tiše mezi sebou hovořili. Nemuseli se mnoho domlouvat. Byli zhruba zajedno. Zvolili za svého mluvčího kuchaře, a ten, dojat vlastním hrdinstvím a hrdinstvím svých druhů, zvolal se zářícíma očima:

„Při sám bůh! Když on, tak my taky!“

Souhlasné mumlání námořníků potvrdilo jeho slova.

„Ještě okamžik,“ řekl McCoy kapitánovi, který se už obracel, aby dal rozkazy prvnímu důstojníkovi. „Musím napřed na břeh.“

Pan Konig zůstal, jako by do něho udeřil hrom, a díval se na McCoye jako na blázna.

„Na břeh!“ vykřikl kapitán. „A proč? Bude vám to trvat tři hodiny, než se tam se svou kanoí dostanete.“

McCoy změřil vzdálenost od země a souhlasně přikývl.

„Ano, teď je šest. Dostanu se na břeh k deváté. Lidé se mohou sejít nejdřív v deset. Vítr dnes v noci zesílí, takže se můžete pustit proti němu a sebrat mě za úsvitu zítra ráno.“

„Mějte rozum!“ vybuchl kapitán. „Nač chcete svolávat své lidi? Nevíte, že pode mnou hoří loď?“

McCoy byl klidný jako hladina letního moře a kapitánův vztek v něm nevyvolal nejmenší vzrušení.

„Ano, pane kapitáne,“ zavrkal svým holubičím hlasem. „Vím, že vaše loď hoří. Proto s vámi popluji na Mangarevu, ale musím k tomu dostat svolení. Je to náš zvyk. Je to důležitá věc, když guvernér opouští ostrov. Jde o zájem lidu, a mají proto právo o tom hlasovat. Ale dají mi svolení. To jistě vím.“

„Jste si tím tak jist?“

„Naprosto.“

„Když tedy víte, že vám je dají, proč si s tím děláte hlavu? Pomyslete, kolik ztratíme času – celou noc.“

„Je to náš zvyk,“ zněla neochvějná McCoyova odpověď. „A pak jsem guvernér a musím dát pokyny pro správu ostrova za mé nepřítomnosti.“

„Ale na Mangarevu je jen čtyřiadvacet hodin,“ namítl kapitán. „Dejme tomu, že by to trvalo šestkrát tak dlouho, než byste se po větru vrátil; to byste se vrátil domů koncem týdne.“

McCoy se usmál svým širokým, dobrotivým úsměvem.

„Velice málo lodí připlouvá k Pitcairnu, a když připlují, jsou obvykle od San Franciska nebo odněkud kolem mysu Hornova. Budu rád, dostanu-li se domů za půl roku. Mohu být pryč také rok a budu třeba muset plout do San Franciska, abych našel loď, která by mě dopravila domů. Můj otec opustil jednou Pitcairn na tři měsíce a uplynuly dva roky, než se dostal zpět. A pak také máte málo jídla. Budete-li muset nastoupit do člunů a nastane-li špatné počasí, může to trvat kolik dní, než se dostanete ke břehu. Mohu ráno přivézt dvě kanoe, naložené potravinami. Nejlepší budou sušené banány. Vítr zesiluje, pusťte se proti němu. Čím budete blíže, tím větší náklad mohu pro vás vzít. Sbohem!“

Podal mu ruku. Kapitán ji stiskl a váhal ji pustit. Vypadalo to, že se jí drží jako tonoucí námořník záchranné bóje.

„Ale jak mám vědět, že se ráno vrátíte?“ ptal se.

„Ano, to je ono!“ zvolal první důstojník. „Jak máme vědět, že nám neupláchne, aby zachránil kůži?“

McCoy nepromluvil. Díval se na ně mile a blahovolně a jim se zdálo, že se do nich vlévá celá podivuhodná jistota jeho duše.

Kapitán pustil jeho ruku a McCoy s posledním letmým pohledem, kterým jako by mužstvu požehnal, přehoupl se přes pažení a slezl do své kanoe.

Vítr zesílil a Pyrenees přes své znečištěné dno se dostala šest mil proti západnímu proudu. Za úsvitu byl Pitcairn tři míle na návětrné straně a kapitán Davenport zahlédl dvě kanoe, které se k němu přibližovaly. McCoy opět vylezl nahoru a přehoupl se přes pažení na rozpálenou palubu. Za ním následovalo mnoho balíků sušených banánů, zabalených do suchých listů.

„Tak tedy, pane kapitáne,“ řekl, „napněte plachty a uhánějte, kolik můžete. Víte, já nejsem plavec,“ vysvětloval několik minut později, když stál na zádi vedle kapitána, který se díval střídavě nahoru a pak stranou na hladinu, aby odhadl rychlost lodi. „Musíte ji vést k Mangarevě. Až spatříte zemi, tak ji tam už zavedu. Jak myslíte, že rychle pluje?“

„Jedenáct,“ odpověděl kapitán Davenport, pohlédnuv ještě jednou na vodu, ženoucí se dozadu.

„Jedenáct. Udrží-li tuto rychlost, uvidíme Mangarevu zítra ráno mezi osmou a devátou. V deset nebo nejpozději v jedenáct budeme ji mít na mělčině. A tím se skončí vaše trápení.“

Kapitánovi se zdálo, že ten blažený okamžik již nastal, tak přesvědčivě McCoy mluvil. Kapitán Davenport byl již přes čtrnáct dní v hrozném napětí při plavbě na své hořící lodi a začínal cítit, že už toho má dost.

Silnější závan větru uhodil mu do zad a zahvízdl mu kolem uší. Odhadoval jeho sílu a pak se podíval rychle přes palubu.

„Vítr stále sílí,“ oznamoval. „Ta stará holka dělá už spíš dvanáct než jedenáct. Vydrží-li to, budeme tam ještě v noci.“

Pyrenees, nesouc svůj náklad živého ohně, uháněla po celý den rozpěněným mořem. Za soumraku napjali i vrchní plachty mezi stěžni a pluli dál do tmy; velké hřebenaté vlny hučely za ní. Příznivý vítr všecky uklidňoval a na přídi i na zádi bylo zřejmě vidět rozjasněné tváře. Při druhé večerní hlídce začala nějaká bezstarostná duše zpívat, a když lodní zvon bil osmou, zpívala už celá posádka.

Kapitán Davenport vynesl z kajuty své přikrývky a rozprostřel je na střeše kabiny.

„Zapomněl jsem, co je to spát,“ vysvětloval McCoyovi. „Myslím pořád jen na loď. Ale vzbuďte mě, kdybyste to považoval za nutné.“

Ve tři hodiny ráno byl probuzen jemným dotekem na rameno. Rychle se posadil, mžouraje proti dennímu světlu, ještě otupělý z těžkého spánku. Vítr bubnoval svou válečnou píseň v lanoví a na Pyrenees doráželo rozbouřené moře. Uprostřed lodi se přes pažení převalila vlna a za ní hned druhá. Paluba byla častěji pod vodou než nad ní. McCoy křičel něco, co nemohl slyšet. Kapitán se vztyčil, chytil ho za rameno a přitáhl ho tak těsně, že měl ucho až u jeho úst.

„Jsou tři hodiny,“ zněl hlas McCoyův, stále si uchovávající svůj holubičí tón, ale podivně zastřený, jako by přicházel z velké dálky. „Urazili jsme dvě stě padesát mil. Půlměsíční ostrov je jen o třicet mil dál někde ve tmě před námi. Není na něm maják. Poplujeme-li dál, narazíme na něj a budeme ztraceni i s lodí.“

„Co myslíte – zastavit?“

„Ano, počkat až do rozednění. Zdrží nás to jen čtyři hodiny.“

A tak Pyrenees se svým nákladem ohně zastavila přídí proti vichru a vzdorovala příboji vln. Byla to pouhá skořápka, naplněná ohněm, a na ní, stěží se na ní držíce, drobounké tečky lidí jí pomáhaly svým taháním a škubáním v těžkém boji.

„Ten vichr je naprosto neobvyklý,“ řekl McCoy kapitánovi v závětří kabiny. „Správně by neměl být v této roční době žádný vítr. Ale celé počasí je teď neobvyklé. Pasátní větry přestaly, a nyní to duje z docela jiné strany, než odkud by měl vát pasát.“ Mávl rukou do tmy, jako by jeho zrak mohl matně vidět na sta mil. „Jde to od západu. Někde se tam muselo něco velkého stát. Uragán nebo něco podobného. Máme štěstí, že jsme tak daleko na východ. Ale je to jenom větrná přeháňka,“ dodal. „Nemůže to trvat dlouho, tolik vás mohu ujistit.“

Při rozednění se zmírnil vítr na normální sílu, ale objevilo se nové nebezpečí. Zamlžilo se. Moře bylo potaženo mlhou, nebo spíše perleťovým mžením; bylo dosti husté, aby znemožňovalo vidět jako mlha, ale slunce jím pronikalo a naplňovalo je zářivým leskem, takže vypadalo jen jako tenká blána nad mořem.

Na palubě Pyrenees bylo víc kouře nežli předcházejícího dne a veselost důstojníků a mužstva zmizela. Bylo slyšet, jak lodní sluha v závětří kuchyně pláče. Byla to jeho první cesta a srdce mu svíral strach před smrtí. Kapitán chodil kolem jako ztracená duše, hryzl si nervózně kníry a mračil se, nemoha se rozhodnout, co dělat.

„Co myslíte,“ ptal se, zastaviv se vedle McCoye, který snídal sušené banány a džbán vody.

McCoy dojedl poslední sousto, dopil vodu a rozhlédl se zvolna kolem. V očích měl svůj věčný úsměv, když řekl:

„No, kapitáne, můžeme stejně dobře plout jako hořet. Vaše paluba nevydrží na věky. Je dnes ráno ještě rozpálenější. Nemáte pro mne nějaké boty? Je to tu pro mé bosé nohy trochu nepohodlné.“

Dvě těžké vlny narazily na Pyrenees, až se zakymácela, a první důstojník vyslovil přání, že by měl rád všechnu tu vodu v podpalubí, jen kdyby přitom nemusel otevřít záklopy. McCoy sklonil hlavu nad kompasnicí a pozoroval směr.

„Stočil bych ji trochu více, pane kapitáne,“ řekl. „Vybočila, jak teď zůstala stát.“

„Již jsem ji stočil o čárku po větru,“ odpověděl kapitán. „Nestačí to?“

„Stočil bych ji o dvě čárky, pane kapitáne. Ten náraz vichru hnal ten západní proud proti nám rychleji, než si myslíte.“

Kapitán Davenport se dohodl na jedné a půl čárce a pak vystoupil do strážného koše, provázen McCoyem a prvním důstojníkem, aby se rozhlédl, neuvidí-li zemi. Napjali plachty, takže Pyrenees dělala deset uzlů. Okolní moře rychle utichalo. Perleťová mlha se však netrkala a v deset hodin začal být kapitán Davenport nervózní. Všichni muži posádky byli na svém místě, připraveni na první zavolání, že vpředu je země, aby se chopili zuřivě práce a postavili loď proti větru. Ta země vpředu nebo skaliska těsně pod hladinou by se mohly objevit v takové mlze teprve v nebezpečné blízkosti.

Minula další hodina. Tři pozorovatelé nahoře se dívali upřeně do perleťového záření.

„Co když mineme Mangarevu?“ zeptal se kapitán Davenport úsečně. McCoy, aniž zdvihl oči, odpověděl mírně:

„Jen ať pluje, pane kapitáne, to je vše, co můžeme udělat. Máme před sebou celé Paumotské souostroví. Můžeme plout tisíce mil mezi útesy a atoly. Někam se nakonec dostat musíme.“

„Jeďme tedy dále.“ Kapitán Davenport se chystal sestoupit na palubu. „Mangarevu jsme minuli. Bůh ví, kde je nejbližší země. Měl jsem s ní zabočit ještě o půl čárky,“ přiznával o chvíli později. „Ten prokletý proud si hraje s člověkem ďábelsky.“

„Staří plavci nazývali Paumotus Nebezpečným souostrovím,“ pravil McCoy, když sestoupili na záď. „Právě tento proud může částečně za ten název.“

„Mluvil jsem jednou s jedním námořníkem v Sydney,“ řekl pan Konig. „Dopravoval v Paumotu zboží. Ten mi řekl, že je tam pojistné osmnáct procent. Je to pravda?“

McCoy se usmál a přisvědčil.

„Ledaže je vůbec nepojistí,“ vysvětloval. „Majitelé odepisují tady ročně z ceny svých škunerů dvacet procent.“

„Propánaboha,“ vzdychl kapitán Davenport „Podle toho se tedy dožije škuner jen pěti let!“ Potřásl smutně hlavu a bručel: „Zlé vody, zlé vody!“

Šli opět do kabiny, aby se poradili s velkou generální mapou, ale otravné výpary je vyhnaly, kašlající a dusící se, na palubu.

„Zde je Moerenhoutův ostrov,“ ukázal kapitán Davenport na mapě, kterou rozprostřel na podlaze paluby. „Nemůže to být víc než sto mil po větru.“

„Sto deset.“ McCoy zavrtěl pochybovačně hlavou. „Šlo by to, ale bylo by to to velmi nesnadné. Mohl bych ji tam zahnat na mělčinu, ale také bych s ní mohl narazit na útes. Špatné místo, velice špatné místo.“

„Zkusíme to,“ rozhodl však kapitán Davenport a začal měnit směr lodi.

Brzo odpoledne podkasali plachty, aby nenajeli v noci. Při druhé večerní hlídce projevovalo mužstvo svou znova nabytou veselost. Země byla už tak velice blízko a jejich útrapy ráno skončí.

Rozbřesklo se ráno se zářícím tropickým sluncem. Jihovýchodní pasát se obrátil k východu a hnal Pyrenees vodami rychlostí osm uzlů. Kapitán Davenport promyslel ještě jednou své staré výpočty, započítal raději více na to, že loď je snášena, a oznámil, že ostrov Moerenhout není dál než deset mil. Pyrenees plula deset mil; plula dalších deset mil: ale hlídky na všech třech stožárech neviděly nic než holé, sluncem zalité moře.

„Říkám vám, že země tam být musí!“ křičel na ně kapitán Davenport ze zvýšené zádi.

McCoy se usmál konejšivě, ale kapitán hleděl kolem sebe jako šílenec. Přinesl si sextant a sledoval chronometr.

„Věděl jsem, že mám pravdu,“ téměř křičel, když propočetl pozorování. „Jedenadvacet – pětapadesát na jih; sto třicet šest – dvě na západ. Tady je. Jsme teď vzdáleni od Moerenhoutova ostrova osm mil proti větru. Jak vám to vyšlo, pane Konigu?“

První důstojník se podíval na své výpočty a řekl tichým hlasem: „Jedenadvacet – pětapadesát, to je správně; ale moje délka je sto třicet šest – čtyřicet osm. To nás žene povážlivě do závětří…,“ ale kapitán Davenport ignoroval jeho výpočty tak opovržlivým mlčením, že pan Konig zaťal zuby a zaklel divoce pod vousy.

„Stočte ji,“ nařídil kapitán kormidelníkovi, „o tři čárky z větru a nechte ji tak plout!“

Pak se vrátil ke svým výpočtům a přepočítával je. Pot se mu řinul z tváře. Hryzl si kníry, rty, tužku, pero a díval se upřeně na číslice, jako by hleděl na nějaké zjevení. Najednou se zuřivým výbuchem smačkal popsaný papír v pěsti a rozdupal jej. Pan Konig se pomstychtivě zašklebil a obrátil se pryč, zatímco se kapitán Davenport opřel o kabinu a nepromluvil půl hodiny ani slova, spokojiv se jen s tím, že se upřeně díval k závětří s výrazem přemýšlivé beznaděje na tváři.

„Pane McCoy,“ přerušil najednou ticho. „Mapa ukazuje skupinu ostrovů, ne velkou, asi čtyřicet mil, směrem k severu nebo k severozápadu, Acteonské ostrovy. Co je s těmi?“

„Jsou čtyři, všechny nízké,“ odpověděl McCoy. „První z nich jihovýchodně je Matuerui – neobydlený nemá vstup do laguny. Pak přijde Tenarunga. Tam bývalo asi tucet lidí, ale už jsou všichni pryč. Stejně tam však není vstup pro loď, jen pro člun s ponorem jednoho provazce. Zbývající dva jsou Vehauga a Teua-raro. Nemají vstup, nejsou tam lidé, jsou velmi nízké. V tom souostroví nenajdete lože pro Pyrenees. Byl by z ní vrak.“

„Tohle je pěkné!“ kapitán Davenport zuřil. „Žádní lidé, žádný vstup! K čemu jsou k čertu ty ostrovy dobré?“

„Dobře tedy,“ vyštěkl najednou jako podrážděný teriér, „na mapě je celá spousta ostrovů na severozápad. Co ty? Nemá ani jeden z nich vstup, abych tam mohl uložit svou loď?“

McCoy klidně uvažoval. Nepotřeboval se dívat na mapu. Všechny tyto ostrovy, útesy, mělčiny, laguny, přístupy a vzdálenosti byly zakresleny na mapě jeho paměti. Znal je tak, jako obyvatel některého města zná v něm budovy, ulice a uličky.

„Papakena a Vanavana jsou odtud sto mil nebo kousek dál na západ nebo severozápad,“ řekl. „Jeden je neobydlený a slyšel jsem, že obyvatelstvo druhého přesídlilo na ostrov Cadmus. Ostatně laguna nemá vstup. Ahunui je dalších sto mil na severozápad. Ani přístup, ani obyvatelé.“

„Dobrá, ale co ty dva ostrovy čtyřicet mil za nimi?“ vyptával se kapitán Davenport, zdvíhaje hlavu od mapy.

McCoy zavrtěl hlavou.

„Paros a Manuhungi – nemají vstup, nejsou obydleny. Čtyřicet mil dál za nimi je Nego-Nego – bez vstupu a neobydlený. Ale je tam ostrov Hao. To je to, co potřebujeme. Laguna je třicet mil dlouhá a pět mil široká. Je tam plno lidí. Snadno tam najdete vodu. A vstupem se dostane každá loď.“

Zmlkl a zahleděl se starostlivě na kapitána Davenporta; byl skloněn s dvěma dělicími kružítky v ruce nad mapou a jenom něco pro sebe tiše zabručel.

„Je někde blíž než ostrov Hao nějaká laguna se vstupem?“ zeptal se pak.

„Ne, pane kapitáne; ta je nejbližší.“

„Nuže, to je tři sta čtyřicet mil,“ řekl pomalu a rozhodně kapitán Davenport. „Ztroskotám ji u Acteonských ostrovů. A je to dobrá loď,“ dodal s lítostí, když změnil směr a podvolil se tentokrát více než dříve západnímu proudu.

O hodinu později se obloha zatáhla. Jihovýchodní pasát vál stále, ale oceán se změnil v šachovnici poryvů větru.

„Budeme tam v jednu,“ prohlásil důvěřivě kapitán Davenport. „nejpozději ve dvě. McCoyi, přirazíte s ní na tento ostrov, který je osídlen.“

Slunce se již neobjevilo a v jednu hodinu ještě nebylo vidět žádnou zemi. Kapitán Davenport byl na zádi a pozoroval, jak brázda, kterou loď za sebou zanechala, uhýbá.

„Můj bože!“ zvolal. „Východní proud! Podívejte se!“

Pan Konig se tvářil nedůvěřivě, McCoy nezávazně a řekl jen, že není důvod, proč by to nemohl být východní proud. Několik minut později náhlý závan větru vzal lodi na chvíli vítr z plachet, takže se těžce kymácela v sedle mezi dvěma vlnami.

„Kde je olovnice? Hoďte ji, vy tam!“ Kapitán Davenport vzal do ruky provazec olovnice a pozoroval, jak se prohýbá k severovýchodu. „Vidíte to? Podržte si ji sami!“

McCoy a důstojník to udělali a cítili, jak se provazec divoce chvěje a drnčí, chycen proudem.

„Má rychlost čtyř uzlů,“ řekl pan Konig.

„Východní proud místo západního,“ řekl kapitán Davenport, dívaje se vyčítavě na McCoye, jako by se měl za to hanbit.

„To je jeden z důvodů, pane kapitáne, proč v těchto vodách činí pojistné osmnáct procent,“ odpověděl přívětivě McCoy. „Nikdy nevíte, jak tu co dopadne. Proud zde neustále mění směr. Plul tady na jachtě Casco jeden člověk, který psal knihy – nevzpomenu si už, jak se jmenoval. Minul ostrov Takaroa o třicet mil a dostal se na Tikei, jen pro ty střídavé proudy. Jste teď obrácen v návětří a měl byste stočit o pár čárek z větru.“

„Ale kolik mě tenhle proud snese?“ zeptal se kapitán zlostně. „Jak potom mám vědět, kolik ji mám stočit?“

„Nevím, pane kapitáne,“ řekl velmi zdvořile McCoy.

Vítr opět zabral do plachet a Pyrenees odbočila proti závětrné straně. Z paluby jí stoupal kouř a v jasně šedém světle probleskovaly po ní jiskérky. Pak se ztěžka začala obracet, měla vítr z levé, pak z pravé strany plachet, překřížila vlastní brázdu a dala se na cestu přes hřebeny vln k Acteonským ostrovům, které stěžňové hlídky přehlédly.

Kapitán Davenport byl bez sebe. Jeho vztek nabyl podoby chmurného mlčení a odpoledne strávil tím, že chodil dlouhými kroky po zádi nebo se opíral o pažení proti větru. Za soumraku, neporadiv se ani s McCoyem, přehodil plachty a zamířil na severozápad. Pan Konig, pohleděv pokradmu na mapu a kompasnici, i McCoy, pohleděv na kompasnici otevřeně a bezelstně, poznali, že plují k ostrovu Hao. O půlnoci nárazy větru ustaly a vyšly hvězdy. Slibovalo to jasný den a tvář kapitána Davenporta se rozjasnila.

„Ráno udělám pozorování,“ řekl McCoyovi, „protože mě pořád mate naše šířka. Ale použiji Sumnerovy metody a budu mít pak jistotu. Víte, co je Sumnerova čára?“

A pak to podrobně McCoyovi vysvětlil.

Den byl vskutku jasný, pasát vál vytrvale z východu a Pyrenees plula stejně vytrvale rychlostí devíti uzlů. Kapitán i důstojník vypočítali polohu podle Sumnerovy čáry a dostali shodné výsledky; shodně vypočítali polohu i v poledne a ověřili si poledními pozorováními svá pozorování ranní.

„Ještě čtyřiadvacet hodin a jsme tam,“ ujistil kapitán Davenport McCoye. „Je to zázrak, že paluba té naší dobré holky ještě pořád drží. Ale nevydrží. Nevydrží. Podívejte se na ten kouř, každým dnem je ho víc. A bývala to docela neprostupná paluba, ve Frisku jsme ji zrovna nově utěsnili. Divil jsem se, když se oheň poprvé dostal skrze ni a my ji museli zatloukat latěmi. Podívejte se tamhle!“

Zmlkl a díval se s pokleslou čelistí na spirálu kouře, která se točila a svíjela v závětří zadního stožáru ve výši dvaceti stop nad palubou.

„Jak se to tam mohlo dostat?“ zeptal se s nevolí.

Níže kouř nebyl. Plaze se od paluby a chráněn stožárem před větrem, nějakou náhodou nabyl v této výši tvaru a viditelnosti. Plazil se dál od stožáru a na chvíli se vznášel nad kapitánem jako nějaké zlověstné znamení. Vítr jej v příštím okamžiku odvál a kapitánova čelist se vrátila na své místo.

„Jak jsem řekl, když jsme poprvé museli palubu zatloukat latěmi, překvapilo mě to. Byla to dobře utěsněná paluba, a přece teď propouštěla kouř jako řešeto. A od té doby jen ucpáváme a ucpáváme. Musí být pod ní strašný tlak, že propouští tolik kouře.“

To dopoledne se nebe znova zatáhlo a přišla mlha a nárazy větru. Vítr kolísal mezi jihovýchodem a severovýchodem; o půlnoci dostala Pyrenees silný náraz větru z jihovýchodu a odtud pak se už stále vítr vracel.

„Dřív než v deset či v jedenáct se na Hao nedostanu,“ naříkal v sedm hodin ráno kapitán Davenport, když mraky mlhy na východním nebi vymazaly prchavý příslib slunce. A hned nato se naříkavě zeptal: „A co dělají proudy?“

Hlídky na vrcholcích stěžňů nemohly hlásit nikde zemi a den minul za střídání mlh a bezvětří a zase divokých nárazů větrů. Za soumraku přišly ze západu vysoké vlny. Tlakoměr klesl na devětadvacet padesát. Nebyl vítr, a přesto bylo moře stále zlověstnější. Brzy se Pyrenees bláznivě kymácela na obrovských vlnách, které přicházely v nekonečné řadě z černé tmy na západě. Obě noční hlídky, jak jen rychle mohly, zkrátily všechny plachty, a když unaveny skončily tuto práci, bylo v temnotě slyšet jejich reptání a naříkání, znějící hrozivě a téměř jako by to byly zvířecí hlasy. Když pak byl námořník, mající hlídku na pravém boku lodi, volán na záď, aby upevnil všecko na palubě lany, dal už otevřeně najevo svou nevoli a neochotu. V každém jeho pohybu bylo znát protest a vyhrůžku. Vzduch byl vlhký a lepkavý jako sliz, a protože nevanul vítr, zdálo se, že všichni těžce oddychují a lapají po vzduchu. Všem stál na tvářích a na nahých pažích pot a na kapitána Davenporta, jehož tvář byla vyzáblejší a ustaranější než kdy jindy a oči nejisté a vytřeštěné, padal pocit bezprostřední katastrofy.

„Jde to mimo nás,“ řekl povzbudivě McCoy. „V nejhorším případě nás to chytí jen okrajem.“

Leč kapitán Davenport odmítal tuto útěchu a ve světle svítilny si předčítal kapitolu z „Výňatků“, pojednávající o strategii velitele lodi při cyklonové bouři. Do ticha padlo tiché naříkání mladého lodního sluhy na přídi.

„Zavřete mu hubu,“ zaječel náhle kapitán Davenport takovou silou, že se všichni na palubě lekli a rušitel začal strachy divoce kvílet.

„Pane Konigu,“ řekl kapitán hlasem, který se chvěl vzteky a nervozitou, „byl byste tak laskav a zacpal tomu klukovi hubu hadrem?“

McCoy šel sám na příď a v několika minutách se hoch uklidnil a usnul.

Krátce před svítáním pocítili od jihovýchodu první závan, který rychle rostl v ostřejší a ostřejší vítr. Všichni na palubě čekali, co se z toho vyvine.

„Teď je všecko v pořádku, pane kapitáne,“ řekl McCoy, stoje těsně vedle něho. „Uragán se pohybuje na západ a my jsme od něho na jih. Tohle je vítr, který saje za sebou. Silněji vanout nebude. Můžete začít na něj napínat plachty.“

„Ale k čemu to bude dobré? Kterým směrem mám plachtit? To je druhý den, co jsem bez pozorování polohy, a ostrov Hao jsme měli vidět včera ráno. Jakým směrem leží? Na sever, na jih, na východ nebo kde? Řekněte mi to a dám hned vytáhnout plachty.“

„Neumím vést loď, pane kapitáne,“ řekl McCoy svým mírným způsobem.

„Já si myslel, že dovedu,“ odvětil kapitán, „dokud jsem se nedostal do tohohle Paumotu.“

V poledne zazněl z hlídkového koše výkřik: „Příboj vpředu!“ Začali zadržovat loď a spouštěli a svinovali plachtu po plachtě. Leč Pyrenees klouzala vodou dál a zápasila s proudem, který ji hrozil vrhnout přímo do příboje. Důstojníci i mužstvo pracovali jako šílení; i kuchař a lodní sluha a sám kapitán Davenport a McCoy přiložili ruce k dílu. Stěží vyvázli. Byla to nízká písčina, pusté a nebezpečné místo, přes které se neustále převalovalo moře a kde nemohl nikdo žít, ba na kterém si nemohl ani mořský pták odpočinout. Pyrenees byla už u ní na sto yardů, než ji vítr obrátil od ní, a v téže chvíli těžce oddychující mužstvo, které vykonalo svou práci, vylilo proud kleteb na hlavu McCoye – McCoye, který přišel na palubu a navrhl jim, aby pluli na Mangarevu a odlákal je z bezpečí Pitcairnu do jisté zkázy v těchto nevypočitatelných a strašných mořských prostorách. Leč pokojnou duši McCoyovu to nezneklidnilo. Usmíval se na ně s prostou a půvabnou laskavostí a jeho vznešená dobrota asi nějakým způsobem pronikla do jejich temných a chmurných duší, že se začali hanbit a že stud zdusil kletby, které se jim chvěly v hrdlech.

„Zlé vody! Zlé vody!“ bručel kapitán Davenport, když se loď dala od písčiny, ale náhle zmlkl a hleděl, jak písčina, která měla být přímo za zádí, je na návětrné straně a rychle se zvětšuje.

Posadil se a skryl hlavu do dlaní. A co viděl on, viděl i první důstojník i McCoy i mužstvo. Když byli na jih od písčiny, hnal je přímo na ni východní proud; když byli od ní na sever, chytil loď zase stejně prudký západní proud a stáčel ji z cesty.

„Slyšel jsem už dřív o tomhle Paumotu,“ chraptivě promluvil kapitán, když zdvihl pobledlou tvář z dlaní. „Kapitán Moyendale mi o něm vyprávěl, když tu ztratil loď. A já se mu za zády smál. Bůh mi to odpusť, ale já se mu za zády smál. Co to je za písčinu?“ obrátil se náhle s otázkou na McCoye.

„Nevím, pane kapitáne.“

„Proč to nevíte?“

„Protože jsem ji nikdy předtím neviděl a protože jsem nikdy předtím o ní neslyšel. Vím jenom, že není zamapována. Tyhle vody ještě nikdy nebyly pořádně prozkoumány.“

„Nevíte tedy, kde jsme?“

„O nic víc než vy,“ řekl zdvořile McCoy.

Ve čtyři hodiny odpoledne se objevily kokosovníky, zdánlivě vyrůstající z moře. O něco později vystoupila z moře nízká pevnina atolu.

„Vím, kde jsme, pane kapitáne.“ McCoy odložil dalekohled. „To je ostrov Resolution. Minuli jsme ostrov Hao o čtyřicet mil a vítr vane proti nám.“

„Připravte se tedy položit ji na mělčinu. Kde je tam vstup?“

„Je tam jen průliv pro kanoe. Ale teď, když víme, kde jsme, můžeme plout k ostrovu Barclay de Tolley. Je to jen sto dvacet mil odtud. Přesně na severozápad. S tímhle větrem tam můžeme být zítra ráno v devět.“

Kapitán Davenport prohlížel mapu a rozmýšlel se.

„Ztroskotáme-li ji tady,“ dodal McCoy, „budeme se muset tak jako tak vydat k Barclay de Tolley v člunech.“

Kapitán dal rozkazy a Pyrenees zase změnila směr a dala se na novou cestu nehostinným mořem.

Ale uprostřed příštího odpoledne začaly už být znát na její kouřící palubě zoufalství a vzpoura. Mořský proud nabýval na rychlosti a vítr ochaboval. A Pyrenees se stáčela k západu. Hlídka zahlédla Barclay de Tolley na východě, stěží viditelný z hlavního stěžně, a Pyrenees se marně po celé hodiny snažila k němu probít. Pořád se jen na obzoru jako fata morgana vznášel obraz kokosovníku, viditelný pouze z hlavního stěžně. Pohledu z paluby jej skrývalo zakřivení země.

Kapitán Davenport se znovu radil s McCoyem a mapou. Ostrov Makemo byl pětasedmdesát mil na jihozápad. Má třicet mil dlouhou lagunu a výtečný vstup. Když však kapitán Davenport vydal rozkazy, mužstvo odmítlo poslušnost. Prohlásili, že už mají dost té pekelné výhně pod sebou. Tady je země. A když se k ní loď nedostane? Dostanou se tam v člunech. Ať tedy loď shoří. Jejich životy mají pro ně také nějakou cenu. Udělali pro loď věrně vše, co mohli, a teď chtějí také něco udělat pro sebe.

Vrhli se k člunům, odstrčivše z cesty druhého a třetího důstojníka. Začali spouštět čluny a chystali se do nich vstoupit. Kapitán Davenport a první důstojník běželi s revolvery v rukou na zvýšenou část zádi, když McCoy, který se vyšplhal na střechu kabiny, začal mluvit.

Mluvil k lodníkům a ti se při prvním zvuku jeho holubičího, vrkajícího hlasu zastavili a začali ho poslouchat. Zapůsobil na ně svou nevýslovnou vznešeností a mírností. Jeho něžný hlas a prosté myšlenky vplývaly do nich jako magický proud a konejšily je proti jejich vůli. Dávno zapomenuté věci se jim vracely na mysl a někteří si vzpomněli na dětské ukolébavky a na pokoj a odpočinek večer v matčině náručí. Nebylo už na světě nesnází, nebylo nebezpečí, nebylo zloby. Všecko bylo takové, jak má být, a bylo docela samozřejmé, že se mají obrátit zády k zemi a vydat se ještě jednou na moře s pekelným žárem pod nohama.

McCoy mluvil prostě; ale nezáleželo na tom, co říkal. Výmluvněji než všecka slova, která pronesl, mluvila jeho osobnost. Byla to alchymie duše, plné skryté jemnosti a nesmírné hloubky – tajemná emanace ducha, svůdná, sladce pokorná a strašlivě vladařská. Bylo to světlo v temných kryptách jejich duší, nátlak čistoty a jemnosti, který byl daleko větší než nátlak, skrývající se v blýskajících se, smrtonosných revolverech důstojníků.

Muži zůstali nerozhodně stát na místě, a ti, kteří už spouštěli čluny, zase je připevnili. Pak jeden, druhý a posléze všichni se nemotorně vzdalovali.

Když McCoy sestoupil ze střechy kajuty, tvář mu zářila dětinskou radostí. Nebylo nesnází. Ani tedy žádným nesnázím nepotřeboval zabránit. Vůbec nikdy tu nebylo nesnází, neboť nebylo pro ně místa v tom požehnaném světě, v kterém žil.

„Čím jste je hypnotizoval?“ řekl mu potichu pan Konig, usmívaje se.

„Ti hoši jsou dobří,“ odpověděl mu McCoy. „Mají dobrá srdce. Mají těžké časy a tvrdě pracují a budou tvrdě pracovat až do konce.“

Pan Konig neměl čas něco namítat. Kovově zazněly jeho rozkazy a námořníci je překotně vyplňovali a Pyrenees se pomalu odvracela přídí od větru, až zamířila na Makemo.

Vítr vál jen docela mírně a po západu slunce ustal docela. Bylo nesnesitelné horko a na přídi i na zádi lidé marně toužili po spánku. Paluba byla příliš rozpálená, než aby na ni mohli ulehnout; jedovaté výpary prosakující skulinami se plížily po lodi jako zlí duchové, a kdo si nedal pozor, tomu vnikaly do nozder a do průdušek a způsobovaly záchvaty kýchání a kašle. Hvězdy matně blikaly na temné klenbě nebes; a úplněk, vycházející na východě, ozářil svým světlem myriády věchýtků, nitek a pavučinových vlákének kouře, které se proplétaly, plazily a kroutily po palubě, přes pažení a po stěžních a stěžňových záporách.

„Povězte mi,“ řekl kapitán Davenport a třel si přitom pálící oči, „co se stalo s tou posádkou lodi Bounty, když se dostala na Pitcairn? Ve zprávě, kterou jsem četl, je, že spálili Bounty a že byli nalezeni až po mnoha letech. Ale co se stalo mezitím? Odjakživa jsem se to chtěl dozvědět. Byli tam muži s oprátkou na krku. Bylo tam také několik domorodců a pak tam byly ženy. Vypadalo to na to, že tam od začátku musely být potíže.“

„Byly tam potíže,“ odpověděl McCoy „Byli to špatní lidé. Hádali se neustále o ženy. Jeden ze vzbouřenců, Williams, ztratil ženu. Všechny ženy byly Tahiťanky. Jeho žena spadla z útesu, když byla na lovu mořských ptáků. Vzal pak ženu jednomu z domorodců. Ve všech domorodcích to vzbudilo velký hněv a vyvraždili téměř všechny vzbouřence. Pak ti vzbouřenci, kteří se před nimi zachránili, vyvraždili téměř všechny domorodce. Ženy jim pomáhaly. A domorodci se pobíjeli navzájem. Všichni vraždili všechny. Byli to strašní lidé.

Timiti byl zavražděn dvěma domorodci, kteří ho přátelsky česali. Poslal je na něho jeden běloch. Pak je ten běloch zabil. Tulelú byl zabit vlastní ženou v jeskyni, poněvadž si chtěla vzít za manžela jednoho bělocha. Byli nesmírně zpustlí. Bůh odvrátil od nich svou tvář. Během dvou let byli zabiti všichni domorodci i všichni běloši s výjimkou čtyř. Byli to Young, John Adams, McCoy, který byl mým prapradědem, a Quintal. To byl také velmi špatný člověk. Jednou jen proto, že mu žena nenalovila dost ryb, ukousl jí ucho.“

„Byla to ničemná banda!“ zvolal pan Konig.

„Ano, velmi ničemná,“ souhlasil McCoy a svým poklidným holubičím hlasem vyprávěl krvavou historii o chtivosti svých zločinných předků. „Můj prapraděd unikl zavraždění, aby zahynul vlastní rukou. Vyráběl si kořalku z kořenů rostliny ‚ti‘. Jeho kamarád byl Quintal a ti celý čas spolu pili, McCoy dostal posléze delirium tremens, přivázal si kámen na krk a skočil do moře.

Quintalova žena, ta, které ukousl ucho, se také zabila pádem z útesu. Quintal šel pak za Youngem a chtěl, aby mu dal svou ženu, a šel k Adamsovi a od něho také chtěl, aby mu dal svou ženu. Adams a Young měli z Quintala strach. Věděli, že je chce zabít. A tak ho společně zabili sekerou. Young potom zemřel a tím jim skončily starosti.“

„Také bych řekl,“ poznamenal s ironií kapitán Davenport. „Nebylo tu už koho zabít.“

„Vidíte, Bůh odvrátil od nich svou tvář,“ řekl McCoy.

Ráno vál z východu jen slaboučký větřík, který neměl dost síly, aby je pohnal na jih. Kapitán Davenport napjal všecky plachty a natočil je k levému boku. Děsil se už tohoto strašlivého západního proudu, který ho připravil o tolik přístavů, kam se mohl utéci. Bezvětří trvalo celý den a celou noc a plavčíci, odkázáni na malou dávku sušených banánů, opět začínali reptat. Přísnou banánovou dietou také zeslábli a stěžovali si na žaludeční bolesti. Celý den snášel proud Pyrenees k západu, nebylo větru, který by ji byl pohnal na jih. První ranní hlídky zahlédly přesně na jih kokosovníky, jak zdvíhají nad mořskou hladinu své kučeravé hlavy. Musel tam být nízký atol.

„To je ostrov Taenga,“ řekl McCoy. „Potřebujeme dnes v noci mírný vítr, jinak mineme Makemo.“

„Co se stalo s jihovýchodním pasátem?“ ptal se kapitán. „Proč nevane? Kde je příčina?“

„V odpařování velkých lagun – a těch je tady mnoho,“ vysvětloval McCoy. „Odpařováním se mění celá soustava pasátů. Způsobuje dokonce, že se vítr obrátí a vane z jihozápadu. Tomuto souostroví se říká Nebezpečné, pane kapitáne.“

Kapitán Davenport se obrátil k starci, otevřel již ústa, aby zaklel, ale zmlkl a ovládl se. Přítomnost McCoyova to znemožňovala, i když mu kletby bouřily v hlavě a chvěly se mu v hrdle. Během dnů, co byli spolu, vliv McCoyův na něj stále rostl. Kapitán Davenport byl na moři autokratem, nebál se nikdy nikoho a nikdy nedržel jazyk na uzdě, a teď najednou zjišťoval, že není schopen klít v přítomnosti tohoto starého muže s dívčíma očima a holubičím hlasem. Když si to uvědomil, bylo to pro něj skutečným otřesem. Tento stařec byl přece jenom potomkem McCoye, toho McCoye z Bounty, vzbouřence, který uprchl před šibenicí, jež ho čekala v Anglii, toho McCoye, který byl zloduchem oněch krvavých, vášnivých, násilnických a vražedných dob na ostrově Pitcairnu.

Kapitán Davenport nebyl pobožný, leč v tomto okamžiku pocítil nerozumné hnutí vrhnout se McCoyovi k nohám – a doznat se, že neví proč. Nebyla to souvislá myšlenka, nýbrž spíše jen pocit, který se ho hluboce zmocnil, a tu si uvědomil nějakým nejasným způsobem svou vlastní bezcennost a malost před tímto mužem, který byl prostý jako dítě a jemný jako žena.

Nemohl se samozřejmě takto pokořit před zraky svých důstojníků a svého mužstva. A vztek, který ho nutil k proklínání, pořád v něm zuřil. Praštil náhle pěstí do kajuty a začal křičet: „Pohleďte, já nechci být poražen. Tenhle Paumotus se mnou fixluje a podvádí mě a dělá si ze mne blázna. Nedám se porazit. Povedu tuhle loď a povedu ji a povedu skrz celý tenhle Paumotus třeba do Číny nebo kamkoli, kde najdu pro ni lože. Jestli z ní všichni utečou, já s ní zůstanu. Ukážu tomu Paumotu! Já rozum neztratím! Je to hodná holka a já se jí budu držet, pokud na ní bude jediné prkno, na kterém budu moci stát. Rozumíte?“

„A já zůstanu s vámi, pane kapitáne,“ řekl McCoy.

Během noci vanuly lehké měnivé větry z jihu a kapitán, stoje na svém nákladu ohně, zarputile pozoroval a měřil, jak postupuje k západu, a občas, když ztrácel sebevládu, tiše zaklel, aby to McCoy nezaslechl.

V ranním světle se objevilo větší množství palem, vystupujících nad hladinu.

„To je závětrný cíp Makema,“ řekl McCoy. „Katiu je jen o pár mil na západ.“ Ale proud, nabývající mezi oběma ostrovy na síle, snesl je na severozápad a v jednu odpoledne viděli palmy Katia vynořit se z moře a zas v něm zmizet.

O několik minut později, právě když kapitán zjistil, že Pyrenees je chycena novým proudem od severovýchodu, hlídka na hlavním stěžni ohlásila kokosovníky na severozápadě.

„To je Raraka,“ řekl McCoy. „Tam se bez větru nedostaneme. Proud nás nese na jihozápad. Ale musíme teď dát pozor. Pár mil dál je proud, který směřuje na sever a obrací se pak kruhem na severozápad. Ten by nás odnesl od Fakaravy a Fakarava je právě to místo, kde Pyrenees může najít lože.“

„Ať nás odnese ke všem čer… kam se mu zachce,“ poznamenal vášnivě kapitán Davenport. „Najdeme pro ni stejně dobře lože někde jinde.“

Ale situace na Pyrenees dostupovala vrcholu. Paluba byla tak horká, že ještě pár stupňů a musela by vzplanout plamenem. Na mnoha místech už neskýtaly mužstvu ochranu ani důkladné podrážky bot, a museli proto rychle chodit, aby si nespálili nohy. Přibylo kouře a stal se dusivějším. Všichni na palubě měli zanícené oči a kašlali a kýchali jako zástup tuberkulózních pacientů. Odpoledne spustili a vystrojili záchranné čluny. Vložili do nich několik zbylých balíků sušených banánů, jakož i nástroje důstojníků. Sám kapitán Davenport dal do hlavního člunu chronometr, obávaje se, že každou chvíli může paluba vyletět do vzduchu.

Tyto obavy celou noc těžce ležely na všech a za prvního úsvitu, oči zapadlé a tváře zsinalé, dívali se na sebe, jako by se divili, že Pyrenees dosud drží pohromadě a že jsou dosud všichni naživu.

Zrychluje chvílemi krok, a občas dokonce nedůstojně poskakuje, kapitán Davenport prohlížel palubu své lodi.

„Teď už to je jen otázka hodin, ne-li minut,“ prohlásil, když se vrátil na vyvýšenou záď.

Z hlavního stěžně zaznělo volání, že je na obzoru země. Z paluby zůstávala neviditelná a McCoy vystoupil do koše, zatímco kapitán využil této příležitosti, aby se klením zbavil trochu své hořkosti. Náhle však přestal klít, poněvadž na severovýchodě zahlédl na hladině temný pruh. Nebyl to náhlý poryv větru, nýbrž pravidelný vítr – roztrhaný pasát, o devět čárek vysunutý ze směru, ale konečně se zase vracející.

„Držte ji rovně, pane kapitáne,“ řekl McCoy, jakmile se zase vrátil na záď. „Je to východní konec Fakaravy a dostaneme se do její laguny se všemi plachtami napjatými a s větrem přímo z pravého boku.“

Za hodinu už bylo vidět kokosovníky a nízkou zemi i z paluby. Na všech těžce ležel pocit, že každou chvíli musí být s Pyrenees konec. Kapitán Davenport dal spustit a připoutat těsně za záď tři čluny s jedním mužem v každém, aby je drželi v potřebné vzdálenosti. Pyrenees plula těsně podél pobřeží, ve vzdálenosti dvou lan od atolu, zpěněného příbojem.

„Buďte připraven stočit ji po větru, pane kapitáne,“ upozornil McCoy.

A minutu později se pobřeží rozdělilo a ukázal se úzký průliv a za ním laguna, velké vodní zrcadlo, třicet mil dlouhé a asi deset široké.

„Teď, pane kapitáne.“

Naposled se otočila ráhna Pyrenees, jak poslechla kormidla a zamířila do průlivu. Stěží připravili lana, když mužstvo i důstojníci v panické hrůze začali prchat na vyvýšenou záď. Nic se nestalo, ale uvědomili si, že se něco stane. Nemohli říci proč. Věděli jenom, že teď už se to musí stát. McCoy chtěl jíti k přídi, aby odtamtud mohl loď vést dovnitř, ale kapitán ho chytil za paži a stočil zpátky.

„Veďte ji odtud,“ řekl. „Paluba už není bezpečná. Co se děje?“ zeptal se v příštím okamžiku. „Stojíme na místě.“

McCoy se usmál. „Proti nám jde proud o rychlosti sedmi uzlů, pane kapitáne. Tudy se vylévá z průlivu odliv.“

Během další hodiny se Pyrenees dostala stěží o jednu délku dál, ale vítr zesiloval a začala se probíjet dopředu.

„Lépe, když část z vás půjde do člunů,“ rozkázal kapitán Davenport.

Jeho kovový hlas nedozněl ještě a mužstvo ho ještě nestačilo poslechnout, když prostřední část paluby Pyrenees vyletěla v plamenech a kouři do plachet a lanoví, kde část trosek uvízla, a ostatek spadl do moře. Vítr šel z boku a to zachránilo posádku shromážděnou na zádi. Vrhli se jeden přes druhého k člunům, ale McCoyův hlas, plný přesvědčivého klidu a jistoty, že je na všechno dost času, je zastavil.

„Buďte klidni,“ řekl. „Všecko je v pořádku. Pomozte někdo, prosím, tomu hochovi dolů.“

Kormidelník zděšeně utekl od kormidla a kapitán Davenport přiskočil a chytil kormidelní kolo ještě včas, aby zabránil lodi, aby ji nestrhl proud na břeh.

„Teď se už postarejte o čluny,“ řekl panu Konigovi. „Jeden nechte ve vleku těsně u lodi, přímo vzadu pod bokem, abych do něho stačil doskočit, až půjdu z lodi.“

Pan Konig váhal, pak překročil pažení a vstoupil do člunu.

„Stočte ji o půl čárky, pane kapitáne.“

Kapitán Davenport sebou leknutím trhl. Myslel, že už je na lodi sám.

„Ach – půl čárky, hotovo,“ odpověděl.

Uprostřed byla Pyrenees otevřenou planoucí pecí, z níž se valila vysoko nad stěžně obrovská oblaka dýmu, pro která nebylo vůbec vidět na předek lodi. McCoy, chráněn záporami zadního stěžně, dál plnil nesnadný úkol provést loď křivolakým průplavem. Oheň zachvacoval palubu od místa výbuchu dál na záď a nejvyšší plachty na hlavním stěžni se urvaly a zmizely v moři plamenů. Věděli však, že čelní plachty, třebaže na ně nemohli dohlédnout, ještě ženou loď dopředu.

„Jen aby jí neshořely všechny plachty dřív, než se dostaneme dovnitř,“ povzdechl kapitán.

„Dostane se tam,“ s naprostou důvěrou jej ujistil McCoy. „Máme plno času. Musí se tam dostat. A jak tam bude, stočíme ji napříč, kouř pak půjde mimo nás a oheň nebude postupovat na záď.“

Plamenný jazyk olízl zadní stěžeň, hladově vzplanul až k dolním plachtám, minul je a zmizel. Hořící kousek lanoví spadl kapitánu Davenportovi rovnou na týl. Ohnal se, jako by ho bodla včela, a smetl jej.

„Jaký máte směr, pane kapitáne?“

„Severozápadně na západ.“

„Držte ji severo-západo-západně.“

Kapitán Davenport otočil kolem a dal lodi pevný směr.

„Západně na sever, pane kapitáne.“

„Západně na sever. Hotovo.“

„A teď západně.“

Pomalu čárku po čárce opisovala Pyrenees, vplouvajíc do laguny, kruh, kterým dostávala postupně vítr do zad, a čárku po čárce, s klidnou jistotou, že má tisíc let času nazbyt, udával McCoy svým zpěvavým hlasem změny směru.

„Ještě jednu čárku, pane kapitáne.“

„Jedna čárka. Hotovo.“

Kapitán Davenport otočil o několik loukotí, pak rychle opět zpátky, aby dal lodi přímý směr.

„Přímo.“

„Přímo. Hotovo. Docela rovně.“

Přesto, že vítr teď vanul od zádi, žár byl tak silný, že kapitán Davenport mohl jen chvílemi ze strany pohlédnout na kompasnici a kormidloval chvíli levicí a chvíli pravicí, zatímco si druhou rukou otíral nebo chránil tvář, na níž mu už naskakovaly puchýře. McCoyovy vousy se kroutily a svrašťovaly. Zápach z nich vnikl kapitánovi do nozder, až se po něm starostlivě ohlédl. Kapitán Davenport střídal při řízení ruce a otíral si jejich ožehlé hřbety o kalhoty. Všechny zadní plachty zmizely pod útokem ohně a oba muži se museli před ním skrčit a skrýt obličej.

„Teď,“ řekl McCoy, vrhna krátký pohled přes příď na nízký břeh, „otočte o čtyři čárky, pane kapitáne, a nechte ji tak plout.“

Kolem nich a na ně se sypaly kousky a útržky hořícího lanoví a plachet. Dehtový čoud doutnajícího kousku lana vnikl kapitánovi do hrdla, až dostal prudký záchvat kašle, ale pořád držel pevně kormidelní kolo.

Pyrenees narazila, její bok se zdvihl a zastavila se, spočinuvši předkem na dně. Nárazem se okolo ní sesypala prška hořících úlomků. Loď se pohnula ještě jednou dopředu a znovu narazila. Drtila kýlem křehký korál, pootočila se a narazila potřetí.

„Ostře napříč,“ řekl McCoy. „Ostře napříč?“ otázal se zdvořile o minutu později.

„Nechce poslechnout,“ odpověděl kapitán.

„Nevadí. Otáčí se sama.“ McCoy se podíval přes pažení. „Jemný bílý písek. Nemůžeme chtít nic lepšího. Krásné lože.“

Jak se Pyrenees otáčela, odvracejíc se zádí od větru, divoký závan kouře a plamene zavalil záď. Kapitán Davenport prchl od kormidla, bolestí z popálenin ztráceje už vědomí. Dostal se k lanu člunu, který čekal u boku lodi, a ohlédl se po McCoyovi. McCoy stál vedle něho, pouštěje ho napřed.

„Nejdříve vy,“ vzkřikl kapitán, chytl ho za ramena a téměř ho hodil přes pažení. Ale oheň a kouř byl již děsivý a kapitán přeskočil pažení, hned za McCoyem, takže oba sešplhali po laně a sklouzli do člunu najednou. Plavčík u boku, nečekaje na rozkazy, přesekl lano svým nožem. Vesla, napřažená už k vyplutí, udeřila do vody a loď odrazila jako střela.

„Krásné lože, pane kapitáne,“ opakoval polohlasem McCoy, ohlížeje se.

„Ano, krásné lože, a vám tisíceré díky,“ odpověděl mu kapitán Davenport.

Tři čluny odplouvaly k bílému břehu z rozmělněných korálů. Kus dál, na okraji háje kokosovníků, stál půltucet chatrčí ze slámy a asi dvacet či víc rozčilených domorodců, zírajících s úžasem na požár, který tady přistál.

Čluny přirazily a posádka vystoupila na bělostný písek.

„A teď,“ řekl McCoy, „musím se poohlédnout, abych se dostal zpátky na Pitcairn.“

Ediční poznámka

Součástí tištěné předlohy (1954, Práce) této e-knihy je také obsáhlý soubor vysvětlivek, často se zaměřující na výklad dnes známých nebo snadno dohledatelných reálií, případně výslovnost cizích pojmů; přejali jsme z nich pouze drobný výsek a pro snadnější orientaci jsme je připojili jako poznámky pod čarou.

Při převodu díla do elektronické podoby jsme v textu provedli aktualizace pravopisu podle současné normy, zejména v oblasti psaní přejatých slov, velkých písmen, spřežek, předložek a předpon s/z a interpunkce.

Redakce MKP

Jack London
Povídky z celého světa

Překlad Jiřina Hauková

Ilustrace na obálce Shageeka/Shutterstock.com

Korektura Martina Němcová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 30. 1. 2026

ISBN 978-80-274-4851-7 (epub)

ISBN 978-80-274-4852-4 (pdf)

ISBN 978-80-274-4853-1 (prc)