Kar

Pohřební hostina za jedno město

Miloš Urban

Znění tohoto textu vychází z díla Kar tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Argo v Praze v roce 2019.

§

Text díla (Miloš Urban: Kar), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 23. 1. 2026.

Geologická povaha nejranější horniny s jejími velepodivuhodnými nepravidelnostmi, na kterých se nakonec usadila velká uhelná ložiska, kde se pak vyskytly podzemní požáry, skýtá příležitost k tolika nejrůznějším pozorováním, že lázeňský host zapomene na sebe a své neduhy a pro samé myšlenky nemyslí.

— Goethe

Ztratil jsem svět. Sám v sobě chcípám. Kdysi

snad zrozen Štěstěnou,

pak jí i sveden – tu s cejchem incestníka

dostal jsem skříňku zdobenou

a zbrkle ji políbil… Byla však Pandořina,

skříň hnusných laskomin, kde skrytý je

vrah: má vina.

— volně podle Goetha

Milovat, a zůstat při smyslech?

To nedokážou ani bohové.

— volně podle Publilia Syra

Julián se nakonec přece jen vrátil. Po všech těch letech. Byť na chvilku. Kvůli dopisu.

Když vystoupil z autobusu, zjistil, že nenávist k rodnému městu z něj vyprchala. Na dálku cítil v nose prameny, tu slanou, minerální vůni podzemí.

Anebo ne, taková vůně není. Taková vůně je fikce. Kdo ví, jestli něco cítil. Doufal, že v něm není lhostejnost, s tou přece nepřijel. Ihned zapochyboval, zda rozhodnutí přijet bylo správné. Kde jsou emoce?

Chyběly mu. Byl by bral i ty negativní. Ale necítil nic. Přijel do města v západních Čechách. Jako by přijel do Plzně, Stříbra nebo Chebu.

Sedl si na lavičku, kufr postavil vedle a z kožené brašny vytáhl mobil a brýle na čtení. Brýle si nasadil na nos a v telefonu našel ve stažených souborech ofocený dopis. Skutečný dopis, ne mail nebo textovku. Dopis psaný na počítači, přesto dopis – v dnešní době. Přišel do redakce vytištěný na kancelářském papíře. Adresovaný jemu. Složený do starodávné obálky 4 : 3, bílé, bez označení odesílatele. Obyčejný papír, obyčejná obálka, obyčejná zásilka, žádný podpis. Svérázný anonym. Kdyby ho Česká pošta ztratila, nikdo by se nedozvěděl, co obsahuje. Nikdy by adresátovi nedošel.

Týkal se případu, nebo spíš dvou případů, o nichž se toho dost napsalo a odvysílalo. I v cizině, hlavně v Německu a Rusku. Ale Karlovy Vary jsou příliš lokální, než aby strhly pozornost celého světa. Nezajímají třeba ani Španěly, ani Skandinávce.

Podivný případ karlovarských kanibalů se tedy nedočkal adekvátního mediálního pokrytí, o to cennější jsou dvě knihy, které jej popisují. Jednou je tento subjektivní román, druhou objektivní non-fiction sepsaná autorem, který se v této knize párkrát objeví.

Jak může něco takového nezaujmout, jen tak si zaniknout? ptával se Julián v pozdějších letech.

Odpověď pochopil už tady a teď, jen si to nehodlal připustit: Karlovy Vary jsou městem zanikání. Není nic jednoduššího než umřít. Člověk, který ví, že to nejlepší má za sebou; ví i to, že má za sebou též všechno, co nebylo nejlepší, ale aspoň to stálo za to. I některá města si to přejí. Eutanazii. Jenom se vypnout.

Julián se sem nikdy nemínil vrátit, ale teď je tady důvod: černý na bílém v jeho prstech svírajících mobil. Aspoň něco, co mezi nimi během let neproteklo.

Časopis Fokus

Julián Uřídil, spolupracovník redakce

Karlovo náměstí 40

Praha 2, 128 00

Nazdar, Juliáne.

Dlouho jsi nedostal líbesbríf, co? Je tak romantické vracet se ke starejm způsobům, kdepak Messenger. O tolik lepší než všechny ty smajlíky a srdíčkový emotikony. Dole nenajdeš podpis, ale stejně asi uhodneš, kdo ti píše, tedy pokud to dočteš. Jako že doufám, že jo. Hrubky doufám nejsou, sekretářce tentokrát nediktuju, píšu sám, vytištěno je to na anonymní soukromý domácí tiskárně, která už neexistuje, stejně jako notebook, na kterým psáno. (Teď bych sem dal smajlík, ale jde o zatraceně vážnou věc. O které něco víš z internetu i z vašeho časopisu, ale moh bys vědět víc, kdybys chtěl. Jako že budeš chtít, to se vsadím. Tady to máš.)

Četl jsem tvoji knížku. Pak ještě dvě. Ty tvoje vraždy. Nejsi psychopat? Vždycky jsem si to o tobě myslel. Už tenkrát. I některý tvý povídky znám. My tady na venkově, odkud jsi zdrhnul do velkoměsta, taky občas čteme, věřil bys tomu?

No a tak tohle teď tady ve Varech máme a jsme z toho v hajzlu. Jako bys nám to předepsal, aby ses pomstil. Já vím, žes mě nesnášel, ale dneska jsme kamarádi, doufám. Fakt doufám. Věděli jsme o sobě, holky o nás věděly, a my o nich. Co jsme si, to jsme si, teď dělají tyhle kraviny naše děcka, akorát že se bojí pohlavních nemocí ještě víc než tenkrát my. Máš děti? Já mám, už fucking teenagers, dvě zdravý a krásný holky. Jsem rozvedenej, ty asi konečně taky, normální stav, kdo není? Rozvedenej dvakrát: ještě normálnější. Teď chodím s holkou, co je dvakrát mladší než já, ale nikdo to moc neví, teď teda ty, v práci vražedná drbárna, proto spolu jezdíme spát (s tou holkou) na různý místa, přece jenom ten druhej rozvod ještě není uzavřenej.

To píšu, abych trochu polidštil důvod toho psaní, tomu ty jistě jako známej autor rozumíš. Povím ti, jak to vidím: jako bys to tady tenkrát před odchodem do Prahy na študia nachystal jako dálkově časovanou bombu ty sám. Takže, Juliáne, ty starej latentní vrahu –

Pátýho března to začlo a mělo to i skončit, když ta ženská, co pokousala toho chlapa, spáchala sebevraždu. Četl jsi o tom, ale neviděl jsi záběry z kamer. A tím to neskončilo, má to pokračování. Druhá vražda se odehrála nedávno, na golfovém hřišti, pachatel se pak vrhnul pod auto. Jestli mi něco připomíná tvý knížky, pak tohle.

Pokud vím, vyšetřovatelé nemají žádnou stopu, vodítko, mezi těma případy až na podobnost není spojitost. Jestli se to bude opakovat – a já se obávám právě toho –, pod pokličkou to moc dlouho neudržíme. Ale tohle bych s tebou raděj probral osobně.

Tady ve Varech je to skutečnost, žádnej příběh. A já mám strach o svoji mladou partnerku a samozřejmě o svý dcery.

Jestli se ukážeš a pro naše záhadný vraždy a sebevraždy zahoříš, budeš z toho něco mít. V jednom rozhovoru jsi řekl, že máš autorskou krizi. Tady na tebe čeká materiál!

Podepsán:

Anonymní ctitel pana spisovatele.

P. S. „Oběť je jen nositelem dokonalé vraždy.“ Tos někoho citoval ve svý starý knížce? Takže pochopíš, proč tě Vary potřebujou. A proč tě žádám za naše město, ale nemůžu se podepsat.

Chtě nechtě se musel i po dvanáctém přečtení pousmát. Zvedl oči od dopisu a soubor zavřel, zapálil si cigaretu a rozhlédl se po autobusovém nádraží. Padal soumrak a vzduch byl aseptický. Žádné naftové zplodiny, žádné mačkanice na nástupištích. Na západě náznak růžových červánků, ale dneska už to nestihnou.

Vdechoval kouř, viděl město mrtvých dětí (jo, tímhle přirovnáním je jeho starý negativní vztah pěkně umocněný), bez pořádné vysoké školy, smrdící korunou, smrdící dolarem a eurem, dokonce i tím mizerným rublem, smrdící jakoukoli měnou, kterou je ještě někdo ochoten přinést. Chudoba a bída, špína, kam se podíval. Ošklivost, pestrobarevné vývěsní štíty, vybledlé polepové reklamy z devadesátek, ohavné jako v zemích třetího světa. Žádný vkus, žádný styl, žádný jednotící princip, jímž by exkluzivní místo vizuálně působilo na návštěvníka, který chce být oslněn. Město českých a ruských nápisů, které se vzájemně překládají do výkřiku: Jsem na kolenou, potřebuju investora, pomošč. Ne že by to v Praze bylo o tolik lepší, ale lepší to je.

Zvedl se mu žaludek. Cigarety potřeboval stejně, jako je nesnášel. Možná to dělaly hrůzné fotky na krabičkách. Jako kuřák se jimi nechával děsit, ale zároveň věděl, že on takhle nedopadne. Někdo jiný možná, ale on ne, tak proč s tím otravují jeho? Hrozba však zůstávala někde vzadu v mozku, v krajině potlačovaných obav. A když si zapálil první druhou třetí dopoledne, chtělo se mu zvracet.

Zvedl se z lavičky, vysunul rukojeť pojízdného kufru a zamířil k prvnímu taxíku v řadě. Měl zamluvený pokoj v hotelu Burian, poskytujícím pobytové a lázeňské služby.

Víra tvá tě uzdravila, pomyslel si. To se hezky řekne. Často je to naopak.

Přijel do pohádkového města svého dětství a dospívání, učednických let, na která by, kdyby to šlo, s chutí zapomněl. Choval Vary v nenávisti od svého odchodu na vysokou, kdy si uvědomil, že je nenáviděl už předtím, minimálně po druhou polovinu čtyřletého studia ve vzdělávacím ústavu pro deprivované dorostence zvaném gymnázium. Těch ostud, těch čtyřek a pětek z nepochopitelných, nikdy nepochopených předmětů. Těch slz, za které se jako kluk styděl, zatímco holky po testech bulely pravidelně (až na ty, co byly geniální, ale ty si to zas pokazily svým chováním). Nechápal, že to tu vůbec dopracoval k maturitě. Měl se dát vyhodit už v prváku a jít na nějakou uměleckou školu, jakoukoli, kam by ho vzali. Nešlo mu o nic jiného než o fantazii, kterou tehdy na rozdíl ode dneška překypoval, ale tady na takového žáčka nebyl nikdo zvědavý. A on to na oplátku gymplu nikdy neodpustil.

Zahřálo ho, že se mu vrátila stará ledová animozita vůči tomu strašnému městu. Tak přece jen něco. Furt lepší než vlažná lhostejnost, to se ví už dávno.

Koneckonců, nejistá dráha spisovatele byla lepší volbou než jistota Karlových Varů, města ustrnulého v historii, nerozhodnutého, komu by se mělo otvírat a komu sloužit; město je malý stát, má poskytovat bezpečí a možnosti. A pohostinnost. Kdysi Němci a Rusové. Rusové vždy. Nejdřív chudí a vysmívaní, po svém způsobu nadutí a neomalení, poté ti bohatí v drahých autech. Krátký čas Američané. Začátek devadesátek. Němci na ústupu, na cestě ke sjednocení. Vary zůstaly pro Rusy.

Jenomže k čemu jsou Rusové dobří, když už nevozí ani peníze?

Tehdy to bylo jiné. Do malých lázní v západních Čechách jako by se přestěhoval celý rozpadlý Sovětský svaz, jako by se jednalo o naše provinční Monte Carlo nebo Cannes. Pohlednicová silueta města, léčivé prameny, ruský kostel se zlatými báněmi jako symbol těch, kteří to tu celé koupí, podplatí a po ekonomické blokádě přivedou na buben.

Jsme v mezidobí. Tenhle děj se tady právě odehrává. Že sem kdysi jezdil Johann Wolfgang von Goethe, a to na základě aktuálních Kurlistů, aby se sešel s význačnými muži a krásnými ženami, je úplně jedno. Město si prožilo svou první republiku, svá tři vejce do skla Vlasty Buriana, pak německý exces, a poté rudočeský. Ne že by si Slováci, kteří jezdili po roce osmačtyřicet, příliš stěžovali. Češi zas jezdili do slovenských Teplic, Starého Smokovce, Tatranské Lomnice. Juliánova babička byla od slovenského Prešova a přestěhovala se do českého Sokolova. Do slovenských lázní pak jezdila ob rok, ale nejšťastnější byla, když dostala poukaz do Karlových Varů, vzdálených od Sokolova pouhých pár kilometrů. Zvláštní radost. Lázeňský dům Sanssouci. Byl se za ní jako malý kluk podívat a nešlo mu do hlavy, proč babička ty tři týdny nebydlí v bytě jeho rodičů naproti Thermalu, mohla by ho tak brát nahoru do bazénu každý den. Asi i babičky potřebují dovolenou.

Stejně jako všechna města i lázně mají svůj čas. Karlovy Vary ho měly. Pořád existují, pořád hostí toho, kdo přijede pít zdejší vodu nebo se v ní koupat. Požít víru v uzdravení, ponořit se do ní, věřit ve své zdraví v horkém vývěru. Mít čas pro sebe díky minerální vodě, nositelce krátkodobé jsoucnosti.

Hotel Burian byl milý, průměrný a předražený. Julián se ubytoval, a protože bylo teprve k večeru, vydal se za tím, kdo ho sem pozval. Nikoli kvůli tekuté víře, ale kvůli těm nechutným vraždám. Došel k budově, kde předpokládal, že ho najde. Bylo to pár kroků od hotelu Thermal, v jehož stínu strávil na adrese I. P. Pavlova 36 tolik let života. Právě sem chodil jednou týdně do knihovny. A policejní ústředí bylo, co by kamenem dohodil, v podstatě naproti zadnímu průčelí. Jenže teď shledal, že je vše jinak – sídlí tu jen obvodní policejní oddělení.

Nasadil si brýle a zapátral v aplikaci. Zastavil taxík a nechal se odvézt na předměstí, do Dvorů, kde dříve, když byl kluk, byly leda tak kasárna, dílny, pneuservisy a brownfieldy.

Vystoupil a v úžasu si prohlížel nové, neznámé okolí, kde vyrostlo administrativní centrum a nová krajská knihovna, tolik betonu aby jeden pohledal. Zapálil si cigaretu, vykouřil ji a pak radši ještě druhou.

Budova krajské policejní správy nebyla úplně nepřístupná, i když se tak tvářila. Řekl své jméno na vrátnici a předložil občanku. Na dotaz, zda je očekáván, pokrčil rameny a kývl hlavou. „Jdu k Weberovi,“ řekl. Strážný zavolal nahoru a pak přikývl i on. Julián prošel detektorem kovů, zavazadlo neměl. Mříž se otevřela, byl zběžně prošacován a prošel. Policajt mu nařídil vypnout mobilní telefon. Pak další mříž a schody. Otřásl se. Chtěl by ven, ale nezadržitelně mířil dovnitř. Bylo mu ještě hůř, než když tenkrát ráno co ráno vstupoval do budovy gymnázia a modlil se, aby už bylo páteční odpoledne a dva dny bez školy. V neděli v noci pak z čiré hrůzy z pondělka nemohl spát. Před třiceti lety. Hnusná doba. Hnusné roky.

Jiný strážný ho dovedl ke dveřím uprostřed chodby v patře. Julián řekl, že potřebuje na záchod. Policajt ukázal na dveře a požádal ho o mobil. Že mu ho potom vrátí. Julián na to, že už se mu nechce, a s pobavením sledoval mužův výraz, v němž stálo: Tohle pak šéfovi řeknu – že sis chtěl telefon zase zapnout. A nahrávání.

Tak mu to řekni, sdělil policajtovi studenýma očima a poté si prohlédl cedulku na dveřích.

Náměstek ředitele krajského ředitelství

Služba kriminální policie a vyšetřování

Pplk. Mgr. Michal Weber

Polda zaklepal a čekal. Oba čekali. Dveře se otevřely, stál v nich další polda. Pokynul, ať vstoupí. Julián vešel, kývl na sekretářku a nechal se malou kanceláří odvést do velké. To je prima, že jsou ještě v práci.

Uviděl ho. Byl si stále podobný, udržovaný posilovnou nebo běháním, mladistvými geny, éterickými oleji, chemikáliemi, nejspíš tím vším, s přerostlým, rozčepýřeným ježkem nad ustupujícím čelem.

Weber se vysoukal zpoza stolu, velký jako vždy, ne, teď mohutnější a rozložitější, takže starší, ale stále ta stejná sebevědomá zubatá ústa od ucha k uchu. Smějící se bezstarostnost. „Já věděl, že nezklameš. Vítám tě. Dej mi minutku.“ Pobavený, úspěšný, sám se sebou spokojený muž s padesátkou na vzdáleném horizontu. Napřáhl ruku, potřásli si, žádné drcení prstů, jen decentní potřesení. Bílá košile, povolená černá kravata, čepice a sako na věšáku. Vůně kolínské, z níž se Juliánovi stáhl žaludek. Moc pižma. Druhořadý luxparfém, který před nějakými dvaceti lety Julián sám používal. Nebo něco podobného.

Weber ukázal na židli před plastově dubovým stolem. Na desce tři otevřené notebooky, všechny stejné značky, ale s odlišně velkými monitory. Uprostřed devatenáctka, po stranách sedmnáctka a patnáctka.

Koukal tam dlouho. Možná ne víc než dvě minuty, ale dlouho. Když už Julián chtěl říct, že nemá času nazbyt, zvedl k němu policista přes monitor oči. „Tvoje jméno je docela v oblibě. Myslím křestní. Tenkrát je mělo deset chlápků v republice, a do toho počítám i kojence a staříky. Dneska je to desetkrát tolik. Dlouhodobá investice se vyplatila, Juliáne.“

„To si nemyslím.“

„Já jo. Tenkrát mi přišlo to jméno směšný, dneska se dává, podobně jako Tadeáš, Tobiáš nebo Ignác,“ zasmál se Weber. „Kdo by to byl řek. Stejně jako by nikdo neřek, že kluk s tak ubohým prospěchem, jakos měl ty, se stane spisovatelem.“

„Možná právě proto, že mi nic jinýho nešlo,“ poznamenal Julián. „Taky bych byl nečekal, že kluk s tak dobrým vysvědčením se stane policajtem.“

„Vystudoval jsem práva. Předtím cestovní ruch.“

„Já vím. A tvůj táta byl policajt, takže to máte v rodině. Jednou mi dal pokutu za to, že jezdím po kolonádě na kole.“

„Fotr? Fakt?“

„Byl to on. Byl ti tak podobnej, že jsem se ho musel na tebe zeptat.“

„Nemáš mu to za zlý, že ne? Loni umřel.“

„To je mi líto.“

Nastalo mlčení. Weber zabloudil očima k monitorům, zřejmě vyvedený z míry, že rozhovor se stočil k jeho otci, a pak prostřední sklopil, aby na sebe viděli.

Julián mrkl na hodinky. „K tomu dopisu…“

Nedořekl, Weber ho zarazil zvednutou rukou. „O žádným dopise nevím.“ Neústupný výraz Juliána varoval, aby dopis už nezmiňoval. „Co všechno víš o těch našich vraždách?“

„Jen to, co jsem si přečetl v novinách a co…,“ zarazil se a Weber se spokojeně usmál. „Jak bych mohl vědět víc?“

„Zrekapituluj mi to. Třeba jen v bodech. Chceš kafe?“

„Ne. A rekapitulovat ti nic nebudu.“ Snažil se ovládnout, ale docházela mu trpělivost. „Odříkej mi to ty, Michale, buď tak laskav. Odpracuj si to. Tys mě sem dotáhl, tak se trochu snaž.“

„To si nerozumíme,“ nepřestával se usmívat policista. „Přijel jsi ze sentimentálních důvodů, je to přece tvoje město. A když už jsi tady, stavil ses za spolužákem.“

„Aha.“ Chvíli jen dýchal a nutil se do klidu. Přehodil nohu přes nohu. „Tak dobrá. Jsem tady na takový sentimentální cestě.“

„Přesně. Jistě si vyrazíš i do Mariánek, Frantovek a Lokte. Do Kladský. Na Soos a Komorní hůrku. Ale teď, když jsi mě navštívil, by mě moc zajímalo, co o tom našem zapeklitým případu víš. Třeba mi napovíš něco, co nevím, co mně a klukům od nás uniklo… pane autore mysteriózních kriminálek. Nebo tě možná přitáhla zvědavost masovýho vraha. Jsi přece takovej malej českej Hannibal Lecter.“

„To o mně nějakej idiot napsal před deseti lety. Hannibal Lecter české literatury.“ Když tohle o sobě po takové době zase slyšel, celý ztuhl. Uvědomil si, jak ho bolí záda, jak ho píchlo mezi lopatkami, jak najednou sotva pohne hlavou. Snažil se uvolnit.

„A jakási adeptka magisteriátu z literatury nedávno spočítala,“ navázal Weber, „žes ve svých knížkách zabil už přes padesát lidí, ta diplomka visí na síti, jistě jsi ji četl. Stojí v ní, mimo jiný, že a) literární kvalita tvých prací byla vždycky kolísavá a má sestupnou tendenci; b) jsi komerce, i když ne sprostá, a střední ani vysoké školy by o tobě neměly učit; c) neumíš komerci tak, aby tě to uživilo. Vždycky tam musíš cpát sám sebe. A já dodávám: Koho to zajímá, Juliáne? Nauč se psát jako Američanky, autorky bestsellerů, co je pak do dvou let zfilmuje Hollywood. Sebe tam necpi. Fakt nejsi zajímavej.“

Julián přikývl, nemohl než souhlasit, a chvíli tu omezenost v sobě zpracovával. Pak řekl: „Pikantní, že tohle napsala do diplomky. Za našich časů by to neprošlo.“

„Ale naše mládí je v hajzlu,“ zasmál se Weber, „a tohle je budoucí kritička. Na čem se má ukázat? Přece na tom, že podřízne nějakou stálici. Čím víc krve, tím víc vyroste. Zvlášť se mi líbila poznámka, že čistě podle toho, co píšeš, se dá pochybovat o tvým duševním zdraví a vztahu k ženám. Hele, já taky někdy musím řešit píčoviny, ale tímhle se zabývat, to bych nedal.“

„S takovou diplomkou bych ji vyhodil od obhajoby.“ Julián měl vztek, že ho něco takového pořád dokáže rozladit. V jeho věku. Po tolika knížkách.

„A jsi?“ zvedl obočí Weber. „Normální? Všecky ty úchylky, krev, ženský napíchnutý na hromosvod.“

„Moje mrtvoly jsou jen na papíře.“

Zazvonil telefon. „Slyším. Mám jednání,“ zavrčel Weber do sluchátka. „Pro dnešek jsem mimo službu, zastoupí mě Matlach, sdělte mu to.“ Položil telefon a zvedl oči k hostovi. „Panáka.“ Aniž čekal na odpověď, otevřel dvířka sektorového kabinetu a postavil na stůl neoznačenou litrovou láhev s čirou tekutinou, ze tří čtvrtin plnou, a dva pohárky.

Přiťukli si a napili se. Slivovice.

Julián okamžik nebyl s to promluvit. Odkašlal si. „Tak spusť a nezdržuj mě,“ vydechl. Chtěl tím ukázat, kdo má navrch, ale moc se to nepodařilo.

Weber ho se sklenkou u nosu zamyšleně pozoroval, jako by zvažoval, zda má smysl se déle přít, a pak s povzdechem řekl: „Odvykládám ti to, když mi sám nechceš říct, co víš. Pro mě za mě. Tak dávej pozor. Začátek března, lázeňská sezona se ještě ani pořádně nerozjela, když se to stalo. Představ si somnambulní Vary, nikde ani noha, pár lidí snad. Úplně jiný město, než když jsme chodili na gympl.“

„Já si to pamatuju.“

„Rusové potom skoupili asi tak tři čtvrtě Varů. Nato evropská ekonomická trucpolitika. Takže Rusko má Krym a Vary, ale tam ani sem nikdo nejezdí tak jako dřív. Pár lidí dorazí, ale ti město neuživí, takže pořád nejsou peníze.“

„To já všechno vím. K věci.“

„Pátýho března letos. Nahoře u bazénu, dávno zavřenýho. Co ho vypustili, chátrá ještě víc. Pořád tam fungujou dvě poslední bezpečnostní kamery, na krytejch terasách se jeden čas scházely smažky. Díkybohu za ně, jinak by tam ty kamery nejspíš nebyly. Záběry nám pomohly dát si dohromady, co se stalo.“ Weber něco vyťukal na klávesnici, obrátil monitor k Juliánovi a přešel k němu.

Julián si odsedl a nasadil brýle. Weber spustil přehrávání.

Na monitoru byla vidět velká nekrytá terasa nad bazénem. Nikde ani noha. Záběr středně široký, podle údajů v rohu obrazu osm metrů, hloubka ostrosti vysoká, ostrost snížená pixelizací. Datum, pět hodin a padesát sedm minut a potom běžící vteřiny.

Pak někdo vešel do záběru. Muž v černých kalhotách a světlehnědé zimní bundě. Držel se ze strany za krk. Ruka vypadala špinavá, černá, látka bundy taky, jako by ho někdo polil tmavou tekutinou. V druhé ruce svíral mobil, neustále se ohlížel doprava. Prudce dosedl na lavičku a prohlédl si potřísněnou ruku. Zvedal rameno a skláněl k němu hlavu, obě ruce se mu třásly. Tu špinavou si otřel do bundy a vyťukal něco do telefonu. Dal si ho k uchu, mluvil, hlavu pořád na stranu jako v křeči.

Z druhé strany, než kam se díval, k němu přiběhla postava, menší a nedostatečně oblečená. Žena v bílé halence a šedém rozepnutém svetru, v úzkých kalhotách, rozepnutých, ale držících na těle. Na nohou žádné boty, jen strakaté ponožky. Na spodní části obličeje měla šátek. Ne, nikoli šátek, ale černou barvu, stejný odstín jako halenka pod krkem a na prsou.

Zastavila se u něj, pozorovala ho, on něco křičel do mobilu a poté si jí všiml. Vyskočil z lavičky, jako by ho zasáhl elektrický proud, a utíkal pryč. Nedalo se postřehnout, kdy ani jak to udělala, ale najednou ji měl na zádech. Sklonil se, jako by byla pytel brambor, který chce shodit z ramen, ale držela se jako klíště a zdálo se, že mu něco říká do ucha na čisté straně krku, která však okamžitě zčernala. Začal jí bušit do tváře rukou svírající mobil, pěstí přímo do nosu, až jí z toho poskakovala hlava. Přesto vůbec neuhýbala. Vynesl ji mimo záběr.

Julián s Weberem se na celou scénu podívali okem druhé kamery, zachycující děj o něco později než první, ale zato déle. Z tohoto úhlu byli muž i žena zády. Utíkal s ní k pouliční lampě, tam se otočil čelem ke kameře a vší silou na tu lampu pozadu naběhl. Ta se viditelně otřásla a žena konečně odpadla.

Zůstala ležet pod lampou a oddychovala. Dokonce se zdálo, podle třesoucí se hrudi, že se něčemu směje. Muž, který nad ní stál jako raněný medvěd, si sáhl na levou a poté i pravou část krku a prohlédl si ruku. Byla teď ještě černější. Tu druhou, v níž pořád držel mobil, měl posetou černými fleky.

„Barvy to moc nedává, už bylo šero,“ poznamenal Weber. „Pixelizace tmavejch tónů. Starý kamery.“

To je fuk, pomyslel si Julián. Bylo mu jasné, že černá je temně červená.

Muž udělal tři nejisté kroky a padl na všechny čtyři. Z krku mu crčela čerň. Žena se ani nenamáhala vstát. Zvedla paže nad hlavu, přikutálela se k němu, jako když děti válí sudy, a když natáhl ruku, aby ji zadržel, zakousla se do ní černou hubičkou. Jak ruku rychle stáhl zpět, přivlekl ženu až k sobě. Nemínila se ho pustit, dokud se k sobě nevinuli jako milenci. Potom se žena vymrštila horní částí těla a obličejem se mu přisála k tváři. Strašlivý polibek trval deset vteřin, muž jí rval vlasy z hlavy po chumáčích, až jich moc nezbylo, a posléze ji praštil mezi lopatky, ale nepomohlo to. Nakonec se malátně postavil na nohy a někam s ní utekl, vlála za ním jako chobot, ale ani náhodou se nepouštěla. Oba skončili mimo záběr.

„Fuj,“ utrousil Julián. Málem se mu zvedl žaludek. „Můžu si zapálit?“

„Že jsi to ty. Teď ti to pustím v polovičním přiblížení. Bude to ještě rozmazanější, ale uvidíš celkem jasně, že mu nejdřív hryzala krk a pak se mu zakousla do ksichtu jako ufoidní vetřelec v tom filmu.“

Julián to vydržel. Z cigaret, zvlášť dopoledních, se mu dělalo nevolno, ale tahle byla přímo terapeutická.

Následovalo policejní video oběti, nejprve oblečené a ležící na terase, poté nahé na stole patologa. Ohryzaný krk, obličej bez nosu a očí, jedna ruka bez dvou prstů. Strašlivý rigor mortis. Pak střih. Na dně bazénu, hluboko pod terasou, ležící malá žena. Na břiše, s rukama rozpaženýma, s jednou nohou nataženou a druhou skrčenou groteskně pod tělem, takže jí chodidlo ve strakaté podkolence trčelo zpod krku šikmo ven. Hlava zkrvavená tak, že nebylo možné rozlišit, komu krev patří. Kolem úst a nosu byla jistě jeho, od čela nahoru a v uších její.

Policisté si na to posvítili, video pořídili až po soumraku téhož dne. V osm čtyřicet tři. Všude očíslované značky, nahoře i dole. Scéna zločinu.

„Shodil ji dolů?“ zeptal se Julián. Weber mu přehrál kousíček záznamu, v němž s padajícím soumrakem přeletěl zábradlí terasy malý černobílý netopýr. V šest hodin, devět minut, šest vteřin. Záběr první kamery.

„Zabila se. Buď ji někdo shodil, nebo skočila. Vzhledem k jejímu předchozímu chování spíš to druhý. Co dělala mezi sebevraždou a sežráním toho chlápka, není obrazem zdokumentováno. Bylo to ale pár minut. Bazén by jí nepomohl, ani kdyby tam byla voda, spadla na dlaždičky daleko od nádrže. Ta výška není nutně smrtelná, ale dopadla blbě. Vaz si nezlomila, kosti ano, ta rána jí poškodila orgány a zastavila srdce. Pak se tělo odrazilo a zase dopadlo na břicho. Fatální bylo rozbití hlavy a odražení jater. Když jsme přijeli, dávno nežila. V puse měla celý nos i s chrupavkou a jednou oční bulvou, ta druhá se našla přímo v bazénu, odletěla daleko, stejně jako sedm jejích zubů. Chlap nahoře vykrvácel. Bílý jako vaječná skořápka. Kromě ksichtu, krku a ruky. Tam měl všude krustu zaschlé krve. Když ji odstranili, odhalili traumatický zásahy do kůže, svalové tkáně, chrupavky a měkkých částí. Tepny ta ženská nezasáhla, zabily ho druhotná ztráta krve, trauma a šok. A především ona.“

„Motiv?“ chtěl vědět Julián, ale mohl si klidně odpovědět sám. „Hloupá otázka, ale zaznít musela,“ dodal podrážděně.

Weber ani nepokrčil rameny, jen dolil slivovici. „Byl jsem tam. Na místě tý druhý dvojitý zabijačky taky, samozřejmě s křížkem po funuse. Tu kamery nezachytily, ale muselo to být podobný.“

„Co to bylo u Thermalu za lidi?“

„K tomu se dostanu. Teď druhej incident.“

„Golf kanibal.“

„Takhle to nazvaly Novinky. Kanibal, co okousal ženský prsa a pak se nechal přejet.“

„To bylo… před pár týdny, nanejvýš.“

„Tři neděle zpátky, polovina září. Mrtvá golfistka, zabitá úderem do hlavy. A ožraná podobně jako chlap u bazénu.“

„Nějaká souvislost?“

„Jen v tom, jak podobně skončili oběť a vrah, nic jinýho, zatím. Tohle bylo na golfovým hřišti Olšová vrata. Kousek od letiště, od Vítkova vrchu, kde je ta hospoda a kam jsme taky se základkou jezdili na školní výlety, přestože tam nic není. Jestlis taky jezdil.“

„Bohužel,“ odtušil Julián. „A tohle klidně vynech, já vím, kde je karlovarskej golf. To ví každej Pražák.“

„Včetně tebe. Jenže ono je dneska hřišť kolem Varů víc, máme jedno přímo ve městě, tak jen pro info.“

„Psalo se v tom smyslu, že byla ve špatnou dobu na špatným místě. Den pod mrakem, podobně jako v březnu u bazénu, teď dokonce poprchávalo, vzdálenej cíp hřiště hned u pražské silnice, jamka číslo pět, hájky, roughy, greeny, bunkery. Byla tam sama, případ beze svědků, v místě žádná kamera,“ urychloval to Julián. „Neměla tam lízt, ale vlezla. Kdyby si někde četla, mohla žít.“

„Jak říkáš. Ta ženská vůbec neutíkala, nijak se nebránila. Musela se v tu chvíli soustředit na úder, na míček. Ten byl o patnáct metrů dál, jen kousek od jamky. Nebyla to špatná rána. Otázka je, jestli mají bejt golfistky na takových místech samy. A jestli by ženský vůbec měly hrát golf…“

Julián to nehodlal řešit. „Co hole?“

„Ležely vedle ní dvě. Ta, co provedla odpal, byl pitcher, devítka, myslím. Ale ta, co ji zabila, byl takzvanej hybrid.“

„Hybrid?“

„Zvláštní, co? Kdybych k ní chtěl jen tak nakráčet s úmyslem roztříštit jí lebku, vybral bych si železo, to by mohlo na fatální úder posloužit nejlíp. Anebo bych ji majznul jako obuškem, k tomu bych zvolil dřevěný driver, co odpaluje míček fakt na dálku. Něco takovýho. Ty se v golfových holích vyznáš?“

„Jen matně.“

„Diletoval jsem v tom, už je to dávno, nemám na to trpělivost.“ Weber žmoulal pohárek a na něco vzpomínal.

„A dál?“ pobídl ho host. „Vybral si tedy hybrid, jak říkáš, a ohnul jí ho o hlavu. Hybrid nevypadá masivně?“

„Docela i jo. Ale je to hybrid.“

„Asi tomu vůbec nerozuměl. Spěchal. Vybral si hůl, co vypadala jako palice. To by odpovídalo. Jak byla soustředěná, přiblížil se k ní zezadu a čmajznul jí z vaku její vlastní hůl! Nevěděla o něm. Když odpálila míček, dívala se, kam dopadá, a v tu ránu zemřela ranou do hlavy?“

„Nejspíš. On nebyl golfista, jenom turista. Patrně na procházce. Ubytovanej ve Varech, rozvedenej chlap, jedenašedesát let. Hůl se neohnula v polovině, to by do ní musela narazit středovou částí. Ohnula se jen trochu na konci pod hlavicí, tak silnej ten úder byl. Hlavice hole na hlavu oběti. Když ji zabil, vražednej předmět odhodil a už si ho nevšímal. Ještě chvíli se tam motal a chodil v kruzích, co se rozšiřovaly. Doktor určil její smrt na dobu mezi čtvrtou odpolední a šestou večerní, ale vrah se k oběti o pár hodin pozdějc vrátil a sežral jí prsa. Obě. A všecko pěkně spolykal, našli mu je v žaludku zdravě natrávený.“

Julián čekal, až si to v něm všechno sedne. Zvážil další cigaretu, ale rozmyslel si ji. „To tam tu chudinku opravdu nikdo nenašel dřív?“ zeptal se nakonec.

„Vzdálený místo,“ odpověděl Weber. „Rozpršelo se, foukalo, na golf se moc lidem nechtělo. V září, dokonce i v říjnu je u nás pořád skvělá sezona, ale počasí bylo proti.“

„O tomhle se nikde nepsalo,“ zachmuřil se Julián. „O časový prodlevě.“

„Musíme brát v úvahu i to, že ty případy nemaj nic společnýho,“ zkusil Weber, ale jenom tím Juliána znechutil.

„To ne, přece. Pracujme s tím, že spolu souvisí. Ten kanibalismus je evidentní.“

„Jenom bych si dovolil pochybovat, že jde o kanibalismus, jak ho známe třeba z případů v Rusku, ve Státech nebo v Německu. Tam to bylo vždycky spojený se sadistickým sexuálním ukojením. Tady pro to nic nenasvědčuje.“

„Dobře. Tak jí sežral prsa. Potom je našli v jeho břiše, důkaz místo slibů.“

„I s mlíkem.“

„Nene…“

„Jojo. Ve čtvrtém měsíci. Mlíko se tak brzo občas neobjevuje, ale na druhou stranu se může vyskytnout i zcela mimo těhotenství. Tady bylo. A ona byla těhotná.“

„Těhotná osamělá golfistka. Musel to cítit na dálku. A jak jí ty prsa… Měl nůž? Příbor a ubrousek pod bradou?“

„Jen tak to rval zubama. Jako by šel po tom mlíku. Ale už musela tuhnout, z mlíka byl tvaroh.“

„Trhal zubama kousek po kousku… Taky jsem to chtěl párkrát udělat. Některým holkám.“

„Vždycky jsem věděl, že to v sobě máš.“

„Proto jsem tady.“

„Vždyť povídám. Objem doktor neodhadl na moc, spíš menší velikost. Ale žlázy naběhlý a připravený kojit, přestože do porodu zbývalo půl roku.“

„Přesná příčina smrti?“

„Trauma mozku a krční páteře v místě, kde vstupuje do lebky, nevratný poškození úderem do hlavy tupým předmětem. Úlomky lebeční kosti až někde v hypotalamu.“

„A rozžvejkaný prsa v jeho břiše.“

„Nějaký vysvětlení, autore? Tomuhle přece rozumíš.“

„Vychází mi z toho, že tihle žrouti jdou po životě. Asi jako zombíci v hororech.“

Weber zbystřil pozornost a odsunul skleničku. „Jak to myslíš?“

„Proč by se k ní jinak vracel? První dvojvražda – mluvím i o následné sebevraždě – se odehrála během pár minut. Ale tady chlap napadl na golfovém hřišti těhotnou ženskou – nejspíš to na ní ani nebylo vidět, ale on to možná cítil –, praštil ji holí do hlavy, utekl, někam se schoval, a po hodině dvou se k ní vrátil, aby povečeřel. Šílenec? Sadista? Okultista? Všechno najednou. Vzal jí život, a pak šel za ní zas, jako by si ho chtěl vzít ještě jednou. Jenom uvažuju. Protože to dítě v ní možná ještě dožívalo. Ale on jako by zapomněl, že ho tam má. Nebo to možná na začátku nevěděl, prostě šílenec. Ale prsa mu něco připomněly, tak si dal je, a dítě v ní nechal.“ Cítil, jak se mu začíná zvedat žaludek, ale poté si všiml, že se Weber pootočil, a tak to, co mu začalo stoupat jícnem do úst, polkl.

Julián se rychle napil, aby kyselost spláchl. Ovládl se.

Weber si skleničku zase přišoupl, jako by si nebyl jistý, jestli to po ní nebude ještě horší, opatrně k ní přivoněl a obrátil ji do sebe. V očích mu zajiskřilo. „Já věděl, že jsi na to ta správná osoba, Juliáne. Do vrahů se vžíváš úplně jako v těch knížkách.“

„Jak přesně skončil?“ zeptal se netrpělivě Julián. „Něco jsem četl, ale chci to slyšet od tebe.“

„Policejní pes ho vysledoval přes silnici na Prahu až k Olšovkám poblíž letiště, je tam bývalý koupaliště. Tam mířil hned po vraždě.“

„Podobnost s bazénem Thermal, kde zařvali ti první dva.“

„Kdepak. Obešel tuhle smrdutou vodu obloukem a namířil si to k rybníčkům, který jsou o kus dál na východ.“

„Takže pořád voda!“

Weber pokrčil rameny. „Samá voda, kamaráde. I tyhle rybníčky minul. Podle dýlky kroků, protože chvíli vedla cesta blátem, utíkal jako atlet. Oběhl kruh o průměru dvou kilometrů, zalez do křovisek pod Vítkovým vrchem a možná tam usnul. Pak vylez, vrátil se ke golfistce a udělal, co musel. Potom znova přelezl plůtek a hasil si to šikmo na silnici E48 směrem na Vary. Tam podle všeho skočil pod první auto, který po karlovarský od Prahy jelo.“

„Jaký auto?“

„RAV4, bílá. Svítila všema šestašedesáti ledkama, nebo kolik jich má, a i kdyby ne, byla by vidět i tak. Když si vezmeš, co mezi Prahou a Varama jezdí za bouráky, tak ten chlápek nebyl náročnej.“

„Ukaž fotky.“

Weber zaťukal na klávesnici a pak laptop znovu natočil.

Policejními reflektory nasvícená scéna nehody. Toyota, u ní stojí smrtelně bledý, ale očividně živý mladý pár. Pak fotografie postavy odhozené mimo vozovku. Postava muže nataženého na levém boku, vyhublého a jakoby protaženého, naklepaný lidský řízek. Blízký záběr na obličej. Zkrvavená ústa, těžce krvácející kaverna hlavy se žlutošedým, místy růžovým mozkem vyhřezlým přes pravé ucho. Jako výstřední boa, napadlo Juliána. Hned se za ten příměr v duchu profackoval, ale nepomohlo to, rozbitá lebka působila, jako by se do ní někdo vyzvracel.

„Chceš i video?“ zeptal se zástupce policejního náčelníka. „Ale nic víc než na těch fotkách tam neuvidíš.“

„Bohatě stačilo,“ vysoukal ze sebe Julián. „Fakt dík. Jenom je mi divný, že skončil stejně jako jeho oběť – s rozmydlenou hlavou. Akorát že jemu nikdo nesežral prsa.“

„A skončil i podobně jako ta harpyje od bazénu.“

„O koho šlo? Kdo to byl?“

„Ten na golfu? Jmenoval se Drahoslav Zach, udržoval se v kondici, pracoval v O_2 v Praze, střední management, žádný zvíře, taková nenápadná myš, říkali tam o něm. Do Varů přijel kvůli chronickým zažívacím obtížím. Podruhý rozvedenej, ze dvou manželství čtyři děti. Když jsme si pozvali jeho exky, nemohly tomu uvěřit. Odmítly to. To by nikdy neudělal.“

„Někdy bejvají nejhorší právě takoví. Třeba se chtěl pomstít těm svejm ženám. Projekce a transgrese. Přenes jejich domnělou vinu na jinou ženu.“

„Naprosto to vyloučily, jedna jako druhá, a to se podle všeho k smrti nesnášej.“

„Z toho vyplývá, že zešílel až tady.“

„To jsem si říkal taky. V tom prvním případě tomu všechno odpovídá. Ženská u bazénu se jmenovala Jekatěrina Pavlovna Devidze, původem Gruzínka, ale žijící v Moskvě. Sedmatřicet roků, podnikala v realitách, ve Varech vlastnila tři domy a spoustu dalších pronajímala jako zprostředkovatel. Holka pořád při penězích, ale v posledních letech musela byznys dotovat. Odkud, to zatím nevíme.“

„Peníze nebyly motiv, že ne?“

„Nic takovýho jsme nedokázali, i když jsme se snažili, to mi věř. Její oběť byl třiapadesátiletej Němec Udo Winkelhöfer, majitel obchodu s obuví v Bayreuthu, pouhý dvě pobočky, ale stálá věrná klientela důchodců, co nenáviděj šopovat na internetu. Ne tak prachatej jako ona, zato ctihodnej měšťan přispívající na charitu, léčba rakoviny zvířat, představ si to, člen Přátel česko-německýho pohraničí. Proč by nějaká bohatá Rusanda, teda Gruzínka, zabíjela takovýhodle sympaťáka z Bayreuthu? Zvlášť pokud se nikdy dřív nesetkali. Teda aspoň podle toho, co jsme dokázali zjistit. Totální náhoda.“

„Když je náhod víc a jsou podobné…“

„… nejsou to náhody? To pravidlo znám, tak mi s tím pomoz.“

„A zabitá golfistka…?“

„Zastupitelka za ODS na městským úřadu v Poděbradech, Abigail Pokorná, dvacet devět let, ach jo. Kvůli tomu jsme to řešili jako možnou politickou sabotážní akci, ale všichni od začátku věděli, že to nemá opodstatnění, jen jsme to museli prošetřit. Škoda jí. Měla dceru, která jde v září do školy. V mámině břiše uvízl sourozeneček, i když od jinýho otce, byla rozvedená.“

„Záchod je někde na chodbě?“ Nejspolehlivější věc, kterou můžete říct, když nevíte kudy kam, a hlavně tam.

„Vem to doleva, třetí dveře. Já zatím vytisknu smlouvu. Už ji mám připravenou.“

„Smlouvu?“ otočil se Julián ve dveřích. „Jakou?“ Podráždění chtěl v sobě zcenzurovat, ale vůbec se mu to nepovedlo.

„Smlouvu o spolupráci,“ usmál se Weber. „Pořádně ji prostuduješ a pak ji možná podepíšeš. Ne. Jsem si jistý, že ji podepíšeš. Určitě.“

Když se Julián vrátil, ležel na Weberově stole papír. Měl dolito, ale pohárku si nevšímal. Pil předtím na prázdný žaludek a trochu se mu točila hlava. Vzal si brýle na čtení a projel text. „Musí to bejt?“

„Musí,“ řekl Weber. „Přečti si to ještě jednou. Nechceš přece jenom to příšerný kafe?“

Julián přikývl a četl. Po chvíli mu u ruky přistál hrnek. Automaticky si usrkl. Zase tak hrozné to nebylo. Nebyl na kávu nijak náročný, stačilo, když v ní byl kofein, a nebyl náročný ani na smlouvy. Z téhle vyplývalo, co se už dovtípil předem. Bude mít přístup k nezveřejněným materiálům týkajícím se vražd, ale nikde se o tom nesmí zmínit. Cokoli zjistí na vlastní pěst, musí neprodleně hlásit pplk. Mgr. Michalu Weberovi. Pokud se bude blížit rozuzlení, například získá kontakt na pachatele, musí případ předat jemu. Celé je to policejní akce směřující k co nejrychlejšímu dopadení pachatele. Zároveň se Julián Uřídil, rodné číslo to a to, narozen tehdy a tam, podřizuje slibu mlčet o případu před médii. Případ vyřeší PČR, nikoli on. On sám jej pak smí do dvou let zpracovat jako knihu, ale pouze smyšlenou, inspirovanou karlovarskými událostmi. Bude v ní uvedeno, že je to fikce a všechny postavy i události jsou smyšlené. Pokud by slib porušil, bude mít potíže se zákonem, neboť je zasvěcen do živého případu. Jako nepolicista má výjimku být s ním obeznámen, ale pod patronací policie. Cokoli zjistí, musí neprodleně předat řídícímu důstojníkovi. Případ vyřeší policie.

„Tohle tam opakuješ pořád,“ poznamenal Julián.

„Jsi tady proto, abych eliminoval další ztráty na životech.“

„Ale ty víš, že přijdou,“ zvedl Julián oči od papíru.

„Je to pravděpodobný. Fakta, co jsem ti předestřel, ti říkají stejně málo jako mně.“

„Co když podepíšu, ale pak smlouvu poruším?“

Weber se zamyslel. Nebo to předstíral. „Dávám ti férovou nabídku, u soudu bych ji obhájil – píšeš tyhle věci už dlouho, a teď je tu případ, který je jen další v pořadí. Sice jsi ho nenapsal, ale děje se v tvým vlastním městě. Nakonec mi to projde, vyhodí mě, ale nezavřou. Ty na tom budeš hůř.“

„Tak proč bych to měl podepisovat?“ Julián smlouvu prudce odstrčil a přitom kloubem malíčku zachytil za hrnek s kávou. Ten se zakymácel, ale nepřevrátil. Chlístanec hnědé tekutiny vytvořil na papíře skvrnu ve tvaru šestiprsté ruky.

„Vytisknu to znova,“ ucedil Weber.

„Ne, mně se líbí tohle,“ zastavil ho Julián. „To vysušíš pijákem. Podepíšu ti jen tahle dvě paré, nic jiného.“ Sáhl po propisce a rychle potřísněné papíry podškrábl. Počkal, až je podepíše i policista, a pak si vzal ten špinavější, zastrčil ho do modrých desek a uložil do aktovky.

„Trestní stíhání by hrozilo nám oběma. Nikdy to neobhájíš, já ano.“

„V tuhle chvíli je mi to jedno,“ odpověděl Julián.

„To se uvidí,“ usmál se Weber. Očistil smlouvu mokrým hadříkem a odnesl ji na okno, kam ji nejdřív položil, ale poté se lekl, že se papír přisaje k parapetu. Sáhl do stolu, vylovil z něj kancelářskou sponku a přišpendlil dva listy smlouvy na nástěnku. Tam uschnou bezpečně. Nanejvýš se zkrabatí papír. Nic, co by nevyřešila žehlička.

Julián složil brýle do pouzdra. „Víc k tomu pro dnešek nebude?“

Weber rozhodil ruce. „Pro dnešek ne, ale co se dozvím, to ti předám. Nebylo toho snad málo.“

„Zatím nic moc. Většinu věcí jsem znal, jména ne. Za video děkuju. Ale naprosto netuším, co s tím.“

„Odrazíš se od třetí vraždy.“

„A jestli ji bude následovat i sebevražda, tak se odrazím líp?“

Weber ho pozoroval. Julián cítil hořký pot přetlučený kolínskou. Pak policista řekl: „Když jsi mi vyhověl, řeknu ti ještě něco. Nebo spíš ukážu. Kdybys mi tu spolupráci nepodepsal, ani bych to nezmínil.“

Julián čekal.

„Taková blbost. Nejspíš,“ pokračoval spolužák a sáhl do stolu. Vytáhl ze zásuvky papír formátu A4, na němž byla otištěna fotografie.

Julián vzal papír do ruky a chvíli obrázek studoval. Aniž zvedl k policistovi zrak, poznamenal: „Nějaká kérka. Na pomačkaný fotce.“ Přejel zápěstím po papíru, který byl zcela hladký. „Originál je kde?“

Weber se zasmál, znovu zašátral v zásuvce a podal mu pečlivě vyhlazenou, dříve zmačkanou fotografii. „Tohle je zdroj. Našel ho správce golfového hřiště v jamce, u které ta žena zemřela. Objevilo se to tam, hned jak znova otevřeli. Správce kontroluje odpaliště a jamky každý den, greeny obden, roughy dvakrát týdně. Tohle bylo v páté jamce. Jak říkám, po týdnu.“

Julián si prohlížel obě totožné, a přesto jiné fotky. Jednu původní, druhou vyjetou z barevné kopírky. Kytky vytetované na něčí kůži. Odstíny nesnadno určitelné. Červenavá fialová. Trochu modré. Květ a voda. Dlouhými pestíky na něho květy dělaly dlouhý nos. Tetování nad vnitřním kotníkem pravé nohy, patřící s největší pravděpodobností mladé ženě.

Ještě než se stihl zeptat, jestli kérka patří zavražděné, Weber zavrtěl hlavou. „Žádné tetování neměla. Ta fotka tam byla, nikdo neví proč. Našel ji správce hřiště a nahlásil nám to. Jo, a ta Gruzínka od bazénu tetovaná byla, kdybys to chtěl propojit tudy. Samozřejmě jsme si ověřili i ji. Kérku na noze neměla, na zádech ano. Bylo jich víc, ale úplně jiné, než vidíš na fotce. Základní modrá linka, mimo jiné geometrický motiv zednářské pyramidy a božího oka, nevybarvený. Podle patologa to tam musela mít asi dvacet let. Už to bylo trochu rozpité. Trochu víc…“

„Měla na těle ještě něco?“

„Slzícího mončičáka nebo plyšáka, já se v těch vyvalených japonských emopotvorách nevyznám. Pyramida mezi lopatkami, příšerka vpravo dole, zhruba na ledvině. Promiň, ty obrázky tady nemám.“

„To je škoda.“

„Fakt je v tom rozdíl. Tohle je úplně cizí noha a jiné tetování.“

„U bazénu jste podobnou fotku nenašli?“

„Pochopitelně jsme to prohlídli – já osobně, Juliáne, parta a dva z mých nejspolehlivějších. Z těch bystřejších. Seznámím vás, když budeš potřebovat krýt záda. Přišli se mnou z Chebu, jsou to oddaní kluci.“

„Je tedy možné, že fotka byla v jamce náhodou. Půjdu se k bazénu pro jistotu podívat a dám ti vědět.“

„Klidně. Ale tenhle případ cracknu já s jejich pomocí, Juliáne. Ty zůstaneš v pozadí. Budeš pak mít knížku, kde některé věci zamlčíš. Zato se ti dostane exkluzivních informací.“

„To jsem pochopil. Prohlídli jste to důkladně, tím jsem si jistej.“

„Prohledali jsme místo vraždy i sebevraždy, prolezli celý vypuštěný bazén, potom i interiéry, bar, šatny, přestože tam prokazatelně nikdo nevkročil už několik roků, leda správce. Nic podobnýho týhle fotografii jsme nenašli.“

„Můžu si to nechat?“ dovolil se Julián a složil papír s fotkou napůl.

„Beze všeho, ale nechci, aby ses hned na začátku chytal falešnejch stop, kamaráde.“

Prý kamaráde. S tímhle individuem Julián nikdy kamarád nebyl a ani nebude. Strčil papír do aktovky a zvedl se.

Weber schoval láhev do kabinetu a podal Juliánovi ruku. Ten ji s koženým úsměvem přijal.

„Vítej zpátky ve Varech,“ řekl policista. „Vždyť jsme spolu něco prožili, ne?“

My dva? napadlo Juliána.

Weber doprovodil hosta ke dveřím kanceláře. Dokonce ho plácl po rameni a předal mu obyčejný mobil. „Šifrák. Zavolej, až budeš něco mít.“ Sdělil mu lehce zapamatovatelné číslo a dodal: „Nikam jinam z něj nevolej, stejně by to nešlo.“

Julián sevřel telefon v dlani. Cítil, jak mu pod košilí naskakuje husí kůže.

Hloupé bylo, že neměl co dělat, do čeho píchnout, od čeho se odrazit. Studoval fotografii tetování na bledé noze ležící na koberci. Jak dlouho se to dá dělat? Dokonce si koupil lupu, nijak nepomohla. Odhalila leda to, že noha, která by jinak byla porostlá chloupky, je oholená. Tetované květiny. Stopy po holicím strojku. Tmavší zrnění kůže, kde by rostlo ochlupení. Nějaký vřídek či poranění. Dávná jizvička. Ostříhané namalované nehty. Tmavý lak. Prsty otlačené od bot. Věk šestadvacet nebo méně.

Následující dvě dopoledne napsal dvě glosy na zakázku. Týkaly se Varů a toho, že lázeňské město se stalo městem filmu, a proto žije přesně jeden týden v roce. Ve zbývajícím období navzdory pramenům usychá, ať už je sezona, nebo ne.

Na místo činu se odhodlal odpoledne a vzal to velkou oklikou. Vystoupal na Dianu, kde byl s rodiči a rodinnými návštěvami snad padesátkrát, tady by se neztratil ani tenkrát. Vyšel si k dalším vyhlídkám, Karlově a Goethově. Vyšplhal v dešti na Tři kříže, kde vykouřil tři cigarety za sebou. Roztřásly se mu ruce, byl tam sám se svou nostalgií, a snad i dojetím. Dolů se brodil bukovým listím podél betonového koryta lanovky, kterou tu budovali před sto lety, ale nikdy nedokončili.

Přestalo pršet, a tak ulicí Na Vyhlídce zamířil k bazénu hotelu Thermal. Předem se před tím pohledem obrnil, v dětství bazén nikdy vypuštěný neviděl, pamatoval si ho jako pableskující akvamarín v létě a parami obestřený achát v zimě. Plavání ve vřídle vyvedeném nahoru do betonového hnízda na skále býval unikátní zážitek. Mělo snad tohle nějaké jiné město?

Na ubohost a zkázu, kterou měl před očima teď, se však připravit nedá. Tmavé obkladačky pod startovními můstky jako hrobové kříže. Svinstvo, plíseň, graffiti, klubka kabelů stočených jako hadi, nelítostný plevel rašící ze spár mezi kachlíky. Vypuštěný bazén jako popření bazénu, umělá poušť, pohrdnutí funkcí, prací a architekturou, všemi desetiletími pečlivé a drahé údržby. Zabití času a prostoru. Vytvoření suchého hranatého škopku beze smyslu a užitečnosti.

Jak příznačné, že tu někdo někoho tak odpudivým způsobem zavraždil a pak zabil i sebe. Malá kousavá ženská dopadla někam tamhle, uvažoval při obhlídce z terasy. Přemístil se jinam, až k zábradlí obrácenému k hotelu, a šel podél něj, dokud se neocitl z dohledu kamer. Kde by se tu dalo něco schovat?

V hranatém betonovém květináči skomíral tis. Když pod něj nahlédl, našel obal od nanuku a uviděl dávno mrtvého holuba ležícího vedle mikrotenového sáčku s něčím, co mohla kdysi být svačina, odložená sem nějakým dítětem na školním výletě. Možná. Hnědá slupka od banánu, zcela splasklá, pak nějaká beztvará a už mrtvá plesnivina, dříve snad namazaný krajíc. A něco bílého, nebo aspoň světlého.

S odporem se narovnal a zase si zapálil, i když se mu z cigaret už zase dělalo špatně. Překonal dávení a lačně nasál nikotin.

Vydal se po terase až tam, kde se lomila kolem nástavby, na níž býval snack-bar. Opět v dohledu elektronických očí. Dál od místa činu, ale opačným směrem. A ještě dál, úplně za roh. Skleněné stěny byly tak špinavé, že sotva propouštěly světlo. Uvnitř pustina.

Nikde, ani v jediném článku nebylo místo vraždy ani následné sebevraždy popsáno přesně. Ve vizuálních reportážních vstupech se reportér před kamerou jednou postavil před hlavní vstup do hotelu, šestkrát pak na terasu, kde se to stalo, ale nikdy ne na pravé místo činu. Teď si jím nebyl jistý ani on sám, přitom ho viděl na záběrech bezpečnostních kamer.

Dostal se na cestu a spatřil u podezděné stráně lucernu a k ní připevněný odpadkový koš. Mezi nádobu a sloupek byl zastrčený papírek. Obal od žvýkačky, možná. Od lízátka. Od tatranky.

Takhle se loví kešky, usmál se Julián sám pro sebe. Věděl, že jde na jistotu, ale nechtěl si gratulovat dřív, než se přesvědčí. Zastavil se před lucernou a sáhl po papíru. Reklama na thajskou masáž. V azbuce. Do hajzlu.

Vrátil se na terasu ke květináči s tisem. Díval se do oken Thermalu. Už se šeřilo, postupně se začala rozsvěcet.

Cigaretu už si nedal. V náhlé inspiraci sáhl do kapsy, vyprostil z igelitového balíčku papírový kapesník, rozprostřel ho v ruce a přes něj vzal do ruky sáček se zčernalou svačinou odloženou pod tisem.

V sáčku jen ty tmavé ohavnosti. Pod ním světlá věc.

Papír složený do čtverečku. Vzal ho do ruky. Tuhá buničina, spíš plast. Když ho rozložil, uviděl fotografii. Končetina, kůže a na ní tetování. Jako na první fotce. I když spíš tahle je první… Několik měsíců tu však ležet nemůže, to by byla v mnohem horším stavu. Bledá ruka s vytetovanou modrou růžičkou. Prsty jako by někam ukazovaly. Nejspíš dolů, vzorec na koberci tomu napovídal. Foceno lineárně a trochu shora, zkusmý nátisk tradičního příběhu, pokud by bylo co vyprávět. Usmál se tomu, ale jakmile si uvědomil, že na snímku je nejspíš další mrtvola, vynadal si a utvrdil se v tom, že tohle musí vyřešit stůj co stůj. Ne kvůli příští knížce. Kvůli současným životům.

Uchechtl se, jak pateticky mu to v hlavě zní. Ale i patos patří k životu.

Modré růže nejsou, jak věděl. Nejdou vypěstovat (zatím). Křížení je na nic, modrá se křížit nedá, protože je zásaditá, tu kyselé růže odpuzují. Ale tahle je. Maličká, ale statečná, tetovaná barevným inkoustem. Amatérský záběr, bídně nasvícený. Věděl, že holky si nechávají tetovat ledacos a někdy na nečekaná místa na těle. Tahle konkrétní kérka mu přišla morbidnější než amébovitá květina na noze. Za modrou růží, symbolem nedosažitelnosti a marné touhy, by si stál i on. Tamto mohl být pouhý rozmar. Napadlo ho, zda noha a ruka patří jednomu člověku. Proč to tu ale někdo nechal? Proč je tu tohle, a proč tamten obrázek byl v golfové jamce, přestože na těla pachatelů vražd – následných sebevrahů – ani jejich obětí se teď nedívá? Komu patří ta noha, ta ruka?

Mrazilo ho z toho, že konečně zase žije a nemusí jenom psát. Protože kromě psaní, ať už knížek nebo povídek, či reportáží nebo glos, neměl v Praze nic, jen přežívání, osamělost a hlubokou zívající nudu prosvětlenou filmem, výstavou, koncertem, divadlem. Jenomže ze všeho toho se mu líbilo příliš málo, až pochyboval, že to za sebevražedné přeřezání vlastních kořenů stojí. Protože ho to dovedlo rozptýlit, nikoli naplnit. Nabídka z devadesáti procent nevyužitá. To už by mohl žít někde u Aše nebo v Jablunkově. On-line život, dnes už skutečnější než život skutečný, je stejně relevantní někde v Alabamě nebo v Arizoně, v každé zamlácené prdeli, stejně jako v New Yorku, L. A. nebo v Londýně. Možná je to i kvalitnější, a rozhodně levnější. Pokud jste spisovatel, a ne kuchař nebo filmař.

Kdyby byl zůstal, mohl se vrtnout do lokální politiky, hm, asi ne, ale aspoň do kultury, která by nabídla něco jiného než ta lázeňská. Nikdy dřív by byl neřekl, že mu Karlovy Vary, odkud kdysi utekl do metropole, dopřejí detektivní dobrodružství. A že se právě tady bude cítit tisíckrát užitečnější, než se kdy cítil jako spisovatel. Jen kdyby se mu podařilo zachránit pár životů, přijít na to, proč se tu tohle odehrává, poukázat na pachatele a přenechat ho policii. Pokud to celé není nějaká groteskní karlovarská náhoda. Asi jako když v září osmnáct set devět explodovalo vřídlo a proměnilo nejbližší místa ve vařící trosky. Hlavní pramen se ztratil, ale o kus dál vyrazil ze země nový. Na tom teď město stojí. Kdyby se to stalo znovu, možná by se celé město posunulo do budoucnosti.

Když už ne budoucnost, tak aspoň současnost. Minimálně tu by si Karlovy Vary zasloužily. Ale vřídlo je dávno regulované lidmi, ne zemí, plyny a vodou. Lidmi, kteří tu zbyli. Ne že by byli špatní, voda si bere každého, kdo jí slouží. Už nevybuchne. Jestli se posune, bude posunuta uměle. Poddá se, a poté si najde vlastní cestu. Voda je jako kočka. Nic s ní neuděláte. V krátkodobém horizontu ano, v dlouhodobém ji však nevychováte.

Kolik měst má pomník kočky? Vary jej mají, a není to pomník ledajaký – kočka na sloupu vystrkuje na město zadek. Julián jí vždycky rozuměl.

Legenda o vzniku zdejších lázní je pochybná, doslova stojí na vodě jako celé vnitřní město. Král Karel a jeho lovčí se hnali za jelenem, který skočil ze skály – jako Šemík z Vyšehradu – a opařil se v horkém prameni.

Opařená vysoká ale nedává podnět k založení lázní. Nejspíš si v prameni pak smočili nohy a bylo jim to příjemné. Ano. Ponoříte se do horké vody, a je vám to nepříjemné? Budoucí úspěch lázní byl zajištěn. Přestože skutečně vznikly o pár set let později.

Na pravdě nezáleží, důležitý je příběh. Jakýkoli.

Zavolal ze šifrovaného mobilu, Weber mu odpověděl s rozespalou nevrlostí. Uvědomil si, že je velmi brzy ráno, teprve půl šesté. Nespal od tří, a přestože venku bylo ještě šero, připadalo mu, že už musí být každou chvíli poledne.

Sdělil policistovi, že podle jeho názoru se další útok odehraje brzy. Weber chtěl vědět, jak to ví. Ale Julián to nevěděl, jen tušil. Další nalezená fotka jen potvrzovala, že v předchozích případech nemohlo určitě jít o náhodu. Pro policii to však nemůže mít větší užitek než pro něj. Mrzelo ho, že vůbec telefonoval. O fotce mu neřekne.

Weber čekal a po chvíli odpověděl, že kvůli tomu mu telefon a číslo nedal, s nevyřčeným dovětkem, ať jde Julián někam.

Julián ho zapřísáhl, aby policie varovala obyvatele, návštěvníky, lázeňské hosty, všechny; aby v ulicích byly vidět uniformy a zbraně, to by snad mohla být jakási prevence.

Weber odsekl, že už teď má v terénu víc lidí, než může zdůvodnit. A v žádném případě nesmí vyvolat paniku.

Julián hovor típl a u okna si zapálil. Možná to na něj uklízečka neřekne.

Potom zašel na Linharta, z něj sestoupal do bývalého Kaiserparku a vrátil se do Varů. Hlídal si cigarety, novou vždy až hodinu po předchozí. Připadal si zdravě jako lázeňský host na konci pobytu. Ve čtvrti nájemních vil a vilových lázeňských domů obhlédl přes plot honosné stavení, kam chodil do školky. Hotový zámeček, jako všecko tady. Vila Rusalka. Dávno tu žádná školka není. Ne že by mu to vadilo. V nedaleké protestantské kapli z červených cihel vystavovali voskové figuríny – to mu vadilo víc, ale mávl nad tím rukou. Město je v rozkladu, takže vosk se sem hodí víc než co jiného. Jak napsal v té hořké glose: nebýt filmového festivalu jednou ročně v červenci, je stejně polomrtvé jako Chodov, Jáchymov, Cheb, Aš, Žalmanov. Jako zdejší německá minulost.

Věděl, že musí na golf, obhlédnout pátou jamku, ale nechtělo se mu tam, ještě ne. Zajel si do Mariánských Lázní, v parku uprostřed města našel krásné žampiony, bylo jich tam pod keřem čtrnáct. Vyfotil si je a nechal je tam. Na hřbitově, na rozptylové loučce, zapálil dvě svíčky za prarodiče z matčiny strany. Foukal vítr a schylovalo se k dešti, hořet nejspíš přestanou za pár chvil. Ve městě se lačně napil chladného pramene vyvěrajícího z červeně štukované zdi. Voda chutnala znamenitě.

Město se ještě drželo, křiklavá devadesátková návěstí je sice hyzdila stejně jako Vary, ale nějaký spodní pramen pozitivní vitality se tu vycítit dal. Bylo tu méně Rusů a Číňanů, snad víc starých Němců, možná to bude tím. U luxusního hotelu v centru, ověšeného zoufale vybledlými vlajkami velkých evropských států, pozoroval pár seniorů, zjevně dlouholetých manželů, složitě se soukajících z nablýskaného černého mercedesu řady S, s interiérem vyvedeným ve světlehnědé kůži. Dokonce si je vyfotil, když pán předával klíčky zřízenci, aby vůz zaparkoval za budovou. Poté se ti dva staroušci vzali za ruce a odešli do recepce. Na sobě měli univerzální důchodcovské kalhoty a béžové bundičky, ladící s jejich šedivými a bílými vlasy a bílými pohodlnými senior teniskami. Přistihl se a překvapil se: vůbec se jim nesměje, naopak. Ten samozřejmý, očividně letitý vztah, ta konformnost v oblečení starých lidí. Počítal, že sám nebude mít jedno ani druhé, pokud se jejich věku vůbec dožije. Z představy, jak bude vypadat jako stařec, se mu dělalo slabo.

Chodíval s holkou, která, ačkoli mladá, s tím byla naprosto smířená. Dokonce mu jednou řekla, že se na stáří těší. Tehdy se kvůli tomu pohádali. Dnes její moudrost chápal.

Dva němečtí senioři a vzpomínka ho přiměli přestat otálet – jak může vědět, že je před ním tolik času? Hned následující den jel na golfové hřiště Olšová vrata. V recepci klubu si vyžádal mapku a vydal se k jamce číslo pět. Byla docela daleko. Fičel vítr. Než tam došel, zkropily ho tři drobné přeháňky. Cítil, jak mu ta prudká voda prokrvila tváře. Mezi stromy spatřil krásné houby, hnědé kozáky a fialové, modré a zelené holubinky, pak drobnější druhy, které neznal. Stejně jako žampiony v Mariánkách, vyfotil si je.

Chvíli váhal, zda vkročit na oholený green, a poté to udělal. Přihnal se za ním správce, chtěl vědět, co tam bez holí a míčku dělá. Julián odpověděl, že vyšetřuje vraždu. Správce couvl, nechtěl vidět žádný průkaz. Jenom sjel pohledem hostův pršiplášť a znechuceně se ušklíbl nad pevnými polobotkami s robustní podrážkou. Nechal to být a odešel.

Julián si zvedl límec a přidřepl k jamce. Jako nějaký zkušený golfista bedlivě obhlížel terén, všechny terénní nerovnosti. Ohlédl se k silnici, kde po nesmyslném bloudění skončil vrahův život pod koly auta.

Proč tady? ptal se. Jestli se první kanibalská vražda stala u bazénu, proč se druhá musela odehrát na poměrně vzdáleném karlovarském golfu, na okraji katastru města?

A všechno lidi odjinud, nikdo z místních v těch případech nezařval. Zatím. Nevěděl ale, kdo je tetovaná holka na zanechaných snímcích. Ženské tělo na fotografiích, symboly na těle. Květina jako nevinnost. Ale i plodnost. A modrá růže jako to, co není. A přece to je.

Ploužil se po jamkovišti k silnici a zase zpátky – opět pršelo –, k nalezení tady už nebylo nic. Smutné místo, možná právě na takových se spektakulárně vraždí. Kromě něj tu nikdo nebyl, sezona u konce, listí rvané ze stromů větrem, obloha plná ohyzdných nakupených mračen, nebe někde daleko za nimi.

Myslel na to, že někomu to dává smysl i tak, ten někdo zabíjí a pak po sobě zanechává obrázky, na nichž není oběť, ale kdosi neznámý, úplně jiný. Když se v tom nevyznají ani detektivové, jak se v tom má orientovat on? Kdyby nevěděl, že u páté jamky někdo zabil ženskou, pak ji ohlodal a následně skočil nějakému nešťastníkovi pod auto, viděl by kolem sebe idylku pro privilegované.

Jenomže, připomněl si, policajti nevědí o druhé fotografii a on má před nimi náskok.

Když se celý zmoklý nechal odvézt taxíkem do hotelu, hřejivý pocit náskoku byl ten tam.

Jak s obavami a narůstajícím strachem předpokládal, stalo se to v samém středu lázeňského města, a to hned nazítří. Policie se nezmohla na nic. Ani to nečekal. Nebyl mezi oběťmi, ale mohl být. Setkal se s tím tváří v tvář.

Ráno si četl článek o bazénu Thermal – prý tu je jistá naděje na jeho záchranu. Ta zpráva ho potěšila, a tak si opět udělal procházku právě tam.

Vzpomínal si, jak chodil nahoru do bazénu třikrát týdně plavat. Za svou statnou postavu, přestože je líný a nesportoval už dobrých osm let, vděčí právě těmto časům končícího dětství a počínajícího dospívání. Na plavání ho brala babička, vždycky na padesát minut nevyplněných ničím jiným než urputným plaváním, jedna délka, druhá, třetí. Byla výborná plavkyně a dohlížela na to, aby vnuk netloustl (jeho sklony k polehávání na gauči a vášeň k dobrodružným románům mu vyčítala, zvlášť když se přitom cpal rohlíky s nugetou). Taky to měl v genech. Sama byla víc než při těle, a aby nekynula ještě víc, nutila chlorovanou vodu i Juliánovi. V bazénu padesátce se mohly pořádat mezinárodní závody, ale vřídelní voda byla příliš teplá. Kdyby na to přišlo, klidně by se něčeho takového za seniory zúčastnila. Plavala zásadně prsa, neohroženě rozrážela vodu v povinné koupací čepici ze světlemodré gumy zdobené gumovými růžemi, a kdo jí připlaval do cesty, rychle se zas klidil.

Julián plaval rychleji a střídal styly, ale zase se unavil mnohem dřív než babička, a pak, když byl za obláčky páry z dohledu, se u vzdálené bazénové stěny ulejval, dokud ho nenašla.

Možná to babiččino plavací cepování pramenilo z předčasné dědovy smrti. Sama chtěla ještě vydržet, aspoň pro vnuka, a taky mu chtěla vštípit zdravý životní styl.

Byl hodný a nesnášel konflikty, ochotně s babičkou plaval až do svých sedmnácti. Tehdy mu jednoho pozdního večera, když byla u nich doma, aby mu vařila a dohlédla na něj, protože rodiče odjeli pracovně do ciziny, pustila na sporáku plyn. Ze všech čtyř hořáků, které nezapálila. Jenomže Julián nespal. V nejasné předtuše přišel do kuchyně, vypnul syčící hořáky a šel za babičkou do pokoje pro hosty. Zaklepal a otevřel dveře. Byla jen v kombiné. Tvářila se provinile, ale jen trochu. Vysvětlila mu, že na svět se řítí strašlivá katastrofa a ona ho jen chtěla ušetřit. V tmavohnědých očích měla novou zvláštní nedohlednou tmu. Omluvně dodala, že příště to snad vyjde a on bude mít konečně nebeský klid, vyňala si z úst umělé zuby a zaklapala mu jimi před očima.

Ještě té noci ji odvezli do ústavu pro choromyslné v nedalekém Ostrově. Julián tam za ní necelé tři roky jezdil, týden co týden, v létě na kole, jinak autobusem. Někdy byla při smyslech, mohli si povídat a vzpomínat na bazén. Jindy mu sestry rovnou řekly, že návštěva nemá smysl. Když chtěl babičku vidět, dovolily mu to. Párkrát ji tak spatřil přikurtovanou k lůžku, zuby venku, aby se nepokousala. Potom si zlomila nohu v kyčli a do měsíce zemřela na zápal plic. Alzheimer se tenkrát ještě nediagnostikoval s takovou přesností a medikamenty nebyly dostupné. Lékaři si stejně nikdy nebyli jistí, co ji vlastně postihlo.

Třeba mě to čeká taky, řekl si nad bazénem a snažil se rozšifrovat graffiti nastříkané na jedné z okachlíkovaných stěn. Veliká rozmáchlá písmena s významem jasným jen pro toho, kdo je nasprejoval.

Uslyšel hvízdání houkačky a odfoukl vzpomínky spolu s cigaretovým kouřem. Dole ve městě uviděl blikat modrý maják. Spatřil policejní vůz, pak druhý a třetí, čtvrtý z druhé strany, nato dvě sanitky. Celé centrum hvízdalo a blikalo, elektrizovalo průšvihem. Do toho začalo mžít.

Než si pořádně uvědomil, co dělá, utíkal za světly a zvuky jako paparazzo. Aby si nadběhl, nezamířil dolů ke knihovně a bývalému policejnímu ústředí, ale nahoru kolem osamělých náhrobků v Mozartově parku – leží tu skladatelův syn Franz Xaver, nikoli Goethův syn Julius August Walter, ten odpočívá v Římě, i když tady by mu to slušelo spíš – až ke kapli svatého Ondřeje, a teprve tam se pustil stejnojmennou ulicí prudce dolů k Vřídelní. Modlil se, aby na mokru neuklouzl, nevyvrtl si kotník, nerozbil si koleno nebo nezlomil nohu v krčku jako tenkrát babička.

V té rychlosti si všiml pozdě, že někdo běží do kopce proti němu. Uhnul doleva a protiběžec ze svého pohledu doprava, oba na stejnou stranu. Prolétl kolem domovních dveří, o jejichž zárubeň se bolestivě praštil levým loktem, a zkusil se protiběžné postavě vyhnout z druhé strany, ale slalom se v takovém tempu nedá vyšívat, leda tak obří slalom. Táhlou diagonálou překřížil Ondřejskou až k domům na straně přiléhající k městu, ale ten druhý buď uvažoval stejně, nebo to byl Juliánův doppelgänger a teď přišla chvíle na vzájemné setkání.

Opět jako by se odrazil, tentokrát od domovní zdi, jež nechala stopy na rukávu kabátu, těsně minul blatník modré octavie a přinutil svaly v krku, ramenou, pažích, zádech, břiše, hýždích a nohou, aby pohyb prudce zpomalily a nakonec úplně zastavily. Stejně jako on se zastavil i ten druhý, podobný. Ten, kdo utíká proti vám.

Byla to žena. Stáli metr od sebe, hleděli, popadali dech. Roztřásla se mu kolena, začal bezděčně couvat do kopce, protože stařenka, neuvěřitelnou rychlostí před pár vteřinami zdolávající prudkou ulici, měla kolem rozechvělých, oddychujících úst krev. A stejně tak na vrásčitém krku oškubané slepice. A hnědorudé cákance na prsou krémové bundy.

Bunda byla napůl rozepnutá, pod ní se červenal svetr a na něm se černaly nepravidelné vlhké fleky.

Měla nakadeřené, na kaštanovo obarvené vlasy, a i tam byly temné, zasychající, lepící krůpěje, stejně jako na zvrásněném čele a kolem vytřeštěných hnědých očí.

Šel pozadu, ona popředu, jako by ji táhl na neviditelné šňůře. Sípavě oddychovala, ale energie měla pořád dost, přestože ve zpocených tvářích byla bílá, jako by v jejich kapilárách neproudila žádná krev, pouze ty cákanečky na nich rozežírající make-up. Mohlo jí být něco mezi sedmdesáti a osmdesáti. Dbala o sebe a byla ve výborné kondici, to bylo vidět, stejně jako to, že nějaká sebeúdržba v jejím případě právě ztrácí smysl.

Udělala k němu krok, pak druhý. Natáhla ruku. Shlédl na její dlaň, držela v ní tři prsty uhryznuté v prostředním kloubu: ukazovák, prostředník, prsteník. Sama se na ně podívala, rozšířila oči jako v úleku a hodila je Juliánovi k nohám. Prsty s oválnými a pěstěnými, růžově nalakovanými nehty. Ženské prsty.

Sevřel v kapse klíč od pokoje, nic lepšího neměl, a v mžiku vyslovil tichý dík aspoň za to, že pořád jsou ještě hotely, kde se do zámku nestrká čipová karta. Klíč byl připevněný k dřevěné kuličce, do níž bylo vypáleno číslo pokoje. To jeho byla sedmnáctka, kterou považoval za šťastnou, dokonalou, možná magickou. Jestli ho má něco zachránit, je to klíč s kuličkou a číslem, jež mu na recepci přidělili náhodou.

Babice zavrčela jako pes, zmatek byl pryč, vystřídal ho výraz zoufalého vzteku. Vrhla se na něj, jako by ho chtěla políbit, rukama se sápala do vášnivého objetí. Přikrčil se a vbodl jí klíč do hubené levé tváře. Mířil na oko, ale trefil se pod lícní kost. Železný hrot pronikl kůží i svalem, ale jak měla otevřená ústa, na zuby nenarazil. Julián lesklý červený hrot zahlédl proti temnotě jícnu nad žlutavě potaženým rozpraskaným jazykem, když po prvotním překvapení vydrala z hlasivek chraplavý řev. Ovanuly ho mentol, káva, nějaký likér a špatný dech. Vytrhl klíč z tváře a připravil se na druhou ránu. Z očí jí vytryskly slzy a zpola se otočila, jako by se dožadovala svědků tak surového napadení. Pak přestala křičet, jako když utne, sáhla si na poraněnou tvář a prohlédla si dlaň, jako by nechtěla uvěřit, že se tohle děje – že je konečně zbrocená i vlastní krví. Zrakem se opět vrátila k Juliánovi. V uslzených očích měla výčitku. Něco řekla a přes rty se jí vyvalila krev. Měla jí plnou ústní dutinu a v panice ji nejprve polykala a poté plivala na asfalt.

Julián poodstoupil a otřel klíč do kapesníku. Bylo mu divné, že na ně ještě nikdo nezavolal policejní hlídku, i když po tom, co se stalo a nejspíš ještě děje dole ve městě, nemají policajti na pouliční půtky čas.

„Jak jste jim utekla?“ zeptal se co možná nejklidnějším hlasem.

„Schovala jsem se,“ odpověděla s překvapivou mírností, když vyplivla další krvavou slinu.

„Kde?“

„Za komínem,“ zachrčela a on pochopil, že to má být smích.

„Jak byste se mohla dostat za komín?“

„Na koštěti.“

Zavrtěl hlavou. „Komu patří?“ ukázal na dlažbu, na tři prsty připomínající hlavičky zeleného chřestu s růžovými konci.

Neměl je připomínat. Zmateně se na ně podívala, sehnula se k nim, zvedla je a zamávala mu jimi před obličejem. „Můj hřeben, hřebínek, co ti narost,“ zabrebentila, prohrábla si jimi rozcuchané vlasy, podrbala se jimi na bradě a pak si je nacpala do pusy. Když Julián vyjekl a učinil chabý pokus jí v tom zabránit, přikrčená jako ragbista se rozběhla a vrazila do něj ramenem.

Kecnul si na zadek a hned se jí rukama nohama divoce bránil.

Nebylo to nutné, baba už chvátala nahoru a úlovek si odnášela s sebou. Vypadala jako vypelichaný pták, letící nízko, ale vytrvale nad zemí za novou kořistí.

Věděl, že nemá, ale udělal to. Rozběhl se za ní. Kdyby mohl, klidně by si u toho zapálil. To by však už plíce nevydržely.

Nad kaplí zvolnila a bez rozhlédnutí, s bohorovnou pomalostí lenochoda přešla silnici, tady ji skoro dohnal. Když došla na druhou stranu, stál na obrubníku, oddychoval a čekal, než přejede šest aut, která sem někde dole těsně za sebou vpustil semafor. Znovu se rozběhla, a on teď pustil auta, tentokrát přijíždějící zprava od Vyhlídky. Když se konečně dostal na druhou stranu, neviděl ji, zmizela z dohledu někde na úbočí svahu zvedajícího se k altánu Camera obscura. Vyšplhal do stráně na rovinku se smírčím křížem, na kterém ho otec, když na něj vylezl, před čtyřiceti lety vyfotografoval.

Nepředpokládal, že by tu byla, jen se chtěl rozhlédnout. Listí na větvích už moc nebylo a výhled k Drahovicím byl téměř volný. Zahlédl ji pod sebou, měl to k ní nějakých sto padesát metrů lesním terénem. Už neutíkala, zdálo se, že jí docházejí síly a při chůzi odpočívá. Minula ji mladá žena s kočárkem a bába se po ní otočila. Juliánovi se na okamžik zastavilo srdce, ale nechala ji být. Podle všeho měla co dělat, aby se udržela na nohou. Zapálil si a dlouhými kroky rázoval nikoli k ní, ale tam, kde by ji mohl za pár minut potkat. Zpocený byl jako myš.

Aniž se zastavil, svlékl si kabát a přehodil si ho přes ruku. Začal si počítat kroky. Po dvacátém nasál kouř, zašlápl vajgla do listí a dal se do běhu.

Kdysi do těchto odlehlých míst chodíval na rande, bývala tu spolehlivá intimita, v létě chládek, v zimě tma jako v pytli. Jednou tu před bouřkou v altánku čekal na zrzku se zelenýma očima, která nejradši nosila hořčicově žlutou halenku a džínovou vestičku, a než přišla, složil pro ni primitivní básničku napůl opsanou od Goetha, kterou jí potom odříkal v očekávání, že se mu vysměje a pošle ho do háje. Ale ji ta rýmovačka dojala tak, že se rozbrečela. Ještě si na ni vzpomínal.

Snad moh bych tě přirovnat k duze,

v níž barvy se mají jak stuha k stuze

ve skvostné pestré harmonii,

když vidím tvé barvy, tak vím, že žiji,

a nelekám se bouří, jejich hromů,

leda snad blesků – vždyť ty jsi z chromu,

tak čekám spíš na duhu, jež uhodí sem,

až moje Chromantička dostaví se…

Musel se tomu zachechtat a následně se rozkašlal. Protože už byl skoro na ulici, bába ho uslyšela, zašilhala mezi stromy, spatřila ho, zavřískla a vzala nohy na ramena. V tváři měla díru, jako by ji tam někdo střelil.

Utíkal za ní uličkou, boty plné svinstva z lesa, a zahlédl ji nějakých sedmdesát metrů před sebou. Stála u šedé hřbitovní zdi a svlékala se do krémového kombiné. Takto oděná vylezla po bráně nahoru na zeď a pootočila se, asi jako kdyby se postava Smrti na obraze Waltera Kuhlmana ujišťovala, že se všichni návštěvníci galerie nacházející se zrovna před plátnem správně soustředí. Poté nahrbila vychrtlá ramena a s připaženýma rukama se po hlavě vrhla na druhou stranu.

Našel branku a podél vnitřní strany hřbitovní zdi pospíchal k místu, kde se mu ztratila. Našel ji na žulovém náhrobku s roztříštěnou lebkou a zlomeným vazem, krkem vymknutým z postavení hlavy. Byla okamžitě mrtvá. Když k ní přiklekl, věděl, že mu nic neřekne. Pro jistotu jí přiložil prsty k nosu. Mohla ještě po nich chňapnout čelistí, ale jen v jeho vyděšených představách.

Rychle si ji nafotil mobilem. Vyvrácenou čelist a v ní tři mražené hranolky, nevařené krevety, šedé ponravy vylézající z dutiny starého stromu, probodnutou tvář, překvapené oči, zrudlé a ucpané ztuhlou krví, jež se rozlila umírajícím mozkem. Vzala to doslova hopem. Jako by se nemohla smířit s tím, co se stalo dole ve městě, napadlo ho. Vyfotografoval i odhozené svršky venku u zdi, vrátil se na hřbitov a zapnul kamerové snímání. Napadlo ho, zda by jí neměl zatlačit oční víčka, ale přenechal to až patologovi nebo pohřební službě. Teď zavolat 158.

Vymotal se z branky hřbitova s mobilem u ucha a stanul tváří v tvář zástupci policejního náčelníka Michalu Weberovi. Dvě auta se zapnutými majáky, ale tichá. Dvě černé limuzíny. Ozbrojenci v kuklách žádní, ani jedna neprůstřelná vesta. O. K., hlavně nenápadně.

Chladnokrevný Weber mu podal svůj plastový kelímek s kávou. Stálo na něm „Café Rozmar“.

Usadili ho na trávě u zdi, vedle babizniných odhozených svršků. Oblékl si kabát, ale stejně se rozklepal tak, že kelímek musel držet oběma dlaněmi na koleně. Přinesli mu deku a pak ještě druhou.

Srkal kyselé kafe, krčil se pod dekami a kouřil jednu cigaretu za druhou. Vyšetřovatelce vyklopil, co to odpoledne zažil. Kolik času uběhlo, nevěděl. Chtěla po něm přesnost, ale té teď nebyl schopen, před očima se mu dělaly světelné kruhy a rozbolela ho hlava. Požádal ji o ibuprofen, dokud mu prášek nezabere, nebude s to myslet ani mluvit. Nakonec se jeho stres a prudká migréna přenesly i na ni a ve výslechu musel pokračovat její kolega.

Weber se zdržel na hřbitově velmi dlouho. Teď konečně podlezl policejní pásku v brance. Na krajské ústředí odjeli po setmění v jednom autě. Když prošli mřížemi, Julián se omluvil, že musí na záchod. Teprve tam se vyzvracel. V kanceláři na něho čekala slivovice.

„Seděla s kamarádkou v Café Rozmar, na zahrádce před kavárnou, přes řeku od Zítkovy kolonády,“ vykládal Weber a posouval po stole prázdnou láhev. „Než začalo mžít, bylo docela teplo, měli zapnuté stojací ohřívadlo. Pila latéčko a becherovku, kterou jí doporučil bedekr. Ale nechutnala jí. Podle jeho rad si dala i lázeňskou oplatku a pak ještě jednu. Jméno…,“ podíval se do laptopu, „… Jukiko Nišikawa. Za rok jí bude čtyřicet. Z Ósaky, městská část Asahi. Ty prsty jí zkusili přišít, ale chirurg na ambulanci tomu šanci nedává, nejspíš odumřou, přijde o ně, vlastně už přišla. I tak by mohla mluvit o štěstí – kdyby znala souvislosti s předchozíma útokama. Což naštěstí nezná a snad jí to někdo nevykecá. Pojištěná je, ale jestli jí to proplatí, ví bůh. Jestli se bude soudit, pro někoho to bude drahý. Její smůla je, že nepřijela s cestovkou, ta by to vzala za ni. Jenže cestovní kancelář ji odvezla jenom do Prahy, tohle byl jednodenní výlet s kamarádkou. Na špatný místo ve špatnou dobu.“

„Vary v kostce,“ ušklíbl se Julián. „Má děti?“

„Dvě, a manžela. Z Prahy měly pokračovat do Bratislavy, Budapešti, Vídně, Salcburku, Grazu a ještě někam, už si to nepamatuju.“ Znova se zahloubal do počítače. „Cestovka Muri, sídlí právě v Ósace, docela velká. Střední Evropu si do portfolia přibrala před šesti lety. Ale to není důležitý, a pro tebe už vůbec ne.“

„Kdo ví. Teď o tý bábě. Má s ní něco společnýho…? Ehm. Můžu si odpovědět sám.“

„No právě. Srandovní je, že bába se nevrhla ani tak po ní, jako po tý oplatce.“

„Ona jí chtěla sežrat karlovarskou oplatku?“ Julián nedovedl skrýt pobavení. Na golfu to byla vražda a dvě ohlodaná prsa, proboha. Kanibalismus. A tady se stařenka vrhla po pšeničné mouce zadělávané vodou, upečené s cukrem a oříšky.

Weber pokrčil rameny. „Feedback zatím nic víc neposkytuje, zítra budeme vědět víc.“

„Novináři tam dole byli?“

„Byli, s tím jsem nemohl nic dělat. Sem jsme před nimi zdrhli. Vyčmuchali nás jenom dva. Měl jsi mi zavolat, Juliáne.“

„Šok a panika. Jak jste mě nakonec našli?“

„Dole jsou kamery, zachytily, jak vběhla do Ondřejský, dokonce i okamžik, kdy se s tebou střetla, ale jste tam už malinkatý a neostrý. Další kamera je až u hřbitova, systém má propojení, stačilo zadat jeden záběr, a vyjela nám toho z posledních čtyřiadvaceti hodin spousta.“

„Toxiny v těle. Musely bejt.“

„Taky mě to napadlo. Pracujeme na tom, ale výsledky budou opravdu až zítra.“ V notebooku to cinklo a on si prohlédl příchozí zprávu. Poté se zasmál, i když očividně nerad. „Tak ne, mám to už teď. Drogy v sobě neměla, jen alkohol, podle krve. V žaludku zůstal mentolovej likér a griotka. Vražedná kombinace.“

„Do prdele,“ ulevil si Julián. „Ty drogy jsou jediný vysvětlení. A zase chyběj.“

„Viď?“ zašklebil se Weber. „Taky jsem to už viděl na skandál jako z Tour de France, ale po dvou třech zelenejch a jedný červený ještě nikdy nikdo bližnímu prsty neuhryznul. Až naše milá paní Milada Konečná.“

„Nomen omen,“ pousmál se Julián. Cítil, jak se mu slivovice rozlévá po těle a jak mu příjemně otupuje rozbolavělý mozek.

„Sedmdesát osm let, z Lázní Bělohrad. Záznam v trestním rejstříku nula, celý život pracovala jako účetní v dopravním podniku v Pardubicích. Říkám si, že kdyby nejezdila do Varů, ale zůstala ve svejch domácích lázních, možná nemusela zmrzačit Japonku a mohla si dál užívat penze do klidný smrti v šestaosmdesáti.“

„Byla vyděšená,“ hlesl Julián. Alkohol ho utlumil tak, že mu začala tuhnout čelist. Aspoň že ho opouštěla migréna. „Možná víc než já.“

„Z tebe? Tu tvář jsi jí prorazil pěkně.“

„Asi i ze mě, ale hlavně ze sebe. Fakt v sobě neměla kokain nebo pervitin?“ Zvedl k Weberovi vyčerpané, krví podlité oči.

„Nic, jenom ten chlast. Prášky na srdce brala ráno a večer, ale to už leta. Jinak čistá jako uvadající rododendron. Hele, nespi mi tu.“

Julián zjistil, že má zavřené oči a že se dívá na paní Konečnou v Ondřejské ulici. Usmívala se, nebyla od krve, neměla proraženou tvář. „Bylo toho na mě moc,“ promnul si obličej.

„Stejně je kurva divný,“ zamyslel se Weber, „že narazila zrovna na tebe.“

„Taky si říkám.“

„Potvrzuje mi to, jak je dobře, že jsem tě do toho zatáh.“

„Začínám toho litovat,“ zvedl se Julián ze židle a svraštil čelo. „A co oběť? Ta Jukiko?“

„Co s ní?“

„Nebrala třeba ty samé léky? Nějak to k ní starou Konečnou mohlo přivábit. Nebo stejný parfém, nevím. Kolínskou.“

Weber se zatvářil skepticky. „Meleš kraviny. Koukej se pořádně vyspat, a jestli tě tisk bude ždímat, řekni přesně třetinu toho, co víš.“

„Jak to mám poznat?“ ohradil se Julián. „Tu třetinu.“

„Odhadneš to.“

„Sám jsem taky novinář.“

„Najdou si tě. Ten u hřbitova tě fotil, jak sedíš u zdi.“

„Nemyslím si, že by se o mě zajímali.“

„Se pleteš, kamaráde. Nechám tě odvízt do hotelu někým z našich, aby si tě nepodali už dneska.“

Rozhovory zpočátku odmítal, přijal jen Karlovarský deník a ve svých odpovědích byl skoupý.

Ne, ve Varech je proto, že si léčí zažívání, nikoli kvůli kanibalským (sebe)vraždám. Ano, potkal se s tou ženou náhodou. Ne, žádná spolupráce s kriminalisty neexistuje a ani není možná. Ano, ten případ ho zaujal, stejně jako by zaujal každého, kdo se něčemu takovému připlete do cesty. Ne, žádné pátrání na vlastní pěst provádět nehodlá, chce si užít rodné město. Ano, možná to jednou využije pro své psaní, ale teď dělá na něčem úplně jiném a odpočívá, léčí se. Ne, vrátit se do rodného města nastálo nehodlá, je si jistý, že zůstane v Praze, ještě něco napíše a pak zemře klidnou smrtí… pokud mu tedy ve Varech někdo neukousne prsty nebo něco jiného (smích novinářky). Ano, bude si dávat pozor. Ne, zbraň u sebe nenosí a nemá ani zbrojní pas. Ne, nůž ani boxera. Ano, má to tu stále rád, pořád na své rodné město vzpomíná a často se sem vrací a navštěvuje bývalé spolužáky. Ne, rodinu už tu bohužel nemá. Ano, má rád i okolí, především Mariánské Lázně, Loket, Svatošské skály, Ostrov, Chebsko, zámek Kynžvart. Místa svého dětství a mládí. A co má na Karlových Varech nejraději? Zdejší lesy, jež se tváří jako kultivovaná příroda, ale ve skutečnosti jsou pohádkovým, strašidelným leporelem.

Četl si ten rozhovor v Café Rozmar a trpce se usmíval svým lžím. Ve Varech je proto, že ho sem přilákal Weber, takže spolupráce tu je, jenže mizerná. Krása města je v háji, ano, zbyla už jen v lesích. Ve Varech nevkusné nápisy, křiklavá typografie raných devadesátých let, exodus lidí, co se tu po válce usadili, na periferii a do jiných měst. Další ruská država, na niž Rusové nemají peníze. Nové objezdy, nadjezdy a obchodní centrum, knihovna, policejní barák na okraji. Zastaralá moderna, současnost předvčerejška.

Zeptal se servírky, jestli mají mátový likér, i když paní Konečná svoji dávku zelené neměla odsud. Vypil jich v průběhu necelých dvou hodin pět. Nic to s ním nedělalo, obával se jen otravy cukrem. Byl čas oběda. Viděl a slyšel Čechy, Němce, Rusy, a pak snad Korejce nebo Číňany. Rusku v kožichu, přestože tu bylo teplo. Rusa v modré teplákové soupravě Adidas vylepšené studiem Yamamoto. Slečnu s blonďatými copy. Mohlo jí být sotva dvacet a na předloktí si nesla světlemodrou džínovou kabelku značky Marc Jacobs, možná pravou. Když na svého snoubence promluvila, uslyšel nesrozumitelný jazyk, nejspíš estonštinu.

Nenápadně – aspoň doufal, že jeho počínání nikoho nezaujalo – se poohlížel po zanechané fotografii. Netušil, kde by mohla být. Když vlezl po otvíračce do lokálu, okoukl barpult i židličky. Předstíral, že si nemůže vybrat vhodné místo. Prohlédl toalety, i dámské. Nic nenašel.

Teď zaplatil a vyšel ven. Udělalo se hezky. Stočil noviny do ruličky, odnesl je ke koši, a než je v něm nechal, prohrábl se v odpadcích.

Všiml si pavučiny mezi kovovými pokroutkami zábradlí, chvěla se v odpoledním vánku a třpytila se na slunci. Pod ní, tam, kde se příčná tyč stýkala se svislou, uvázl papírek. Složený, šedobílý, nenápadný. Snad obal od žvýkaček, nebo taky ne. V kovovém sevření ho držela izolepa.

Julián si nasadil sluneční brýle a ohlédl se, jestli z kavárny jeho počínání někdo nesleduje, ale nikomu nestál za pozornost. Zapátral po kamerách v okolí. Spatřil jednu, ta sledovala část pěší zóny přiléhající k domům. Parkovala tu auta s povolením. Pokud by zaparkoval někdo bez, kamera to pozná.

Julián si převázal tkaničku na polobotce, a než se narovnal, odtrhl izolepu od kovu, papírek ze zábradlí vytáhl a schoval ho v dlani. Procházkou došel na konec řady domů, pod nezastavěnou strání tu byly dvě lavičky, místo k odpočinku, kde nemusíte nic kupovat a jen se díváte na korzující návštěvníky města. Přehodil nohu přes nohu, zapálil si a pozoroval okolí přes sluneční brýle. Nad Vřídelní kolonádu zvedali lešení. Z řeky se kouřilo, jak se vyvřelá voda ochlazovala. Opodál se u stromu vykálel malý a ušatý šedohnědý chrt. Jeho pohledná, vkusně nastrojená, asi třicetiletá majitelka v černém vlněném kabátě, v černých slunečních brýlích a vysokých černých kozačkách dělala, že to nevidí. Neviděly to ani kamery, žádné tu nebyly.

„Sabáka fuj,“ ukázal na psa Julián. „Vy dalžna upratovať pa ňom, v Práge eto pad pakutoj,“ káral ji, ale ještě než to dořekl, rozesmál se své ruštině.

„Hleď si svýho, debile,“ odsekla češtinou bez přízvuku, „já ti dám sabáka fuj.“ Ale vzala chrtíka na vodítko a táhla ho pryč.

Julián se za ní díval a neušlo mu, jak špinavé a okopané má podpatky – takže žádná dáma –, a ještě chvilku se chechtal tomu, jak ji vytrolil. Smích se mu vracel, nemohl a nechtěl přestat. Měl radost. Znovu si zapálil, posunul si sluneční brýle na čelo, nasadil si brýle na čtení a až poté papírek rozbalil.

Tentokrát žádný staromódní fotografický papír. Obyčejná A4. Na ní obrázek.

Špatná fotka, jež se lišila od předchozích. Byla na ní mramorová busta Johanna Wolfganga Goetha, již dobře znal, stojí o kus dál proti proudu Teplé a přes ni, skoro za městem, kde jinde než na Goethově stezce. Zpoza soklu se na snímku natahuje ruka nějaké ženy. Živé, stojící za pomníkem. Smích ho přešel, výjev byl znepokojující. Nic jiného na něm nebylo, jen bílý kámen opracovaný do podoby vypouleného velikána a za ním útlá pažička. Na předchozích obrázcích byly detaily těla (snad mrtvého?) s tetováním. Tady se za bustou někdo schovává, ale ukazuje, kde je, jako by chtěl fotografovi zamávat. Anebo signalizuje, že potřebuje pomoc.

Večer seděl v hotelovém baru a myslel na ty tři fotografie, na babizninu sebevraždu na drahovickém hřbitově, na vypuštěný bazén Thermal, na graffiti a tmavé kříže pod startovacími můstky. Snažil se opít přesně na tu úroveň, kdy bude ještě schopen důstojně vyjet výtahem do svého pokoje, zavřít za sebou dveře a zamknout, a pak už jen omdlít na postel a co možná nejdéle spát. Pak před svítáním snad překoná alkoholovou čilost, znovu usne a vstane až dlouho po deváté. Což by bylo krásné, ale v Praze se mu to už dlouho nevedlo, a tak vstával zbytečně brzy a o to později chodil spát.

V mosazném kyblíku po barmanově pravici se chladila druhá láhev Cortese di Gavi a on po ní občas mrkl. Jak dlouhý je čas mezi vyprázdněnou a nově nalitou skleničkou, aby vám neužíraly zdraví? V poslední době to docela řešil. Jak se dostat do stavu nebytí? Třeba pitím, prohodil jednou na fakultě jeho profesor filozofie.

Teď nad tím podumal. Jak se dostat do stavu nepití? Třeba bytím, vyšlo mu a zdálo se to dobré. Mohl by slogan prodat anonymním alkoholikům. Nebo jim to spíš poskytnout jen tak, zastyděl se a kývl na barmana, aby mu dolil. Jak dostat sebe i někoho jiného do stavu nebytí? Karlovarskou zabijačkou.

Aspoň že kouřit musí chodit ven. Víno mu dávalo pauzu od cigarety a cigareta pauzu od vína. Je to skoro zdravý způsob života: jedno cévy zanáší, druhé rozšiřuje. Takhle se dožije nejméně osmdesátky, víc nepotřebuje. Po osmdesátce napíše sotva co kvalitního. Své nejlepší věci beztak už napsal, o tom si nedělal iluze. Věděl to bezprostředně poté, co byly dopsány.

Bylo něco po jedenácté, bar měl otevřeno do jedné, takže spousta času. Na druhém konci pultu seděla hezká prostitutka, odhadoval, že Ukrajinka nebo Běloruska, možná slovanské Pobaltí. Pila druhé lungo, ve skleněné láhvi měla velkou perlivou vodu. Rusá blondýnka se slovanskými rysy, s pitomě našpulenou pusou, ale hezkými, středně plnými rty netvarovanými botoxem. Už třikrát se na něj upřeně dívala: poprvé s nezájmem, podruhé se záměrem, potřetí se zklamaně nakrčeným čelem, to když nereagoval.

Na říjen příliš krátké světlemodré šaty, ale v šatně jí nejspíš visí kožich, nebo aspoň kabát. Na krku bělavé a hnědé umělé perly. Nehty světle růžové, lak nepopraskaný. Nehty na prstech nohou tmavorudé, vykukující z otevřených béžových střevíčků na vysokém průhledném podpatku a s průhlednou přezkou nad kotníkem. Lepší děvka, žádná šlápota. Napadlo ho, jestli si v šatně nechala válenky, anebo přišla v sandálcích.

Řekl barmanovi, ať jí přinese prosecco. Když před ní sklenka na ubrousku přistála, s úsměvem k Juliánovi kývla hlavou a usrkla si. Taky mohla odmítnout. Možná je zvyklá na pravé šampaňské a kaviár, řekl si. Ale neodmítla.

Prohlížel si ji, teď zcela nepokrytě. Široké lícní kosti, oválná tvářička, pršáček. Velké kulaté oči, melancholické jako ve starém noirovém filmu. Kdo ví, možná to má všechno nakoukáno. Na levém předloktí, od loketní jamky až po zápěstí, měla vytetovanou růži s ostny a tmavorudým, téměř černým květem. Pravé zápěstí jí zdobil vytetovaný, vlnící se zelený had, Uroboros požírající vlastní ocas. Vypadal jako náramek.

To ho zvedlo ze stoličky, a právě v tu chvíli se za ním ozval ženský hlas: „Pan Uřídil.“ Neptal se, jen konstatoval.

Otočil se a pohlédl do očí dívce, spíš mladé ženě. Právě shodila z hlavy orosenou kapuci tmavomodré námořnické větrovky, krátké, ale impregnované, takže po ní stékaly kapky deště nachytané venku. Široké rukávy. Zvláštní model. Bunda i ona. Sám má podobnou.

Tmavohnědé vlnité vlasy, trochu rozcuchané. Světlemodré oči, jako dvě piraně, nos uzoučký, na pohled hebké rty špulené do poupěte, propadlé dlouhé tváře hladké jako zádíčka nemluvněte.

Z barové stoličky odhadl, že musí být velká přinejmenším jako on, spíš vyšší. Hezká žena před třicítkou. Usměvavá a smutná zároveň, nervózní, jako na pérkách. Krásná tvář, útlá jako ženy na Modiglianiho obrazech.

Rychle se ohlédl po Ukrajince – Bělorusce, Lotyšce –, a ta, jako by na to čekala, výmluvným gestem odstrčila sotva načaté prosecco, které jí objednal, a odešla. Škoda.

„To jsem,“ obrátil se zpět k nově příchozí. „Julián Uřídil. Jak jste mě našla?“

Ukázala na noviny. „Četla jsem rozhovor. Mariela Moretti.“ Potřásli si rukou. Sundala si větrovku a pohledem přivolala číšníka, aby ji odnesl na věšák. Posadila se na stoličku a pozorně se na Juliána zadívala. „Podle toho, co píšou, jste tady na zdravotním pobytu. Náhodička. Neobtěžuju vás, nebo snad jo?“

„Vůbec ne. Jen se opíjím k usnutí. Chcete se přidat?“

„Neříkejte dvakrát.“ Oči měla plné světlemodrého hladu.

Zaujala ho.

Ukázal barmanovi, ať jí přidá sklenku, a když byly obě dolité, ťukli si.

„Na vaše vyřešení karlovarskejch vražd,“ řekla suše.

„Kéž by.“ Napil se a poté otázku placatým tónem zopakoval: „Ale stejně – jak jste mě našla?“

„Nic těžkýho. Sám v tom interview říkáte, že tady nemáte už vazby, přestože jste z Varů. Mohl jste se ubytovat někde v soukromí, ale těžko u kamaráda. Už vám tady žádní nezbyli, nebo jste s nimi ztratil kontakt. Je to tak?“

„Je,“ připustil.

„Takže budete v hotelu nebo penzionu, AirBnB jsem prozatím vyloučila, ale kdybych vás nevyčmuchala, zkusila bych i to. Ale nebylo to nutný, jste stará konzerva. Byla jsem ve dvou hotelech a pak tady. Bingo – ve třetím sedíte u baru.“

„Detektivní práce. Připadá mi, že mě čtete. Prší tam?“

„Už ne.“ Bůhví na co odpovídala. Ukázala na prostitutku, které číšník právě pomohl do kabátu. „Vy dva nejste spolu, že ne? Nepřerušila jsem něco?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Vůbec ji neznám.“

„I tak mám pocit, že jo.“

Ohlédl se stranou podél pultu. Blondýnka si prohlížela něco v mobilu, otálela, jako by stále čekala na svoji šanci. Vypadala smutná. Krucinál.

Vrátil se očima k Mariele. „Máte italský příjmení, ale nemáte cizí přízvuk. Povězte mi o tom.“

„Byla jsem tam vdaná.“

„Takže už nejste.“

„Už ne.“

„Co byste ode mě mohla potřebovat?“

„Autogram.“ Mariela Moretti ho celého obsáhla obrovskýma očima, zalovila v kulaté kabelce a vytáhla hranatou knihu. Julián spatřil své jméno a titul Tajemné kouzlo podzimu. Jeho dávná hororová povídka přepsaná do romantické novely. Předposlední opus. Z předloňska.

„Recenze byly drsný,“ podotkl a vytáhl z kapsy saka propisku. „Vám se to líbilo?“

„Docela jo, ale nedokázala jsem to číst, když jsem byla sama,“ pousmála se, aniž by zvedla oči. Ve škvírkách zůstával intenzivní modrý jas. Jako by si jima svítila v přítmí.

„Stačí podpis, nebo chcete věnování?“

„Podpis a věnování. Ale ne pro mě, je to pro mýho kluka. Má od vás deset knížek.“

„Tahle, co jste přinesla, končí špatně.“

„Takový konce mám ráda. Jsou ze života. Každej život končí špatně. Smrtí.“

„Jak se jmenuje ten váš kluk?“

„Petr. Stačí iniciála. Pro P.“

Vyhověl, foukl na věnování i autogram a vrátil knihu.

„Děkuju. Přijďte se na nás někdy podívat. Přijdete? Dokud jste ve Varech. Petr by o to hrozně stál.“

„Většinou tu nemám moc co dělat, takže by to šlo.“

„Bezva.“

„Kam konkrétně?“

„Tu adresu budete znát. Stejně vám poskytnu vizitku, dal mi ji pro vás.“ Podala mu bleděmodrou kartičku.

Petr Taufer, četl. Telefon, mail, balneotechnik. I. P. Pavlova 36, 360 01, Karlovy Vary.

„Fakt?“ zvedl překvapené oči. „Tahle adresa?“

„Tahle adresa. Bydlíme tam.“

„Já…“ Celý zaskočený hledal slova.

„Já vím.“ Počkala, až se vzpamatuje.

„Tam jsem žil přes dvacet let. Až do konce vysoký školy.“

„Když ten pronájem v prvním patře vypsali, T. neváhal a šel složit první splátku.“

Julián se ani nesnažil skrýt ohromení. „Opravdu? V tom řadovým činžáku u Thermalu. On bydlí v našem starém bytě?“

„Jsme tam spolu.“

„Já tomu nerozumím,“ řekl po chvíli, úplně v koncích.

Pokrčila rameny a vstala. „Tak se zeptejte jeho, pane Uřídil. Děkuju za drink. A ještě jednou za podpis s věnováním. Na shledanou u nás.“

Kývla na barmana, který zaváhal jen zlomek vteřiny, donesl jí kabát, a dokonce jí do něj pomohl.

Julián i on se za ní dívali. Odcházela energickým krokem, jako by splnila nějaký úkol a teď se vrhne do spousty dalších. Odškrtnuto.

Odtrhl zrak. Zahleděl se na modravou vizitku, měla stejný vodnatý nádech jako oči Mariely Moretti. Sáhl po peněžence, vizitku v ní utopil a vylovil tisícovku.

„Už vám to zaplatím a zbytek vína si vezmu na pokoj,“ sdělil barmanovi a připojil otázku: „Tu ženu, co se mnou dneska mluvila, jste už někdy viděl?“

„Nikdy v životě,“ odtušil barman.

„A tu cizinku, co odešla dřív?“

„Myslíte Elenu,“ pousmál se. „Ta je tady pořád. Chcete na ni číslo?“

„Zatím ne,“ odpověděl Julián a šel si lehnout.

Příští den za ním přišli další novináři. Žádostí o rozhovor bylo jedenáct a on všem vyhověl, přijal postupně celé mužstvo. Rozhodl se předstírat, že hraje otevřenou hru. Známý spisovatel si léčí zažívání a s hrůzou, ale i pobaveným úžasem sleduje ty divné vraždy a sebevraždy. Jistě, nějakou teorii má, ale zatím ji neprozradí. Kterou že z karlovarských vyhlídek má nejraději? Přece všechny. Na shledanou. Další. Neznám vás? Studovala jsem na zdejším gymnáziu před třiceti lety. Promiňte, nějak si… Takže. Svět je malý, že? Trapný. Zůstaňme u vykání, nevybavuju si vás.

Trvalo to celé odpoledne, a jakmile se poslední novinář zvedl, počkal Julián ještě pět netrpělivých minut, hodil na sebe kabát a seběhl do přízemí po vedlejším schodišti. Když se ujistil, že v hotelové hale nikdo není, proklouzl ven, překřížil kolonádu, vystoupal na Zámecký vrch a vzal to nejkratší cestou kolmo do lesa.

Mezi okatými buky a po kotníky v hnědozlatém listí se zastavil a nabíral dech. Přesně jako před třiceti lety, kdy si myslel, že kvůli lesu, který ze strání opatrně natahuje kořeny až do vnitřního města a namáčí si je v léčivých pramenech, bude muset ve Varech zůstat, protože tohle je ještě krásnější než jejich silueta v podzimním oparu. Nemá to snad žádné město v republice. Možná Teplice, na rozdíl od Varů zničené, i když v Goethových zápiscích jsou snad ještě hezčí. Pokud se tedy počítá i minulost. Pak by tam byly i Mariánky, Horní Slavkov, Most, Sokolov. Vládla jim vždy romantika místních lesů.

Před necelými třiceti lety do karlovarských lesů chodil s holkou jménem Hana. Byli stejně mladí. Věkový rozdíl se v jeho vztazích postupem života povážlivě natáhl, ale tehdy to nevadilo. Upřímně se do ní zamiloval, osmnáctiletý kluk do osmnáctileté holky. Chodili pak spolu dva roky, do jeho dvaceti. On šel na vysokou do Prahy, ona zůstala ve Varech, cestovní ruch, něco neurčitého mezi gymplem a vejškou. Ve třídě samé holky, jen dva kluci. Na konci druhého ročníku třídní výlet na zámek Hluboká. Jeden z těch dvou kluků za ní přišel do pokoje. Spaly tam s holkama na palandách, šest lůžek. Hana spala nahoře a holky hrály dole karty. Svítilo se, místnost plná, pouštěli se Dire Straits, New Order, Spandau Ballet. A ten kluk si dal prst na pusu, podal jim láhev rumu, vylezl za ní nahoru a lehl si k ní. Probudila se, a on jí teď nezakryl pusu jedním prstem, ale rovnou celou dlaní. Aspoň tak si to Julián představoval.

Co blbnou, divily se holky, ale nahoru za nimi nešly. Podávaly si flašku. Hrály dál a případné zvuky shora se snažily překřičet. Jenomže nahoře prý bylo úplné ticho. Odmítly odejít, považovaly to za nehoráznost.

Julián se to dozvěděl mnohem později – od jedné z nich. Jasně, hrály karty, na stropě svítila žárovka.

Po necelých třech měsících Hana Juliánovi řekla, že je těhotná. V tu chvíli nic nepochopil, byl v druhém ročníku filozofické fakulty. Jel do Varů, šel za jejími rodiči, řekl, jak se věci mají. Rovnou jim, trochu arogantně – protože s malou dušičkou – vysvětlil, že je absurdní, aby s Hanou měli dítě, jejich dcera bude muset na potrat, ostatně on sám si není vědom, že by k oplodnění mohlo dojít. Překvapilo ho, jak ochotně ti lidé souhlasí. Ani mu nevynadali. Možná věděli víc než on.

Po interrupci se ještě rok nechal užírat černým svědomím. Věděl, že s ní musí zůstat, když jí provedl něco takového. Začala pracovat v cestovní kanceláři, on studoval. Rozuměli si čím dál míň. Už dávno to chtěl skončit. O víkendech byli spolu. Do lesa už nechodili. Dívali se na televizi a vařili si, předčasní manželé, které drží pohromadě vědomí viny.

Pak dostal dopis od její kamarádky. Psala, že se na ně nemůže dívat, oba nešťastní, zakletí jeden pro druhého. Takže s tím potratem si Julián nemusí dělat hlavu, sám tehdy říkal, že neví, kdy k tomu přesně došlo, a jo, spali spolu, ale opatrně. Tak teď už se může probudit: to zabité dítě nebylo jeho.

Vysvětlila, jak to vidí ona, výlet na Hlubokou, Michalův příchod na pokoj, incident na palandě a trapné hraní karet dole na zemi. Na stropě svítila žárovka. Odmítly odejít. Když to ti dva nahoře chtějí dělat, proč nejdou jinam?

O kamarádce se nezmínil, když se na to Hany zeptal. Ale viděl, jak zrudla, jak se zakoktává. Slyšel, jak říká, že se nedokázala bránit.

Ale mohla? chtěl vědět.

Mohla, ale nedokázala, přiznala se. A dodala: dítě mi sice udělal Michal, ale to tys chtěl to nebožátko zabít, tvojí vinou neexistuje.

S tím se rozešli. Bylo to snadné. Z Juliána, oběti podvodu, udělala viníka. Ulevilo se i jí. Svou strašnou vinu hodila na někoho jiného a mohla se vrhnout do vztahu s mužem, který s ní dítě mít chtěl. Do roka od rozchodu čekala další.

Michal chodil s Juliánem na gympl. Když šel Julián do Prahy na vysokou, on zůstal ve Varech a dělal nástavbu cestovního ruchu. Dva kluci ve třídě samých holek. Po dvou letech šel na policejní akademii.

Julián si to odtrpěl, bylo to zdánlivě pryč, ale hlavní důvod, proč do Varů léta odmítal jezdit, zůstával. Když byl mladý, byl donucen chovat se jako stařec. Co teď? říkal si u Fibichova altánu. Nejlépe se rychle vrátit do bezpečné Prahy.

Jenom kdyby to šlo. Nedůvěra k ženám i mužům v něm přetrvala dodneška. Neměl přátele, všechny vztahy dříve či později zkrachovaly. I ten nejdůležitější. Svědomí měl čisté, a přece černé jako noční karlovarský les.

Mrtvé nedítě, plod, který on, neotec, nechal zavraždit. Dodnes ho to pronásleduje ve snech. Pronásledování nevinného, jak typické, ušklíbal se nad tím, ale vinu cítil. Iracionální, o to však těžší.

A ten, kdo to způsobil, spal vždycky klidně. Až do karlovarských vražd.

Nad hlavou měl černý deštník. Příjemné mžení právě přešlo v déšť se středními, možná i velkými kapkami, teplý a nepříliš prudký, protože vítr se teprve začínal zvedat. Už byla tma a lázeňské lucerny se do ní vpíjely nepříliš silným, narůžovělým světlem. Stál na Nové louce kousek od divadla, oblečený do tmavomodré pláštěnky napodobující plachtovinu. Pod pláštěnkou měl vlněný zelený svetr a měkké černé kalhoty, trochu moc široké, ale pohodlné. Zcela dole vězely v kaluži jeho polobotky z hnědé hověziny s tlustou podrážkou. Vždy měl rád elegantní městské oblečení, žádný outdoor pro něj neexistoval, a tohle bylo maximum obětované roční době, počasí a praktičnosti. Kopcovitému karlovarskému terénu a blízkosti koryta řeky se přizpůsobil téměř jako dandy. Měl déšť rád, a zvlášť tady v Karlových Varech, ležících ve srážkovém stínu Krušných hor. Hojnost podzemní vody je vykoupena nedostatkem vody padající. Déšť je tu vzácný skoro jako v poušti.

Projely kolem něj dvě děti, holka na bicyklu s helmou na hlavě a vlajícím copem a kluk v kulichu na skateboardu. Dešťová voda odstřikovala od kol a koleček. Kdyby měl pohotově u sebe aparát, vyfotil by si to. Fajn, pomyslel si, dokud se tu na něčem prohání mládež pod patnáct, možná ještě není vše ztraceno. Díval se za nimi. Díval se sám na sebe, na své karlovarské dětství, které tak brutálně ukončila karlovarská dospělost a vyhnala ho do Prahy.

Najednou kluk zastavil, jednou nohou seskočil z prkýnka, druhou ho v patě nadzvedl a chytil za špičku. Vrátil se k němu. Mohlo mu být tak třináct.

„Nemáte cigaretu?“ ukázal na oharek v Juliánových prstech.

„Jasně,“ sáhl Julián do kapsy a podal mu balíček slimek. Kluk jednu vylovil a podal mu krabičku zpátky.

„Oheň?“

Holka zastavila, opřela se nohou o zídku nad řekou a otočila se.

„Snad i ten,“ zamumlal a prohledal kapsy. Cvakl zapalovačem. Kluk si připálil a šel k holce. Podal jí cigaretu, podělili se. Julián se musel zasmát: skoro jako on kdysi s nějakou tamtou, právě v těchto místech, na noční čekačce do baru Kakadu, kde bylo jako vždycky plno.

Kluk zvedl palec na rozloučenou, Julián jim zamával. Holka se tvářila podezíravě, nedivil se jí. Podíval se jinam, už si jich nevšímal. Odfrčeli.

Byl rád, že žádné děti nemá. Aspoň si myslel, že je rád. Přiměl se k tomu. Dneska by z nich nejspíš byli pubertální spratci.

Šly kolem dvě ženy pod jedním světlým deštníkem a obě mu věnovaly zvědavý pohled. Usmál se na ně, dokonce pokynul hlavou, tak nějak lázeňsky, pomyslel si. V tu chvíli na ně zapomněl. Všiml si muže na druhé straně řeky. Starší ročník, i když těžko říct, kolik mu mohlo být. Šedesát? O něco víc. Pomenší, s hubenýma nohama, trup trochu beztvarý v tlustém kabátě. Muž nápadný pouze kloboukem, loveckou hučkou Sherlocka Holmese, a taky svou činností.

Muž si fotografoval divadlo. Byla tma, musel exponovat na dlouhý čas. Aparát měl na stativu. Nebyl to mobil, ale skutečný foťák se skutečným objektivem, pěkně postaru, i když na tu dálku a pod pouhou pouliční lucernou se nedalo poznat, co přesně to je za značku a typ. Jako by na tom záleželo.

Možná fotografování jen předstírá, napadlo Juliána a udělal zkusmo dva kroky. Muž se na něj krátce podíval, zvedl stativ a šel o kus dál, znovu fotografoval, i když Juliánovi nebylo jasné co. A tak odhodil nedopalek a zamířil rovnou k němu.

Muž v klobouku se ohlédl, a když viděl, že k němu Julián jde, popadl stativ s foťákem, sevřel ho v ohbí lokte a ruce vrazil do kapes. Pak spěchal přes řeku na druhou stranu a proti proudu. Ve svitu lamp, s jasně vykreslenými, dokulata nahrbenými rameny, která opravdu nebyla nijak mohutná, což Juliánovi dodalo odvahu. Ve stínu mezi lampami vždy na okamžik zmizel a pod novým světlem se opět zhmotnil, až to vypadalo, jako by se sám rozsvěcel a zhášel.

Julián musel zavřít deštník, který se mu v podzimním větru a všem tom chvatu začal obracet do tvaru staré zčernalé muchomůrky. Poté i on přeběhl na druhou stranu. Kloboučník zaslechl jeho kroky a vzal nohy na ramena. Stativ s aparátem teď držel v náručí, jako by to bylo dítě a on jeho únosce.

Otáčel se, Julián pořád za ním, přestože ho déšť studil v obličeji a na ramenou. Pod pláštěnkou se začínal potit. Doběhli k Puppu, odkud je pobaveně pozoroval dveřník.

Pršelo ze severovýchodu, Juliánovi slzely oči, ale nedalo se teď dělat nic jiného než stíhat prchající postavu v klobouku. Ten ostatně neznámému už jednou odlétl z hlavy a on se pro něj vrátil. Vzdálenost mezi muži se zkrátila, ale moc to nepomohlo, Juliánovi docházel dech. Jestli si posledně v Ondřejské vedl překvapivě dobře, teď se mu připomněly všechny vykouřené cigarety. Zastavil se, musel se vydýchat a bezmocně přihlížet, jak se mu kloboučník vzdaluje po Goethově stezce a pak přebíhá lávku. Zkusil ho vyfotit mobilem, pak v druhém telefonu zmáčkl zelené tlačítko. Weber hovor nepřijal.

Nechal vzkaz, kde je, ať hned někoho pošle nebo přijede sám.

Muž mu mezitím zmizel. Pokud chtěl utéct do lesa, kde by se pronásledovateli spolehlivě ztratil, proč zvolil cestu přes lávku na Mariánskolázeňskou ulici? Byly tam domy, možná má k některému klíč.

Julián se od petropavlovského kostela vrátil k Císařským lázním a dál k prudkým schodištím, po nichž lze vystoupat na Husovo náměstí nebo do Škroupovy a dál pokračovat na Nebozízek a k hotelu Imperial. Z těch schodů na něj šel vždycky strach a až do nějakých čtrnácti let měl od matky zakázáno tam chodit. Když mu bylo sedm, znásilnili tu a ubodali nějakou mladou ženu, pachatelé snad měli být dva, ale nepodařilo se dopadnout ani jednoho. Schody pak byly dlouho zavřené.

Vlezl do průchodu osvětleného chabou lucernou a bral schody po dvou, a když byl nahoře, našel jen liduprázdnou ulici plnou aut.

Jedno se k nim tiše přidalo, přijíždělo se zhasnutými světly. Julián s napětím čekal. Někdo z vozu vystoupil a došel k němu. Weber.

„Chlapi jsou tady,“ řekl. „Pročesávají stráň a ulice, jedno auto mám u Imperialu. Vyfotil sis ho?“

Julián se probral složkou snímků v mobilu, na posledním byla tmavá noc a o něco světlejší šmouha. „To ti asi moc nepomůže.“

„Nejspíš ne,“ zasmál se Weber a nechal si vysvětlit, o co tu jde.

„Kdyby to byl fotograf, co rád fotí v noci, proč by přede mnou utíkal?“

„Možná měl z tebe strach. Škoda že stačil sebrat ten klobouk. Se psy by to pak mohlo vyjít. I když do tohohle počasí by ani psa…“

Weber se obrátil na dva své lidi, muže a ženu v civilu. Julián si zapálil. Byl si skoro jistý, že kloboučník má s vraždami něco společného, a měl vztek, že ho nechal utéct. Ostatně Weber vyslal k cigaretě pár výmluvných pohledů. Závislá dýchavičná troska – jistě ho vidí právě takhle. Možná už lituje, že ho do Varů vůbec pozval.

Juliánovi se zvedl žaludek a cigaretu zahodil. Weberovi to neušlo. „Kdybych byl policajt,“ zakřenil se, „dal bych ti pokutu za vajgla odhozenýho na ulici.“

Jeho kolegové mu věnovali chápavý pohled.

„Kdo to je?“ zeptal se muž a kývl k Juliánovi.

„Ten, co nás zavolal,“ odpověděl Weber.

„Tak já to s váma pak sepíšu,“ řekla žena komisně a vytáhla vysílačku.

„Co? Toho vajgla?“ podivil se.

„Vaše svědectví. Potřebujeme popis podezřelého.“

Julián stěží překonal další dávení, musel se s předloktím před ústy pootočit. „Nervy,“ zahuhlal do rukávu. Policista v civilu, z těch dvou ten „hodný“, mu nabídl, že si může sednout k nim do auta, pokud se tam nepozvrací. Julián odmítl.

Weber si jeho nesnáze očividně užíval. Ty dva poslal pryč, přešel k němu a tiše, jen pro něho, poznamenal: „Viděl jsem to u jednoho idiota, co šňupal kokain a tvrdil, že jenom bere, ale nekšeftuje s tím. Kluci ho sebrali v hudebním klubu, měl po kapsách čtyři gramový pytlíčky. Šel jsem se podívat na výslech, leželo to před ním na stole. Tak jsem mu řekl, že když udá dealera, může si dvě lajničky hned teď sjet, nebudeme se dívat. A on si ty dvě larvy dal, neřek nám nic, a namísto toho se nám před očima poblil. V cele předběžnýho pak navíc dostal sračku. Ale pořád vypadal spokojeně, jako teď ty, přestože dávíš naprázdno a máš žaludeční křeče. Akorát že on mě pak udal za podněcování k trestnýmu činu, hajzl. Což potom před inspekcí popřel. Měl jsem štěstí, že se to nenahrávalo.“

„Proč mi to říkáš?“ chtěl vědět Julián. „Každý povolání má svý úskalí.“

„Protože nechci,“ zavrčel Weber Juliánovi do ucha, „aby se něco takovýho opakovalo: nabídnu někomu výhodu, a on tohle. Děkuju pěkně, to je fakt málo. Myslel jsem si, že jsi jinačí formát. Už zase jsi mě zdržoval zbytečně.“

„Chceš říct,“ odtušil Julián, „že toho chlapa nedostanete. Přitom tady někde musí být. V jeho věku se nemohl dostat daleko.“

„Hm. A co když měl auto? Teď už je v trapu, ale to, že ho nedostaneme, není naše chyba, Juliáne. Je to tvoje chyba.“

„Nemusím tady čekat, až to s klukama zabalíte, že ne? Něco na mě leze, potřebuju horkej čaj a peřinu.“ Doufal, že veškerá zima, která s ním třásla, se dostala i do jeho hlasu.

„Klidně si dej leháro, starouši, tohle může trvat do rána. Kvůli tobě.“ Weberův tón se mu v mrazivosti vyrovnal.

„Ale ta ženská říkala, že s ní mám něco sepsat.“

„Na to se vyser, počká to. Dobrou, ty detektive.“

V hotelu si řekl o klíč od pokoje, pomyslel si něco o tom, že by se měl raději přestěhovat do bytu pronajímaného v systému AirBnB, jinak za chvíli přijde na mizinu, a nechal se recepční přivolat zpět, zrovna když vsunul pravou nohu do výtahu.

„Pane Uřídil! Máte tu poštu.“

Tak poštu. Něco tak zvetšelého. Skoro tak mrtvého jako telegraf. Typické, že dostal v Karlových Varech poštu.

Slečna mu se snaživým úsměvem podávala bílou obálku, on si ji od ní vzal, zvedl proti světlu, roztrhl tak, aby nepoškodil obsah, a pak z ní vytáhl barevnou fotografii.

Nato se rychle otočil zády, aby obrázek neviděla. Mrkl na adresu na obálce, aby to nemohla být mýlka: hotel, jeho jméno. V horním rohu známka s úsměvem prezidenta přeražená razítkem.

Poodešel a sáhl do kapsy po brýlích na čtení, i jedna dioptrie dělá své. Nasadil si je a zahleděl se na fotku.

Holka v černých šatech. Leží v lese, focená od nahých nohou viditelných po kolena (včetně), na zádech na stráni, hlavu zvrácenou dozadu, ruce od těla (šaty jsou na ramínka). Nad pravým zápěstím má modrý flek. Nad pravým vnitřním kotníkem má jiné znamení, načervenalé nebo fialové. Tetování. Je to ona. Ta, jejíž kérky se objevily na obrázcích dodaných na místa útoků. Zde je ve spánku, v bezvědomí, mrtvá. Nebo to předstírá. Je jí vidět světlé hrdlo a odspoda čelist a brada, též levá líc a nos, chytající spolu s pravou dlaní a vnitřním zápěstím nejvíc světla. Vlasy bohaté a hnědé, spadající do strany. Jinak jen poklidný, místy prosluněný les se šikmým sklonem terénu, jak je to typické pro stráně nad Teplou.

Vrhl tázavý pohled na recepční a ta se před ním jako by schoulila. Buclatá brýlatá holka s obarvenými vlasy a v džínové bundičce, která jí byla směšně malá. Jako by si koupila dětské číslo. Mohlo jí být sotva dvacet.

„Přišlo to kdy přesně?“ zeptal se. Pomyslel si, že na ni působí agresivně, vždyť se ta holka za recepčním pultem schovává. Zkusil se trochu uvolnit.

„Počkejte, myslím, že to je tady chvilku.“

„Večer pošta nechodí.“ Téměř to na ni zařval, na chudinku.

„Máme svoji schránku na kraji lázeňské zóny,“ vysvětlovala omluvně. „Sem je vjezd omezen. Nosí to poslíček dvakrát denně, ráno a večer.“

Julián zavřel oči. Na vnitřních stranách víček viděl kloboučníka, jasně a krvavě rudě. Ale kdyby došlo k další vraždě, přece by o ní už věděl.

Když otevřel oči, dívka se na něj dívala vystrašenýma očima. „Stalo se něco?“ zeptala se.

„To kdybych věděl,“ řekl a zamířil k výtahu. „Dobrou noc.“

Když zmáčkl přivolávač, recepční na něj zavolala: „Počkejte!“

Dveře výtahu se otevřely, ale on zůstal stát a počkal, až se zase zavřou.

„No?“

Bázlivě k němu šla a zůstala stát asi v třímetrové vzdálenosti. „Promiňte, pane Uřídil,“ hlesla.

„Co mám prominout?“

„Jak koukám do zápisu, nepřivezli to dneska, ale včera. Kolega, co jsem ho střídala, mi to zapomněl říct. Přišlo to večer, přebírala to Sára. Nechala záznam, ale Janek – to je ten kolega – mi to neřekl. Prosím, omluvte nás. Chceme služby neustále zlepšovat, ale občas dojde k nedopatření.“

Znovu zavřel oči, počítal do deseti. Deset. Takže ne. S kloboučníkem žádná souvislost. Holku poslali už dřív.

„V pořádku,“ pokusil se na ni vlídně usmát. „Děkuju vám. Jakmile zas něco přijde, dejte mi vědět okamžitě, platí? Můj mobil máte v objednávce pokoje.“

Ochotně, téměř šťastně přisvědčila a ujistila ho, že to vyřídí všem kolegům.

Julián otevřel dveře výtahu a nastoupil. „Dobrou noc,“ zaslechl z chodby.

Než se dveře zcela zavřely a výtah se dal do pohybu, pokusil se ji vlídným úsměvem uklidnit.

Tedy ne dnes, ale včera. Nic nejde dohromady s ničím. Další fotka. Proč?

Když byl v pokoji, otevřel chladničku s minibarem, našel v ní dvě různé whisky a slil je do jedné sklenice. Ochutnal, byl to dobrý blend. Sedl si na postel a zadíval se na fotografii.

Mladá žena v lese leží na zádech. Vyfocená od nohou, jež nejsou zcela u sebe, jako by ji někdo znásilnil a potom zabil. Na sobě má černé šaty, hlavu zvrácenou dozadu, paže rozhozené. Kolem staré listí, klacky a pařízky, kmínky stromů a mech. Na těle ty fleky. Na zápěstí. Nad kotníkem.

Vyndal z kabely kancelářskou fólii, kde měl uloženy tři předchozí fotky. Teď je porovnal s novou. Umístění fleků na těle odpovídalo kérkám. Jedna a ta samá tetovaná dívka. Nejspíš po smrti. Výjev vyvolávající úzkost.

Ale nebylo to jen téma fotky, žena samotná, co ho znepokojovalo. Bylo to i prostředí. Měl pocit, že ho zná, že už tam někdy byl, přestože to místo ničím nápadné není, lesní zákoutí bez příznaku. Taková místa jsou si podobná, lesní partie na opačných koncích republiky můžou vypadat téměř identicky, sám takové déjà vu zažil několikrát, když přišel na mýtinu nebo sestoupil do prolákliny – jako by tam už někdy byl, i když se to nestalo, ale ano, stalo, jenže jinde, kde to nějakým potměšilým kouzlem vypadá stejně jako tady.

Znal to. Jenomže se na fotku mohl uzírat, a stejně nedokázal říct, kde to místo je.

Když usnul, déjà vu se vrátilo v nové podobě. Věděl, že spí, i to, že se chce probudit, ale nejde to. Blížil se po lesní stráni k ženě ležící v trávě. Byla jiná, ve stejných černých šatech, ale se střevíci na vysokém podpatku. Hýbala nohama a rukama, uvědomil si, že ho vidí mezi stromy a chce před ním utéct. Nemohla však vstát, jako by částečně ochrnula. Zvedala tmavovlasou hlavu, upřeně ho pozorovala, chtěla něco zakřičet, marně, z pootevřených úst se neozvalo vůbec nic. Když k ní přistoupil, došlo mu, že z něho má strach. Že se před ním na lesním podloží kroutí jako oběť, která ví, že jemu, dravci, nedokáže uniknout. Řekl jí, že ji odněkud zná, nemůže si však vzpomenout na její jméno a nechce jí ublížit. Vlastní hlas mu zněl cize. Ve velikých světlemodrých očích se jí objevily slzy a stékaly po bledých spáncích a lících. Klekl si k ní a vzal ji za ruku, ona ho pořád jen němě a vyděšeně pozorovala. Jak jí zvedl paži, aby zkusil, zda v ní má cit, vylezl zpod jejího boku černý mravenec velký jako dlaň. Měl ptačí hlavičku, namísto kusadel zobák. Julián se ho lekl a pustil ženinu paži, ta na mravence spadla a rozmáčkla ho. Žena se na paži podívala, vrtěla hlavou, byla by vřískala, kdyby to šlo. Měla mravence se zobákem na předloktí. Teď však byl vytetovaný, pouhý neškodný obrázek, i když ohavný. S úlevou se pousmála, zvedla uslzené oči k Juliánovi a kývla, jako by ho chtěla k něčemu povzbudit. Chtěl si k ní lehnout, možná se s ní i milovat, ale její tetování ho odrazovala: najednou měla ptačí mravence všude po obou rukou i nohou. Julián jí pomalu vyhrnoval sukni, když se pod černou látkou v rozkroku něco zahýbalo. Vykřikl a probudil se. V pokoji doznívala ozvěna. Ještě se téměř slyšel, jak křičí ze spaní.

Ležící žena byla Mariela Moretti. Tím, že ji teď zpětně poznal a vybavil si její jméno, Julián pochopil i to, kde by to místo v lese mohl najít.

Světla přibývalo, ale ještě ho nepřišlo dost a v ulicích byl zcela sám. Vůni tlejícího listí cítil ze strání až sem dolů. Přešel po mostku na druhou stranu řeky, minul kamennou kolonádu a za Lázněmi III zabočil do Sadové ulice. Na jejím konci čelí ruskému konzulátu bronzový Karel Marx a vypadá, jako by v holičském křesle čekal na břitvu, takto se o pomníku kdysi žertovalo. Julián se dal doprava k rybníčku u Malých Versailles a Křižíkovou došel až k lesu. Napojil se na zelenou turistickou značku, ale cestu by našel i popaměti. Doputoval po ní k památníku řečenému Kniha, kamenné bichli otevřené na německé básni věnované matce. Kdysi, asi v devíti letech, na ni vylezl a dostal za to od matky takový pohlavek, že málem sletěl dolů. Teď chladivý kámen pohladil a na prstech mu zůstal drobný lesní spad. Otřel si ruku o pláštěnku a rozhlédl se. Nahoru, přibližně tam to bude. Pustil se k Lesní pobožnosti a brzy ji spatřil, stejnou jako ve vzpomínkách: kamennou, barevným mechem obrostlou pyramidu se svatým obrázkem, krucifixem a vsazenými plaketami. Kolem kapradí, ve vázách umělé květiny a pod nimi hřbitovní svíčky, z nichž vždycky nějaká hořela. Chodil sem rád. Ze stavby vyzařuje posvátný klid, je to místo kontemplace. Když sem s rodiči chodil, říkali tomu „kostelíček“.

V kouzelném lese plném vyhlídkových skalek i věží, loveckých chat, kapliček a pamětních desek to vonělo listím, hlínou a houbami. Kam se podíval, viděl orosené hlavičky vyrůstající z mycelia propojeného pod zemí s kořeny stromů. Hrály všemi barvami, hnědé hříbky, zrzavé ryzce, zelené, červené, žluté a fialové holubinky, a jak kráčel výš, spatřoval i kováře, koloděje, pavučince, pýchavky. V kapse postrádal zavírací nůž. Možná na cestě zpátky. Donesl by úlovek hotelovému kuchaři a nechal si jej připravit k večeři.

Zastavil se s fotkou v ruce. Popošel o pár metrů. Stál na místě, odkud holku vyfotili. Opodál ležely překřížené klacky, zcela nenápadné, jeden asi sedmdesát centimetrů dlouhý, přes něj asi poloviční – ne jeden, ale dva. To, že byla příčná břevna dvě, ho utvrdilo v tom, že to je právě tady a že někdo to dřevo schválně takto poskládal.

Přemýšlel, jak dlouho vydrží klacky nehnutě ležet. Rok, snad dva, víc těžko. Záleží na síle deště a větru, na tom, jestli si některý kus dřeva nevyhlédne pes.

Chyběla tu jenom ta holka. Zato nechyběly houby, hlívy na tlejícím pařezu, choroše, jiné cizopasnice. Dlouho tu nikdo nebyl, mladé houby byly neporušené, stejně jako staré, které se pomalu a ochotně vracely do dřeva, odkud vyhnaly plodnice. Vyženou zase příště. Julián si klekl k padlému kmeni a pohladil nepravidelné sametové řásnění dřevomorky, obdivně, jako by se díval na obraz od malířky, která si říkala Toyen.

Známá místa jsou strašná. Pokud nám je připomene umělecké dílo, je to prožitý úžas. Pokud nám umělecké dílo připomenou sama, jsou cestou do pekla. Proto utíkáme ke všem novým, a je nám pak jedno, že jsme jen za turisty. Hlavně si takový prožitek odpustit. Nebýt vzdělán, nic si nedávat do souvislostí ležících za textem, za obrazem, za činem. Jenom se sytit krásou a moudrostí – v tom by mohlo být určité štěstí.

Julián byl teď turista i staroznalec. Tohle místo znal, ale byl od něj příliš dlouho pryč. Odlehlé, a přece kousíček od cesty. Podle fotky lokalizoval umístění těla v terénu, stromy byly trochu jiné, ale byly to stromy z obrázku. Lehl si do zplihlé trávy tak, jak tam ležela dívka. Nechal do sebe ze země pronikat chlad.

Vlhlo na něm oblečení, vypere se, teď je tady. Tady, kde ležela. Někdo ji zabil a vyfotil, a kousek od ní složil primitivní kříž. Potom s ní něco provedl, buď tady někde zakopal, nebo odvezl jinam, spálil i s kérkami. Dívka vypadá nedotčeně, nikdo jí snad nic z těla neodhryzal. Je jenom mrtvá.

Cítil úlevu, že je jenom mrtvá.

Jenomže po pořízení fotografie se na ni někdo třeba vrhl a roztrhal ji na kusy. Anebo taky ne. Když byla tetovaná, možná ji kérky ochránily. Možná proto se lidi tetujou. Není to spolehlivé na sto procent, ale když se to udělá správně a přesně, je to obrana proti uřknutí. Tetování je iracionální atavismus, druhotný znak, když tělo ani jazyk nestačí. Manifestace nějaké obliby, přihlášení se k něčemu. A má zůstat na celý dlouhý život. V tomto případě krátký.

Není jedno, jestli jdete do hrobu celí, nebo poloviční. Doufal, že ona šla celá.

Rozhlédl se, obešel čtyřikrát kruh, pokaždé o něco širší. Nikde ani náznak, že by se tu kopalo, terén byl neporušený.

Vrátil se z druhé strany, než přišel prve, a prohlédl si improvizovaný křížek sestávající z onoho asi sedmdesáticentimetrového klacku a dvou menších příčných břeven. Vyfotografoval ho mobilem.

Prudce se otočil, když za zády zaslechl zvuk. Ale foukalo tu, šelestění mohlo být způsobeno tím. Jenže nebylo. Nějakých sedm osm metrů po svahu a pod stezkou, tam, kde stromy byly větší a tlustší než v okolí křížku, stál mohutný buk s hladkou stříbrošedou kůrou, do níž někdo vyryl nožem nějaký nápis, nad kterým bdělo stromové oko, pozůstatek zárodečné, nikdy nevyrostlé větve. Jenomže nápis byl asi ve výši dvou metrů, vyrobený kdysi dávno, a oko bylo nad ním, zatímco hned nad zemí povlával za kmenem cár černé látky, jako by tam někdo ukrytý stál a tohle ho prozradilo.

Vítr opět načechral spadlé listy, o to víc ty, jež se ještě držely na větvích. Jako by skrz ně mluvil, připomínal to, co se tu stalo. Rodiče sem s malým Juliánem chodili, dokud si tohle místo nevybral chlápek, který se sem přišel zastřelit – kousek nad Lesní pobožností. Pak chodit přestali. Vracel se sám, po několika letech. A nyní po dlouhých letech z jiných důvodů, na základě fotky.

Černá látka za stromem se zatřepetala a Juliána napadlo, že člověk, k němuž ty šaty patří (ať je to cíp sukně, nebo kabátu), to se svou schovkou nemůže myslet vážně. Chtěl na něj pro legraci zavolat, ale všechna slova mu připadala trapná. Strčil ruku do kapsy pro osvědčený klíč od hotelového pokoje. V druhé kapse byly kapesníky, žvýkačky, krabička cigaret a zapalovač.

Třesoucí se rukou si jednu cigaretu zapálil a trochu doufal, že jestli ho tu teď nějaký hlídač veřejného pořádku přistihne, že kouří v lese, bude mít vyhráno a milerád odtud v jeho doprovodu zmizí.

Nikdo se však neobjevil a za stromem pořád někdo nepohnutě stál, prozrazený kouskem své černoty.

Takže tam šel. Blížil se k buku, jenž se na něj díval, jako by říkal, dívej se. Byl dobře vybraný, široko daleko nestál strom ztepilejší, žádná lepší skrýš nejen pro útlou ženu, ale třeba i pro ramenatého muže. Když byl od stromu nějakých pět šest metrů, uhnul doprava, aby ho obešel ze strany, kde nebylo vidět černý cár. Snažil se našlapovat co nejtišeji, ale že by šel po špičkách, to ne, připadalo mu to teatrálně nepatřičné, celá ta situace, a i kdyby entita za stromem měla připravený nůž, revolver nebo jen ostré zuby a šílenou mysl, Julián chtěl tu nepatřičnost ukončit – tu absurditu situace, kdy se má bát někoho schovaného za bukem na karlovarském katastru poblíž Lesní pobožnosti. S překvapením seznal, že v tuto chvíli se o svůj život zas tolik nebojí – na to je příliš prázdný a chudý, odvíjející se od knížky ke knížce, od ničeho opravdového k ničemu opravdovému. Tohle je sice nebezpečné, ale i opravdové.

V lese sedělo ticho jako v kostelní lavici, ale jemu bušilo v hlavě techno. Žádná melodie, jenom beat srdce, tepnami vyhnaný do mozku.

Vítr znovu foukl do listí a on přistoupil ke stromu. Ten, kdo byl za ním, ho mohl, ale i nemusel slyšet.

Ještě než buk obešel, všiml si na větvi menšího stromu opodál žlutého fáborku z krepového papírku. Trochu vybledlého, ale ne dost. Školáci nebo skauti tu možná měli bojovku. Na jiné větvi visel fábor růžový.

Nadechl se, vydechl a udělal dva kroky za kmen.

Chtěl něco skutečného, a teď to má. Černý čtverec hrubé látky přišpendlený ke kůře, jako by si tu někdo pověsil kuchyňskou utěrku. A opíral se do něj vítr poryvy stejně jako do žlutých fáborků, kterých teď Julián v okolí napočítal pět. Končil tu foglarovský boj o vlajku, a nakonec tady kořist zapomněli, možná začalo pršet a oni přestali mít zájem.

Chvíli se smál do větru, pak černý hadr odšpendlil, připínáček zahodil a zavlhlou látku složil do čtverečku deset krát deset. Strčil ji do kapsy jako kapesník. Kdyby na to přišlo, předloží to Weberovi jako možnou stopu.

A ten křížek možná žádný křížek není. Kdo ví, jaké falešné náznaky zanechává lidem příroda, když si z nich chce vystřelit nebo je inspirovat. Pro Goetha to bylo to druhé. Romantický básník, romantický geolog, romantický stařec. Umění se podle něho stává skutečným uměním tam, kde se vyrovná tomu, co chce nebo musí zpodobnit. Zpodobňované může být rádo, že si je umělec vyhlédl a nechal skrz ně promluvit svého génia.

Možná i tento les může být rád, říkal si Julián, že si ho někdo vyhlédl pro svůj hanebný, ale krásný zločin.

Návštěvu odkládal už dost dlouho, a protože měl smysl pro slušnost a taky byl zvědavý, vyrazil k nim. Když za ním ten chlápek vyslal svoji holku pro podpis do knížky, a ještě mu po ní předal vizitku, dřív nebo později se takové pozvání musí přijmout, ať je dojem, který to v člověku vzbuzuje, jakkoli smíšený.

Juliánovi se do bytu, kde žil do svých třiadvaceti a kde teď bydlí někdo úplně jiný, moc nechtělo. Neměl z toho dobrý pocit, bylo mu to trapné, a jestli kdy něčím oplýval kromě smyslu pro zamotané příběhy, byl to smysl pro nepatřičnost a trapnost. Ale v podzimních Varech se zrovna teď nic nedělo a on dva dny poté, co navštívil místo s křížkem v lese, neměl co dělat. Případ se nikam neposunul, snad až na to, že Weber skočil po černém hadru odšpendleném ze stromu a slíbil, že ho nechá forenzně prozkoumat. Julián však pochyboval, že je zájem starého spolužáka opravdový. Možná jen oba dva chtěli předstírat, že se něco děje – když už se neděje nic.

Zavolal na číslo uvedené na vizitce od Mariely Moretti a hned po prvním tónu se ozval mužský hlas, jako by jeho majitel telefonát netrpělivě čekal. Prosté „haló“. Podezíravé, nervní, nejisté.

Julián se ujišťoval, zda pozvání od pana Taufera platí, tedy do bytu, kde on, Julián Uřídil, bydlel přes dvacet let, a jemu tedy že bude ctí a chce se domluvit na dni a hodině.

Taufer odpověděl, klidně ať přijde, kdykoli on sám je doma, takže nejlépe hned, je to skvělý důvod dát si kafe s obdivovaným spisovatelem, a že děkuje.

Julián souhlasil, bude tam zhruba za půl hodiny.

Vyšel z tunelu pod Thermalem a vzpomněl si, že v jedné mrazivé zimě, jaké už dneska skoro nejsou, stál nahoře na terasách u zábradlí a jednou dobře mířenou ranou hodil sněhovou, nebo spíš ledovou kouli po jedoucím autě, jež bylo zhruba v tom místě, kde je teď on. A jak sklo, které už muselo být naprasklé, pavučinovitě popukalo a vůz dostal po prudkém brždění smyk, naboural dopravní značku označující výšku tunelového stropu a přerazil ji. Náraz do betonové stěny šel naštěstí šikmo zadkem, jak se auto otočilo. A on, náhle vyděšený dvanáctiletý kluk, vzal nohy na ramena a utíkal nonstop po mostě přes Ohři a dál do Rybářů, kde popadal dech a klepal se, že ho co nevidět dostihne policejní auto.

Nedostihlo. O dvě hodiny později, než slíbil, se vrátil domů. Měl potom týdenní zákaz všeho, to však nevadilo (tehdy se ještě dětem zakazovala televize, ponocování a chození ven). Jen si přál, aby se posádce auta, které zneškodnil malou masou zmrzlé vody, nic nestalo.

Řada domů po pravé ruce byla zbytkem ulice, která padla za oběť projektu Thermal. Druhá strana v sedmdesátých letech zmizela, nahradila ji nájezdní estakáda k hotelu, k terasám a k parkovišti, k podpůrné konstrukci velkého těžkého kinosálu, pod níž jsou garáže. Prozřetelná architektura už tehdy.

Právě tady, v jednom ze zděných domů zbavených uličního zrcadla, tak dlouho bydlel. Žlutá omítka, graficky nenápadný, zato masivní štuk. U okna obýváku v prvním patře pořád ještě rezavějící talíř satelitní antény, kterou kdysi pořídil otec v domnění, že v německé televizi dávají v pátek a v sobotu večer italské erotické filmy. V té době tam už žádné nebyly a zpoplatněný odběr nikdo platit nemínil.

Vystoupal po schůdcích do krytého průchodu čísla třicet šest. Vpravo na úrovni podesty obchod, vlevo dole v rovině ulice průjezd do dvora. Kolikrát tamtudy prosvištěl na silničním kole Favorit, bez helmy a zcela bez obav, se nedá spočítat. Ze dvora vedl druhý vchod domem do sklepa, tam kolo nechával. Pak, to byl čerstvě dospělý, mu prasklo lanko brzdy, když jel z táhlého kopce. Ubrzdil to přední brzdou a špičkou levé tenisky, kterou tím proděravěl. Pořád si pamatuje pach spálené obuvnické gumy.

Kolo nikdy nedal opravit, přestal na něm jezdit. Holka, s níž tehdy chodil, mu řekla, že není normální (na kole jezdila ráda). Taková krásná „silnička“, a on ji neopraví.

Jemu přišlo naprosto jasné, že na silničním kole už nikdy jezdit nebude, vadná brzda ho varovala. Zelený bicykl s ohnutými řídítky je možná pořád ještě ve sklepě pod jeho nohama. Přesvědčit se o tom nepůjde.

Zmáčkl kovový čudlík Moretti/Taufer označený modrou propiskou. Neušlo mu, že nápis na zvonku je nový, páreček tu není dlouho, ostatní jmenovky u zvonků, až na jednu další, byly tištěné černou kurzivou.

„Ano?“ Opět tak brzy, až ho to zaskočilo, ten hlas, sotva sundal prst z tlačítka. Stejný hlas jako v telefonu, nervní a napjatý, jen jinak zkreslený domovní elektronikou.

„Uřídil,“ hlesl Julián, a když dveře zabzučely a on se do nich opřel, ohlédl se na podzimní den nad nájezdem k Thermalu. Bílé slunce poraženecky prosvítalo šedou mlhou. Na vozovce ležely žluté, načervenalé a nahnědlé listy z javorů jako vyplavené mořské hvězdice, přitom v blízkosti nebyl jediný pořádný strom. Listí z lesnatých strání, stále a napořád svírajících údolí Teplé, přestože zrovna nejsou vidět.

Široké pohodlné stupně vnitřních schodů domu, které si tak dobře pamatoval a jež jednou za čtrnáct dní myl hadrem omotaným na smetáku. Pach větrané vlhkosti, mírně špinavá okna do dvora přesně jako kdysi, zašlá zlatookrová omítka. Ve spodní části omyvatelný nátěr, ale ten je pryč.

První patro, dveře vlevo, ty úplně první. Zatajený dech. Černorudá bakelitová špehýrka se zvlněným okrajem, pořád stejná.

Někdo ke dveřím z druhé strany přistoupil, dívá se, a už je otvírá dokořán, nikoli majitel hlasu z telefonu, ale Mariela Moretti. V předsíni ji obestírá jasné bílé světlo, ledky na stropě i na stěnách, žádné žloutkové přítmí, jako když tu Julián bydlel. Teď starý byt ucítil, poznal by ho i po oslepnutí.

Její úsměv vypadá upřímně. Malé vlhké bílé čtverečky zubů mezi vkusnými rty. Taková ústa měly filmové herečky před válkou. Greta Garbo. Nad rty uzoučký nos s protáhlými dírkami. Šedomodré oči. Tak světlé se vidí málokdy, zvlášť v kombinaci s tmavohnědými vlasy. Posledně v baru, v tlumeném osvětlení, byly mnohem tmavší, pouze jasně modré. Pokud si dobře vzpomínal.

V těch očích byla radost, ať už umělá, nebo nelíčená. Zrůžovělé tváře, hrdlo natažené z krunýře béžového roláku. Žena štíhlá jako zkumavka.

Nějak ho objala, ani ne napůl, sotva na dotek, nemuselo to být, jen jí to zkusil oplatit. Vzdálený, i když známý parfém, koření a tuberózy, přesně jako ona. Nechal si od ní stáhnout pláštěnku. Když mu ji odnesla do skříně, vrátil se mu do nosu dobrý pach starého bytu, kde žil tak dlouho. Nezaměnitelný, pořád tu byl, parfém na něj nestačil.

Překonal chuť sednout si na zelené linoleum a opřít se o dveře, jeho dávná oblíbená pozice na samém okraji bytu. Vzchopil se, vstoupil do obýváku, a opět ten vjem: ležela tu stále stejná rozeschlá parketová podlaha, se vším svým prachem, mrtvými muškami a domácím hmyzem. Už bez koberce. Přímo uprostřed parket stál současný nájemník.

Parfém té ženy, proti němu pach bytu. Noví lidé. Cizota. Odolal návalu iracionální paniky, touhy utéct odtud jednou provždy. Parfém mu svázal nohy.

„Petr Taufer,“ představil se vysoký hubeňour s rozčepýřenými vlasy pod čepicí s kšiltem. Mohlo mu být kolem třicítky.

Podali si ruku. Křečovitý stisk a napjatý pohled hostitele.

„Já vím,“ řekl Julián, který byl skoro o hlavu menší, ale o to širší v ramenou. Panika odeznívala. „Vy jste balneotechnik. Vlastně nevím, v čem balneotechnika spočívá.“

„To je různý,“ hýbl ramenem Petr Taufer, „většinou jsou to provozní technické služby pro lázně, město, soukromníky.“ Sympatický chlápek s kšiltovkou na hlavě, ale proč ji nosí doma? Jinak na něm nic zvláštního nebylo. Leda to napětí.

„Říkám mu Technik. Že jo, Techu?“ ozvala se za Juliánovými zády paní Moretti. „Dělají to všichni.“

„Bohužel,“ svěsil Taufer rty a chvíli si ji rozmrzele prohlížel. „Pracuju na živnosťák. Ale proti vaší profesi to je nuda a rutina, já vás nechci unavovat, pane Uřídil, děkuju, že jste přišel. Nabídnu kafe, nebo čaj?“

„Kafe.“

„Mari,“ zvedl Taufer obočí.

Bylo slyšet, že si tou žádostí není jistý. Dokonce mu skoro přeskočil hlas, když vyslovil zdrobnělinu jejího jména. Napětí v obýváku zapraskalo elektřinou.

Žena zaváhala a odešla do kuchyně. Taufer si založil ruce na prsou, jako by dumal, co říct. Ozvalo se vrčení espressomatu.

„Mě by skutečně zajímalo,“ promluvil Julián, „co konkrétně děláte. Je to manuální činnost, nebo máte na starosti léčebnej provoz v jeho fyzické problematice?“ Rozhlížel se po obýváku, který rozhodně potřeboval víc zařídit, kdysi zabydlený křesílky, odkládacími stolky, obrazy a pokojovými rostlinami. Teď tu byla dvě křesla a dvě židle, také velmi úzký vysoký konferenční stolek, u zdi komoda a naproti ní knihovna. Zahlédl tam hřbety svých románů, skoro až nahoře, ve výši temene tohoto nervního dlouhána. „Já vám taky mám říkat Techniku?“

„To by nebylo zrovna vhodný,“ ošil se Taufer a strčil ruce do kapes. „Takže abyste byl v obraze, pane Uřídil, teď zrovna tady pro jeden hotel postupně měníme odtokový trubky, i když jsou úplně nové. Měly odolávat vřídelní vodě, ta je silně mineralizovaná a rychle vytváří usazeniny, a vy samozřejmě do ní nesmíte přidávat sajrajt, co by to zanášení zpomaloval, pěny a tak. Takže speciální materiál. Jenomže hotel se potom rozhodl pro rašelinové koupele a tohle hnědé organické bláto rozpuštěné ve vodě při terapiích teď začalo trubky ucpávat. No, úzký profil. Spouštíme sondy a měníme to, co je nejzanesenější, aby wellness v hotelu fungoval aspoň na šedesát procent, protože to je snad hranice rentability, jak nám říkali…“

„Komu to patří?“

„Mají to Rusové. Původně přes bílý český koně, ještě v devadesátkách. Teď dávno ofiko. Všichni je tu chceme. Chceme je zpátky.“

„Tu práci – ty sondy a tak… To provádíte vy sám?“

„Kdepak, já to rozplánuju a pak dohlížím, aby se na nic nezapomnělo. Ono když to rozvrtáte, musíte to pak dát do původního stavu, akorát ty trubky tam musí mít širší profil. A nesmíte zapomenout ani na jednu jedinou.“

Mariela Moretti přinesla plechový podnos s třemi šálky a položila ho na vysoký stolek, který jako by si ho přitáhl, ozvalo se kovové cvaknutí. Juliánovi došlo, že obojí patří k sobě. Převržení nebo shození zabraňuje magnet. Funkční design.

„Taky vaše řešení?“ zaťukal uznale do podnosu.

Taufer se zatvářil překvapeně a pak se zasmál.

Mariela: „To je stolek navržený Rodolphem Castellanim. Dárek od mýho muže.“

„Bývalýho muže,“ upřesnil spěšně Taufer.

„Přesně tak,“ podotkla chladně a vyměnila si s ním pohled.

Julián zaměřil pozornost na knihovnu, židle, komodu, křesílko, v němž seděl.

„Všechno taky od něho?“ zeptal se. „Dárky milovníka bytovýho designu?“ Pomyslel si, že nic z toho nábytku se sem nehodí. Vrátil by sem ten starý.

„Ne, jen stolek, ostatní jsem kupovala sama. Mohla bych vám nabídnout sklenku sherry? Technik mi řekl, že milujete sherry, hrdinové ho pijou ve čtyřech vašich knížkách.“

„Skutečně…?“ podivil se Julián zcela bez zájmu. „To pochybuju.“ O postavy, jež napsal, se nestaral, pokud je nepotřeboval v nové knize recyklovat.

Neušlo mu, jak se na Technika zamračila a nepatrně zavrtěla hlavou.

„Fakt to tam je,“ dušoval se Technik v hlubokých rozpacích. „Myslel jsem, že vám to udělá radost.“

„Ale jo, ano, vlastně miluju sherry,“ pospíšil si Julián. „Už si vzpomínám. Suchý, samozřejmě, žádnej tlamolep.“

„Neříkals, že suchý,“ zavrčela paní Moretti na Taufera. „Koupila jsem sladké.“

Mladý muž vypadal, že mu s ní dochází trpělivost. Sundal čepici, podrbal se ve vlasech, čímž si je rozcuchal ještě víc, a pak ruku na okamžik zvláštně zkroutil, což mohl být nějaký jeho tik nebo behaviorální porucha.

„Víte, já ke kafi rád sladkosti, takže sladké sherry nebo portský skvěle nahradí chybějící zákusek,“ vyřešil situaci Julián. Dopil kávu a pochválil ji.

„Neříkal jsi, že má rád zákusky a portský,“ drtila mezi zuby slova paní Moretti. Julián si pomyslel, že ta návštěva možná nakonec nebyla nejlepší nápad.

„Nechci vás dlouho zdržovat,“ zvedl se a přešel k dvojitému oknu s dřevěnými rámy, mezi nimiž za teplého počasí rád sedával s knihou. Po místě u vchodových dveří, kde se učil a nic ho nerozptylovalo, bylo tohle jeho nejoblíbenější stanoviště, kde si chvílemi četl a pak si fotil lidi na piazzettě před Thermalem. Výhled byl stále týž, jen obchody v parteru domů, kolem nichž se procházelo na nábřeží Jana Palacha, byly jiné a na rohu přibyla nová restaurace.

Paní Moretti mu nabídla pohárek sherry. Chtěl si s ní přiťuknout, ale vrátila se k Tauferovi, pohladila ho, nebo spíš poplácala po rameni, a podala mu skleničku. Asi omluva.

Na nic si nepřipili. „Můžu vidět i zbytek bytu?“

„Vzpomínky,“ usmála se.

„Ano. Když jsem před chvílí vstoupil, poznal jsem to tady hlavně po čichu. Každej interiér voní jinak, nemyslíte?“

„Doufám, že tady to ničím nesmrdí,“ odsekla a úsměv zmizel.

„To ne, ale vůně tady byla vždycky zvláštní, nevím čím. My, co jsme tu bydleli, jsme ji cítili třeba po návratu z dovolené, poté jsme si vždycky zvykli. Ale každý příchozí to cítil. Je to pořád tady, trochu stejný, trochu změněný.“

„V jakém smyslu změněný?“ chtěla vědět.

„To nedokážu říct.“

Taufer vstal a otevřel dveře do ložnice. „Tady spíme. Jak vidíte, je tu ještě méně nábytku než v obýváku.“ Juliánovi se naskytl pohled na dvě obyčejné postele, jednu ustlanou a druhou zválenou. Nebyly u sebe, ale za sebou u zdi, polštáři k sobě. Ještě zahlédl vestavěné šatní skříně, prádelník a věšák. Na podlaze ležela ovčí kůže.

Vstoupit do jejich ložnice považoval za nevhodné. „Tohle býval můj pokoj. Když se naši rozvedli, přestěhoval jsem se na druhou stranu,“ ukázal na protější dveře. „Můžu nakouknout?“

„Jeho pracovna,“ řekla, když Petr Taufer otvíral ústa. „Je tam strašnej bordel, ještě jsme to nestihli zařídit a používáme to spíš jako odkladiště. Pojďte se raději podívat do kuchyně.“ Vzala Juliána pod paží a vedla ho z obýváku zpět do předsíně a pak doleva do kuchyně. Ta byla stejně tmavá jako tehdy, okna vedla na dvůr a do vysoké kamenné stěny podpírající zalesněný svah. Nic zajímavého k vidění tu nebylo. Zmizela prosklená dělicí přepážka ze sektorového nábytku, kdysi plná ozdobných sklenic, broušeného skla Moser a karlovarských pohárků. Mívala za úkol rozdělit prostor na část kuchyňskou a jídelní, dnes se to už dělá jinak.

Aby měl důvod nakouknout do koupelny, šel si umýt ruce, a oba hostitelé mu kupodivu byli v patách. Ukázal na okénko nad zrcadlem, vedlo do světlíku. „Jednou jsem si zpíval ve vaně You Belong To Me – v takový tý mečivý variantě od Boba Dylana –, až mi někdo na druhý straně světlíku, to už je jinej dům v řadě, začal odpovídat. Podotýkám, že mnohem čistším tónem. Podle hlasu mladá holka, ale nedalo se poznat, z kterýho patra to jde. Zpívala to docela jako Patsy Cline, ale výš, takže jsem musel se svým chrapláním přestat a doposlouchal až do konce. Ve vedlejším domě bydlely tři, co mohly mít takový hlas. Nikdy jsem nezjistil, která z nich to byla. Zeptat jsem se styděl.“

„Mrzí vás to,“ řekla Mariela.

„Mrzí.“ Ze světlíku mu proudil do tváře chladný vzduch, ale okénko bylo tehdy stejně jako dnes důležité, aby se v koupelně neusazovala plíseň.

„Se divím,“ zamumlal Technik, „že to nemáte v žádný svý knížce.“

„Ani nemůžu,“ pousmál se Julián. „Takovou povídku už někdo napsal nebo to bylo ve filmu.“

Nic na to neřekli, jen ho upřeně pozorovali v zrcadle, oba tencí a vytáhlí, ona svýma velkýma světlýma, on tmavýma malýma očima.

„Děkuju za vlídný přijetí,“ otočil se k nim. „Potřebuju napsat článek a do večera ho odeslat, takže půjdu.“

Uvolnila mu cestu do předsíně, ale Technik – Julián se přistihl, že si ho teď tak pro sebe nazývá čím dál častěji – zůstal stát. „Když už vás tady mám, pane Uřídil,“ soukal ze sebe a opět divně zkroutil ruku, „nevadilo by vám podepsat mi všecky svoje knížky?“

„Beze všeho,“ pokrčil rameny, a aby snížil napětí, podal mu ruku.

V obýváku si od něho nechal otevřít k podpisu své knížky a od ní nalít ještě jedno sladké sherry. Když odnesla láhev do kuchyně, pošeptal mu nad předposledním románem Technik: „Žádnou policii.“

Julián překvapeně zvedl hlavu. V Technikově tváři se už nezračilo napětí, ale naléhavost a strach. Oči zabloudily ke kuchyni, jakoby v obavách, a pomalu se zavřely a opět otevřely. Výraz v nich zůstával skoro stejný.

Podpisy ve zbytku knih byly pak o poznání rozkolísanější.

Když Mariela přišla z kuchyně, měl hotovo. Rozloučili se napůl zdvořile, napůl vřele. Technik děkoval. Mariela se usmívala. Julián se poroučel.

Před domem zaváhal, kudy jít, a zvolil cestu po nájezdové smyčce k Thermalu. Nahoře se ohlédl na okna starého bytu. V obývákovém stála Mariela a pozorovala ho. Technik se na něj díval z pracovny. Zvedl dokonce ruku na pozdrav a pak pohlédl doprava, jako by věděl, že u okna vedlejšího pokoje stojí Mariela a dívá se za Juliánem. Jako by ji viděl skrze zeď.

Sobota. Jasný chladný den. Sadová ulice, hotel Mantova. Někdo v obleku v rozrušení roztočil otočné dveře do recepce a opsal jejich osu zbytečně ještě jednou, němá groteska. Poté se do lobby trefil, přiklopýtal k recepčnímu a naklonil se k němu přes pult s otevřenou tlamou, z níž vystříkla pěna, která nevycházela zevnitř úst, a už vůbec ne z jícnu, ale z koutků rtů. Jak vyprávěl kluk za pultem.

Když na něj chlap vrhl svůj dech, instinktivně zvedl pěst. Trefila útočníka do nosu a oba dva to vyvedlo z míry. Zuby, které chňaply po prstech, necvakly naprázdno, ale do jazyka kořenícího v jejich sousedství.

Na délku dva centimetry, na šířku asi čtyři. Spadlo to na pult jako červený červ, a jak se z toho vyřinula krev, před očima to šedlo a smršťovalo se do podoby motýlí kukly. Recepční to v panice smetl prudkým pohybem zápěstí z pultu, odletělo to stranou a skončilo pod polstrovanou židlí. Chlap už byl u ní, převrátil ji. Něco na zemi našel a nacpal si to do zkrvavených úst. Modrou kravatu měl zbrocenou tmavými skvrnami.

Mezitím kluk vytáhl z šuplete nervový sprej a za pultem, kde byl v pasti, nečekal. Vyběhl ven, a zatímco se autokanibal hrabal na nohy, z boku mu sprej nastříkal do vlasů, do ucha a do tváře. Chlap řval jako zvíře na porážce, kluk to nemínil poslouchat. Vletěl do otáčecích dveří a až na chodníku mu došlo, že si v recepci zapomněl mobilní telefon. Do karuselu se znovu cpal ten druhý, s pěnou a krví u žvýkajících úst. Kluk dveře zachytil a prosil o pomoc jen hlasivkami, když už neměl telefon.

Na muže uvnitř přišla jasnozřivá chvilka. Bezradně odstoupil ode dveří a vyplivl do dlaně žvýkačku podobnou tuhému kousku hovězího. Zamyšleně si ji prohlédl, schoval v kapse saka a rozeběhl se vlevo chodbou k výtahům. V tu chvíli ho mladý recepční viděl naposled, ale to ještě nevěděl. Zato věděl jistě, že v Mantově jsou hosté, není jich zrovna v tuhle část dne moc, ale jsou tam. Přešel ulici a z recepce hotelu Slovan zavolal policii.

Mezitím ten s ukousnutým jazykem utíkal klikatou chodbičkou k výtahu, a to s jistotou, jako by to tu znal. Zmáčkl knoflík a vstoupil do kabiny.

Julián vzal telefonát ze skrytého čísla. „Další žravec, Mantova v Sadovce, vyjel po klukovi v recepci, nezranil ho, pěnu u huby, sám se připravil o kus jazyka, pořád v budově, spolu s ním sedm hostů, šest zaměstnanců SPA, dvě pokojský a údržbář. Jestli se nebojíš, doraž, když tě naši zastaví, řekni zuby. Ale když ho potkáš, udělej všechno pro to, aby tě nepokousal.“ Náhlé ticho.

Chvíli civěl na zmlklý mobil. Hlas nepoznal a ani nemohl, byl šifrovaný přes nějakého robota a přesně jako robot také zněl. Volajícího poznal. Ten hajzl se kryje i za poplachu.

Takže do Sadové. Buď taxík, nebo nohy, vítězí taxík. Před hotelem na něj čekal celé tři minuty, akorát na jednu tenkou cigaretu. Zapaloval si další, a když už litoval, že se nespolehl raději sám na sebe, zastavilo u něj bílé taxi.

Na udanou adresu řidič zavrtěl hlavou. „Ulici zavřeli, zase novej průser. Můžu vás dovézt na křížení Sadový se Zahradní. Byste tam byl rychlejc pěšky, já to musím objet, po nábřeží nesmím.“

„Jeďte. Co se to tady ve Varech děje, nevíte?“ vyzvídal Julián a připoutal se.

„No, lidi špekulujou,“ rozhovořil se taxikář, „že ty vraždy dělá potomek Němce, co ho po válce odsunuli, nejspíš jeho vnuk. Povídal Roubíček.“

„Roubíček…,“ nechápal Julián.

„Náš dispečer. Povídal, že je to dědic domu U Tří mouřenínů, znáte ten barák?“

„Samozřejmě.“

„Fakt krásnej činžák, historickej, vždycky se tam ubytoval Goethe, na lázeňskou sezonu, jestli rozumíte. Teda když přijel. Von taky někdy nepřijel. Se nikdy nevědělo. Von jezdil podle toho, která baba se dopředu ohlásila na sezonu.“

„A jsou důkazy, že by to mohl být potomek toho majitele?“

„Ale jasně že nejsou,“ podrbal se na stehně řidič, „jen se to mezi Karlovarákama povídá. Slyšel jsem i řeči, že to provádí potomek samotnýho toho Goetha.“

„Ten měl jednoho syna,“ zkusil mu vyjít vstříc Julián. „Teoreticky by to možný bylo.“

„Znám!“

„Fakt?“

„Jmenoval se Julius a měl tři děti. Nám to řekli na výstavě v muzeu. Klidně by ten vrah mohl pocházet z jednoho z těch fakanů.“

Julián žasl nad mužovými znalostmi i nad jeho uvažováním. „Prosím vás, odkud tohle máte?“

„Co jako bych měl mít?“ zasmál se taxikář. „Já nic nemám, leda tohle auto, a to je stejně psaný na firmu.“

„No že by to mohl provádět Goethův potomek.“

„Ona teď byla tady v našem muzeu, když se nově otvíralo po rekonstrukci, dočasná výstava ke Goethovi. Šli tam všichni místní, normál i študovaný. No a protože se na jaře tady stala ta strašná věc, začaly chodit davy a my jsme se ženou taky byli. Se začalo ledacos šuškat, znáte to. No a teď, když ty vraždy přibývají, jsou toho šuškání plný Vary. No a my taxikáři to říkáme zákazníkům, poněvadž ty to rádi slyšej.“

„A někdo něčemu takovýmu věří?“ ujišťoval se Julián.

„Byste se divil,“ plácl řidič do volantu a najednou zvážněl. „Tak třeba já tomu věřím. Ty lidi, co dělaj ty mordy a pak se zabijou, posed zlej duch. To by mohlo dojít i Pražákovi. Jste přece Pražák.“

„Poznal jste to.“

„Dyk vidim. Odteď v tom máte jasno.“

Dojeli na křižovatku Sadové a Zahradní, trvalo to čtyři a půl minuty. Zastavil je policajt. Taxikář stáhl okénko. „Zuby,“ štěkl Julián ze sedadla spolujezdce.

„Vy jo, on ne,“ ukázal policajt se zarputilým výrazem nejdřív na něj a pak na taxikáře. Poté vrátil dlaň na závěr samopalu, nebo co to měl na prsou. Julián se nad tím pozastavil. Samopal se říkalo, když byl kluk. Bůh ví, co je to dneska. Zaplatil jízdné a utíkal Sadovou ulicí. Tak přece jen nohy, kousíček cesty. Kdyby se pro ně rozhodl hned na začátku, mohl být o kilo tělesné váhy lehčí a pár peněz těžší. Doufal, že nepřiběhne s křížkem po funuse.

Jindy klidná ulice byla teď samá uniforma a samopal, napočítal jich osmnáct, další desítku před Mantovou. Zakuklenci v černých kombinézách zakleklí za civilními auty a dodávkami, hlavně útočných pušek mířící do oken. Hrobové ticho. Opodál stály označené vozy s blikajícími majáky, jeden policejní autobus, dvě sanitky a hasičský vůz. Vysoko na nebi se chvěla helikoptéra. Tak vysoko, že ji nebylo slyšet.

Webera nikde neviděl. Julián zopakoval heslo policistovi a ten ho zavedl k otáčecím dveřím hlavního vstupu do budovy, kde se potloukal světlovlasý, překvapivě mladý muž v ramenaté žluté bundě, u úst držel robustní vysílačku připomínající dávný mobilní telefon a někoho se rozčileně ptal, jestli to mají zezadu celé kryté i s tou strání. Dostal několik pozitivních odpovědí najednou, tvářil se rozhodně, a o to nechápavěji vzal na vědomí Juliána.

„Asi ten s heslem,“ vysvětloval policista trochu nejistým hlasem.

„No?“ zavrčel blonďáček. „Kdo to je?“

„To nevim.“

„Zuby,“ řekl Julián pokud možno neutrálním tónem.

„Legitimoval se?“ zeptal se mladík a šteloval vysílačku.

„Ale já jsem se neměl legitimovat,“ ohradil se Julián, zvědavý, jestli se mu ho povede vyvést z míry. „Jsem tu jen na to heslo, víc nedám.“

„A váš rozkaz?“

„Dostavit se.“

„Kam přesně? Neřekli?“

Teď to Julián musel hrát až do konce. „Přece dovnitř,“ ukázal na dveře.

„Jste psycholog? Antikonfliktní tým?“

„Něco takovýho.“

Kluk po něm přejel pohledem. „Máte zbraň? Tady jde o život, chlape.“

„Nikdy zbraň nenosím.“

„Proč ne?“

„Mám jiný metody.“

Blonďák koukl na uniformovaného policistu, jako by u něj hledal radu, ale ten jenom stočil pohled do okrasného keře.

„Ještě to ověřím,“ zamumlal kluk a dal si vysílačku k uchu.

„Tady jde o čas,“ naléhal Julián. „Buď mě tam pusťte hned, nebo se na to vykašlete. Ale pak si to taky zodpovězte.“

Přímočarost zabrala. Nový chraplavý proud z vysílačky. Žluťák si zvuky nějak rozebral a mávl rukou, ať tedy jde.

„Hodně štěstí,“ popřál mu policista v uniformě, aspoň jeden sympaťák mezi všemi těmi asociálními jelity spojenými heslem POMÁHAT A CHRÁNIT.

„Děkuju.“ Julián zvedl palec, roztočil dveře a vklouzl do nich. Stanul v lobby lázeňského domu.

Vedle prázdné recepce bylo několik dveří, a tak nahlédl nejprve za ty s panáčkem, pak za ty s panenkou a do třetice do jedněch ničím neoznačených. Tam bylo přesně to, co hledal. Vedle vysavače, čisticích prostředků a prachovek v regálu stál v plastovém ždímacím kýblu mop. Vytáhl ho, potěžkal, přišlápl hlavici s chundelatým hadrem a zkusil z ní vyšroubovat násadu. To nešlo, a tak ji prudkým pohybem vykroutil. Zbraň sice nenosil, ale teď jednu měl. Kopí vyrobené z mopu.

Pustil se chodbou k výtahu. Lázeňský dům byl trochu jiný než v jeho vzpomínce, ale pořád to byl on. Kdysi tu byl – když na gymplu dělal letní brigádu. Strýc pracoval pro lázně jako údržbář a šlo to udělat tak, že teenagerský synovec mu dělal měsíc asistenta. Vydělal si tak pár tisícovek a pak měl černé svědomí, že si peníze nezaslouží, protože matčin bratr žádného asistenta nepotřeboval, ale vykázal ho ve fakturách a lázně mladého kluka zaplatily hlavně za to, že nosil skutečnému údržbáři těžkou brašnu a plastový kufr s vercajkem. Kolik lázeňských domů navštívili, to si už nepamatoval, ale tady v Sadové ulici obešli všecko. I tenhle barák, to se ještě nejmenoval Mantova.

Přesto teď musel obdivovat, s jakou důsledností tu interiérový designér pracoval. Stěny pomalované ideálními krajinkami jako od Poussina, italské motivy byly zjevné, i když zda opravdu šlo o historickou Mantovu, anebo byly města a pastorální motivy smyšlené, se nedalo určit.

Stál mezi barevnými freskami a na jejich konci viděl bílý prostor a kovové dveře výtahu. Strašně málo se mu odtud chtělo, byl by tu se svým mopovým kopím nejraději zůstal a vmaloval se do obrazu, aby se nemusel setkat s útočníkem. Nohy měl jako z olova, adrenalin z nadledvinek se mu v mozku a srdci tavil v útěk ke kýčovitému, nyní však tak krásnému a bezpečnému umění výmalby lázeňských chodeb.

Opřel se o zeď, tu pravou, nechal násadu klepnout o podlahu a sbíral síly na to, aby dokázal aspoň stát. Zapálil si, dal tři šluky a poté cigaretu zašlápl. Čekal, že zaslechne sérii tlumených výstřelů. Pohlédl na náramkové hodinky. Dvě minuty. Trčí tu dvě minuty, zhroucený na pomalované stěně, a nemůže dál, starý jako Metuzalém, naprosto neschopný udělat krok nebo gesto. Dostat se přes policajty mu sebralo veškerou psychickou sílu, věděl, že není konfrontační typ, že od dětství jakékoli střety s cizí vůlí nenávidí, a když k nim dojde, je přehnaně arogantní, čímž pouze maskuje svou nechuť a nejistotu. A teď to ani není ten případ, nikdo mu už nebrání jít dál, pouze strach o život, živený vzpomínkou na stařenu, se kterou se potkal v Ondřejské ulici a pak ji sledoval až nahoru na drahovický hřbitov, kde se zabila skokem ze zdi na náhrobní kámen. Jak to mohl vydržet, žasl. Jak to, že ihned poté neodjel z Varů, tentokrát definitivně? Teď nedokáže udělat krok, jenom se potí a bojí jako dítě v setmělém pokoji.

V malované chodbě, mezi arkadickým chrámem a lesním honem na jelena, Julián sebral zbraň a už jistějším krokem ji donesl k výtahům. V levém někdo jel, pravý dlel ve čtvrtém patře. Zmáčknout podsvícený knoflík. Dveře pravého výtahu (přijel prázdný) se otevřely, ale on nedokázal nastoupit. Až se rozevřou v některém patře, bude se bránit. Vyrukuje po něm lidské monstrum a uhryzne mu libovolnou část těla, ale on třeba uhájí holý život. Nebo taky ne.

Nenáviděl svůj strach. Ne kvůli této chvíli, ale kvůli tomu, že se jím nechává ovládat celý život. Kdyby to nedělal, už by nežil.

Nechal dveře, ať se opět automaticky zavřou. Budka vyčkávala na další zmáčknutí knoflíku. Nikdo ji nepřivolal, pořád dlela v přízemí, stále se v ní svítilo, jako by přemlouvala pasažéra.

Julián vstoupil, zmáčkl nejvyšší patro, což byla čtyřka, a zase vycouval. Když se skleněné dveře zavřely, zaklepal na ně násadou a odbočil na setmělé schodiště, kde fotobuňka okamžitě rozsvítila sinavé oko. Stěny tu byly holé a bílé, kýč malované pseudorenesance zůstal daleko vzadu.

Přistihl se při stesku po onom kýči. Lovený jelen pořád lepší než funkcionalisticky funkční bílé nic. Tam byli ještě lidi, tady je jen prázdno, robotika a přeludy na zeď promítané zděšenou myslí. Útěcha žádná. Bezpříběhovost. Schodišťové stupně tudy nahoru, tudy dolů. Nemocničně bílé světlo, aby ses nepřizabil, nic víc.

Násadu od mopu držel před sebou jako harpunu, nebo si aspoň představoval, že nějak tak ji užitečně drží, a krok sun krok stoupal po schodišti od mezipatra k mezipatru. Když světlo zhaslo, stačilo máchnout rukou nebo sebou trhnout, a zase tu hned bylo díky fotobuňce, hnusné a bílé, cizí a tiché, prosté vší lidskosti.

Toužil po barvách, po říjnovém lese venku, kde se dá utíkat do všech stran. Tady musel buď dál, nebo zpátky a vysvětlovat policistům před budovou, co se uvnitř dělo, možná přiznat, že mu hrůza z možného nedovolila jít dál. Rád by šel. Život ztratit nechtěl, ale ani pověst. Napsal spoustu knížek a mraky slov, ale v žádné nebyl in situ, žádnou fyzicky nežil mimo svou vlastní fantazii. Až teď. Buď ji dožije, nebo chcípne, ale aspoň se o ten prožitek pokusí. Proto šel dál a sám se divil, že ho nohy schod za schodem poslouchají. On sám by jim poradil jinak.

Vystoupal do prvního patra. Vyděsil ho chlap v černé kombinéze a černé kukle, s namířeným samopalem a neprůstřelnou vestou. Přišlo mu zvláštní, že přes očnice kukly má polda dioptrické brýle se silnými žlutočernými obroučkami, jež mu držela u očí červená gumička napnutá přes spánky a zátylek.

Chtěl vyslovit heslo, ale brejlovec zvedl prst ke rtům schovaným za strečovou látkou, na níž se srážela pára jeho dechu. Ten prst pak ukázal nahoru, a tak Julián jen kývl a pustil se po schodišti výš.

Další mezipatro a okna ze zkrácené chodby do dvora, nikdo tu nebyl. Hned do dalšího. Julián spěchal – odmítl všechny další pochybnosti a zaječí úmysly, vracející se touhu po klidu a bezpečí.

„Zuby!“ vyjekl, když na něj zpoza rohu ve druhém patře zamířil černooděnec. Přišlo mu, že se oči obklíčené černou kuklou usmály. Poté se zvedly, a ačkoli puška pořád mířila na něj, hlava se tázavě naklonila. Policajt si ho ještě pět vteřin prohlížel, pak přikývl a zmizel za rohem.

Julián měl sice pořád strach, ale teď už začínala vítězit zvědavost. Strach se dokáže vyčerpat stejně jako odvaha. Ta ho však vždycky nenahradí. Nahradí ho spíš lhostejný fatalismus.

Vylezl pár posledních schodů a celý udýchaný stanul v další chodbě. Tahle nebyla bílá, ale světlemodrá. Aspoň něco, nějaká barva v tom pocitu konce. Vlevo stál další ozbrojenec, a tohohle už Julián ignoroval. Dva kroky doprava a pak doleva, a už je uviděl: nějakých šest metrů od něj stál u zavřených dveří Weber s pistolí v ruce a za ním dva opancéřovaní ramenáči s puškami, pak jeden s kamerou mířící na Juliána a jeden plešoun v civilu, i on měl v ruce pistoli. Dva paramedici v červených hadrech, jeden z nich lékař, možná oba. Oba s masivním stříbřitým kufříkem v ruce.

Na všech bylo vidět, jak si to užívají. Adrenalin a pot z nich smrděly na dálku. Smečka myslivců uhnala jelena, medvěda, divočáka.

Weber se v bílé záři nástěnných ledek usmál a rozhodil ruce v němém gestu, jako by říkal: Kde vězíš, člověče?

Jste špatně, řekl němě, ale ten druhý mu nerozuměl. A Julián najednou nechtěl, aby rozuměl. Užší schodiště vedlo do podkroví. Počkal, až se šéf otočí ke svým lidem, a už mazal po schodech nahoru. Už žádné mezipatro, jen úzká bílá chodba. Podkroví s pokoji pro personál, neoznačenými. Druhé dveře vpravo, přímo nad Weberem a zásahovou jednotkou. Tady nikdo nebyl.

Tiše zmáčkl kliku a otevřel. Ozval se vřískot, a v ten moment po něm skočil opičák se zkrvavenou hubou, nacpaný do společenského obleku. Zvíře s kravatou.

Instinktivně napřáhl ukroucenou násadu a máchl jí dopředu, jako by to opravdu bylo kopí. Trefil bestii, kam chtěl, přímo do oka, toho pravého.

Chlap zavřeštěl podruhé a jako raněný pavouk se celý smrštil u stěny, jen aby se od ní vzápětí odrazil a jedním pohybem paže vyrval tyč z Juliánových rukou. Levým okem, jež měl teď podlité krví a vytočené z osy, si prohlížel zubaté zakončení, zatímco Julián couval z místnosti jako kočka, která se ubránila vzteklému psu. Připravoval se na další útok, strach zanechal ve spodních patrech domu. Tělem se mu rozlévala euforie.

Ale útok nepřišel. Už to vypadalo, že si chlap zubatým koncem udělá v levém očním důlku stejnou krvavou želatinovou paseku, jakou měl v pravém, a podobnou té v jeho ústech, ale potom rozerval od sebe oba cípy košile, až knoflíky lítaly, uchopil tyč do obou rukou jako samuraj a vbodl si ji do břicha. Zlomený v pase se otočil k oknu, rozběhl se a tyčí, kterou pořád ještě pevně svíral, narazil do zdi s takovou prudkostí, že mu kinetická síla vyhodila nohy do vzduchu a horní část těla vrhla vpřed, takže hlava rozbila tabulku malého okna, v němž se zaklínila ramena.

Poslední, čeho si Julián všiml, byla postel. Pod peřinou v ní ležela žena. Úplně bez hnutí.

Stalo se to celé v několika vteřinách. Najednou byli nahoře policajti, povalili ho na podlahu, řvali jako na lesy, ale on věděl, že je to zbytečné. Ležel, než si to zásahovka uvědomí, a viděl v šeru pod lůžkem, jak z promočené matrace skapává na akvamarínové linoleum černá krev.

„Budeme mít na hrbu inspekci zásahu,“ řekl Weber. „Ale vyšetřování nějakou dobu potrvá. Do tý doby bysme to mohli dodělat. Důležitý je, že si to ten šílenec způsobil sám. Všechno: jazyk, oko i břicho.“

„Ale ono to bylo jinak.“

„Jak říkám – jazyk, oko, břicho.“

„Lidi od vás mě viděli s tou směšnou násadou v ruce.“

„To by pak muselo bejt směšný i zubatý víčko od plechovky. Vím o případu, kdy jeden chlap druhýmu přeřezal takovým víčkem krční tepnu. A s tou tyčí tě nikdo neviděl. Byl jsi tam jako mediátor a jako odborník. Ale dostal jsi strach a ozbrojil ses. Útočník ti zbraň vytrh, ale použil ji proti sobě. Odpovídá to vzorci chování u těch předchozích mordů.“

„Ano, ale kromě toho stejně nemáme nic,“ zavrtěl hlavou Julián a s dlaněmi objímajícími hrnek s kafem si poposedl a snažil se nedívat na dvojitou brandy, kterou schválně odsunul do poloviny stolku. Nebyli na policejním inspektorátu, ale v hotelovém baru, stále ještě v Sadové ulici. „Pořád se to opakuje. Nejasnej motiv pro krutej útok, nevyjasněná úloha oběti, důvod k následný sebevraždě pachatele, jen prázdno, hrůza, nejistota.“

„Terorismus jsme vyloučili,“ informoval ho Weber. „Ten chlap tady bydlel, v pokoji pod místem činu. Recepční ho nejdřív nepoznal, pak jo. Dokonce nám prozradil, že se mu dříve líbil. Jakže to podal? ‚Jsem na taťkovský typy. Ale když mi tam vběhnul, tak jako taťka moc nevypadal. Spíš jako Ivan Hrozný.‘“

„Docela vzdělanec, na recepčního,“ ušklíbl se Julián.

„Slovák z vesnice Lysica kousek od Žiliny a má za sebou vysokou školu v Banský Bystrici,“ oplatil mu šikmý úsměv bývalý spolužák. „Nějakou akademii umění. Nebo nástavbu něčeho, něco v tom stupidním gardu. Proč migroval do Varů za recepční pult, se ty a já můžeme jen dohadovat.“

„Kdo je teda vrah?“

„Rus Alexandr Legenzov, čtyřicet devět let, otec tří dětí, z Tveru, což je město nějakejch sto dvacet kilometrů severozápadně od Moskvy. Každoročně ve Varech na září a říjen, za tejden za ním měla přiletět manželka a nejmladší dcera. Mají tu dva obchůdky se suvenýry a průvodcovskou službu. Chtěli si koupit byt, když ceny teď tak padají dolů. V poslední době sekal latinu, ale po příletu – a dělal to tak pravidelně pět let dozadu – se scházel se dvěma děvkama, s oběma najednou. Byl jim věrnej, chtěl vždycky jen ty dvě. Asi jim dobře platil a bál se, aby něco nechytil, kondom odmítal.“

„To je tak romantický…“

„Viď?“

„To všechno jste stačili zjistit?“ podivil se Julián a zašilhal na hodinky. Bylo půl třetí odpoledne.

„Jenom rutina. Vedeme na něj spis, ale o tom nemůžu mluvit. Máš pravdu, pořád nevíme proč a zač, neznáme klíč.“

„Ale chtěl jsi, abych u toho byl.“

„Abys to viděl a měl to z první ruky.“ Weber si zjevně nepřál, aby na něm bylo vidět zklamání, ale dobrý herec nebyl.

„Možná by ti nevadilo, kdyby ten chudák rozkousal krk i mně, jako té pokojské.“

„Co bych z toho měl? Jsi tady, abys mi s tím pomohl. Hele, minulost je minulost, já proti tobě nic nemám, jestli myslíš tamto.“

Parádní hláška, pomyslel si Julián. Já bych proti tobě mohl mít celý svět, ale ty proti mně nic nemáš.

„Jak teď vyřešíš mou osobu? Vidělo mě tam tolik lidí, slyšeli heslo. Už nemůžu bejt neviděný, nepřítomný, nezúčastněný.“

Weber pokrčil rameny. „Vždyť už jsem to řek. V těch tvejch knížkách je tolik mrtvol, že bych tě šacoval na týpka, co vraždí zcela chladnokrevně jenom pro zábavu. Tvoji přítomnost si obhájím.“

„Četls všechny?“

„Pět nebo šest. Dalo by se říct, že tuhle linii psaní u tebe docela sleduju. Ty nekrvavý věci, co píšeš, mě nezajímaj.“

„Pak taky víš,“ předklonil se na barové stoličce Julián, „že je to celé umělina. Pouhá fikce. Že bych nikomu nikdy vážně neublížil.“

Weber pomalu otočil hlavu k výloze, zamžoural ven, pomalu se napil. „Dejme tomu,“ řekl krátce a pak rychle a tiše, možná zbrkle dodal: „Myslím, že toho zabijáka v sobě máš, kamaráde, ale nikdy jsi ho nepustil ven. A proto…“

Julián o tom chvíli přemítal a doufal, že není vidět, jak to s ním otřáslo. Ne, tohle ne. Tohle na něj přece ten hajzl neví. Jak dobře mu udělalo, jak ho naplnilo vnitřním klidem, když té obludě vypíchl oko. „Máš nějaké kurzy psychologie, že jo?“ pokračoval Weber.

„Dva semestry,“ připustil Julián. I tohle na něj ví. „Jen zápočty, žádnou zkoušku. Je to dávno.“

„Takže jsi můj poradce přes kriminální psychologii. Neboj, naši tě otravovat nebudou.“

„To je dobře. Jinak bych to tady zabalil a mohl se těšit na soud.“

„Ale ty to tady nezabalíš, kamaráde,“ usmál se na něj mile Weber. „Budeš do konce.“

„To znamená, že nesmím odjet?“

„Neříkám, že nesmíš, ale když už někam budeš muset vypadnout, do večera se vrať. Po dnešku sám vidíš, že jsi tady zapotřebí.“

„Tu holku jsem nezachránil.“

„Ani my ne. Ale já jsem optimista. Příště se to povede. Možná.“

Klepání na dveře. Zažil to v nějaké své knížce, jak si teď v mrákotách uvědomil. Nebo spíš jeho postava, přes kterou vyprávěl. Jinak ho v životě klepáním na dveře nikdy nikdo nevzbudil. Až teď.

„Pane Uřídil?“ Ženský hlas, nebo spíš dívčí, ta recepční. „Je tady nějaká paní,“ pípala přes dveře, „prej jste domluvený. Je tady se mnou, přímo nahoře už. A chce jít dál. Může? Brnkla jsem na pokoj, ale telefon jste měl hluchej.“

Obrátil na polštáři hlavu. Zamžoural a vzpomněl si. Večer vytáhl aparát ze zásuvky a vypnul mobil.

Omámeně se zachumlal do přikrývky. „Jaká paní?“ zeptal se.

Za dveřmi krátké sdělení. „Paní Moretti,“ doplnila recepční.

„Tak ať jde dál.“ Nechtěl, aby to znělo otráveně, a dokonce se mu to podařilo.

Vlastně zněl docela odevzdaně, a jen to dořekl, dveře se otevřely, protože je nenechal zamčené. Do pokoje vešla ona, vysoká, štíhlá a samozřejmá. Za jejím ramenem se povzbudivě culila dívka z recepce, obrátila se a šla k výtahu. Napadlo ho za ní zavolat, ať ho tu s tou ženskou nenechává o samotě, ale už bylo pozdě. Kdo za ním přijde příště? Možná by, řekl si, měl změnit adresu.

„Pro dnešek jsem mu zdrhla,“ oznámila Mariela Moretti spokojeně a sedla si do nohou postele, jako by zavítala na lůžkový pokoj v nemocnici. Sundala si z hlavy čepici a rozhodila tmavé vlasy. Naplněnou béžovou tašku postavila do peřiny mezi jeho kolena a začala si svlékat sametové rukavice, dlouhé až k předloktí, černé a kostkované, podivné v tom, že měly jen tři místa pro prsty: jedno single pro palec a pak dvě manželská pro ukazovák/prostředník a prsteník/malíček. Vypadaly trochu jako humří klepeta.

„Zvu tě na piknik,“ spustila lesklou namalovanou pusou. „Tykání nevadí? To jsem ráda. Já jsem Mariela. Neumíš si představit, jak mě Technik pořád hlídá, jako bych mu patřila. Můj muž byl v tomhle mnohem rozumnější, věděl, že ženská se uhlídat nedá, že se ti dva pak jenom trápí. Bylo to otevřený manželství, sám to navrhl, chvíli mi trvalo, než jsem to skousla, ale pak poho, takže jsme se nepodváděli. Jenomže na mě byly ty jeho milenky nakonec trochu moc a zakázala jsem mu cokoli mi o nich říkat. On ale o mých milencích slyšet chtěl, zvláštní povaha, takže jsem si je někdy musela vymejšlet jak nějaká Šeherezáda. Ty si taky pořád něco vymejšlíš do knížek, takže mi rozumíš.“

Promnul si oči. „Tak proč se s Technikem nerozejdeš? Nebo mu navrhni otevřenej vztah.“

„Jemu? By mě zabil. Já ho mám ráda, nemysli si. Nějak se navzájem potřebujem. Rozchody jsou pro mě dost těžký, rozhodně těžší než si s někým zaflirtovat.“

„Potřebuju se oblíknout.“

„Počkám na chodbě.“

„To není nutný, stačí, když se otočíš.“

Uchechtla se. Obrátila hlavu k oknu, za nímž příjemně svítilo dopolední slunce, ale z postele se nezvedla. Když odhodil přikrývku na pelest a vklouzl do trepek, vrátila se k němu klidným pohledem a beze všeho si prohlédla jeho nahé tělo.

„Myslel jsem, že ženský nejsou vizuální.“

„Jak to,“ ohradila se.

„No… vždycky se říkalo, že na nahým chlapovi není nic zajímavýho k vidění.“

„Jak kdy,“ odpověděla, pohled upřený do jeho očí. Když se rezignovaně šoural do koupelny, prohlížela si jeho ramena, záda, zadek a lýtka. Věděl to a bylo mu to jedno. Jestli se mu Mariela líbí, si nebyl jistý. Její pohled na něm zůstal, dokud se za ním nezavřely dveře. Pustil sprchu.

Oblékl se a sešli dolů. Dívka v recepci od něj s úsměvem přijala klíč, ale oči mohla nechat jen na ní, na paní Moretti v její pláštěnce, černém baretu a červených kotníkových keckách.

Mariela si jejího obdivu všimla, přistoupila k pultu a pomalým, jakoby opatrným pohybem sametových rukavic držených v dlani pohladila dívku po tváři. Recepční se začervenala a ona sama trochu taky.

„Nemohli bysme si to kafe dát někde mimo město?“ navrhl Julián. „Tady sice všude vaří itálii, ale když to piju, mám pocit, že je to přepražený.“

„Nechceš ruský kafe,“ zasmála se. „Ale ruský kafe dostaneš i mimo Vary.“

Uviděl bílé volvo, už nevyráběný kabriolet C70 zaparkovaný jen pár metrů od hotelu, v zóně, kde ani taxikáři nesmí stát víc než pět minut. „Ráno je to v pohodě,“ prohodila. „Tu střechu snad zatáhnu, přece jenom nemáš čepici.“

Posadil se a sledoval, jak se nad ním zavírá ocelová skládací střecha. Takové auto by chtěl, a zároveň byl rád, že na ně nemá peníze.

Střecha zacvakla. Škoda, mohli si užít jízdu pod podzimním sluníčkem. Ale teď ho zase obklopil její parfém. Co v něm může být, přemítal. Růže. Skořice. Santal. Ale i něco slaného.

Mariela upravila rukavice a nastartovala. „Takže Technik o tom fakt neví?“ ujišťoval se Julián. „Nikomu se do vztahu cpát nechci.“

„Neví.“ Na rtech už neměla růž, musela si ji setřít, když si v koupelně čistil zuby. Zamířila do Ondřejské ulice. „A já právě unáším slavnýho spisovatele.“ Vypadala tak spokojeně, až jí to skoro věřil. Zato nemohl uvěřit, že právě tady, v poklidné šikmé uličce, se před několika dny setkal se stařenou, jež odnesla Japonce tři prsty.

Volvo mělo automat. Na rovném úseku nad lázeňskou zónou, když přejeli jednu zebru pro chodce a druhá je čekala až po nějakých osmdesáti metrech, přidržela levačkou volant a rychle ho políbila na ústa, ani nestihl mít strach, že to někam naperou. Pak obrátila oči k řízení a tvářila se, že se nic nestalo.

„Přátelská pusa,“ podotkl po delší chvíli. „Tu už jsem dlouho nedostal.“

„Kdy naposled?“ zeptala se.

Kdy naposled… Ani na to nechtěl myslet. „Kolik že ti je?“

„Dvacet osm,“ odpověděla melancholicky.

„Působíš starší. Ne na pohled. Na osobnost.“

„Tak dík.“

„Mohla bys bejt moje dcera.“ Říct to musel.

„To asi ne,“ zamračila se a vymanévrovala autem z křižovatky. Poznámka ji očividně rozladila.

„Kam vlastně jedem?“ chtěl vědět.

Překračovala sedmdesátku, poté osmdesátku, brzdila jen před zpomalovači a kamerami. Jako by už chtěla být z města. Kromě pejskařů tu skoro nikdo nebyl. Prudce zastavila, aby nechala přejít světlovlasou ženu s modrým kočárkem, ta po ní do kabiny auta vrhla obviňující pohled. Mariela se plynule rozjela, minula ji opravdu těsně, a znovu nabrala nesmyslnou rychlost. Julián se otočil: maminka se za nimi rozhořčeně dívala z chodníku.

„Tohle není snad nutný, takhle ohrožovat lidi, dokonce děti,“ řekl.

„Aha, takže ano, moh bys bejt můj otec.“

„Myslíš, že je příjemný, když přecházíš ulici a někdo na tebe takhle najíždí? Děti ti nic neříkaj. Takže to asi nepochopíš.“

Trhla volantem doprava, jako by ji udeřil. Lízli obrubník, odrazili se, vjeli do protisměru, teprve potom se zařadila do svého pruhu a zhluboka vydechla, jako by se chtěla uvolnit. „S Technikem? Dítě? Nebo dokonce děti. Směšná představa.“

„Proč ne?“ chtěl vědět Julián a ujistil se, že je připoutaný.

„Proč ty nemáš dítě?“

„Nevyšlo to.“

„Jak nevyšlo?“

„Potratila.“

„Spontánně?“

„Ne, nechala si to vzít.“

„Jak je to dlouho?“

„Pět let.“

„Pak už jste to nezkoušeli?“

„Pak jsme se rozešli.“

„To je mi líto.“

„Ale houby. Jenom se tak říká, že je to líto. Jako by umřel skutečnej člověk. Plod člověk není. A stejně jsme cizí lidi, ty a já. Takovejch plodů umírá po světě právě teď…“

„Je to tak,“ přikývla s úsměvem. „Jak se jmenovala?“

„Makro. Makro jsem jí říkal, protože byla děsivě chytrá a bylo jí všude moc. Markéta.“

„A váš vztah dneska?“

„Občas se někde potkáme. Vždycky se mi roztřesou ruce, když se to stane. Máme pár společnejch kamarádů.“

„Co dělá ta tvoje bývalá Markéta?“

„Učí matematiku.“

Upřeně se na něj podívala, až jí málem řekl, ať si hledí vozovky. „To nechápu.“ Znovu se usmála, tentokrát ostražitě, úředně. „Jak se dal spisovatel dohromady s matematičkou? A jak dlouho jste spolu byli?“

Tentokrát jí úsměv oplatil. „Dva roky. Před sedmi lety jsem potřeboval vymyslet kód pro jednu svoji knížku.“

„Kterou?“

„Ústa stavitele.“

„To jsem nečetla. Ale Technik určitě jo.“

„Na fildě ještě působil profesor Flajšman, kdysi jsem u něj dělal zkoušku z logiky. Sotva jsem prolez a on se mi divil, jak někdo může být tak zabedněnej a nechápat, že logika a matematika jsou čistý vědy. Kurz se jmenoval Logika ve filozofii. Zašel jsem po letech za ním, schválně, jestli si na mě vzpomene, a zažil takový to trapný zadostiučinění, který ani zažít nechceš – div se mi neomluvil, že ve mně tehdy nepoznal talent. Což poznat nemoh, protože psaní románů nemá s logikou nic společnýho. Aspoň moje psaní. Co jsi studovala ty?“

„Na tom nezáleží,“ zamumlala.

„Mě by to zajímalo.“

„Mě zas ten Flajšman. Vychutnal sis ho? Já školu nenáviděla od základky po vejšku. Nesnáším kolektivy, projekty, studenty, učitele, studijní programy.“

„Já celkem taky,“ připustil Julián. „Flajšman mě vyslech, byl starej přes osmdesát, dneska už nežije. Potěšilo mě ale, že si na mě vzpomíná, když si vemeš, kolik studentů učil, a já k němu navíc chodil jen dva semestry. Ale jméno člověka, který by mi mohl s tím kódem pomoct, mi poradil.“

„Tu tvoji Makro.“

„No. Nejdřív jsem jí napsal na fakultu, kde učila, ale neodpověděla. Pak jsem za ní šel osobně. Vůbec jsem nevěděl, jestli ji zastihnu, ale byla tam a zrovna neučila. V kabinetu pila kafe. Osud, řek bych.“

„Osud na dva roky…,“ vyšpulila spodní ret a zabočila na vedlejší silničku. „Takže jakejpak osud? Normálka vztah, co se do dvou let posral. Takovejch jsem měla.“

„Často jsem nechápal, co mi říká. Taky mi to kolikrát vyčetla.“

„Ale chodit jsi s ní chtěl.“

„No jéje.“

„Jak vypadala?“

„Pořád žije, pořád vypadá, akorát je o sedm let starší než tehdy.“

Mariela zabočila doleva, vyjela kopec a pak zahnula doprava mezi nízké domky. U jednoho zaparkovala, stát se tam nesmělo, ale ona umístila auto tak, jako by patřilo obyvateli toho domu.

Julián vystoupil, rozhlédl se, nasál do nosu podzimní vzduch. „Takže vypadá dobře, můžeš si ji prohlídnout na Instagramu. Hele, já už vím, kam jdeme.“

„Já vím, že to víš,“ oplatila mu úsměv. „Jak dlouho jsi tam nebyl?“ Baret a rukavice nechala v autě.

„Pětatřicet let? Tak nějak.“

„A chceš se tam projít?“

„Víc než co jinýho. I když tehdy to moc slavně nedopadlo.“

„Jak to?“

„Zkoušel jsem lézt na skály s klukama, co měli nějakou zkušenost s horolezectvím. Akorát když jsem se jednou vydrápal nahoru, zjistili jsme, že jsem měl špatně uvázanej bezpečnostní uzel. Kdybych slítnul, zabil bych se.“

Mariela zbledla, najednou ochablá a bez zápalu.

„Co je?“ zeptal se. „Máš strach z vejšek?“

„Vůbec ne.“

„Tak to ti závidím. Já hodně. Chceš cigáro?“

Potáhla si od něj, vzala ho za ruku a šli.

„Jak teda vypadá?“ chtěla vědět. „Ta Makro.“

„Proč to chceš vědět?“

„Nemáš nějakou její fotku v mobilu? To by stačilo. Mám takový tušení.“

„Nemám fotku ani tušení,“ zavrtěl hlavou. „Kontakty na Facebooku odumřely, ale vím, že tam někde furt je. Akorát se přede mnou skrývá.“

„Co ti udělala?“

„Všechno.“

Chvíli šli mlčky. On si rovnou zapálil druhou cigaretu od té první. Pak nevěděl, kam dát nedopalek, tak ho zahrabal pod spadané listí vedle asfaltované pěší cesty. „Nemaj tu nikde koše,“ prohodil omluvně.

„Bude to tam otravovat půdu přesně čtyři roky, dva měsíce a dvacet dva dní,“ vyhrkla, pohlédla na něj, a když se rozesmál, přidala se k němu. Ale opět zvážněla až moc rychle a sama pro sebe si něco tiše řekla. Nějakou výčitku.

Nevyzvídal, šel vedle ní mlčky a s druhým nedopalkem udělal to samé co s prvním. Pořád si svírali dlaně, až byly celé zpocené.

Pak už to nemohla vydržet. „A jak teda Makro vypadá, krucinál? A pomohla ti s tím kódem?“

Zastavil se a pustil ji. „Proč jsem tady?“ odpověděl otázkou a naprosto klidným hlasem. „Pro někoho děláš. Chceš ze mě něco vytáhnout. Znáš Webera.“

„Hele, houby,“ ukázala někam za jeho rameno. „Škoda, že nemáme tašku.“

Ohlédl se. Z oranžového listí ani ne metr od úzké asfaltky vylézaly dva hřiby. Tři. Pět. Sedm. Možná víc. Jako by jim rostly před očima.

Opět obrátil pohled k ní a shledal, že stojí až u něho. Musel trochu zvednout hlavu, aby měl své rty blíž k jejím ústům, a ona se maličko sklonila. Pak byli zcela u sebe a muselo dojít k polibku, ale on do těch rtů opakoval svou otázku: „Proč jsi mě sem vyvezla?“

Neucouvla, neucukla, ale polibek z toho nebyl. „Protože si potřebuju zašukat,“ řekla a on se rozesmál. Odpadl od ní a řehtal se na celý les, dokonce ji přiměl k uraženému výrazu, a tak ji pohladil po rameni, ale pak ho opět zkroutil nový záchvat smíchu, a poslal ho dokonce do kolen.

Mariela se tvářila zprvu uraženě, poté pobaveně, nakonec znuděně. Čekala, až přestane. Ale jemu to nešlo. Chechtal se jako smyslů zbavený a popadal se za bránici, zkřížil nohy, klesl do sedu a zase se zvedl, aniž by se přestal dýchavičně smát.

Jestli někdo dnes trpí hysterií, jsou to muži, dávno ne ženy. Hned se mu vybavilo, jak mu každá první ranní cigareta, na niž má dennodenně takovou chuť, způsobuje zvedání žaludku a prudké dávení.

„Jsi blázen,“ řekla Mariela, což ještě přiživilo jeho bezmocný smích.

Když konečně dokázal promluvit a stát bez kymácení, řekl: „Nic není strašnějšího a vtipnějšího než upřímnost.“ Kašlal, sotva popadal dech, zase si zapálil, podělil se s ní, rozkašlal i ji. Vzal ji za ruku.

Byla zprvu napjatá, ale pak dlaň v té jeho nechala. Šli opět ruku v ruce. Nesourodý, nejistý pár.

„Co je s Technikem?“ chtěl vědět. „Proč vám to neklape?“

„Neklape,“ připustila. „Jsem s ním ze soucitu, je něco jako schizofrenik. Slyší hlasy. Hlídá mě a chce, abych já hlídala jeho.“

„A hlídáš?“ Až teď si uvědomil, že on sám si dost neohledal poslední místo činu. Je tady, na výletě s tou divnou vytáhlinou, navíc zadanou. A přitom má být v Sadové ulici a hledat pohozenou nebo důmyslně ukrytou papírovou fotografii. Pokud policie už ulici otevřela. Dnes by ho heslo „zuby“ možná přivedlo do maléru. Třeba už mají jiné heslo, on ho nezná. Ale raději být tady, na cestě do Svatošských skal, s velkým oblačným chórem nad obzorem a s rukou krásné ženy ve své dlani.

„Nemůžu ho opustit – v jeho stavu. Bylo to prima, ale teď je jenom nemocný. Jestli říkal kraviny, když jsem u toho nebyla, přičti to jeho stavu. Už rok jsme spolu nespali.“

„Takže spíš s jinejma.“

„Když je příležitost. Ale nesmí se o tom dozvědět. Zabil by mě. A pak i sebe.“

„Uzdraví se?“

„Nejspíš ne. Doktoři to udržujou. Ale bez naděje na zlepšení. Pořád lepší, než kdyby byl v ústavu.“

„Moje babička v ústavu umřela.“

„Tak vidíš.“

„Nemáš z něj strach?“

Zaváhala. „Jen někdy. Málokdy. Umím ho krotit.“

„Ale jste spolu. Milenci.“

„Už jenom partneři,“ usmála se střídmě. „Pořád strašně žárlí.“

„Má důvod.“

„No jasně, všichni maj důvod. Ale kdo ví, co dělá teď, když jsem mu zdrhla.“

„Šmíruje tě přes mobil. Džípíeska.“

„Ten s sebou raději nemám. Nikdo neví, kde jsem, jen ty, Juliáne.“

Chvíli šli mlčky. „Myslím, že všichni k žárlivosti důvod nemají,“ promluvil konečně. „Je to nemoc, krize důvěry. Někdy skutečná, jindy imaginární. Ale zdravej nemocnej trpí často víc než skutečnej nemocnej. Já to znám.“

„Jako že zdravý nemocný si tu žárlivost jenom představuje?“ zapochybovala. „Nechtěl jsi spíš říct, že si představuje nevěru?“

„Chtěl jsem říct,“ odpověděl, „že někteří žárlivost potřebujou. Je to podobný jako s tím vztahem, o kterým teď mluvím. Potřebuju k životu milovanou bytost, nebo jen ten vztah? Anebo to může být jako s dávno popsaným případem lásky k někomu a lásky ke skutečnosti, že někoho miluju. Pak si buď dosaď konkrétního člověka, nebo jenom stav srdce toho, kdo to prožívá. Když jsi s Technikem, je to proto, že ho miluješ, anebo proto, že jste na sebe zvyklí a ty ho pro jeho nemoc musíš navíc ochraňovat?“

„Musíš se ve všem tak vrtat…“

„Je to moje práce,“ usmál se smutně. „Spoustu věcí si vymyslím, ale tyhle jsou skutečný. Nehledě na století. Četla jsi Werthera?“

„Ne.“

„Zabil se kvůli ní, nebo kvůli sobě? Podle mýho kvůli sobě. Už sám se sebou nemoh vydržet. Anebo nechtěl zestárnout.“

„Hm, ti říkám, že jsem to nečetla.“ Pustila ho, strčila ruce do kapes a překvapivě zrychlila, takže musel natáhnout krok, aby jejím dlouhým nohám stačil. „Já myslím, že se s Technikem máme nějak rádi, ale milenci už fakt nejsme, možná jsme nikdy nebyli. Je to ze zvyku. Ze soucitu. Z lítosti. A pohodlnosti.“

Vyšli z lesa. Před nimi se otevřelo panoráma Svatošských skal, starého středobodu jihovýchodních saských pověstí a pohádek. Zkamenělá svatba, ženich s nevěstou na věky věků. Čertova číše. Hans Heiling (Jan Svatoš) a jeho dobrodružství se všudypřítomnými skřítky. Julián tu dlouho nebyl, naposledy v osmnácti letech, a teď se na skalní útvar nemohl vynadívat. Dříve nic nevěděl, jenom se pokoušel na některé snadnější stěny a jehly vylézt, jak přiznal Mariele. Teď měl za sebou obrovskou tíhu vzdělání. Skály mu připadaly krásné jako tenkrát, tvrdé šedé krystaly v měkké, žlutozelené podzimní krajině. Jen byly nějaké menší. Na ně že se tehdy bál lézt?

Přicházeli po pravém břehu Ohře proti proudu. Kdysi zdevastované budovy se proměnily v hospodu pro vodáky, fungující i teď v říjnu. Ke skalám vedla houpací lávka, přímo k jejich úpatí. Vyskočil na ni a Mariela šla o krok za ním. Něco si pro sebe zpívala a jeho to utvrdilo v tom, že je skutečná, že to není jen přelud ženy, který mu někdo podstrčil; že za ním kráčí dobrodružství.

Jsou to opravdu spíš skalky než skály, a vždycky byly, padesát metrů na výšku maximum, možná i méně vinou eroze. Opřel se o zábradlí a pozoroval slunce pableskující na řece. Kdyby bylo léto, vyhrnul by si nohavice, slezl ze břehu a smočil si nohy. Vytáhl mobil a zkusil si nehmotné sluneční lodičky na hladině vyfotit. Ale třásly se mu ruce, obrázky nebyly ostré. Z druhé strany přicházel horolezec v modré větrovce, s batohem a stočeným lanem, mohlo mu být nějakých osmnáct, byl právě ve věku, kdy se Svatošské skalky pokoušel pokořit Julián. Vypadal spokojeně, ale pospíchal. A najednou proti němu spěchala i Mariela.

Prosmýkla se mezi horolezcem a Juliánem a rozběhla se, až rozkývala lávku. „Kdo bude nahoře první!“

Neběžel, jen rychle šel po mostku a bylo mu horko. Ona už utíkala po levém břehu až k okraji skalního útvaru, kde zmizela v zarostlé prudké stráni. Měl chuť si zapálit, ale tohle by neudýchal, a tak jen sestoupil z mostu, vydal se po cestě a tam, kde odhadoval, že se mu ztratila z očí, vstoupil mezi stromy.

Poté ji uviděl. Seděla na kamenném suku nějakých sedm metrů nad ním. Zvedl k ní zpocené čelo a popadal dech.

„Co ještě umíš?“ zeptal se a opřel se zády o strom, aby si odpočinul.

Shora se na něj zasmála a zamávala mu. „Já nic neumím. Nebo co bych měla umět?“

„Šplhat po skalách. Zamlada jsem to zkoušel, ale nebylo to pro mě.“

„Tohle je cesta pro začátečníky, ani nemusíš mít lano.“ Ukázala na nástupní kámen a on si všiml, že vyškrábat se za ní by skutečně nemuselo znamenat velké nebezpečí. Skalka nebyla kolmá, ale šikmá jako příkrá střecha. Dala se zlézt po čtyřech a bez jištění.

„Dětská cesta, takhle jí říkají,“ informovala ho, a když se pustil po hrubé žule vzhůru, beze strachu ho ze své plošinky dirigovala, kam má dát kterou ruku a nohu. Stupy a chyty tu byly opravdu očividné a on po chvíli její vedení ani nepotřeboval. Jenom kdyby neměl ten kabát, jejž si už odřel, a úzké kalhoty, kterým hrozilo prasknutí v rozkroku. Jestli si kdy připouštěl svůj věk, bylo to teď a tady.

Vylezl za ní na suk, ale už tam nebyla. Stejně tam nezbývalo místo pro druhého. Posadil se a oddychoval, zapálil si. Věděl, že je na území národní přírodní památky, ale nemohl si pomoct.

Jako by čekala, až dokouří. Když típl nedopalek o kámen, schoval ho v kapse, aby ho mohl později vyhodit do koše u lávky přes řeku.

„Tak pojď,“ halekala odněkud. Pak rozeznal její hlavu, vlasy padající dolů, dětsky šťastný, trochu uštěpačný výraz.

Zvedl se a stoupl do skály, k níž sedmimetrový suk přiléhal. „Chodíš sem často?“ zeptal se kamene a hledal nad sebou žlábek, kde by se mohl chytit. Přímo dolů se podívat nechtěl.

„V létě,“ ozvalo se shora, „měl Technik ty svoje stíhy. Když se mi podařilo od něj zdrhnout, stejně jsem vždycky skončila tady.“

„Stíhy?“ opáčil Julián. Vyškrábal se pár metrů po stěně, která mu připadala nahá a najednou téměř kolmá. Roztřásly se mu nohy a pak i ruce. Strašně rád by se teď vrátil dolů na ten suk, na němž se tak pěkně sedělo, a dokonce se tam mohl opřít, dát si cigárko. To tady nešlo. Připadalo mu, že kdyby se odlepil od skály jen na pět centimetrů, spadl by po zádech dolů, kde by si buď zlámal vaz, nebo aspoň pár kostí. Pomyslel na páteř. Přerušenou míchu. Rozdrcenou pánev, nebo aspoň otřes mozku.

Přitiskl se ke kameni, pravá i levá ruka v chlácholivě hlubokém žlábku, obě nohy v proláklinách, které bohužel neměly rovné dno. Boty má teď okopané, s nadobro poničenými špičkami.

„Hele, ty mi tu telegrafuješ!“ chechtala se Mariela, teď o něco nervóznější. „Uklidni se. Počítej pomalu do deseti. Jako kdybys usínal. Mysli na to, že jsem nahoře a ty sem chceš za mnou. Nic jiného neexistuje. Jiná cesta už není.“

„Právě že je,“ sdělil skále. Končetiny se mu třásly tak, jako by je někdo vpletl do prastarého telegrafického přístroje.

V duchu počítal. Bylo mu trapně a moc rád by se vrátil, ale to by mu dole někdo musel napovídat, kam vkládat ruce a nohy.

Jenže dole nikdo nebyl. Ona byla nahoře. Zavolal ji jménem, ale už se mu neozvala.

Mezi nimi byly metry místy narudlé žuly. Jednoduchá šikmá cesta, ale otevřenost prostoru mu řvala do uší.

Aspoň to si pamatoval – nevystrčit zadek, naopak, přilepit se na žulu břichem, přiblížit těžiště, co to jde, spatřit žlutavé krystaly živce a lézt po nich jako pavouk.

Jako když ve čtrnácti letech na výletě s osmou třídou zůstal s kamarádem po svačině pozadu, zpětná trasa na autobus do Doubí byla beztak jasná. Tajně se vrátili k pěkně šikmé skalce, proti těm nejvyšším asi poloviční, a vylezli na ni. Nahoru to šlo snadno, ale vzadu neměla podporu terénu a Juliána se tehdy poprvé zmocnila hrůza, že spadne a zpřeláme si páteř. Seděl na okraji kamene a nohy mu telegrafovaly, i když si vší silou držel kolena. Díval se dolů a ta hloubka, přestože na druhé straně žulového suku jen pěti- šestimetrová, ho děsila a přitahovala zároveň. Kamarád už dávno sešplhal, zespodu mu nadával, a když strachem ztuhlý Julián nereagoval, nechal ho tam.

A tak tam Julián seděl ještě čtvrthodinu, která mu připadala jako věčnost, a ve chvíli, kdy se mu nohy přestaly klepat, se odrazil a skočil. Dopadl tvrdě na jehličí, do místa, které si vybral, poněvadž tam nebyly pařezy. Skutálel se pak zpátky ke skále a málem si o ni rozbil hlavu.

Zatímco teď hledal chyty a taky je nacházel, díkybohu. Vylezlo by tudy zkušenější desetileté dítě, sápal se sem i Goethe, a pak se tady tomu nějaký čas říkalo „Goethovy kameny“, aby uctivý nález v jednotném čísle později získal křemencový útvar u silnice mezi Františkovými Lázněmi a Aší. Jaképak Goethovy kameny… Tady se vždycky říkalo Jan Svatoš – Hans Heiling a vyprávěly se všechny ty bizarní povídačky s ním spjaté.

Smutně minul zabetonovanou skobu s okem, kam se dalo provléknout lano. Decimetr po decimetru se soukal výš. Hlavně nespadnout.

Nenašel oporu pro pravou nohu a zastavil se. „Marielo?“ zasténal v panice s tváří u kamene, po němž rozčileně přebíhali černí mravenci. Velcí. Skoro jako ti ve snu o ní. „Marielo!“

Nadával si, že sem za ní lezl. Nenávidí výšky, nesnáší pomyšlení na možnost pádu. Když se tu kdysi odvázal z lana, aby se mohl vrátit dolů, pochopil sám sebe. Vylézt na vrchol nikdy nepotřeboval, nemá to v sobě, nikdy neměl. Průměrný člověk skálu obejde, a když to nejde nahoru bezpečně a pohodlně druhou stranou, nechá ji být a najde si jinou, jednodušší a nižší. I odtamtud bude pěkný výhled na řeku.

Jenomže tahle je jednoduchá a nízká, a on s ní má takové potíže. Troufl se podívat pod sebe. Z cesty ho pozoroval pár milenců. Chlápka v kabátě na šutru nečekali. Možná si myslí, že se tu točí nějaký film. Anebo si spíš myslí, že se tu pokouší o hrdinství ožralý Rus.

A Mariela nejspíš sedí nahoře, kouká na hodinky, vychutnává si slunečný den, možná to statečné slunce ještě opaluje. Nepochybuje, že každou chvíli bude u ní. On o tom bohužel pochyboval.

Prohlédl si dobře úsek. Na šikmině se dá tamhle stoupnout a tady chytnout. Jen se nebát a vystavit se prosté nahotě kamene a situaci, do které ses přivedl sám. Svádět to na ni by bylo dětinské.

Sáhl nad sebe, nadzvedl levou nohu, zaklesl se špičkou boty ve spáře, zvedl se skoro o půl metru, přehmátl, ano, vždyť on tohle nakonec dokáže, rozhodně nebude nikam padat, zvlášť ne čtrnáct patnáct metrů na členité úpatí a pak dalších deset kotrmelců po svahu k cestě. Pravá noha do jamky, je to učiněný kamenný pantofel, kam pohodlně zastrčí chodidlo. Prohlubenina mu pozvedla náladu, konečně stál stabilně a mohl se protáhnout a protřepat ruce. Tím se ovšem ozvala bolest v kříži – plotýnka a svaly kolem. Pravá ruka našla chyt, snad tam nebude havěť, co se mu zakousne do prstu, nebo nedej bůh zmije, ale na ty je snad v říjnu pozdě.

Vytáhl se opět o kus výš, najednou mu to začalo jít a on cítil, jak do svých pohybů dostává rytmus: levá přední pravá zadní, pravá přední levá zadní. Lezl, už se tolik nebál, ale pak přišel poslední úsek, téměř kolmý metr a půl skály, kde se nebylo čeho zachytit ani kam stoupnout. Z prohlubně, v níž teď vězel levou nohou, se bylo třeba odrazit, natáhnout paže a chytit se hrany žulového krystalu. Tam byl vrcholek skály.

Skrčil se, hned se zas vymrštil a odevzdal se volnému prostoru. Udělal to, co musel, a povedlo se mu to. Zpocené dlaně si přály, aby byl povrch kamene drsnější, ale prsty s odřenými nehty už měly anorganickou hmotu pod kontrolou.

Přitáhl se, vyklusal po vertikále, vzepřel se na rukou. Má to v suchu.

V tom okamžiku, právě když si vrchní částí těla lehal na vrcholovou plošinu a vyhodil pravou nohu, aby se nahoře držel více body těla skály, mu levá sklouzla a stáhla ho zpátky, asi jako když lezete z bazénu tam, kde nejsou schůdky, a napoprvé se to nepodaří.

Věděl hned a jasně, že se zabije, že je to neštěstí zbytečné, způsobené pouze jeho pošetilostí.

Napadlo ho, že některé věci lidé říkají celý život. O letním slunovratu, když s někým žijete, řeknete rok co rok: odteď se budou dny zkracovat. A o zimním slunovratu řeknete opak. Je to tak správně, když spolu lidi žijí, říkají to. Nevadí, že se to pořád opakuje. Naopak, je v tom útěcha a jistota. Zamrzelo ho, že to už nikomu neřekne ani to od nikoho neuslyší.

Anebo ano. Pád skončil tak rychle, jako začal. Padla mu na ruce tělem, držela ho, nohama zaklíněná o hranu na druhé straně.

Užasl, jakou má ta hubená holka sílu. Levou tvář tiskla ke kameni, zubaté zuby zatnuté, rty ohrnuté, výjimečně světlé oči chladně odhodlané, podlévající se při té námaze krví.

Poradila mu, aby přenesl všechnu váhu na předloktí a udržel je na vodorovném podkladě stůj co stůj. Udělal to.

Pak aby se nadechl a vydechl, třikrát nebo čtyřikrát, a nato aby vytočil pravou nohu tak, aby ji s kolenem v ostrém úhlu a špičkou chodidla směřujícího šikmo dolů zapřel o skálu v místě, kde se mírně boulí.

Poslechl ji, a hned mu bylo jasné, co musí učinit dál. Zvedl se současně pažemi i vytočenou pravou nohou opřenou o výduť. Levou už potřeboval jen k tomu, aby ji přehodil přes hranu. Předtím to úplně spletl, zaměnil slunovraty.

Mariela ho nepustila, dokud neležel a neoddychoval nahoře.

Styděl se před ní, ale byl jí vděčný. Byl rád, že žije. Najednou chtěl.

Po chvíli se rozechvěle posadil a podíval se na ni. „Děkuju.“

„Neděkuj,“ opáčila. Znělo to naštvaně.

Klekl si. „Mám hnusnej pocit,“ promnul si spánky, v nichž tepala bolest, „že jsem v tom posledním okamžiku snad i chtěl spadnout.“

„Co to kecáš?“ vyjela na něj. Ve tváři, která měla být rudá tou lopotou, byla smrtelně bledá. Prudce si odhrnula z čela tmavé vlasy a otřela si rukávem ústa. V paprscích slunce se jí zaleskly oči i zuby.

„To je fuk,“ usmál se. „Žiju. Žiješ.“ Posunul se k ní a políbil ji dřív, než pochopil, co vlastně dělá. Překvapil sám sebe, ji zas tolik ne. Držel ji v náručí a líbal jako milenec. Ona reagovala s pochopením, napůl vstřícně. Ústa měla suchá, rty rozpraskané. Cítil její kořeněný parfém a autentický pot.

Přistihl se, že se teď sám silně potí a cítí vlastní pot asi jako čpavek, že tiskne zuby k jejím zubům a že jí dlaní mačká ohryzek natolik, že ji to nutí sípat a popadat dech.

„Počkej, co blbneš,“ hlesla, ale skoro se tomu nedalo rozumět. Právě narazil nosním můstkem do jejího nosního můstku. Napadlo ho, že by nebylo špatné ji tam hryznout, ale raději ji povalil na záda, otřel se jí tváří o tvář a kousl ji do ušního boltce.

Vyjekla, zatlačila mu prudce ukazovákem a prostředníkem nad oční víčka, až to zabolelo, a tím ho od sebe odstrčila, kontrolovaně, aby se nezvrátil dozadu a nezopakoval svůj pád.

Pomalu se celý omámený postavil a shlédl dolů. Nechápal, co se s ním děje, proč se předtím choval tak nesmyslně, poté co mu zachránila život. Jakási jasnozřivost, chvilková, ale teď byla pryč. Slunce na něj blikalo jako policejní maják, hned tmavé, hned zářící. V mozku mu tepala prudká migréna, skály se s ním zatočily ve svatošském tanci, a ona náhle stála naproti němu, ruce pevně na jeho ramenou a slzy v očích.

Zamžoural na ni přes bodající světlo. „Proč brečíš?“ procedil mezi zuby a zkřivil tvář, protože pichlavá bolest mu znemožňovala mluvit.

„Pojď se mnou.“ Vzala ho za ruku a svedla druhou stranou do lesa, stará skála se vzadu pohodlně opírala o kopec a bylo těžké uvěřit, že ještě před chvílí nabízela smrtelný pád. Sestoupili k řece, boty plné lesního spadu. Byl jí za to vděčný, protože šel téměř poslepu, každý krok znamenal úder kladiva přímo do mozkovny.

Přešli visutou lávku a sedli si na terase výletního hostince. Chvíli se na sebe jen dívali, naprosto vyčerpaní. Přišla servírka. Mariela se zvedla, prý je zvědavá, co mají, a odešla s ní. Julián vyčerpáním na pár vteřin usnul. Hned se probudil a viděl, že se k němu blíží příšerná bytost s očima přes polovinu hlavy, maličkým nosem připomínajícím kostěné nozdry lebky a zubatým úsměvem od ucha k uchu.

Ohnal se po ní a ona v posledním okamžiku uhnula, aby jí nevyrazil z ruky napěněné sklenice. Pěna skončila na prknech terasy, něco i na jejím oblečení.

„Tady mají otevřeno celoročně,“ řekla jakoby nic a pomohla mu napít se – podržela mu sklo u úst jako ošetřovatelka.

Vzal si prášky a po druhé sklenici migréna trochu odezněla. Apokalyptický pocit, že je tu něco hodně špatně, zůstal. Měl strašnou žízeň, ústa vyprahlá jako skála vystavená slunci. Naposledy se takhle cítil před pár lety po kokainu. Chtěl jí všechno vyklopit, proč přijel do Varů, co po něm chtěl Weber. Ale neudělal to. Říkal jí to očima a ona z nich pochopila dost.

„Petr miluje nejen mě, ale i Goetha,“ prohodila. „Neříkala jsem ti to? Jistě už jo. Nemusíš mi odpovídat, ale jestli jsi tady na Svatoškách zažil nějaký okamžik prozření nebo náhlé životní úzkosti, pak to měl Technik podobné a Goethe to měl ve Varech vždycky. Weltschmerz. Proto sem tak často jezdil, i když to slovo ještě neznal. Možná neznal, ale žil. Byl na tom závislý jako na droze a chtěl s tím bojovat, zvítězit nad tím. Tohle město patří mezi nejkrásnější na světě. Kam se hrabe Neapol, i když se o ní říkalo, že vidět ji – a zemřít. Teď to platí pro Karlovy Vary: přijet sem, a možná zhebnout.“

„Zuby,“ pousmál se Julián. „Tady zabíjejí zuby. Svědění dásní a manická kousavost. Mám chuť to pivo rozkousat i se sklenicí. Abych se přiznal, nemám pivo rád. Goethe to strašné slovo znal, ale už byl hodně starý. Weltschmerz.“

Mariela si nervózně poposedla. „Myslela jsem, že to slovo je jeho. Každý zná Werthera, ale nemusel ho číst.“

„Tam ale není, přišel s tím Jean Paul. Ale mohlo ho inspirovat a on ho pak mohl přijmout za svý. Nikdy neodpustil Ulrice, že ho odmítla, ani její matce, že dceru nepřiměla si ho vzít, ani sobě, že se kdy odvážil svou sedmdesátiletou lásku k teenagerce přiznat a vyznat.“

„Petr mi vyprávěl, že Goethe sem jezdil na výlety se ženskýma, co mu byly milý. Sem do skal. Ženský často vdaný a zadaný, jenomže jemu to každý manžel nebo snoubenec odpustil. Goethe byl celebrita větší než Mozart, tehdy. Povídal Technik, že veškerou zlobu v každém rozpustila pramenná voda. Já teda přesně nevím, které všechny ženské sem bral, nějakou Mariannu von Něco, Marii Ludoviku, a hlavně Ulriku von Levetzow, tu svou sedmnáctku, která teda nebyla jeho, jen si na ni myslel. Tu sem nejspíš vyvezl i s matinkou, které nadbíhal dávno předtím. Možná ještě dřív, než se narodila. Možná byla Ulrika jeho dcera. Pak bylo víc než vhodné, že ho odmítla,“ rozesmála se. „Jakže to říkal? Že z neduhu vzniká historka. A co je nešťastná láska jinýho než neduh? Tuhle historku s Ulrikou zná snad úplně každej.“

„Jenže ona je neduh i šťastná láska,“ poznamenal. „Když je moc silná.“

„To je pravda, ale na dobrou historku nic moc. Milujou se – no a?“

Julián se zahleděl na skály, na zkamenělý svatební pochod, který v nich vidělo tolik romantiků a který zůstal v názvech jednotlivých výčnělků. „Kolik že mu bylo, když Ulrice vyznal lásku? Třiasedmdesát. Já myslím, že byl při smyslech.“

„Byl. Ta láska trvala nějakou dobu, než mu Ulričina máma dala za dceru košem. Ublížila mu jen tím odmítnutím. Jak to prožívala ona, nevíme.“

„Mám na to trochu jinej pohled. Kolik znáš od Goetha veršů?“

„Ani jeden. Petr zná.“

„Vždycky mi to připadalo příliš primitivní, než aby to stálo za zapamatování. Školní rýmovánky, až na pár výjimek. Jeho všelijaký geologický pojednání jsou lepší poezií než samotná jeho poezie.“

„Možná to jenom zastaralo.“

„Možná. Já myslím, že když požádal o ruku ženu o pětapadesát let mladší, udělal to s jasným úmyslem zapsat se do dějin. Sám tušil, že příští generace už se nemusí o jeho spisy zajímat. Bude ji ale dojímat láska pošetilýho starce, velkýho romantika až do samýho konce, kdy už je nad hrobem. Přitom on dobře věděl, že stáří je nevyléčitelná nemoc mládí – mládí nelze prodlužovat, jde ho jen zastavit rázným opatřením za cenu ztráty života. Takže když tady sedíme my dva,“ zabořil nos do pivní pěny, „tak jsme ještě úplně normální – proti Goethovi a Ulrice. Ale pověz mi – je normální Technik? Kterej technik balneoprovozu kdy četl Goetha?“

Pokrčila rameny a očima stejně jako on zabloudila ke skalám. Mimoděk odehnala dlaní zvědavou vosu. „Petr je případ sám pro sebe.“

„A neví, že jsi dneska se mnou.“

„Tohle je naše místo, moje a jeho. Ta skála, na kterou jsme lezli, je jedna ze tří našich. On tu na ní začínal, teď zvládne i obtížnější.“

„Ty zbylý dvě jsou který?“

„Tam, tamhle,“ ukázala na skalní útvary. „Chceš je zkusit?“

Šel pro další dvě sklenice, a když se vrátil, vyslechl si od ní: „Byla to chyba, Juliáne. Zapomínám, že lidi to mají jinak než já s Petrem. S Technikem. To dělá život v izolaci.“

„Se radši rozejděte.“

„Nějak moc jsme se na sebe napojili.“

Chvíli nemluvili. „Proč jsem tady?“ zeptal se nakonec. „Myslím doopravdy.“ Mučila ho bolest zad, teď když migréna odezněla.

Opět následovalo ticho a pak řekla: „Chtěla jsem tady být s někým jiným než s ním. Aspoň jednou.“

Pouvažoval nad tím. „Napadlo mě, že chceš, abych spadl, tak jako jsem to na zlomek vteřiny chtěl sám. Ten závěr nahoře byl pro amatéra dost těžkej. Ale v poslední chvíli jako by sis to rozmyslela – proč, to nevím. Jak jsi mě tam mohla udržet?“

Zvedla obočí, zvedla zadek ze židle, napnula nohy šikmo do strany. Držela se sedátka jen na rukou, skoro jako by levitovala, a on na to obdivně zíral. „Nebo tohle,“ pokračovala, položila se na židli břichem, protáhla pod ní nohy, pravou dlaň dala na dřevěnou podlahu terasy, poté i levou, a odtlapkala po rukou o kousek dál. Ruští hosté od vedlejšího stolu to začali komentovat, Němci o dva stoly dál taky. Rozuměl jim jen něco, pouze se díval na to, jak nějaký člověk ťapká silou paží po dřevěné terase a tělo přitom drží v souladu s hladinou blízké řeky. Nato se položila na předloktí, prohnula záda a zvedla nohy podobně, jako když štír v ohrožení zvedá ocásek. Rychle přehmátla levačkou pod sebe a vytočila se do strany, aby zvednutí trupu bylo snazší. Stála před ním na špičkách a udivená servírka se přišla zeptat, co se děje.

„To není ani tak jóga, jako gymnastika,“ poznamenal.

Zaklonila se, padla na ruce, vymrštila nohy a hned se na ně postavila jako cirkusová umělkyně. Číšnice ji požádala, jestli by mohla přestat rušit hosty. Ti jí však tleskali, jak Rusové, tak Němci. Potleskem ji odměnil i Julián.

Sedla si k němu. „Musím cvičit, když jsem tam s ním celý dny zavřená.“

Vzal její hlavu do dlaní a přes stůl ji políbil na ústa. Nebránila se.

„Smiř se s tím, že jsem s Technikem. Dokud jsi ve Varech, můžeme se vídat. Až odjedeš, prostě tu už nebudeš.“ Zvedla se. „Měli bysme jít. Bude mě zas podezírat z kdovíčeho.“

„Myslel jsem, že půjdeme ke mně.“

„Taky jsem si to myslela. Ale už nemám chuť.“

„Mě ten adrenalin nakonec docela nakop. Opravdu nezajdeš? Vzrůšo hodinovýho hotelu,“ zasmál se s rukama v kapsách.

„Vážně ne, Juliáne. Ten náš zážitek nahoře,“ kývla ke skalám, „mi něco připomněl. Něco příšernýho.“

„Neřekneš mi, co to bylo?“

Zavrtěla hlavou.

Druhý den ráno našel po snídani v mobilu dvě zprávy, jednu od Technika a druhou od Mariely. První zněla: „Tohle jste nemel. Uz to nedelejte, prosim.“ A druhá: „Neber ho vazne, Juliane. Je to zarlivej psychopat. Pohadali jsme se.“

Na první nereagoval, zatímco na druhou odpověděl: „Tak ho posli k certu.“

Vydal se na procházku, během níž širokou oklikou zašel do Sadové ulice, ale až poté, co nabyl přesvědčení, že ho nikdo nesleduje. Počasí bylo pořád nečekaně pěkné, polední teplota k dvanácti stupňům, ve vzduchu opar a nízko na nebi napůl odhodlané slunce.

Před Mantovou si zapálil cigaretu a okouněl jako někdo, kdo se přišel podívat na budovu, kde se „to“ naposled stalo. Ostatně tady nebyl sám. Opodál stály dvě ženy, které odhadl na místní, a jeden mladý kluk – ten si Mantovu fotografoval zrcadlovkou. Možná novinář. Pak shora přišel manželský pár (muž o holi) a také se zadíval na dům. U hotelu naproti skládali z dodávky bedýnky s čerstvou zeleninou a ovocem. Zahlédl jablka, hrušky, ananas, brokolici, čínské zelí. Tolik sytých barev v bledém dni.

Julián došel k náměstíčku pod strmým schodištěm vedoucím nahoru k Bristolu a kostelíku svatého Lukáše. Sedl si na lavičku a čekal, až se ulice vylidní. Když se mu zdálo, že je vzduch čistý, vrátil se volným krokem k Mantově a předstíral, že na zemi něco hledá, jako by tam ztratil klíče nebo nějakou cennost. Ve skutečnosti se díval do říms na zdi, kde se kousek nad zemí drolil štuk. Vytvářely se tam praskliny a spáry. Pokud by zde chtěl ukrýt něco, co má být jiným objeveno, strčil by to sem.

Trumf. Tuhý papír jednou přeložený, zasunutý do pásové bosáže, v jejímž žlábku vznikla prasklina. Usmál se pro sebe. Jako by se nekvalitní opravy fasád prováděly právě pro vytváření mrtvých schránek.

Vytáhl papírek a schválně ho upustil na zem. Sehnul se k němu a rozevřel ho. Neubránil se mírnému zklamání. Květiny na kůži, stejná kérka jako na obrázku nalezeném na golfovém hřišti. Tady však nebyla na pravém kotníku, ale na levém rameni.

Julián ještě chvíli bloumal kolem a bedlivě obhlížel zazimované záhonky s okrasnými keři, odpadkové koše, lampy pouličního osvětlení. Když nic dalšího nenašel (bylo tu tak uklizeno, že nějaká složená fotografie by na něho musela křičet na metry daleko), pustil se ke dveřím lázeňského domu, típl nedopalek v popelníku – zběžně okouknutém – a zatlačil na otáčecí dveře. Nejdřív se nic nedělo, po chvíli ho vpustily. Bezpečnostní opatření. Vstoupil do recepce, odkud se na něj snaživě usmál nějaký mladík, možná ten, jemuž se posledně podařilo uprchnout před útočníkem. Současně se ze zeleného křesílka zvedl chlápek v džínech a strakatém roláku. Ukázal odznak a vyzval Juliána, ať se mu legitimuje.

„Zuby,“ řekl Julián klidným, pokud možno sebejistým hlasem.

„Nějakej průkaz totožnosti,“ trval na svém polda.

Julián sáhl po peněžence a ukázal mu občanku. Policista si ji ofotil mobilem. „Heslo vypršelo,“ řekl. „Máme nové.“

„Já žádný nedostal,“ opáčil Julián.

„Potom tu nemáte co dělat,“ odvětil chlap a kývl na recepčního, aby odblokoval dveře.

Jak scházel Sadovou, měl Julián dojem, že dole na křižovatce vidí muže v klobouku, toho z minula. Natáhl krok, ale než sešel až dolů, nikdo takový už tam nebyl.

Večer strávil tím, že si v kavárně v Puppu pěkně postaru, „analogicky“, zapisoval do bločku s hlavičkou hotelu všechno, s čím se při svém dosavadním pátrání setkal.

I když „pátrání“ bylo v tomto případě silné slovo. Neměl nic než pochybnosti, zlé sny a zcela bdělé děsivé zážitky, v nichž se nevyznal. Prohlížel si nalezené fotky a čím dál víc se ho zmocňoval zoufalý pocit, že je na místa činu schovává blázen nebo zlomyslný žertéř, který s tím jinak nemá nic společného.

Tohle jednou přestane, jistě, ale možná až za dlouho. Nebo to nepřestane, protože se nepřijde na to, co nebo kdo to způsobil, a objeví se noví kousavci, kteří se po zločinu buď zabijí, nebo ne. Z kousání lidí se stane móda, jako se móda stala ze sebevraždy, když se tolik mladých v poslední čtvrtině osmnáctého století zhlédlo v Utrpení mladého Werthera. Nešťastné lásky znala už antika. Ale před Goethem byla sebevražda tabu. Dneska jedna z cest. Stejně jako selfíčko na skalním ostrohu, továrním komíně nebo anténním stožáru. Všechny ty únikové hry. Skákání z balkonu do hotelového bazénu někde na Mallorce. Jenom se dostat ze sebe, ze své každodenní existence. Něco už vyšumělo, už to není cool, ale přijdou jiné nesmysly. Začne být cool někoho zabít, nemusíte být zločinec a už nikdy to nemusíte zopakovat, ale někde na darknetu se tím pochlubíte a budete se sytit podobnými činy těch, které sledujete. Zemře spousta nevinných lidí, vrazi se proviní, ale nikdo je nedopadne. Přivedla je k tomu nuda a vzrušující trend. Než bude trendy zase něco jiného.

Třeba se to nikdy nestane, ale měl pocit, že by mohlo, a taky jistotu, že on tady v Karlových Varech ničemu nezabrání.

Myslel na někoho, kdo by mu s tím mohl pomoci. Na ženu, která si říká Makro. Na Markétu, která by dokázala určit i vzorec chaosu.

Naposledy ji viděl při rozchodu. „Nejde ti o lásku ke mně, ale o lásku ke vztahu,“ řekla mu. „Přesně jako těm chudákům v tvých knížkách. Trpíš romantitidou stejně jako oni, to slovo sis vymyslel, ale dobře jsi věděl, o čem píšeš. Romantitis jako syfilis, rozkládá tě zevnitř, ale bohužel není přenosná. Tohle jsi napsal, protože jsi to znal.“

Bránil se chabě. Nesouhlasil s ní, hádat se nechtěl, dokonce řekl, jestli to nakonec není jedno, mají přece hezký vztah.

„Nejsem tvoje droga, i když mě za drogu považuješ,“ chrlila na něj. „Vztah mezi normálníma lidma vypadá jinak. Jsi magor, já magora nikdy nechtěla.“

Oponoval, že nikdy nepředstíral úplnou normálnost – normální lidi romány nepíšou –, jen po ní chtěl naprostou věrnost a oddanost.

Teď se téhle podmínce poprvé otevřeně vysmála. „Čekala jsem s tebou dítě, ale nechala jsem si ho vzít, protože o tomhle rozhoduju jenom já.“

Jako by ho praštila do hlavy paličkou na maso. Posedla ho zuřivost a chtěl jí tu ránu vrátit.

Ale jenom neznatelně zavrtěl hlavou.

„Asi nechci mít dítě vůbec, nebo aspoň ne s někým, koho nezajímají skutečný lidi, skutečná láska, ale jen vztahy, který si vysní, a románový postavy, co si vymyslí a je k nim šíleně posesivní.“ Zaklapla dveře jeho bytu, zvenčí je zamkla a řekla přes ně: „Než si odemkneš, budu v tahu.“

Teď se nadechl a zkusil její číslo. Robot odpověděl, že neexistuje.

Propátral na mobilu Facebook, ale moc tomu nevěřil. Nebylo pravděpodobné, že by se angažovala v tomto trávení volného času. Zkusil se zaregistrovat na LinkedIn. Sám tu síť nepotřeboval, psaní je osamělá činnost a nakladatele měl stále stejného. Avšak Makro by tam být mohla.

Nebyla, nebo ji nenašel ani pod jménem a příjmením, ani pod přezdívkou. Na Twitteru taky ne. Naposledy učila na VŠCHT. Už tehdy mluvila o tom, že snad dostane stáž na nějaké americké univerzitě. Tak bude nejspíš tam. Všechno v háji.

Dopil třetí kávu a objednal si čtvrtou. Zabrousil na Instagram, nebyl na něm už hodnou dobu. Pěti prvním postům dal bezmyšlenkovité automatické srdíčko, aniž by skutečně zkoumal, co na fotkách je. Vyhlédl z okna na melancholické stromy, opuštěné jako sirotci, ale aspoň osvětlené inkubátorovými lucernami. Když byl malý, technické služby tu pravidelně prováděly ořez. Tehdy mu to připadalo strašné, takhle ty stromy zraňovat. Dnes viděl, že to bylo správné, že to potřebují, ale pár let už se o ně nikdo nestará. To neznamená, že to lidi na radnici nevědí. Asi na to nezbývají peníze.

Na Instagramu zběžně projel seznam sledujících, měl jich skoro dva tisíce. Po chvíli se vrátil na začátek a věnoval se účtům podrobněji.

Trvalo půl druhé hodiny a dva drinky, než narazil na nick Matika. Sledování vzájemné víc než rok, ale nikdy se na něj pořádně nepodíval, stejně jako na žádný z ostatních. Teď si projel všechny jeho posty, zmínku o VŠCHT našel sedmatřicetkrát, šestnáctkrát California Institute of Technology sídlící v Pasadeně, fakultu fyziky, matematiky a astronomie, katedru matematiky. Posty v angličtině a matematičtině, řešení úloh, kde jsou čísla nahrazována literami, což nenáviděl už na gymnáziu. Jako kdyby on měl psát své texty v číslicích, čtenáři, zlom si mozek, jinak mě nejsi hoden. Nebyly tam žádné fotografie lidí, jen mobilfotky matematických čáranic v sešitě a na volných papírech, taky printscreeny z notebooku se stejnou tematikou. Až na jednu skupinovou fotografii. Bylo na ní třináct lidí, a nebyli to nejmladší studenti, možná pokročilí. A kantoři. Deset mužů a tři ženy. Když nechal obrázek maličký, tak jak se ukazoval ve streamu, byl si jistý, že jednou z těch žen je ona. Když fotku zvětšil, jistota zmizela spolu s ostrostí. Ale malá postava, typický uvolněný postoj, až nutkavé tělesné pohodlí v každé situaci, jako by si potřebovala od svého těla odpočinout. Mohla i nemusela to být ona.

Trochu ho zamrzelo, že se nikdy za svou historii na Instagramu nezmínila o jejich rozchodu. Na druhou stranu tam ani nedala žádnou jejich společnou fotografii, ani jinou zmínku, že by kdy byli spolu. Jako by si uměla už tehdy spočítat, že se to nemusí vyplatit.

Osrdíčkoval jí dvacet postů, všechny byly nové a z Prahy, z vysokého technického učení (teď si byl téměř na sto procent jistý, že je to ona). Pod nejnovější dal do komentáře: „Potrebuju te tady, jiste jsi o tom cetla.“ Přidal telefonní číslo svého hotelu a doufal, že opravdu napsal Markétě. S jejím IQ 149, nebo kolik musí mít, jí to docvakne raz dva. S emoční inteligencí taky nikdy potíž neměla.

S překvapením zjistil, že se blíží zavírací hodina. Cestou do hotelu potkal dvě ozbrojené hlídky a dvě pomalu projíždějící policejní auta. To bylo na tak krátkou procházku docela dost. Před hotelem stál velký sedan, mercedes. Za volantem někdo seděl, muž s vlasy na patku a vysílačkou v uchu. Pozoroval Juliána klidným, bezvýrazným pohledem. Julián ho považoval za policistu – možná ho Weber nechává hlídat? Mávl na něj, muž nepatrně přikývl.

V recepci se Julián zeptal, jestli mu někdo nevolal a nezanechal telefonní číslo. Recepční zavrtěla hlavou, ne, bohužel nic. Ale tamhleten pán tu na vás čeká.

Ohlédl se v očekávání Webera, ale v křesílku u okna seděl někdo jiný.

„Čchartišvili,“ řekl muž, aniž by vstal. Měl střední postavu, šedivé vlasy a zastřižené vousy. Mohlo mu být kolem šedesátky.

„Uřídil.“ Julián navrhl, že by si mohli sednout k baru, ale muž zavrtěl hlavou.

„Kdyby vám to nevadilo, raději bych se prošel. Když jsem ve Varech, bojuju s alkoholem, kterého mám doma až nad hlavu.“

Zvedl se a vyšli ven. Řidič mercedesu vystoupil a šel otevřít zadní dveře na pravé straně, ale Čchartišvili řekl něco v ruštině a on se vrátil za volant.

Juliána zamrazilo. Doufal, že se mu náhlá nervozita nedostane do tónu hlasu. „Doma jste jinde než ve Varech… Odkud v Rusku jste?“

„Mé jméno spíš napovídá, že jsem Gruzínec,“ usmál se Čchartišvili, vytáhl z kapsy rovnou bryerku s krásným žíhováním, byla už nacpaná a on ji zapálil speciálním zapalovačem. Dým příjemně voněl, v tabáku bylo aroma ambrozie.

„Taky jsem kouřil dýmku,“ prohlásil Julián a pak si uvědomil, jak závistivě to zní.

„A pak jste se vrátil k cigaretám,“ řekl s jistotou Gruzínec. „Sám jsem těmito fázemi prošel asi desetkrát. Dýmka znamená rakovinu hrtanu nebo jazyka, obojí je vidět. Cigareta znamená rakovinu plic, tam aspoň ten nádor vidět pouhým okem není. Neuvažoval jste nějak tak, když jste se vrátil k cigaretám?“

Julián musel uznat, že to bylo přesně takhle. Dodal: „Máte obdivuhodnou češtinu a skoro žádnej přízvuk.“ Ohlédl se. Mercedes jel krokem asi deset metrů za nimi, motor vůbec nebylo slyšet. „A taky prezidentskou limuzínu milovanou mafiánama.“

Čchartišvili se pousmál. „Čekal byste spíš ruského vora, potetovaného kriminálníka, který s vámi bude mluvit výhradně rusky, umí vyhrožovat a potom své výhrůžky plní.“ Podal Juliánovi vizitku a ten se na ni podíval: Nikolaj Borisovič Čchartišvili, entrepreneur. Adresa v ulici Krále Jiřího. Totéž i v azbuce. Strčil ji do kapsy. Svou nenabídl. Zatím nevěděl, co mu cizinec chce.

Pomalu kráčeli podél Zítkovy kolonády. „Co konkrétně je za tím entrepreneur?“

„Podnikatel.“

„Podnikatel v čem? Já tady nemovitosti na prodej nemám ani nechci nic koupit.“

„Podnikám v tom, co se namane, milý pane, nejen v nemovitostech.“ V hlase se mihl pouhý stín netrpělivosti. „Víte, naši lidi mě považují za autoritu. Vlivného člověka. A spousta vašich lidí mě vidí stejně, to abyste se nedivil, pokud se tu setkáte s mým jménem. V češtině slovo autorita nemá ten význam navíc, který v něm slyší každý, kdo rozumí rusky a vyzná se v našich poměrech. Rozumí tomu i policie.“

„Naše policie taky?“

„K vaší policii se nemám co vyjadřovat.“

„Bejt takovou autoritou znamená patřit k vlivnýmu ruskýmu podsvětí?“

„Opravdu málo lidí na tak pěkný večer,“ zagestikuloval dýmkou Čchartišvili, jako by otázku neslyšel. „Tohle je mrtvé roční období.“ Na osvětlené kolonádě byli skoro sami. Jako stín se za nimi ploužila limuzína. „Ty vraždy návštěvnosti taky nepřidají,“ povzdychl si.

„Odkud jste přesně, pane Čchartišvili?“

Starší muž na něj krátce pohlédl a zapalovačem přiživil žár v bryerce. Šli dál. Po chvíli řekl: „Přímo z Moskvy, ale moji předci jsou Gruzínci z okolí Kutaisi. Nevadí vám to?“

„Proč by mělo?“ zasmál se Julián. Cítil se nejistě a naprosto netušil, co po něm ten člověk chce.

„Vaše horká voda je lepší než naše víno, naprosto jsem jí propadl. Co vy?“ Zastavili se na chvíli u pramene Knížete Václava.

„Jako dítě jsem ji miloval, chodili jsme sem s rodiči pořád. Měl jsem na ni svůj kalíšek, bílej, ozdobenej lesklou grafikou hotelu Imperial.“

„Které prameny jste měl nejraději?“

Čchartišvili vyčaroval z kapes kabátu dva kalíšky a jeden Juliánovi podal. Nabrali si, ochutnali. „Asi pramen Svobody,“ rozhlédl se zamyšleně Julián. „Ale děti ve škole říkaly, že člověk po tomhle pití dostane sračku – tomu rozumíte? Já tuhle zkušenost neměl, ale protože minerální vodu, co je zadarmo, tehdy žádnej nelázeňák nepil, přestal jsem ji pít i já.“

Pocucávali z kalíšků a šli dál kolonádou, zbytek Václava vylili do lavaba u pramene Karla IV. Nabrali si odtud. „Takže malý konformista,“ řekl Čchartišvili.

„To jsem byl vždycky,“ povzdechl si Julián. „Nejvíc mi kromě Svobody chutnalo Vřídlo, ale když ostatní děti vyslovily nad prameny něco jako fatvu, už jsem se na ně chodil jen dívat.“

Gruzínec pocucával střídavě z dýmky vonící ambrozií a z karlovarského kalíšku nevonícího nijak. „Všichni jsme opatrní. Všichni se přizpůsobujeme. Nové zákony nejsou pro nás cizince nijak příznivé. Fatva na Rusko – myslím ekonomické sankce za anexi Krymu – vymetla naše investory buď zpátky domů na Východ, nebo dál na Západ. Ale ani tam už nemají na růžích ustláno, jak říkáte vy Češi. Nebo je to z němčiny?“

„Nevím,“ pokrčil rameny Julián a zapálil si cigaretu. „Na růžích ustláno tu už nemá nikdo, to je pryč.“

„Vy do Karlových Varů moc nejezdíte.“

„Vůbec ne, jsem tu po velmi dlouhý době.“

„Není to škoda?“

„Něco mi tady vadí.“

„Jak vám může cokoli vadit na tak krásném městě?“

„Mně se zas tolik nelíbí.“

„Je jiné než všechna ostatní města. Takové do výšky. A do hloubky. Jako by tu nic nebylo vodorovné.“

„Souhlasím. Je spíš pro krátkodobý obyvatele než ty dlouhodobý. Taková děvka mezi městy.“

„Nikdy jsem Vary takhle nechápal.“

„Proč ne? Jsou to lázně spíš než město. Do lázní se člověk přijde umýt, nechat namasírovat, odpočinout si. Žít se v nich ale nedá.“

„O. K. Proč tu jste?“

„Myslíte teď s vámi na kolonádě, pane Čchartišvili? To bych taky rád věděl.“

Gruzínec se podíval na hodinky a vyklepal dýmku do odpadkového koše. „Myslel jsem tu otázku jinak, ale teď vám dám odpověď i na to, jak jste si ji vysvětlil. Tak podívejte, víme, vy i já, že se opět bude vraždit. Až to skončí, bude trvat nejméně dva roky, než se Vary vrátí mezi důvěryhodná, bezpečná města. Od posledního pokousání, které možná už bylo, ale možná se teprve stane. Nikdo tomu nerozumí. Počítám s tím, že ekonomická blokáda Ruska zhruba v té době skončí. Pak by se mohlo blýskat na lepší časy, jak vy Češi tak krásně říkáte.“

„Znovu klobouk dolů před vaší češtinou, pane Čchartišvili.“

„Upřímně řečeno,“ pokračoval Gruzínec, „Rusové jsou mi ukradení.“ Chvíli počkal, jestli ho Julián pochválí i za tohle slovní spojení, a když se nedočkal, pokračoval: „Ekonomická blokáda jim patří a nikdo jim to nepřeje víc než já, tedy pokud bych s nimi nevedl obchody, které vedu, a tedy mám zájem na tom, aby se sem vrátili a zase tady nakupovali suvenýry, luxusní zboží a nemovitosti.“

„Máte tady byty a nemůžete je prodat,“ hádal Julián.

„Leda pod cenou,“ řekl Čchartišvili a znovu čekal na pochvalu, tentokrát za ono „leda“, pro cizince většinou nepochopitelné. „Já tady vlastním víc nemovitostí, ale to je veřejně známé. A nejsem sám, věděl jste, že tu má honosnou vilu dcera bývalého ázerbájdžánského prezidenta? Bůh jí dopřál. Mimochodem, když už jsme u těch prezidentů… Hotel, v němž bydlíte, patří synovci toho kazašského. Město a okolí se nám vydaly v plen. Stačilo všímat si správných lidí na magistrátu, na kraji, na vedení lesů.“

„Jeden z důvodů, proč jsem tady nevydržel,“ poznamenal Julián.

„A já se vám nedivím. Je to naše město.“

„Lázně sovětských hostí.“

„Už ano. Nic s tím nenaděláte, já taky ne.“

„Jen jste to využil. A některý místní zázračně zbohatli.“

„Ruka ruku myje, že? Tohle rčení mám asi nejradši. Kdysi jsem chodil s jednou studentkou bohemistiky,“ odpověděl Gruzínec, „byla to Maďarka z Miškolce a česky uměla líp než dnes já. A hádněte si, koho si vzala.“

„Vás.“

„Mě ne.“

„Bohatýho Rusa.“

„Bohatého Ukrajince.“

„A žije s ním tady ve Varech.“

„Pokud vím, tak v Londýně.“

Tentokrát už ztratil Julián trpělivost. „Proč mi to říkáte? A proč za náma jede vaše auto?“

Připadal si tak absurdně, jako kdyby všechny ty chladné Zítkovy sloupy najednou nečněly vzhůru do kladí antického chrámu, ale byly z nich vodorovné rozpěry a celá kolonáda stála nad řekou vedle mechem porostlé romantické skalky jako druhý Thermal.

„Tak půjdeme k věci. Rusům, mezi něž se taky počítám, patří asi tak polovina města – nemyslím jen centrum, ti chudší mají byty na sídlištích. To, co se tu od března děje, neseme těžce. Ono to znehodnocuje naše investice, mezi oběťmi tudíž jsou i Rusové. Je jich tu pořád dost, myslím i jako lázeňských hostí, a pokud se budou ty zločiny opakovat, naše oběti přibudou. Policie je v koncích. O vás jsem si v novinách přečetl, že jste tady z tajemných příčin, ale možná proto, abyste s tím pomohl. Mám rozečtenou jednu vaši knížku a myslím si, že byste pomoci měl.“

„To psali leda tak v bulváru. Pouhá spekulace, pane Čchartišvili.“

„Ty zločiny jsou zoufalé. Sám už jistě chápete, že nejsem žádný imperiální debil, co vás Čechy má za méněcenný národ a chce vás kolonizovat. Naopak, chci sem vozit klienty z Ruska, Gruzie, Arménie – z míst, kde mám kontakty a vliv. Chci, aby Vary byly zase mezinárodním lázeňským městem. Dobrou destinací, bezpečnou. Nechám teď být, proč jste do Karlových Varů přijel. Ano, narodil jste se tu. Jste tady ze sentimentálních důvodů, pro to máme my, Gruzínci i Rusové, pochopení. A o Osetii se bavit nechci, doufám, že oceňujete, že do toho netahám politiku, všechny ty stupidní a zbytečné konflikty. Jihne mi srdce, když vidím Kavkaz, a pláče, když ho na vlastní oči vidět zrovna nemůžu. Nechci žádná krveprolití tam ani tady. Není to dobré pro byznys.“

„Pokud zrovna nekšeftujete se zbraněma,“ uchechtl se Julián.

Gruzínec se zatvářil rozezleně, ale hned svůj výraz vyhladil. „To není můj obor, věřte mi. Zbrojaře nemám rád. Násilí nemám rád. Mám rád svou vlast, obě své vlasti. Mám rád Karlovy Vary, vaše i naše město. Mám rád peníze a poezii.“

„Takže chcete říct, že máme hodně společnýho. Promiňte, ale nejdřív ten patos, pak ty prachy.“

„Řekl jsem vám ale, že nejsem žádný vor v zakoně. Žádný ruský mafián. A žádný hlupák. Něco vám nabídnu, pane Uřídile.“

„Prachy, pane Čchartišvili,“ opakoval rezignovaně. „Nebo snad ochranu?“ ukázal palcem přes rameno na mercedes.

„Jeden milion vašich korun,“ řekl muž tiše, „když toho zoufalce zastavíte do konce listopadu. Já vím, že to není moc, ale jsme uprostřed karlovarské krize. Taková almužna, když vezmu do zřetele, že vám může jít o život, ale víc vám teď nenabídnu.“

„Ta nabídka je úplně mimo, nejsem nájemnej detektiv, ale spisovatel, já pro vás nic udělat nemůžu,“ řekl rozhodně Julián, strčil mu do ruky kalíšek a šel pryč. „Na shledanou.“

„Ale aspoň umím dobře česky, nebo ne?“ zahalekal za ním Čchartišvili, jako by se dožadoval další pochvaly. „Vy furt máte něco proti korupci,“ dodal Gruzínec už normálním hlasem, ale Julián to – bohužel, jak si pomyslel – stále slyšel. „Jenže korupce je to nejlidštější, co jsem kdy zažil a dělal. Myslím, že to s tím odmítáním přeháníte. Nikdo z nás nespadl z nebe. Přišli jsme úplně z opačného konce.“

Ohlédl se, magnát a limuzína už se překrývali. Zrychlil krok. Problesklo mu hlavou, že ho ten vcelku sympatický, hezky mluvící Gruzínec teď zezadu zastřelí pistolí s nasazeným tlumičem nebo nechá přejet svým mercedesem. Stane se to přímo před hotelem.

Jeden milion našich pidikorun. Fakt ubohost, uchechtl se Julián. Ale jsem jenom pisálek, tak co. Tohle se dá odmítnout ve velkým klidu.

Jako spisovatele ho následující den někam pozvali. A on přijal, ostatně neměl nic lepšího na práci. Módní přehlídka v Císařských lázních, budově číslo jedna ve starých Karlových Varech.

Měl přidělené číslo ve čtvercovém kódu. Mladíkovi u vchodu ukázal mobil. Čtečka něco vyčetla a on mohl dál.

Standardní oblek, kalhoty, sako, kravata, košile, kterou si mohl ještě přežehlit, ale aspoň nějak vypadá. Někdo se na to oblékl jako do opery, jiný je v triku a džínech.

Do zadních místností se nesmí, leda na vlastní nebezpečí. Stejně jako Thermal i tenhle barák je Potěmkinova vesnice. Odložil si kabát do šatny a ve velkém zrcadle spatřil Čchartišviliho, ten právě vcházel, a jak se rozhlížel a stahoval si z krku bílou šálu, na někoho kývl a šel se s ním přivítat.

Julián se s Gruzíncem vidět nechtěl, a tak se vydal k toaletám, aby tam chvíli počkal. Jenomže sem mířil i Čchartišvili poté, co šálu a převlečník podal šatnářce. Pospíchal.

Julián zkusil neoznačené dveře, byly otevřené, za nimi úzké schodiště vedoucí dolů. Ucítil vlhkost, možná i plíseň. Cvakl zapalovačem a opatrně, aby se neotřel o opadávající bílou barvu na stěnách, scházel dolů. Na úpatí schodů se zastavil, před sebou závěs z černého térového papíru, po jehož stranách do chodbičky táhlo. Odhrnul papír a vstoupil do temné dvorany lázní. Shora k němu slabě doléhala hudba, ale odnikud žádné světlo. Cítil, že je ve velkém prostoru, ale plamen dokázal ozářit jen pár metrů. Betonová podlaha rmutně špinavá, omítka vedle vchodu oprýskaná. Byl ve dvoraně lázní, léta nepoužívané. Když schoval zapalovač do kapsy, postupně rozlišil menší a větší tmu. Nahoře pod střechou byl vzduch světlejší, tudy se sem dralo světlo pouličních svítilen. Ale všechno pod touto světelnou podkovou tonulo v temnotě. A taky ve zvucích, které se teď po zhasnutí zapalovače začaly šířit dvoranou.

Chrastění maličkého porcelánu, cinkot neplastových hraček pro děti. Možná miniaturní žebřiňák naložený nábytkem pro panenky. Pípání ptáků, ano, ale i skřípání nějakých kusadel, zubů o zuby, možná o dřevo nebo cihly. Ale kde by se tu vzali ptáci? Vycházelo to od země, ale i ze stěn. Pískání pasáčků ovcí na píšťalky někdy v předprůmyslových dobách. Na Staré a Nové karlovarské louce po obou březích Teplé. Vždycky tu byli hadi, a píšťaly je měly odradit. V roce 1792, jak stojí v kronice města, zabila zmije dvě jehňata a jednoho osmiletého kluka, který je pásl. Jestli pískal na píšťalu, nebylo zaznamenáno.

Zvuky nějak znervózněly, zněly trochu jinak, asi jako skleněné střepy ryjící do betonu, nebo, zpátky k ptákům, jako mláďata orla rvoucí se o myš ulovenou tatínkem nebo maminkou.

Myš. Došlo mu to.

Škrtl, z červeného zapalovače vyskočil oranžový plamen a osvítil krysy na podlaze. Mohlo jich být padesát, mohlo jich být pět set, byly všude, všude, kam dosáhlo světlo. Dupl, ty nejbližší utekly, ale ostatní nevzrušeně pískaly dál. Všechny ty červené oči. Rudé blízko, žhnoucí o kus dál, nespatřené ve tmě za světelným kruhem.

Bylo jasné, co chtějí. Buď má zmizet a nechat je na pokoji, nebo si lehnout a nechat se sežrat. Hlodavec ví všechny ty zásadní věci, pomyslel si a vrátil se za térový papír. Nešly za ním, ale jejich skřípání se zvedlo do hysterického crescenda.

Šel poslepu po schodech nahoru a věděl, že ho vypískaly. Tady nemá co dělat, vyhrály. Ovšem v laboratoři, sdělil jim němě, by z vás Makro udělala pokusný exempláře reagující třeba na hadí jed.

Jako by jeho myšlenku krysy zachytily, začaly vřeštět ještě víc a on zrychlil krok.

Opozdil se. První část přehlídky v Zanderově sále už končila, byl dole, jak mu říkal ciferník na hodinkách, déle, než by si myslel.

Na catwalk se přišla uklonit návrhářka říkající si Calluna Vulgaris. Zimní kolekce, fialové, modré, temně červené tóny dlouhých sukní, krátkých kabátků a plstěných klobouků s kulatým i promáčklým dýnkem. Modelky už se předvedly, teď stály vzadu a tleskaly. Juliánovi se líbily dvě v umělých kožíšcích a s nahýma nohama ve třpytivých lodičkách na jehlovém podpatku. Vypadaly jako dvojčata. Rád by věděl, jestli na sobě mají nějaké minišortky, nebo jen spodní prádlo. Zalitoval, že není pod pódiem, ale na druhém konci sálu. Paní Calluna, oděná do obyčejných modrých džínů a černého trika, naposledy zamávala a nechala se dívkami vyprovodit do zákulisí. Následovala přestávka. Na druhou část přehlídky, pánskou kolekci od absolventů vyšší odborné školy oděvního návrhářství, zvědavý nebyl.

V šatně uviděl Marielu, i ona byla na odchodu. Před zrcadlem si upravila široký klobouk vínové barvy, rychle vyšla ven a dala se na opačnou stranu než do města. Díval se za ní, nechal si otevřít dveře, ale hned ho sevřel chlad. Chtěl na ni zavolat, ale rozmyslel si to, už byla za rohem. Kam může jít? Do lesa, k těm romantickým zastavením a altánům, do jedné z loveckých chatek, napadlo ho. Možná tam má s někým rande, a Technik to zase nebude.

Vrátil se do šatny pro kabát a myslel na všechny ty krysy pod budovou. Tady nahoře však, v teple a světle rozvětvených lustrů, žena v zelené říze hrála na klavír nokturno od Rachmaninova.

Dva dny poté ho probudilo klepání na dveře. Už ho to nepřekvapilo, tyhle návštěvy neskončí, dokud neodjede. V Praze za ním nikdo nebyl bůhvíjak dlouho, a tady se dveře netrhnou. Vstal z lůžka, zamotal se do županu, zakopl o hotelové trepky a otevřel. Na prahu stál mladík.

„Zkoušel jsem volat z recepce, ale nebral jste to.“ Přeskočil mu hlas. „Mám vám dát tohle,“ podal mu bílou obálku.

Julián po ní sáhl, uvnitř něco bylo, list tuhého papíru. Nebyla zalepená, a tak to rovnou vytáhl a zamžoural na to. Fotografie, ne, pohlednice, jaké už skoro nikdo neposílá. Letecký snímek rozhledny pořízený někdy v raných devadesátých letech, podle kvality tisku a fontu písma. Modromodré nebe, načervenalá rozhledna, pod ní stromy hrající barvami podzimu. Všechno to křičelo a řvalo stejně jako fialový nápis DIANA.

Obrátil pohlednici, ale na rubu nebylo nic. „Kdo to přinesl?“ zeptal se.

„Poslíček,“ řekl kluk.

„Jak vypadal?“

„Nevím.“

„Musel sis ho všimnout.“

„Byli tam hosti.“

„To mi nevykládej, že sis ničeho nevšim. No nic. Vzkaz nenechal?“

„Ne. Jen ať to doručím co nejdřív. Tak nashle.“

Ale pořád tam stál, možná čekal spropitné. Julián mu zavřel před nosem, šel do koupelny a pustil si na hlavu studenou sprchu. Potom se z ní nalokal, vyčistil si zuby, šup šup, spěšně se oblékl a vyběhl z hotelu.

Na Dianě byl po půl jedenácté. Restaurace, kde doufal, že dostane kávu, byla ještě zavřená. Zvrátil hlavu a prohlédl si vyhlídkovou věž proti pošmournému nebi. Osmibokou, německy strohou elegantní stavbu s gotickými prvky na hrubé hradní podezdívce. Podobných bylo v pohraničí plno a tohle byla vždycky jejich královna. Empire State Building pro New York, Eiffelovka pro Paříž, věž se zvonem Big Ben pro Londýn, velká svatovítská věž pro Prahu, Diana pro Vary. Těžko najít vhodnější rozhlednu. Ne že by nebyly krásnější, jsou. Ale tahle se sem hodí jako žádná jiná. Navíc ta tradiční restaurace, která po smutném období chytáku na turisty je opravdu tím, čím se jeví: guilty pleasure pro každého, kdo sem vyjede lanovkou, a ryzím potěšením z ukojení hladu a žízně – vždyť co je na světě krásnějšího? – pro ty, co se trmáceli pěšky.

Mžoural na ni v rozptýleném světle, vchod byl otevřený. Myslel na hlad a žízeň. Toužil po šálku kávy. Zavřená restaurace není restaurace. Neexistuje. Ve chvíli, kdy ji potřebujete, má zavřeno. Neexistuje, čertil se v duchu.

Poté se svému roztrpčení zasmál. Vzpomněl si na Makro, jak bývala podrážděná, když měla hlad.

Shora z okna vyhlídkové věže mu zamávalo dítě, nepoznal, jestli kluk, nebo holka. Taky zamával. Proč ne? Kolikrát tu jako dítě byl? Padesátkrát. A kolikrát nahoře na rozhledně? Patnáctkrát nejméně. Dvacetkrát. Miloval to tu. Jízdu lanovkou na Výšinu přátelství, počítání schodů na vyhlídku pod altánovou střechou, odkud bylo vidět do všech nejbližších hnědouhelných dolů a na hrdé, i když zbědované Krušné hory. Poté sestup po schodišti a cesta domů pěšky, dolů k řece se lanovkou nikdy nejezdilo.

Zapálil si cigaretu, nasadil si brýle a znovu se podíval na pohlednici a porovnal ji se skutečností. Pomyslel si něco o lidech, kteří skočí na každý špek přesně jako teď on.

Potom si všiml, že z maličkatého okénka věže na fotografické reprodukci někdo mává, zřejmě letadlu, jež letí kolem kopce, a objektivu fotografa, který sedí v kabině za pilotem. Zlatá devadesátá, zasnil se Julián, časy stylizovaného kýče a bohorovné ponáspotopy.

Uskočil.

Dítě dopadlo s tupým lupnutím dva metry od něho. Trhl hlavou a viděl, jak se odrazilo od země vyvržené z oblaku prachu. Vylétlo zase vzhůru, bravurně jako malý akrobat se otočilo, legrace na trampolíně, kdyby to byla legrace a trampolína. Praštilo sebou o zem znovu, tentokrát už bez odrazu. Země se nezatřásla. Cirque de l’éclipse.

Hned byl u něj, slzy lítosti v očích a v mysli zmatek – jak jsou v tom děti, jdu od toho, nikdy jsem se neměl vrátit, ale teď přece nemůžu odejít, když v tom jsou děti. Sklonil se k tělu a ani teď (když seveřansky vyhlížející mužský, co si v červené pérovce ještě před pár vteřinami dělal kousek od něj selfíčko, začal vřískat jako hysterka) si nebyl zcela jistý, jakého je pohlaví, protože mělo sice hnědé vlasy až po ramena, ale v jemné tváři mu seděla přezíravá jistota hezkého kluka, co se právě dostává do puberty a všechny holky na něm jeho vlasatost obdivují.

Dítě zachroptělo, chtělo něco říct, dokonce k němu otočilo hlavu. Chlap v červené bundě už byl u nich a hlasitě naříkal v nějaké severštině. Pak se ve vlasaté hlavičce plné prachu otevřela rána a v tu chvíli se z nosu a uší a úst mezi vyraženými zuby vyhrnula krev a oči se obrátily do čela, jako by nechtěly vidět svět. Teď, pomyslel si Julián, zemřel až teď.

Vyběhla k nim paní, která v rozhledně prodává vstupné, s mobilem u ucha a se zbytečnou lékárničkou v druhé ruce. Blížili se další turisté, postarší manželský pár, opodál celá skupina seniorů s turistickými holemi, jež právě dorazila na výšinu cestou od Linharta. Křičeli dánsky nebo holandsky, to Julián nepoznal. Jenom se bezmocně zvedl od mrtvého chlapce a klidným hlasem se zeptal prodavačky lístků, kdo všechno nahoře je. Prováděla právě masáž srdce, které nejspíš bylo vlivem nárazu na cimprcampr nebo se v těle přemístilo někam úplně jinam, a soustředěným hlasem odpověděla, že Ruska s dvěma dětmi. Vlastně s jedním.

Vzpomněl si na človíčka, který mu před chvílí shora z ochozu zamával. Tenhle výrostek to nebyl.

Vlezl do věže, bylo tu naprosté ticho. Výtahem by nejel ani za nic, a tak rychle stoupal po točitých schodech. Ucítil známý, lehce zatuchlý pach, podobně jako tehdy ve starém bytě. Připravené jeviště. Jako by to někdo chystal celou noc.

Kolik schodů má Diana? Jako kluk to věděl, a přesto to při každé další návštěvě přepočítával. Teď se na nich zastavil před překážkou a namáhavě oddychoval. Hlavou dolů tam ležela asi pětatřicetiletá žena, na zádech, třeštila na něj krví podlité oči s rozmazanou řasenkou a slzela si na čelo. Otevřela ústa, rozkašlala se, něco mu úpěnlivě sdělovala, přitom prskala sliny na všechny strany. Ruštinu ovládal jen chabě, ale rozuměl jí, když se zeptala, jestli je doktor. Bůhvíproč řekl, že ano, klekl si k ní a vzal ji za ruku. Na krku měla náhrdelník z černých perel. Neroztrhl se. Julián si přál, aby už za ním dupali nahoru skutečný doktor a saniťáci, ale uvnitř věže bylo hrobové ticho, nedoléhalo sem ani rozrušené zoufalství svědků chlapcova pádu.

Vzal ji pod rameny a zkusil zvednout, když sykla bolestí a protestovala „ne, ne, ne“. Nato se optala, jestli si to může vyndat z těla. Až teď spatřil lesklého červa, který jí ležel na břiše. Mohl mít osm či deset centimetrů, hlavičku a zadeček lesklé, stejně jako páteř, tělíčko perleťově modré. Doplňkový šperk k tomu náhrdelníku: výstřední brož.

Julián ženě alespoň zvedl hlavu a položil si ji na skrčené nohy. Uvelebil se na schodu tak, aby ji opravdu podepřel a aby jeden z nich, nebo spíš oba nesjeli o pár prudkých stupňů níž. Stáhl si rukáv přes dlaň a pak na toho modrého prevíta přes látku sáhl.

Tvrdá krusta, perleť, kov. Kapesní nožík, který ženě na břiše bohužel neležel celý: jeho ostrá část, svírající se střenkou úhel devadesát stupňů, se jí skrývala v žaludku či jeho okolí. Cípy černého kabátu měla rozhozené a čepel v ní vězela na doraz, tmavozelený svetr očividně probodla snadno, ale ve slabém světle nebylo na tmavém úpletu žádnou krev vidět.

„Nevyndávat,“ řekl, zapřel se pravou nohou na nižším schodu a kolenem levé o tři stupně výš, zaťal břišní svaly, přetočil si ženu v náruči a zvedl ji. Záda mu mohla prasknout, ale Ruska nebyla těžká. Vytáhl ji nahoru a položil doprostřed vrcholového altánu, otevřenými okny sem z ochozu foukal ranní větřík a bylo tu dostatek světla na to, aby si Julián povšiml ženina pravého stehna.

V silné černé látce kalhot zela rudá díra, přibližně ve tvaru potrhané hvězdy. Vyrvané maso bylo bůhvíkde, tady zůstaly přervané svaly, žíly a úpony, dokonce byla vidět modravě bílá kost. Krev se vsakovala do džínoviny pomalu, tepna zasažena nebyla, nic odtud neprýštilo, pouze odplývalo. Zvedl se mu žaludek a on chvíli bojoval s dávením.

„Kdo to udělal?“ zeptal se česky.

„Děti,“ odpověděla rusky, rozhořčeně a něžně zároveň. „Někdo mi je otrávil.“

Julián se zachvěl. „Víte čím?“ Ještě než stačilo doznít táhlé m v krátkém tázacím zájmenu, ucítil zvratky. A jeho nebyly.

„Zlým duchem. Někdo je uřkl.“

„Myslíte zhypnotizoval.“

„Možná zhypnotizoval. Včera v kostele byly úplně v pořádku. Zapálili jsme svíčku za dědečka, otce mého muže. Děduška umřel v květnu.“

„Kdo je hypnotizoval? S kým jste mluvili?“

„S nikým. Hypnotizoval Rasputin. Někdo takový. Kdo nenávidí nás Rusy. Máte tady takových hodně.“

Rozhlédl se a uviděl zvratky o kousek dál, žlutorůžové zbytky natrávené snídaně, v nich krev a zase krev, cár černé látky a špatně rozžvýkané, nestrávené, nejspíš ani nespolknuté tuhé maso s bílou kůží, odtud krvavá stopa a další stříkance zvratků až ke dveřím na ochoz. U dveří v louži krve šedý houbovitý předmět. Cucek syrového masa, asi co by se vešel do dětských úst.

Juliánovi se znovu zvedl žaludek. Jak se přemáhal, aby se taky nepozvracel, prudce ho rozbolela hlava. „Ležte,“ řekl ženě, když byl schopen promluvit, „záchranka tu bude co nevidět.“ Položil jí hlavu na podlahu a vstoupil do dveří. Pak dupl na ochoz, zdánlivě prázdný, a rozběhl se doprava tak rychle, jak mu stísněný kruhový prostor umožňoval.

Nikoho před sebou neviděl. Když oběhl po ochozu kruh ke dveřím, odkud přišel, zaslechl cupitání. Někde na druhé straně. Otočil se, a běžel tedy tam. Poté se prudce zastavil. Za ohybem se něco černalo, cíp tmavého kabátku. Udělal ještě dva kroky, pak třetí, podobně jako nedávno v lese, když obcházel okatý buk.

Tady však někdo stál. Čekal na něj. Holčička s krvavou pusou. Jako by si ji někde rozbila. Jako by ji surově zbili.

Stál proti ní, bylo mu hrozně, hrubý muž proti takovému tintítku. Mohlo jí být deset jedenáct. Celý se třásl, zatímco ona se na něj stydlivě usmívala, na tvářích krev a v očích světla zvířete.

Mohlo to trvat půl minuty. Vydýchal se, ona před ním pomaloučku couvala. „Jak se jmenuješ?“ zeptal se rusky.

Okamžik na něj zaraženě civěla a poté se zamračila, jako by si snažila vzpomenout. Nato se jí tvářička rozjasnila. „Olej,“ hlesla, a když si uvědomila, jak divně to zní, zasmála se. V černých ústech plných krvavých usazenin se ukázaly špinavé zuby.

Za Juliánovými zády se ozvalo: „Olesja. Neubližte jí.“ Otočil se a ve dveřích, zcela u podlahy, spatřil ženinu hlavu. „Jsou zhypnotizované, obě. Kde je Šuran? Nemyslel to zle. Přiveďte mi ho.“

Najednou nic necítil, jen chlad a vlastní pud sebezáchovy. Možná dokáže dalšímu krveprolití předejít. Ale když ne, tak ne. Nemá s těmito lidmi nic společného.

A děti jsou taky lidi.

Po dívce se ohlédl v poslední vteřině. Třeštila oči na matčinu hlavu za jeho patami, a samozřejmě si nic nepamatovala. „Co jste to udělal?“ vřískla rusky a skočila na něj s rozevřenými čelistmi, asi jako vlasatý zubatý rozzuřený makak.

Nechtěl jí ublížit, nepraštil ji, jen v záchvatu sebezáchovného pudu natáhl paže, přijal do nich sílu jejího skoku a nechal se jím povalit na záda, přímo na matčinu hlavu. Slyšel, jak zátylek narazil na její nos a chrupavka křupla, a teprve poté ucítil bolest a uslyšel ženino řvaní, přišlo to obojí zpomaleně, příliš pozdě, byl neohrabaný, těžký a starý, a věděl to.

Opička po něm přeběhla jako po koberci a vrhla se na zábradlí ochozu, tam se posadila, ohlédla se na něj i na matku a prudce se vztyčila k mohutnému odrazu. Ale Julián už byl na nohou, přeskočil ženu a bleskurychle napnul tělo, až v něm zapraštěly kosti a zanaříkaly šlachy, tak těžce zkoušené ve Svatošských skalách. Levačkou padl na zábradlí a pravačkou švihl po mizejících nohách ruské dívenky, té malé vražedkyně, oběti hypnózy zlého Rasputina.

Chytil ji za pravý kotník, i v té vteřince čekal, až sebou tělo praští o patu zábradlí. Stalo se, ale udržel ji. Zmítala se mu v ruce a chňapala po ní zuby, ale takovou sílu už neměla, aby dosáhla až k němu. Cítil, jak její energie vyprchává. Poté ho překvapila: kousla ho do hrany dlaně, ale držel dál. Ještě chvíli se pod ním svíjela a nato ztuhla jako ulovené zvířátko.

Musí ji zachránit, sám se tím zachrání. Jenom ji držel za nohu a čekal. Uslyšel křik zespoda, až teď. Najednou tam byli dva statní saniťáci, jeden přelezl zábradlí a sáhl si pro ni, poté ji druhému podal. Vzali tu šílenou odpovědnost na sebe. Zemdlený padl na ochoz Diany a jenom odpočíval. Přikryli ho modrou dekou. Když zvedl hlavu, žena i dívenka byly pryč. Klečela u něho lékařka a měřila mu tep. Ujišťovala ho, že bude v pořádku.

Namítl, že nebude, že se to stalo kvůli němu.

Věděl, že jeho vina je strašlivá. Kdyby řekl policii všechny ty zmatečné informace, nemuselo se to možná dneska stát. Má toho kluka na svědomí. Zdravý rozum jeho sestry, těžké matčino poranění. Dostal pohlednici s Dianou, šel sem.

Na druhou stranu, kdyby sem nešel, stejně by k tomu došlo a mohlo to být ještě horší. Bylo mu strašně líto toho kluka. Všech tří. Nechtěl vědět, co si o tom pomyslí hlava rodiny, až se to dozví.

Když si ho detektivové odváželi ke svědecké výpovědi, spatřil opodál u restaurace, která vinou tragické události neotevřela, muže v loveckém klobouku. Něco si za nataženou policejní páskou zapisoval do notýsku a vůbec si Juliána nevšímal. Přesto měl Julián pocit, že se dívá sám na sebe.

Z policejního výslechu se v noci vrátil vyčerpaný. Tělo toužilo po posteli, ale mozek měl v sobě sedm kyselých kafí. Byl tak apatický, že ho nepřekvapilo, když mu Slovenka v recepci s úsměvem podala obálku a on v ní našel dvě fotografie. Mrkl na ně, opět ta dívka v krátkých černých šatech, opět kérky na jejím bezvládném těle.

Pořádně se podívá zítra. Nahoře v pokoji sáhl do minibaru, vytáhl první flaštičku, která mu přišla pod ruku, odšrouboval uzávěr a rovnou ji do sebe obrátil. Nato zašmátral po další a zašilhal na etiketu: vodka. Proč ne.

Posadil se s ní do křesla a otevřel notebook na konferenčním stolku. Na Facebooku měl desítky upozornění a pětadvacet nových žádostí o přátelství, taky jednu zprávu na Messengeru.

Otevřel ji se zatajeným dechem.

Byla od Matiky z Instagramu. Stálo tam telegraficky: „Ahoj. Cetla jsem na netu. Tohle musi prestat. Prijedu, jen co budu moct. Nedelam to kvuli tobe. Makro.“

Jo! Zatančil si na koberci kozáčka, najednou plný odhodlání. Poté někdo zaklepal na dveře pokoje.

Myslel si, že si jdou stěžovat na dupání. Rezignovaně otevřel.

V chodbě stála Mariela Moretti v dlouhém béžovém kabátě, na hlavě bílý baret. V pravé ruce držela láhev sektu, Sovetskoje igristoje suchoje, a nějaké červené víno, v levé překřížené plastové šampusky.

„Zachránil jsi dítě,“ usmála se. „Budeme slavit.“

„Tak už o tom psali,“ užasl. „Kluka jsem nezachránil,“ dodal sklesle. „Mohl jsem ho aspoň zkusit chytit do náruče, kdybych se ve správnou chvíli podíval nahoru.“

„Ale byls tam. Dovolíš, abych to s tebou oslavila.“ Žádné dovolení, ale konstatování. Udělal jí místo ve dveřích.

„Byl jsem tam, protože mi někdo nechal v recepci pohled Diany.“

„Opravdu?“ Mariela vplula do jeho chodbičky. Ve své štíhlosti se kolem něj prosmýkla do pokoje jako duch. „Ale dopadlo to ještě relativně dobře, ne? V on-line Deníku psali, že se do ran tý Rusky nedostala sepse. Chybějící tkáně a žíly v noze, i s fotkama! Hele, všechno mám z otevřených zdrojů, ona sama byla ochotná mluvit s novinářema tak moc, až jí to policajti museli zarazit.“ Otevřela bublinkaté víno. „Vyzvonila, co mohla, jako by se to, že přišla o syna, dalo ztlumit vším tím vykecáváním. Ono to možná opravdu pomáhá.“

„Sdílet svý utrpení,“ zamumlal Julián.

„Víš, že to byl syn jejího muže z prvního manželství? Jako by se jí hodilo, že se zabil.“

„Jak můžeš takhle mluvit?“

„Jenom spekuluju. Navíc může tahle macecha mít čisté svědomí, protože do ní kluk předtím vrazil svoji zavírací kudličku. Zázrakem neporanil důležitý orgány. Jsem mrcha, že takhle uvažuju?“

„Si piš,“ povzdychl si a přijal plastovou sklenku. „Sám za sebe přiznávám, že mě něco takovýho nenapadlo.“

Mariela se uvelebila na posteli. Až teď si všiml, že má na sobě kostkovanou skotskou sukni akorát nad kolena, modro-červeno-zelenou. A černé punčocháče. Opřela se o pelest.

„Máš nějakou teorii,“ zeptal se, „kdo a proč to dělá?“

Pokrčila rameny. „Čekala bych, že každý normální město se už dávno vylidní a bude řešit teroristy. Pracovala jsem v Orlandu na Floridě, takže vím, o čem mluvím. V klubu Pulse, co ho vystřílel ten Afghánec, jsem párkrát předtím byla. Kdybych tam zašla i tu osudnou noc, mohla jsem bejt jeho padesátá oběť.“

„Ale to byl gay klub, ne?“ snažil se rozpomenout Julián. „Nebo si to pletu? Těch stříleček je už tolik.“

„Nepleteš. Bydlela jsem tam porůznu, i v Orlandu nějakej čas. Chodila jsem do toho klubu s kamarádama a kamarádkama z práce. Některý čtyřprocentní, jiný ne.“

Julián zavřel oči. Otáčel sklenicí v prstech a cítil se vyčerpaně. Dopil víno a už málem řekl, že tenhle rozhovor budou muset odložit na zítra, protože on napůl spí. Namísto toho se zeptal – a sám sebe tou otázkou překvapil –, co v Orlandu dělala.

„Testování. Pracovala jsem pro ENCO.“

„Co to je?“

„ENCO provádí různý testy na objednávku. Třeba testy radiace v hornině a tak.“

„Na stáži v Americe…“ Myslel na Makro.

„Užitečná zkušenost.“

Dolila mu, ale on postavil pohár na noční stolek a lehl si k ní na postel. „Už nemůžu. Ani víno, ani Vary. Odjedu odtud.“

„Vzdal bys to podruhý,“ řekla. Neznělo to nijak vyčítavě. Jen jako běžné konstatování.

„Pracuješ ještě pro to ENCO? Posledně ses zmiňovala o Itálii – oni jsou Italové? Tvůj muž byl Ital.“

„Matteo umřel. Žili jsme spolu na kraji Janova, pracovala jsem v Miláně, dělala jsem v testovací laborce podobně jako předtím v Americe. Když jsem ovdověla, vrátila jsem se do Prahy a potom přijala práci tady ve Varech.“

Rozhodl se, že bude brát vyřčené jako fakt. „Tady tě ale tak dobře nezaplatí. Co přesně děláš?“ Zamotala se mu hlava. Potřeboval se něčeho chytit, a najednou zjistil, že ji drží za tmavou kadeř. Nejdřív jakoby nepřítomně, pak žertovně, nakonec trochu silou, až sklonila hlavu ke straně.

„Něco jako Technik, tak jsme se taky seznámili. Jde zatím o průzkum.“

„Pro Italy?“

„Ne, tohle je jiná společnost.“

„Jaká?“

„Česká a mezinárodní, obojí. Proč tě to zajímá, Juliáne? Díváš se na mě jako na cizí.“ Odložila sklenku, opřela mu hlavu o prsa a pomalu ho hladila štíhlými prsty po hrudi, po rameni, po krku. Zajela mu prsty do vlasů a popotáhla ho za levý ušní lalůček.

„Takže takhle to s tebou je,“ zašeptal a nasával nosem parfém. Připadalo mu, že nikdy mu nic nevonělo jako tohle.

„Takže takhle to je s tebou,“ zašeptala, když mu sjela rukou po břiše do rozkroku.

„Na co zemřel tvůj muž?“

„Na zástavu srdce.“

„Když jste byli v posteli.“

Ta úvaha ji rozesmála. Odtáhla se od něho. „Když vystoupil z auta na cestě do práce. Nebyla jsem u toho. Telefonovali z nemocnice, ale když jsem tam dorazila, byl mrtvý.“

„Kardiak.“

„Něco na ten způsob. Když jsme se v Las Vegas brali, moc mi toho o svém zdravotním stavu neřekl. Zobal prášky, to jo, věděla jsem to, stejně jako jsem si pořád připomínala skutečnost, že je o dvaadvacet let starší. Ale že je nemocný, jsem opravdu nevěděla. Nevím vlastně ani to, jestli ten náš americkej sňatek potom v Itálii platil, zacházeli tam se mnou jako s onucí a jeho rodina mě od začátku nenáviděla, ani se se mnou nestýkali. Když Matteo umřel, dala jsem výpověď a vrátila se do Čech. Do roka po tý smutný události.“

„Lituješ toho svazku?“

„Nelpím na něčem, co dávno skončilo, navíc vinou osudu. Měl mi o svým zdravotním stavu říct.“

„Takže jsi ho nemilovala.“

„Tohle řekne jenom soudce bez mandátu.“ Překulila se na peřinu a skrčila nohy. Se zavřenýma očima a s ospalým úsměvem prohodila: „Jsem samaritánka, abys věděl. Technik je tragéd. Kdybych ho nedonutila mýt se aspoň ob den, smrděl by jako tejden nevynesenej koš.“

„Což mi připomíná, že jsem se chtěl osprchovat,“ řekl Julián a vyskočil z postele. V koupelně se nezamkl. Svlékl se, pustil vodu a nastavil teplotu na téměř horkou.

Čekal, jestli se jeho tušení potvrdí.

Potvrdilo.

Za plexisklem se objevila silueta. Mariela odložila podprsenku a kalhotky a beze slova si otevřela dvířka boxu. Udělal jí místo. Moc ho nebylo, ale to omezení ho vzrušovalo. Vzal půlky jejího zadku do dlaní a celou ji nadzvedl. Nahá mu připadala zranitelná, může si s ní teď dělat, co se mu zlíbí. Tedy zdánlivě. Ona to nechá celé na něm.

Vnikl do ní bez jakékoli předehry, byla kluzká zvnějšku i zevnitř. Myslel na to, že jí může ublížit, může ji uškrtit, rozhodnout o ní, tak jako ona rozhodla o něm na té skále. Nechtěl, aby o něm někdo rozhodoval. Ale stalo se, nejdřív ho tam vylákala, potom ho zachránila. Za to jí teď pravou rukou zmáčkl krk, zatímco levačkou jí pořád svíral zadek a pojistil si ho ukazovákem, aby tak snadno nesklouzla, když zatínala břišní svaly a udržovala obě pohlaví v těsném spojení. Trvalo to jen minutu, i ta ale byla dlouhá. Potřeboval si ruce vyměnit, přestože teď to bylo v jistém smyslu správně, pravá tisknoucí hrdlo a levá zadek, penis probodávající vstřícné ženské torzo a otírající se o jeho vlastní prst za tenkou hradbou tkáně, jako by tu byl sám s nějakou sexuální loutkou. Jenomže levačku neměl tak silnou, její nohy mu nesvíraly pas, ale spíš hýždě a stehna, a neudržely se na nich, všude bylo příliš mokro, i hubený zadek je těžký, když je mokrý. Jak se mu z levé dlaně a prstu vysmekla, píchlo ho v kříži, až ostrým heknutím na zlomek sekundy přeřval syčení sprchy. Upadli na dno. Uhodil se do hlavy o kachlíčky, ona si narazila kostrč a její ústa kvikla bolestí. Nic vážného.

Dole v tom pokračovali, hákový kříž ve 3D, jak se tam vytvarovala pěkně do hranatého kolečka, spodní části končetin nutně nahoru, něco takového, málo místa, zoufale málo místa, on na kolenou a ona s nohama vzhůru, tiskl jí prsty pravé ruky šlachy obou podkolení k sobě a otevřenou levou ji praštil po boku, po prsou, po tváři skryté za zmáčenými vlasy. Nešikovně, levě, až měl zas pocit nepatřičnosti. Kdyby si to jeho ruce vyměnily, byl by o tolik přesnější a spokojenější. Ale už vypršel čas. Objal ji v kyčlích, nadzvedl jí pánev. Skrčil jí nohy, ťapky si opřel o čelo. Něco křičela, ale už to bylo jedno. Aspoň jemu. Byl v ní, vhrnul se do ní, ještě v ní byl, ještě do ní cukavě exitoval, a pak, když už si připadal jako dohasínající baterka, z ní vypadl. Byl pryč. Jako kdyby nic.

V budce se utvořila tak hustá pára, že musel otevřít, aby to udýchali. Potom se dosprchoval nad Marielou, která ležela pořád na podlaze, jako by nemohla, nebo aspoň nechtěla vstát. Šel si zapálit k otevřenému oknu. Bylo mu fuk, jestli ho v jeho rozpařené nahotě někdo vidí nebo jestli se nastydne.

Mariela odešla dvacet minut nato, sotva si řekli ahoj. Nevypadala naštvaně, spíš udiveně. A taky tak, že si musí rozmyslet, jestli se jí to celé líbilo, nebo spíš ne. Nakonec poznamenala, že se jí to líbilo a že se jí líbí, že se přestal holit. Jako by ji prý znásilnil divý muž.

Mohl si to dobrodružství odpustit, ale taky nemusel. Přišla za ním ona. Jestli bude schopen klidně se podívat Technikovi do očí, to nevěděl. Tak trochu doufal, že už ho nikdy neuvidí.

Probudila ho ukrajinská pokojská v půl dvanácté, před polednem přišla uklidit a ustlat. Při pohledu na vypité láhve poznamenala, že se vrátí, až pán odejde na oběd.

Vypotácel se z postele a v koupelně zamžoural do zrcadla. Rozježené vousy, které už dávno nejsou pouhým strništěm, rozcuchané prošedivělé vlasy a krví podlité oči.

Karlovarský pacient.

Takový vaky pod očima, vysoký čelo a kouty ve vlasech, napadlo ho, když si marně uhlazoval a promašťoval rezignující kůži na obličeji, měl samotný Johann Wolfgang.

Všechny ty zastávky po kraji sopek a snů.

Obličej jako připomínka krásné minulosti, kterou ještě nedostihla moudrost. Ale už to brzy bude.

Čekal na autobusovém nádraží. Padla těžká mlha, ale její siluetu ve světlém pršiplášti by poznal i v noci. Zavolal taxík.

Když vzadu seděli po těch letech tak blízko sebe, zeptala se: „Takže jak se máš? Nemyslím ty vraždy.“

„Špatně. Nejsem do nikoho zamilovanej a nikdo není zamilovanej do mě.“

„Celej ty.“

„To o sobě napsal Goethe, když se ho v dopise zeptali, jak se má.“

„Celej ty.“

„Budeš bydlet se mnou v hotelu? Postel je velká pro dva.“ Odmítla, ostatně to předpokládal. Komisním tónem zadala řidiči adresu v Tuhnicích.

Když tam dojeli, pomohl jí se zavazadlem a počkal, až se domluví na podrobnostech s majitelkou garsonky. Pozval ji na večeři. Souhlasila, ale musí se převléknout, a tak odjel.

O dvě hodiny později se měli setkat v restauraci. Přišla přesně o dvacet tři minut později, tak jak to dělávala dřív. Měl v sobě dva koktejly sestávající z becherovky, grapefruitového džusu a kousku grapefruitu, a když konečně dorazila, stály na stole dva nové. Namísto podané ruky sáhla po sklence a růžovým brčkem vysála obsah. Teprve poté se na něj podívala.

Měla o pár kilo víc, než když ji viděl naposledy. Pořád jí to slušelo. Pořád ty tmavé oči a světlé vlasy na bob-střih, bez chemie. Pořád ty zpocené fleky v podpaží, spreje i roll-ony nesnášela. Pořád parfém Balenciaga Florbotanica. Nebo něco takového, dříve se o to zajímal. Až ho dojímalo, jak je i po letech v těchto věcech konzistentní.

Vyndal dvě fotografie, které dostal v obálce od recepční. Vysvětlil jí, jak se to s obrázky má a že je přesvědčený, že tam jsou pro něj – v celé té sérii vražd nebo pokusů o ně je teď namočený jako málokdo, leda ten, kdo je má na svědomí. Záda a na nich drak v oblasti levé ledviny. Lebka a šavle nad pupkem.

Přidal k nim i všechny zbývající.

Číšník přinesl gravlaks objednaný jako předkrm. Julián zalitoval, že s fotografiemi nepřišel až po jídle, které vypadalo nádherně, ale mluvit o tak strašných věcech se u něj nehodilo. Ona nevzrušeně popadla vidličku, zručně srolovala jeden plátek marinovaného lososa a už ho měla v ústech.

Chvíli sousto vychutnávala, polkla a řekla: „Ty jsi byl vždycky snob přes jídlo, Jule. Tohle mi chybí. Nikdo mě nerozmazloval jako ty. Koho jsi rozmazloval po mně?“ Zvědavě na něj zamrkala přes dioptrické brýle a hned zase zašilhala na lososa. „Mám hlad, že bych chroustala hřebíky, a tohle je výtečný. Co je? Ty nebudeš?“

„Počkám si na hlavní chod,“ hlesl, napil se a sledoval, jak šťastně se cpe žena, s níž si před lety plánoval život až do smrti, ale nějak jí o tom zapomněl říct.

„Ale musíš to ochutnat,“ řekla rozhodně a donesla mu kousek na vidličce k ústům.

Poslušně sousto přijal. Dobré, ano, ale on teď potřeboval cigaretu. „Promiň.“ Výmluvně pozvedl krabičku i zapalovač. Číšník se blahosklonně usmál. Julián vypadl ven a rychle si připálil. Ruce se mu třásly tak, že to sotva dokázal. Myslel si, že Markétinu přítomnost zvládne lépe a bez větších emocí. Teď se mu vrátilo vše špatné, co s ní prožil. To dobré zůstávalo zasuté někde hluboko v ulitě paměti.

Předkrm byl snědený a ona mu oznámila, že jídlo tu funguje skvěle, protože teď má ještě větší hlad, než když přišla.

Stará dobrá Makro, pomyslel si a usedl naproti ní, záda zkoupaná v potu a čelo orosené.

Vyzvala ho, ať jí řekne všechno. Fotky si prohlédla už několikrát.

Namísto toho se zeptal, jestli s někým je. Odvětila, že byla, teď ale nemá na nic čas, pořád pracuje. Celá ona, napadlo ho. Potěšilo ho, že je Markéta single, jako by na tom skutečně záleželo. Potěšení bývá ve většině případů iracionální.

Vylíčil události, kterých byl svědkem, i ty ostatní. Přiznal, že těm fotografiím zbla nerozumí. Zmínil svou pochybnost o zdravém rozumu toho, kdo je zanechává na místě činu. Když jim přinesli hlavní chod, byl zhruba v polovině, pro sebe rybu, pro ni selečí. Poté sledoval její vychutnávající ústa a shledal, že se mu po nich celá ta léta stýskalo. Sám se nimral v candátovi, už jedl lepšího, anebo prostě neměl na jídlo chuť. Když dojedla, s úsměvem poznamenala, že z něho stres přímo čiší, a jestli tu vystydlou rybu nebude, ona by ji ráda ochutnala. Vyměnil talíře a jen přihlížel jejímu bezstarostnému apetitu.

„Pojď přespat ke mně,“ vypadlo z něho dřív, než si to stačil rozmyslet. „Teda nejdřív to dojez,“ dodal.

Olízla vidličku z obou stran, nerozhodně se podívala na zbytek opečených bramborů a pak jeden po druhém sezobala. Tím posledním vytřela zbytek citronové omáčky. „Já bych se k nám dvěma raději nevracela,“ řekla nakonec.

„Dobře. Co jsi celý roky dělala?“

„Přece výzkum,“ odpověděla.

„A kromě toho? Výzkum chlapů, jo tak.“

Věnovala mu překvapený pohled, a když viděla jeho výraz, chladným tónem doplnila všechny milostné vztahy, co měla po něm. Tak svědomitě, že ho z toho rozbolely spánky. „Na to ses ptal, ne? Nic ti do toho není, ale vidíš – jsem upřímná.“

„Stejně jsi nepotkala nikoho, jako jsem já.“

„Díkybohu,“ zasmála se. „Vždycky jsi na mě žárlil,“ dodala vyčítavě, „a dokud jsme byli spolu, neměl jsi proč. Žárlíš na nějakou svou současnou tak příšerně jako na mě?“

„Už jsem se poučil.“ Vyhnul se jejímu pohledu. Kývl na číšníka, že zaplatí, ale ona si vyžádala jídelní lístek. Když ho měla před sebou, řekla: „O. K., doteďka jsi zval ty mě, odteď tě zvu já. Dáme si ještě ten obrácenej hruškovej koláč.“

„Já nechci. Dám si koňak.“

Nadzvedla si brýle a znovu si prohlédla fotografie. „Takže nikdo netuší, kdo na nich je.“

„Ne.“

„A policie viděla jenom tu první.“

„Ano.“

„Ta samá neznámá holka všude.“

„Co s tím?“

„Jsi blázen, žes jim to neukázal.“

„Jako že kdybych jim to hezky předal, už mohli mít vraha? To si nemyslím. Těch vrahů je několik, holka je jenom jedna.“

„Ještě dneska večer jim to dej.“

„Nedám.“ Natáhl se přes stůl a fotografie si vzal zpátky. „Ten, kdo to dělá, ty zločiny nepáchá kvůli mně. Jenomže teď, když jsem tady, už se mnou, zdá se, počítá. A chová se podle toho. Dobrou chuť.“

Jedla hruškový koláč a on jí vyprávěl, jak to bylo s pohlednicí Diany a co se u rozhledny a v jejím vnitřku odehrálo.

Když měla zákusek v sobě, opakovala: „Musíš jim to předat. Jako chlap se nechováš, teda, spíš jako iracionální hysterka, nenaštvi se. Můžou umřít další.“

Nenaštval se víc, než bylo nutné. Nechtěl jí to říkat, ale teď musel. Sdělil jí, že ten, kdo ho do Varů pozval a nechal si podepsat smlouvu, je Weber. Ano, ten. Důvod, proč ji nikdy nechtěl vzít do Varů ani tam nejel sám. A teď je tu jeho vinou.

Chvíli seděla tiše. „To jsem nevěděla,“ špitla a ukázala na jeho sklenku. „To chci taky.“

Přisunul ji k ní. „Je tvoje.“ Díval se, jak pije. Jak už je mírně opilá. Nikdy s ním nedokázala držet krok. Naštěstí.

„Je třeba co nejdřív zjistit, kdo je na těch fotkách.“

„Znamená to, že mi pomůžeš?“ ujišťoval se.

„Pokud ty pomáháš takovýmu prevítovi,“ usmála se, „proč bych nepomohla já tobě?“

„Jako matematik?“ Úsměv jí oplatil, a dokonce natáhl ruku, aby ji pohladil po předloktí, ale uhnula před ním.

„Jako někdo, kdo chce, aby to přestalo.“ Zvedla se. „Děkuju za prima večeři. Ty fotky si půjčím.“

Číšník jim přinesl pálenku jako pozornost podniku, ale Julián řekl, ať si to dají s kuchařem. Když chtěl zaplatit, rozkázala, ať jim účet rozdělí napůl. Vypadala najednou rozčileně.

Před budovou, kde byli sami, řekla: „Všiml sis, že ta holka v lese má na sobě stejný obrázky jako ty končetiny a trup na ostatních fotkách?“

„Jistě, vždyť jsme o tom před chvílí mluvili,“ podivil se.

„Ale není obrázek jako obrázek. Obrázek na kůži může bejt napořád, nebo do odstranění laserem. A jiný ze sebe sloupeš nebo smyješ.“

Zkrabatil čelo. A najednou mu to došlo. „Myslel jsem, že to jsou kérky.“

„Jsou to dětský tetovačky. Když se podíváš pořádně, je tam ta tenká fólie vidět.“

„A to něco znamená?“ Styděl se za svou nedovtipnost, jistě by na něco přišel, kdyby mu dala čas, ale byla na něj prostě příliš rychlá – zvlášť vzhledem k tomu, jak se nacpala.

„Vždyť ti to předkládám na lopatě. Opravdový tetování je na hodně dlouho. Něco jako prohlášení o tobě skrz znak. Nebo jen ornament, kterým máš potřebu si tělo doplnit. Tady jde o soubor obtisků, jeden z motivů se opakuje, někdo ti fotky posílá nebo nechává na místě zločinů. Ta první ještě nebyla určená pro tebe, možná ani druhá. Ale pak jsi přijel do Varů, obeznámil se s faktama, a jak sis sám všimnul, ten někdo se pak zaměřil na tebe.“

Chtěl promluvit, už otevřel ústa, a potom je zase zavřel. Přál si, aby toho předtím nevypil tolik, aby měl jasnější mysl.

„Navíc jsem přesvědčená,“ pokračovala, ani ho nenechala pořádně se vzpamatovat, „že takový falešně potetovaný tělo je svým způsobem popsaný. Ta slečna má na sobě nápis, kterým chce někomu něco říct. Možná se vyfotila sama, možná ne, to se moc poznat nedá. To, co se na ní tím obrázkovým písmem sděluje, nebylo původně určený tobě, ale někomu jinýmu, nebo možná jí samotný, chtěla si tak něco připomenout, co já vím. Ale teď už ty zprávy chodí tobě, a je teda na tobě, abys to přečet.“

„Což nedokážu,“ řekl věcně. Před ní se za to nestyděl, znal své limity a znala je i ona.

Nijak ho v jeho rozpacích nekoupala. Luskla na jeden ze tří taxíků, které tu trpělivě čekaly, a nabídla Juliánovi, že ho odveze. Poděkoval. Raději se projde.

Políbil jí ruku. Chabé, ale potěšilo ji to, trochu i vyvedlo z míry. Pohladila ho po tváři. „Neboj, spolu to dáme. Dobrou noc.“

Když se mlhou a mrholením ubíral podél řeky do centra, nedokázal si v tu chvíli představit české město temnější než Karlovy Vary. Přitom věděl, že ono město nikdy nebylo jen české, ba naopak: v některých dobách bylo téměř úplně německé. Ale žádné z německých měst, která kdy navštívil, nebylo tak krásné ani tak zatížené minulostí i přítomností zároveň. Tahle mlhavá temná krása, sprchovaná buď deštěm, nebo slanou vodou vřídla, je ryze karlovarská. Vlhké lesy, kapky na jehličí, mokré listí, poslední podzimní houby, město na březích řeky, z níž se v jedné oblasti valí pára.

Byl rád, že dostal příležitost se na čas vrátit.

Prolustroval internetové noviny. Na třech fotografiích a dvou videozáznamech z míst spektakulárních zločinů, vždy když bylo až po nich a přístup na ně neměla jen policie a forenzní experti, rozpoznal muže v loveckém klobouku. Nikdy mu nebylo vidět jasně do tváře. Dalo se poznat jen to, že tam je, že není moc vysoký, má protáhlý obličej s velkým nosem a nosí brýle. Vždycky stál na periferii obrazu, mimo zaostření. Jako duch.

Zkusil pár programů rozpoznávajících obličej, ale nebylo to k ničemu, snímky byly příliš neurčité. Buď mu odpověď nenabídla nic, anebo naopak přehršel lidí, mezi nimiž byly i ženy, a nechyběl ani zesnulý poslanec za anglickou Konzervativní stranu, hájící zájmy farmářů. Dvě stě osmdesát devět identit. Když nechal snímky složit a rekonstruovat do nejpravděpodobnější kloboučníkovy podoby, vykoukl na něj muž padesát až šedesát, s dlouhým nosem a masitým spodním rtem, tmavýma očima za dioptrickými brýlemi a ušima odstávajícíma od úzké lebky. Přesně on, jen bez čapky či klobouku. Řídké prošedivělé vlasy nad vysokým a širokým čelem, krk s výrazným ohryzkem. Nikdo mediálně známý.

Poslal výsledky Weberovi, ať je projede policejní databází. Pokud se jim toho chlapa podaří dostat k výslechu, nic tím nezkazí.

„Konecne neco,“ pochválil ho policista. „Necham proverit.“

Zatelefonoval Mariele, nevzala to ani napotřetí. Napsal SMS. Večer bude nad červeným kostelíkem svatého Lukáše, kousek od lázeňského domu Bristol, kde kdysi pracovala jeho matka a on tam jako kluk chodil na ruské vánoční besídky, a kousíček od tehdejší mateřské školy Rusalka, kde ho učitelky svědomitě připravily na tyranii školní docházky a absolutní poslušnosti. Nenáviděl tato místa stejně silně, jako je miloval. Kdyby jich nebylo, byl by šťastnější člověk – a o dost jiný. Možná podobně nespokojený.

Dostal od Mariely vzkaz, má se dostavit tam a tam, na jistou lesní lavičku. Zasmál se tomu. Právě tam prožíval svá první milostná dobrodružství.

V kostelíku svatého Lukáše, který jako dítě tak obdivoval v jeho gotické špičatosti (později pochopil, že je to architektura ryze katolická) a nezvyklé červené barvě a cihlové struktuře (později pochopil, že takhle stavěli své svatostánky náboženští protestanti severní Evropy prostě proto, že neměli mramor a chtěli se odlišit od katolíků), je kýčovité muzeum voskových figurín. Strašlivý poutač venku, děsivý obsah uvnitř. Divil se, že se to tu může udržet. Proč tohle. Proč tady. Zároveň byl schopen zahlédnout elitářství takového odsudku. Dopřál si ho, přestože věděl, že on tady kdysi do žádné mateřské školky chodit neměl, a už vůbec se neměl účastnit ruských besídek a novoročních jolek, že tu vždycky až doteď byl jen náhodou.

Při mikulášské nadílce dětí zaměstnanců Bristolu muselo každé dítě něco zazpívat. Pokusil se o Běží liška k Táboru, ale čert, který mu za zádíčky chřestil řetězem, ho tak děsil, že to zpíval hláskem nemožně vysokým. Mohlo mu být tak pět, hořely mu tváře, ale když už začal, nemohl jen tak skončit, bylo by to ještě větší fiasko, než které prožíval.

V první řadě mezi diváky seděla holčička v bílých punčocháčích a s obrovskou růžovou mašlí ve vlasech, větší než celá její hlava. Hned při jeho falešném falzetovém úvodu se dala do smíchu, nejdřív tichého. Pak, když do ní kamarádka šťouchla loktem, ať se ztiší, propukla dívenka v hysterický řehot, který si v pozdějších letech mnohokrát zopakoval i on sám. Smích, který nechceš, a přesto tě zplacatí jako parní válec, dočista tě zničí a nechá jen mastný flek. Holka s absurdní mašlí se v křeči překulila na šedý koberec, a zatímco ji krásná matka s absurdním účesem nikoli nepodobným dceřině mašli plísnila a snažila se ji zvednout z podlahy, Juliánek neumdléval a ve snaze dostat hlas o dvě tři oktávy níž zopakoval „ježek za ní pospíchá, že jí pytel rozpíchá“. Publikum přezíravě zatleskalo, čert řinčel řetězem a chlapec se dal přede všemi do breku. Katastrofa.

Holčička nastoupila po něm. Čistým hláskem odzpívala Kaťušu a stala se miláčkem publika. Na konci besídky vystoupila ještě s jednou ruskou písní. Bylo to Poljuško polje. Stala se carevnou besídky.

Teď se nad tím pobaveně usmíval, potahoval z cigarety a co chvíli koukal na hodinky. Škoda že nemám dítě, napadlo ho, takové kruté chvilky bych mu připravil moc rád. Ukázat mu, že někdo bude vždycky připravenější, talentovanější a úspěšnější než ty. Nejlepší škola.

Prudce vzhlédl, protože k němu někdo přistoupil. Nebyla to Mariela, ale muž v zimní prošívané bundě. Posadil se vedle něj, docela blízko, a Julián si instinktivně odsedl. Byla naprostá tma a on na příchozího neviděl ani na ten metr.

Když muž promluvil, bylo jasné, kdo to je. Bylo to jasné i z toho, že z něho byl cítit pot. Charakteristický pach.

„Byli jste spolu ve skalách,“ řekl Petr. „Už s ní nikam nechoďte, pane Uřídil. Já nesmím nic říct, a nesmím říct ani to, proč to nesmím říct.“

„Z toho si mám něco vzít? Aha,“ odtušil Julián.

„Snad mi projde aspoň tohle. Držte se od ní dál. Snažím se někoho varovat. Nemusíte to bejt vy. Může to bejt někdo jinej. Já rozhodně nikdy nevaroval přímo vás.“

„Nic mezi náma nebylo,“ zalhal Julián. „Jenom vejlet, na tom přece nic není.“

Cítil, že se na něho Technik dívá. „Ona pozná, že jsem tu byl místo ní. Že jste se s ní chtěl setkat, i když jinde, dole v baru. Vaši esemesku jsem z jejího mobilu vytáh já a potom vás sem. Je to moje holka, pane Uřídil. Já vám nechci ublížit.“

„Nemůžeme si tykat?“

„Rád. Petr.“

„Julián. Takže, Petře, proč si myslíš, že ti o tom výletě do Svatošek řekla? Jistě máš nějakou teorii.“

„Ráda mě trápí.“

„A ty se rád necháváš trápit. Lidi, co se mají rádi, si tohle někdy dělají.“

„Myslíte… myslíš, že je krásná?“

„Myslím, že jo, ale pokud máte vy dva fungující vztah, já se mezi vás vlamovat nebudu, nic mi do vás není.“ Cítil, jak se červená, ale v té lesní noční temnotě to stejně nebylo vidět.

„Někdy jsi s někým,“ uvažoval Technik, „s kým ani nechceš bejt, jen prostě musíš. Nějak takhle to mám s Marielou. Musíme bejt spolu, jinak to špatně dopadne.“

„Dobře.“ Julián vstal. „To je všechno?“

Podal ruku černé prázdnotě. Žádná dlaň mu nevyšla vstříc.

„Možná jsme na tom už stejně, pane Uřídil.“ Znova to vykání. Nebo v tom je záměr, napadlo ho. „Jen doufám,“ dodala tma, „že to aspoň jeden z nás přežije. Přál bych si, abyste to byl vy. Abys to byl ty, Juliáne.“ Kyselý, mírně zamřelý dech jako zápach ze zahradního kompostu, okamžitě pohlcený vlhkým nočním vánkem.

„Proč to mám přežít zrovna já?“

„Musíš přece napsat tu knížku,“ řekla tma. „Kéž bych si ji mohl přečíst. Ale už to asi nestihnu. Jenom se s ní nestýkej. Myslím to vážně. Proto jsem tady osobně, aby ti došlo, proč je to vážný. Rupne mi v bedně, a…“

Závan vzduchu před obličejem, lesní tma, dole pod nimi odsvěcený kostel svatého Lukáše s voskovými figurínami zpodobňujícími slavné lidi.

Technik odešel. Julián pochopil jednak to, že stojí u lavičky sám, a jednak to, že je ten kluk na drogách. Netroufal si určit na jakých. Nejspíš na osvědčené kombinaci tišidlo/stimul. Jako všichni, co v tom dlouho jedou a nakonec si tím doplňují jen to, co by jim původně poskytly vlastní hormony podpořené kofeinem, alkoholem nebo tabákem.

Jeho fáze.

Může to dělat tenhle kluk, řekl si.

Ale proč? Kde a v čem by měl motiv? A jak by dokázal zařídit, aby vám doručil pohlednici místa, kde do hodiny děti napadnou vlastní matku?

Ráno ho vzbudil telefon. Už si zvykal, že lidi vstávají před polednem, ale tentokrát vyletěl z postele jako čertík na pérku. Volali z banky. Někdo mu posílá milion korun z účtu, jehož číslo je záměrně skryté, a ve zprávě pro příjemce je anglicky napsáno, že jde o vrácenou půjčku s nulovým úrokem, a co s tím tedy mají dělat.

Rozespalý a naštvaný odpověděl, že jde o omyl, příště si výpalné nechá vyplatit na ruku, a ne přes bankovní účet, ať to pošlou šupem zpátky.

Zaskočená operátorka něco odpovídala, ale on hovor ukončil, vylovil z kapsy kabátu Čchartišviliho vizitku a už mu volal, rozpálený doběla.

Jen to Gruzínec vzal, začal na něj řvát, že všechny takové platby jsou snadno dohledatelné, že zaplatil finančnímu úřadu už sto tisíc na pokutách a nehodlá zaplatit ani o korunu víc, než musí, a co si vůbec cizinec v jeho zemi dovoluje posílat mu podezřelé peníze na soukromý osobní účet, a kde ho pan Čchartišvili vůbec vzal? Sám by dal svou levou ruku za to, kdyby na pachatele karlovarských vražd přišel a předal ho policii, ale zatím je blízkým či vzdáleným svědkem dalších ukrutností, před očima mu na Dianě zemřelo dítě, zatímco jiné dítě ho napadlo, matka měla v břiše zabodnutou kudlu a ve stehně vykousnutou nezhojitelnou ránu, a to můžou být všichni rádi, že jí ty děti nesežraly prsa, kterýma je kojila!

Čchartišvili počkal, až se Julián vybouří, a pak klidným hlasem a krásnou češtinou řekl, že ti Rusové na Dianě byla poslední kapka. Poté bohorovně hovor ukončil a nechal Juliána jeho frustraci a roztrpčení.

Julián vyhlédl z okna, neviděl šikmo vpravo Zítkovu kolonádu, neviděl dokonce ani řeku Teplou přímo před sebou. Viděl jen šedobílou roletu, akorát že v okně roleta nebyla a na okrajích skleněných tabulek se srážela vlhkost. Roleta neexistovala, byla tu jen mlha, již bylo třeba prohlédnout.

Šel do koupelny, a když se vrátil, našel esemesku od Markéty. Chtěla se setkat, jakýs takýs začátek by už možná měla.

Odpověděl, že on je oproti ní někde v polovině, tedy daleko před „začátkem“, ale že nic jiného ani nečekal a je zvědavý, co mu k tomu řekne. Dali si schůzku v kavárně hotelu Pupp, kde už byl a kde se cítil dobře.

Vycítila jeho podrážděnost a napsala mu, že toho, co bylo v mládí nedostupné, dosáhneš ve středním věku překvapivě snadno. Nedostupné věci tu budou pořád, ale jsou jinde a jiné.

Než dorazil do kavárny, měl v sobě vybudovaný takový vztek, že jen co Makro přišla – se zpožděním, jak jinak –, požádal ji, ať ho takovými věcmi neštve, a hned jí vyklopil záležitost s Čchartišvilim. Poslouchala účastně, dvakrát ho politovala, dvakrát vyjádřila znechucení. Když skončil, řekla: „Ten člověk to udělal proto, aby pomohl sám sobě skrze tvoji pomoc jemu. Chtěl si tě zavázat.“

Julián odpověděl, že se mu to tedy nepovedlo, ale on jeho vinou čeká povolání na finanční úřad v Praze 7.

Makro odvětila, že se to může stát, ale on přece platbu odmítl. Pokud ho budou volat na berňák, tak až v příštím roce, nejspíš až podá daňové přiznání. Transakce nejdřív proběhla, nevyšla, částka se vrátila, zůstane otazník, hlášení na finanční policii. Něco na Juliánovi přilepeného zůstane, ale že ty prachy odmítl, udělal jenom dobře. Není vydíratelný. Nepřijal honorář za „poradenské služby“, nic, prostě to nakopal zpátky do mafiánský prdele.

Byl jí za ta slova vděčný. Musel si však přiznat, že sám by je sotva použil, na to mu Čchartišvili nahnal příliš velký strach. Teď však byl zvědavý na něco jiného. Vzal její ruku do svých: „Tak povídej.“

Poněkud ji tím vyvedl z míry. Zdvořile se mu vymanila, nalila si mléko do kávy a pak se zamyšleně podívala na poznámky v notýsku, který měl na stole. „Je dobrý si to neustále rekapitulovat,“ řekla, „člověk snadno něco přehlédne. Co se tu děje, nejsou vraždy v pravém slova smyslu. Zaprvé nejsou úkladné ze strany pachatele a samozřejmě ani oběti. A zdá se, že jsou páchány v nepříčetném, nebo aspoň silně přepjatém stavu, i když jen dočasném, nebo dokonce chvilkovém. K tomu stavu dochází i nedochází náhodou, což mě vrací k úkladnosti, zlému záměru. Ten tam je, ale oběť úkladu je náhodná, stejně jako oběť oběti: napadený člověk. Když vezmu v úvahu, jak blízko jsi u těch činů byl, musím pracovat s náhodou a pravděpodobností. Náhoda, že se to příště stane daleko od tebe, je čím dál méně pravděpodobná. Nenáhoda teda vypadá takto: budeš zase u toho. Pokud se tomu, kdo to vymyslel a provádí, podaří dostat tě do blízkosti příštích obětí. Teď je otázka, jestli tou obětí máš být i ty sám. Co myslíš?“

Myslel na to, co jí kdysi řekl: že je jednou měsíčně krvácející počítač. Hodila po něm tehdy hrnek. „Mluv dál,“ pobídl ji.

„Ty si o tom nemyslíš nic, viď?“

„Jsi rychlá, předbíháš i sama sebe.“

„Možná máš pravdu. Ta Ruska, jak jsi mi řekl, se zmínila o Rasputinovi, o tom, že její děti někdo zhypnotizoval. To mi přišlo důležitý.“

„Proč? Protože u nich nebyl zjištěnej jed v těle?“

„Ani droga. Asi teda. Hypoteticky jim to někdo mohl pouze vsugerovat, i když opravdu netuším, jak by to provedl. Všimni si ale, že po prsou jí nešly. Možná proto, že je kdysi kojila. V jiných případech to však taky nemáme. Ta sugesce, nebo co to mohlo být, působí na každého podobně, ale ne stejně. Kluk vrazí mámě do břicha kudličku, holka jí vykousne díru do stehna. Kluk pak skočí z Diany, holka málem taky. Něco šílenýho. Takhle se děti nechovají.“

„Dospělí taky ne.“

„Právě. Děti netrhají zubama svý rodiče, a neplatí to ani naopak. Ale říkám si, že kdyby tý sugesci podlehla matka, možná by napadla ona je. Holku by hodila přes zábradlí a kluka podřízla střepem z rozbitýho okna, možná by si pochutnala na jeho uších. Pak by skočila za holkou. Je tam algoritmus, ale nestojí na vzorci, ten se nedá stanovit. Je tady jen pravděpodobnost. Algoritmus pravděpodobnosti je ale slabej; i když přijdu na to, jak to pachatel těm lidem provádí, těžko dokážu odhadnout, kdy a kde se to stane znova. Ale bude to nejspíš blízko středu města a blízko tebe. Můžu se mýlit. Víc zatím nemám a ty fotografie si ještě nechám.“

Nebyl si jistý, zda do všeho vnesla trochu světla, nebo ještě větší zmatek. O algoritmu pravděpodobnosti nic nevěděl. Každopádně jí poděkoval a dodal: „Mám schůzku s Weberem, ale ještě je čas. Pojď se projít.“

Venku se do něho zavěsila a požádala ho, aby jí vyprávěl, co předtím jen naznačil: tu událost ve Svatošských skalách.

Vyhověl jí, a když skončil, chtěl vědět, co tomu říká.

Odpověděla, že jasný názor nemá, ale je evidentní, že ta ženská Juliána přitahuje. A hned mu vyjmenovala slova, která použil: třikrát „krásná“, dvakrát „tak hezká“, třikrát „zvláštní“, jednou „napjatá atmosféra“, jednou „v úžasný kondici“, dvakrát „rychlá“, jednou „se slzama v očích“.

Podrbal se ve vlasech. Vůbec si neuvědomil, že o Mariele mluví takhle. Sakra.

Makro dodala, že by se nedivila, kdyby po Mariele vyjel.

Asi čekala jinou odpověď. Ale Julián suše řekl, že už se stalo.

Jenom se pousmála a přestala se ho držet. Po chvilce řekla „tak zatím“ a odešla ke stanovišti taxíků.

Připadal si provinile, přitom neměl proč. Tohle mu už jednou udělala.

Muž se odlepil od zadní zdi hlavní tribuny dvoreckého hipodromu. Julián si ho do té doby nevšiml. Opodál viděl auto, bylo prázdné. Stál před ním hnědý pes a olizoval nárazník. Možná automobil srazil nějaké menší zvíře a ulpěla na něm krev. Odněkud přiběhl jiný pes, tmavší a menší, a začal prvnímu očuchávat zadek. Olízávač si ho nevšímal, jen lačně otvíral tlamu, jako by chtěl nárazník sežrat.

Weber dorazil na schůzku sám. Bude to beze svědků. Kromě těch čoklů.

Policista pokynul k postrannímu vchodu a vytáhl z peněženky magnetickou kartu. Než ji však přiložil k čidlu vedle dveří, zarazil se a zase ji schoval. Pootočil se a přes rameno věnoval Juliánovi prohnaný úsměv. Zalovil v kapse po klíčích, měl jich na kroužku spoustu, nejméně dvacet. Chvilku se jimi probíral, pak jeden strčil do zámku a odemkl.

Julián ho následoval do malého uzavřeného prostranství, kterým prošli na tribunu a posadili se do nejspodnější řady.

Weber na něj rovnou vybalil Čchartišviliho, jak hloupé bylo, že mu chtěl převést takovou částku na běžný účet. Než Julián stihl protestovat, zvedl polda ruku, ví, že to byla provokace a snaha zatáhnout Juliána do ruskojazyčných kruhů – ti lidé jen testovali, jestli je tak naivní, aby si od nich tímto způsobem něco vzal. Čchartišvili to s naprostým klidem vysvětlil tak, že se spletl a že má všechny peníze na účtech doložené, policie se může obrátit na finanční úřad.

Julián se otázal, proč se Gruzínec neobrátil na něho, na Webera; jistě by mu dokázal posloužit lépe a ochotněji.

Policista to přešel mlčky. Rozbalil žvýkačku, papírek cvrnkl pod sedadlo. Zažvýkal a řekl: „Klišé o tom, jak je tu všecko prorostlý ruskou mafií a jak jim každej včetně policie jde na ruku, mě nudí. Co se Rusáků nebo podobných Asiatů týče, všechno, co tu koupili, se stalo předtím, než jsem přišel já, a i kdybych tu byl, stejně bych proti tomu nic nezmoh, protože žalobce nikoho nežaloval. Mají to tady koupený z padesáti až pětasedmdesáti procent, a my dva můžeme být leda naštvaný, Juliáne. Evropský ekonomický embargo pak neuškodilo nikomu víc než těm, co tady nakoupili nemovitosti, teď je nemůžou ani pořádně udržovat, prodat se to dá jenom hluboko pod cenou. Karlovarská bublina splaskla, nikdo sem nechce. Slyšel jsem, že se zase vrátí Němci, ale to bude trvat deset let, možná nepřijdou nikdy. Jestli nějaký slavný město ztratilo glanc, jsou to Karlovy Vary. Až na fesťák, pochopitelně. Ale to je Potěmkinova vesnice.“

Juliána až mrazilo, že toto individuum může mít tak podobné názory jako on sám. I když ty názory byly asi obecné, místní marasmus viděl každý jen trochu citlivý návštěvník města.

„Proto tady dneska s tebou nejsem,“ pronesl tiše.

Weber se na něj překvapeně podíval. „Tolik ti vadí, že jsem tě vytáhl na závodiště?“

„Vadí mi, že pro tebe nemám žádný výsledky. Nejradši bych se vrátil domů. Do Prahy.“

„Teď, když jsi dotáhl Markétu?“

Julián se snažil zachovat nevzrušený klid, ale na tváři se mu bezesporu zračil opak, a Weberovi to neušlo.

„Matematička, se kterou jsi dva roky chodil, vysokoškolská učitelka. Mimo jiný se zabývá propočítáváním průtoku zemního plynu potrubím, zákazníky měla v Japonsku, Alžíru, Kazachstánu. Jak to všecko dokáže spočíst? Upřímně řečeno se ti divím, kamaráde. Chodit s geniální ženskou je na pováženou, ale rozejít se s ní, když už s ní jsem? Moh jsi mít klid. Nespolíhat se na prodej knížek.“

Julián mlčel. Čekal, co z Webera ještě vypadne. Policista nasadil neurčitě zlověstný výraz, jako by si na hlavu oblékl ponožku.

„Tak dobře. Byl jsi na Dianě, když se to stalo. To není náhoda. Něco mi zatajuješ.“

„Souhlasím,“ připustil Julián. „Dostal jsem starou pohlednici s rozhlednou, někdo ji přinesl ráno do hotelu – kdo, to opravdu netuším. A tak mě hned napadlo, že se tam něco semele, a šel jsem. Nijak jsem nespěchal, chtěl jsem se tam jen podívat. Pochopitelně jsem doufal, že se nestane vůbec nic. Jenže stalo, jak víš.“

Weber přikývl. „Vyslechli jsme v nemocnici tu Rusandu. Ptali jsme se jí čtyřikrát vždy s mnohahodinovou přestávkou. Dozníval v ní šok, takže si nedovedla pořádně vzpomenout, proč tam s dětma šla, kdo všechno o tom věděl, jestli to někomu říkala předem. Prostě jen tak. No a my se ptali, kdy se rozhodli tam jít, a ona zase, že neví, ale asi až to ráno, děti znuděný, pramenitá voda i procházka podél řeky jim byly málo a oplatky a suvenýry už rodina nakoupila. Co si budeme povídat, lázně nejsou pro děti.“

„Já děti nemám,“ prohodil Julián a nechal to vyznít.

„To vím,“ řekl Weber. „Ale vzpomnělo si dítě, kamaráde, a mně to přišlo zajímavý.“

„Ta holka. Jak je jí?“

„Už dobře, je na práškách. Olesja. Přišla za mámou, když tam byli naši. Tak ji aspoň pohlídali, byla s ní psychiatrička. Holka se rozbrečela a jen mámu objímala. Ta ji tišila, že se stalo neštěstí, malá Olesja za nic nemůže. Akorát teď bude bez brášky. Děs.“

„A s čím pracuje ta doktorka? S jakou teorií?“

„Schválně si tipni.“

„Nějaká otrava. Hypnóza. Vnuknutí. Manipulace.“

Weber se zachechtal. Oba si všimli opožděné včely lezoucí Juliánovi po stehně. Bůh ví, z jaké škvíry tady na závodišti vylezla, z úlu asi ne. Nejspíš se narychlo schovala před prvními chladnými dny, a dnes, když se oteplilo, vylezla a malátně přistála na manšestrové nohavici. Julián ji instinktivně smetl na zem a znovu se pozorně zadíval na Webera v očekávání, co se ještě dozví. Weber hleděl na zblblou včelu, a když roztáhla křídla, rozšlápl ji podpatkem.

„V podstatě hádá něco podobnýho, ale nic určitýho si o tom myslet nedokáže. Otrava vyloučená, v krvi děti nic neměly. To je jedno. Blbá kráva. Stejně nic nezjistí, holka si pamatuje jen to, co bylo předtím, a pak špitál. O napadení matky vůbec neví.“

„Naštěstí. Ale proč by měla bejt doktorka blbá kráva? Vždyť s možností hypnózy pracuju já i tvoji lidi, ty sám. Nebo máš něco lepšího?“

„Ne, jenom nesnáším cvokaře, provozujou pseudovědu,“ drtil slova mezi zuby policista. „Něco jako psychotronici, prašť jako uhoď. Tohle nikomu nevykládej, můj soukromej názor, O. K.?“

„O. K.,“ hlesl Julián.

„Jde mi o tu synergii,“ pokračoval Weber. „Dostals pohlednici kolem desátý.“

„Nějak tak.“

„A oni se rozhodli vydat se na Dianu o pouhou půlhodinu dřív, možná ani to ne. Jestli někdy něco nepochopím, tak asi tohle.“

Julián se ponořil do úvah. Musel uznat, že i jeho to zaskočilo. Tohle se nedalo naplánovat, anebo ano, dalo, ovšem dlouhodobý plán by musel počítat s náhodou. Kdo se do ní chytne, ten se v tom nějak veze. On dostal obrázek Diany, byl zacílen na něj, prvek náhody lze vyloučit, i když kdo ví – kdyby se podobná příznivá situace „ohlášeného zločinu“ vyskytla dříve, možná by k němu už došlo. Sadová ulice a lázeňský dům Mantova. Ondřejská ulice a potom hřbitov.

Ne, tohle je jiné a ještě nebezpečnější. Náhoda je tu slabá, pravděpodobnost silná.

Jako by Weber věděl, co bývalému spolužákovi běží na dostihové lavičce pod tribunou hlavou. „Prvek náhody nejsi ty, ale druhá strana: máma a její dvě děti. Ovšem jen na chvilku – dokud nedojde k hypnóze, k momentu vnuknutého šílenství. Pak už náhoda mizí, mění se to. A že to jsou Rusové, je úplně fuk. Chystají se na Dianu. Někdo se to dozví a pošle tě tam taky.“

„A já dorazím a stanu se buď svědkem, nebo obětí,“ dopověděl Julián. „Anebo obojí, jako v případě ruský mámy.“

„Ta holka si to s sebou potáhne celej život, říkala doktorka.“

„Tak proč jí nadáváš do krav? Snaží se jí pomoct.“

„Protože když si něco neseš s sebou celej život,“ odpověděl policajt, „cvokař ti s tím nepomůže. Si to musíš vyřešit sám. Nebo to za tebe udělá smrt.“

Ten hajzl ani neví, jakou má teď pravdu, pomyslel si Julián a zvedl se k odchodu. Pak se však obrátil. „A zjistil sis, při jaký příležitosti se rodina rozhodla, že se vypraví na Dianu?“

Weber se zachechtal. „Už jsem myslel, že se nezeptáš, pisálku. Ta holka, Olesja, si to pamatuje. Seděli v cukrárně u divadla, ona měla zmrzlinový pohár se šlehačkou a čokoládovou polevou, brácha oplatku a čaj, máma zákusek a kafe. Navíc všichni colu.“

„A když tam pak přišla hygiena, nenašla žádnou závadu.“

„Správně. To ráno tam někdo s nima seděl, u vedlejšího stolu. Olesja neví, jak vypadal. Pamatuje si tu chvíli, ale nic bližšího neví. Když ti nikdo neřekne, že si máš něčeho nebo někoho všímat, a tebe samýho to nezajímá, nevšimneš si.“

„Ani toho, jestli měl klobouk?“

„V cukrárně by si ho sundal, ne? Vidíš, málem bych zapomněl. Gratuluju k podobizně, co jsi sestavil pomocí appky. Chlap v klobouku.“

„Kdo to je?“

„Povedlo se ti to náramně, takže to nebylo těžký.“

„Vážně?“ nemohl uvěřit Julián. „Je to tedy náš člověk?“

„No…,“ podrbal se na bradě Weber. „Jak bych to podal?“

„Kdo?! Jméno!“ hořel netrpělivostí Julián.

„Tak hele – klid. Jmenuje se Blažej Novotný. Jestli sis myslel, že máš pachatele, tak si to spíš nemysli. Ale jak chceš.“

„Máte ho v databázi? Co proved?“

„V databázi není a nic neproved. Ale on ho tu, Juliáne, kdekdo zná.“ Weberův úšklebek byl téměř soucitný. „Karlovarská postavička. Novinář. Specializuje se na černou kroniku. Něco jako ty. Akorát ty jsi z Varů vyklouz.“

Julián se usmál. Ten úsměv měl překrýt zklamání.

Bylo mu divně. Schůzku s Weberem prožíval v polospánku celou noc jak ve snech, tak v blouznivém polobdění. Vracela se mu před zavřené oči rozšlápnutá včela, měla žihadlo na zadečku i na hlavě, proto musela chcípnout, ale poté vždy obživla a jednou se proměnila v mravence s ptačí hlavou ze staršího snu.

Alkoholu měl večer málo, stěží jednu láhev vína. Mátlo ho, že ho do sebe nedokáže vpravit v takovém množství, aby si jím přivodil bezesný spánek. Tohle mu už léta šlo tak dobře, a najednou šlus. Je po klidu.

Ráno pak nedokázal vydržet v posteli déle než do sedmi. Musel se obléknout a jít ven provětrat si hlavu. Cítil se v rozverné náladě, a neměl ponětí, co mu ji mohlo přivodit. Noc ani předchozí den rozhodně ne.

V lázeňské zóně bylo lidí jen málo, někdo šel do práce, zásobovači už pojížděli auty, ti v práci už byli, stejně jako popeláři a posádka policejního vozu parkujícího v ústí Ondřejské ulice. U Thermalu narazil na hlídku ozbrojenou samopaly, a protože si ho jak muž, tak žena v uniformě prohlíželi, srdečně jim popřál dobré jitro. Policistka se podívala jinam a policajt mu odpověděl na půl huby. Měl pocit, že se za ním dívají. Že ho prokoukli.

Další auto s majákem stálo na mostě přes Teplou. Přešel k poště a vydal se nahoru Masarykovou ulicí, kolem kina Čas, zachráněného každoročním filmovým festivalem (jinak by už neexistovalo), supermarketu, bývalé prodejny Nápoje, kam chodíval jak nevlastnímu otci, tak chromému sousedovi pro lahvové pivo, a bývalého Domu potravin, kde se prodává nějaká móda a kam ještě jako student chodil o sobotních ránech stát frontu na nákupní košíky, aby se pokusil ukořistit půlku chleba, nebo dokonce rohlíky (nesměl jich vzít víc než osm, jinak by prý nezbylo na ostatní zákazníky).

Přistihl se, že se směje a že se mu lidi vyhýbají, jak se s rukama v kapsách rozepnutého kabátu žene do mírného svahu, vykládá si něco sám pro sebe a nemůže s tím přestat. Zapálil si cigaretu a po druhém šluku začal uprostřed Masaryčky dávit, žaludeční šťávy mu stouply do krku a do úst, a jak je honem polykal zpět, koutkem oka si všiml, že k němu udělal krok polda se samopalem, pak ale zaváhal, má jiný úkol než umravňovat opilce. Julián mu chtěl říct, že opilec není, ale z úst se mu nepodařilo vydat ani hlásku.

Zmateně spěchal dál, zapadl do nějakého podniku, který byl otevřený od rána, a objednal si dvě espressa. Teď už mluvit mohl, akorát že nepoznával svůj hlas. Jakmile horkost kávy klesla na poživatelnou úroveň, obrátil ji do sebe, jeden panák, druhý, a vypotácel se ven. V hlavě mu bzučelo jako v elektrické rozvodně, nějak se dostal přes terénní zlom a scházel pěší zónou k bývalému kinu Praha, k Becherovce a ke křižovatce před Chebským mostem. Tam se srazil s běžcem ve světlezeleném kulichu a černé sportovní soupravě. Zahlédl ho na poslední chvíli a udělal tu chybu, že se mu chtěl vyhnout zleva. Chlápek, malý a sporý, ho okřikl, že se chodí vpravo. Julián zavrávoral a ohnal se po něm rukou v nešťastně omluvném gestu. Jenže ho zasáhl do hlavy a posunul mu čepici do očí. Rozezlený běžec do něj prudce strčil, takže upadl na zadek a začal se smát. Vysvětloval, že to tak nemyslel, jenom ho neviděl, a poté chlapa chytil za nohavici. Podivil se, že to není strečová umělina, ale modrá džínovina navlečená na končetinu mnohem tenčí a delší, než byla šlachovitá běžcova noha. Tohle je asi jiný člověk, tamten je fuč, pomyslel si Julián a znovu se dal do smíchu. To nevadí, i jeho má rád. Přitáhl ho k sobě, muž se svalil vedle něj a hned se posadil, parťák ochlasta, asi, pojď sem, obejmu tě. Dostal chuť přisát se mu k hrdlu a něco si z něj odnést. Nebylo v tom nic sexuálního, jen prudká touha si z toho dobráka něco urvat.

Do tváře se mu zkušeně opřela kostnatá ruka, a než se do ní – nebo spíš do prstů – stihl zakousnout (jako že na to měl palčivou chuť, přestože ho mrzelo, že končetina nepatří ženě), ta samá paže už ho podepřela a s překvapivou silou postavila na nohy.

„Kamarád trochu přebral,“ ozvalo se, „odvedu ho k sobě, ať se prospí.“

Julián zíral na ústa policisty a divil se, že se neotvírají, takže tu musí mluvit ještě někdo jiný. Ten, co ho podpírá.

Teď však policajt promluvil, nebyl to ten se samopalem, tenhle byl městský. „Tak švihejte oba, jinak si uděláte vejlet na záchytku.“

„Co mu je?“ otočil se Julián na parťáka a zjistil, že je to Technik. Což ho uvedlo v nadšení. „Kámo, mně je blbě i krásně zároveň. Myslel jsem, že to spraví kafe.“ Nato se mu obrátil žaludek tak, že už to nešlo zastavit. Vyzvracel se na své polobotky, zasažen byl i svetr a kabát, Technikovy rukávy a ruce taky.

„Juliáne, poslouchej mě. Jakmile budeš moct, jdeme k nám,“ řekl mu hlas do ucha. „Dojdeš? Zavolal bych taxi, ale takhle tě žádný neveme.“

Pod Juliánem se znovu podlomila kolena. Začal se smát a vedle smíchu mu do úst vplula nová žaludeční polévka, která hned musela ven, a teď to odnesly Technikovy modrošedé pohorky.

Udělalo mu to o něco lépe. Šli městem a často se zastavovali, Julián musel odpočívat, vzduch mu připadal řídký jako ve velehorách. Za řekou už nemohl. Technik ho nechal sedět na lavičce, odběhl a vrátil se s plochou lahvičkou vodky.

Julián mínil, že je to skvělý nápad, odšrouboval uzávěr a hltavě se napil. Dostal nové křeče do žaludku a znovu zvracel, teď už samou vodu a vodku. Ale povzbudilo ho to a poslední úsek ušel sám.

První patro, dobrý byt. Když se sem před dávnými lety rodiče nastěhovali, na tuto „luxusní“ adresu naproti hotelu Thermal, bylo to jen díky tomu, že v třípokojovém apartmá s velikou samostatnou kuchyní předtím bydlel pan Kott, osmdesátiletý vdovec s vysokou penzí a černou kočkou, která uměla zdravit skoro jako člověk. Kdykoli k panu Kottovi přišla návštěva, kočka třítónově zamňoukala tak, že to znělo jako „dobrý den“. Pan Kott si na tom zakládal. Starý džentlmen chodil i doma v obleku s barevnou vestou. Na jeho inzerát odpověděli Uřídilovi bez čekání, pozval je, a když přišli, kočka je pozdravila. Jmenuje se Kočka, sdělil jim pan Kott, a je to poslední člověk, který mu na světě zůstal. Julián si pamatoval, jak se na sebe rodiče podívali, ale když jim majitel bytu vysvětlil, že takové prostory s Kočkou nepotřebuje a rád je vymění za jejich menší byt v Bezručově 13, byli jen pro. Brzy nato se do I. P. Pavlova nastěhovali. Po necelém půlroce se dozvěděli, že se pan Kott v jejich starém bytě oběsil na svém osmiramenném křišťálovém lustru. Předtím na jeho jiném rameni oběsil svou Kočku.

Na tohle Julián vzpomínal, když ho Technik vmanévroval do koupelny. Pak na sobě ucítil studenou vodu, své zmáčené oblečení, a zapochyboval, jestli tu kdy nějaký Kott bydlel. Ale ano, určitě, v rodině se ta historka vyprávěla ještě dlouho poté.

Klečel ve vaně a s námahou se svlékal. Točila se mu hlava, nemohl se dostat z rukávů, jež se mu lepily k pažím. Připadal si jako ve svěrací kazajce, najednou se nemohl pohnout. Hlavu však zvednout dokázal. Když to udělal, zjistil, že mluví, ale sám sobě nerozumí. Díval se do znepokojených šedomodrých očí Mariely Moretti a pokusil se o vděčný úsměv. Vysvlékla ho, nastavila horkou vodu a odešla.

Vypnul sprchu a hned se ozvalo zaklepání. Podala mu skrz pootevřené dveře modrý župan, byl mu až ke kotníkům, bezpochyby Technikův. Když vyšel do chodby, nabídla mu kulatou sklenici, na jejímž dně šuměla tableta.

„Jedlá soda s aspirinem,“ napověděla a on nápoj žíznivě vypil.

„Potřebuju si lehnout,“ řekl, když mu to bublinky dovolily.

Zavedla ho do obýváku a usadila na gauč. Pustila televizi. „Musíš se prospat, povídal Technik. Prý jsi byl v hrozným stavu.“

„Nechápu, co se mnou bylo. Děkuju za azyl. Za chvíli už budu s to dojít do hotelu.“

„Proč musíš tak chlastat?“

Chtěl se ohradit, že si na nějakou opilost ani nevzpomíná, že má naopak pocit, jako by toho vypil málo, ale má v sobě něco jiného, ale který opilec si na něco vzpomíná a který se nevykrucuje?

„Oblečení ti vysuším žehličkou,“ řekla, „do tý doby budeš tady. Kdyby něco, jsme v kuchyni. Chceš kafe?“

Cítil, jak se mu samy od sebe zavírají oči. „Ještě jednou díky.“ Sáhl po ovladači, naladil v televizi sportovní kanál, byl by rád za cyklistiku, ale ta zrovna nešla, tak si vybral golfový zápas hraný někde v Americe, soutěž Masters.

Probudil se za dvě a čtvrt hodiny. V televizi dlouháni v červených dresech. Proti dlouhánům v bílých. Trefovali se do koše.

Vstal, protáhl se a vyhlédl z okna. Známý, do sítnice zažraný pohled na příjezdovou rampu k Thermalu, vzpomínka na to, jak v zimě, když napadl sníh, uplácal na parapetu osm koulí a pak je házel dolů na projíždějící auta s úmyslem zasáhnout čelní sklo. Párkrát se mu to podařilo, jednou takto zbombardoval policejní hlídku, která okamžitě zastavila, a on doufal, že okno zavřel tiše a nenápadně. Jedna koule zůstala na parapetu, a když policisté zazvonili u dveří, bleskově okno otevřel, cvrnkl ji dolů a lehl si do postele. Byl doma sám, nehrozilo, že by policajtům otevřeli rodiče a zavedli je k němu do pokoje, ale on tu na každý pád celou dobu klidně spí. Po čtvrtém zazvonění toho nechali a odjeli. Na druhý den radši nešel do školy; vymluvil se matce, že ho bolí hlava a břicho.

„Haló?“ řekl tiše a pak to opakoval ještě třikrát, pokaždé hlasitěji. „Je tu někdo?“ Nikdo neodpovídal. Odtrhl pohled od okna a nakoukl do dveří vpravo. Ložnice s prádelníkem, postele s rozházenými peřinami, jeden polštář umazaný od šminek. Tiše zavřel a přešel obývák ke dveřím do bývalého dětského pokoje. Nadechl se, vydechl a co nejopatrněji zmáčkl kliku. Zamčeno nebylo a on nahlédl dovnitř.

Pokoj byl „prázdný“ až na vysoké vestavěné skříně, starý psací stůl a o něj opřenou roli nějaké tlusté tkaniny. Na zdi visel zarámovaný rudý plakát inzerující film Zvětšenina: nad ležící modelkou obkročmo klečí mladý muž a zblízka fotografuje její extatickou tvář. Na parketách se válelo všelijaké domácí haraburdí: vysavač, krabice a škatulky buď prázdné, nebo obsahující nářadí. Tu kladívko, tam kleště, jinde plastová krabička s vruty, šroubky a hřebíky. Poházené šroubováky, prospekty inzerující saunu nebo tropickou dovolenou, zašlá lejstra, bankovní výpisy, dávno neplatné složenky, malá a velká činka, gumový kroužek na posilování zápěstí, plastová hlava od sprchy, asi metrový železný řetěz, tužky a propisky, napůl vyhořelá svíčka, dvě nabíječky mobilních telefonů, pradávný armádní triedr ruské výroby, pevné datové úložiště v koženkovém pouzdře, oranžové běžecké hodinky s měřidlem tepu, široká modrá termoska na zmrzlinu, domácí štafličky, sušák na prádlo, asi dvacet brožovaných knížek, dvě začouzené dýmky: jedna celá a druhá bez troubele. Spěšně vstoupil, přešel k oknu a uvědomil si, že ty sněhové koule házel na auta odsud, a ne z obýváku. Přistoupil ke skříním a otevřel tu prostřední. Šaty, nebylo jich moc, Mariela si na velkou garderobu očividně nepotrpí. V levém šatníku měl své věci Technik, nevyžehlené a ledabyle složené nebo nakřivo pověšené. V té vpravo byly ručníky, osušky, ubrus, utěrky a prachovky, v dolních policích mužské a ženské zimní boty, kartáče a krémy na ošetření obuvi.

Kdyby v pokoji nebyla taková zima – zjevně se tu netopilo –, mohl Technikovi navrhnout, že dokud je ve Varech, přebýval by raději tady než v hotelu.

Vrátil se z dětského pokoje zpátky do obýváku a na pohovku, přepnul dva tři kanály v televizi, nechal hrát pořad o vaření a odebral se do kuchyně.

Mariela byla pryč. Technik stál u sporáku a něčím zaujatě, s plným soustředěním míchal v hrnci. Vonělo to. Julián, který si myslel, že Technik by dovedl uvařit leda čaj, pro jistotu zaklepal, aby ho postřehl, ale mladý muž se stejně lekl. Od vaření se však nehnul.

Julián se omluvil a nahlédl mu přes rameno; v hrnci drobně bublal vývar.

„Tuk už jsem sebral, naleju do termosky, bezpečně to vydrží do zítřka. Pij po kalíšku, čtyřicet osm hodin můžu garantovat, po třech až pěti hodinách. Udělá ti dobře. Když si budeš chtít dát dřív, nalej míň, a pokud až takovej hlad mít nebudeš a rozestupy budou delší, dej si víc. Raději nic jinýho nejez.“

„Léčba bujónem,“ usmál se Julián, „jako se to dělávalo kdysi.“

„Říkal jsem si, že by mohl bodnout.“

„Kde je Mariela?“

„V práci.“

„Zvláštní. Předtím tu byla, teď je v práci.“

„Má celkem volnou pracovní dobu, stejně jako já, ale občas tam musí. Ochutnej.“

Nabídl Juliánovi dřevěnou lžíci s polévkou. Druhou ruku držel pod ní, dlaň do mističky, aby nekapalo na podlahu.

U vědomí, jak směšně to může působit, Julián doušek vývaru přijal. „Mm,“ liboval si. „To všecko je pro mě, jo?“

„Přeliju to do termosky.“

Jak řekl, tak udělal. Nechal hrnec chvíli stát na vypnutém plynovém hořáku a pak jeho obsah opatrně přelil trychtýřem do litrové červené termosky s prolévacím uzávěrem a víčkem z leštěného nerezu, z něhož se dalo pít jako z hrnku.

Julián se nabídl, že trychtýř podrží, ale Technik ho odehnal – mohl by ho opařit. Pak termosku zašrouboval uzávěrem i víčkem a podal mu ji.

„Až dopiju, vrátím,“ řekl obdarovaný. Polévka mu chutnala, ale netušil, proč by ji měl do dalšího dne užívat po dávkách jako pacient.

Technik nalil zbytek z hrnce do misky s Mickey Mousem a uvážlivě usrkl. „Možná jsem měl přidat nacl.“

„Nacl?“

„Nacl.“

„Enácéel, aha. Zdá se mi to slaný dost.“

„To mě naučila ona,“ vysvětloval Technik provinile. „Tyhle pojmenování.“

„A co ještě tě naučila?“ opáčil Julián.

„Dávat si pozor na jazyk, pane Uřídil. Juliáne. Ale to ty stejně nikdy nepochopíš.“

Nejvyšší čas odtud vypadnout. „Tak já půjdu, Petře. Díky za pomoc, za vývar a za azyl v mým bytě.“

„To není tvůj byt.“

„Tak u tebe v bytě.“

„To není můj byt.“

„Já vím. Pozdravuj tu svoji.“

„Ani ona není moje.“

Julián zůstal nerozhodně stát ve dveřích. „Jste přece spolu.“

„Matematickej paradox.“

„Kdybych tohle prokoukl, nepíšu knížky, ale koučuju lidi v partnerskejch vztazích.“

„Chemie ti ve škole asi šla,“ zamyslel se Technik s kouřící miskou u úst. „Poznal jsi chlorid sodný, NaCl.“

„Z chemie jsem na gymplu propadal,“ protáhl tvář Julián. „Ale tohle je základ pro život. I když vás to nezajímá a k ničemu vám to v životě nebude, našprtáte si to do krve, abyste odmaturovali a konečně mohli jít na humanitní obor na univerzitě. Dělají to tak tisíce lidí, stejně jako to dělali dřív.“

„Četl jsem tvůj rozhovor pro Echo,“ přikývl Technik. „V tomhle nesouhlasím, myslím si, že gymnázia jsou od toho všeobecně vzdělávací ústavy, aby tam člověk přičuchl ke všemu: k exaktním vědám, informatice, historii, literatuře. Ale aby si student sám vybral pět předmětů a exceloval v nich, a ty ostatní ignoroval… to si neumím představit.“

Julián pokrčil rameny. „Je mi to koneckonců jedno, děti nemám, a děti jiných ať se trápí. Karlovarskej gympl nebyl za mejch časů k ničemu – aspoň mně ne. Jedno velký utrpení, ztráta čtyř let. Učili tam duševní mrzáci, a světe, div se, učili se tam duševní mrzáci. Študáci i kantoři, jedna nemožná tragická sebranka.“

„To máš v knížkách, tuhle žluč. Je to škoda. Ono to ty knížky kazí.“

„Heleme se, další literární kritik,“ zasmál se Julián.

„Myslíš empatik,“ odpálkoval ho Technik. „Když empatik, tak tady ho máš: Pokud ses zakoukal do Mariely a taky se s ní i vyspal, co to znamená? Přesto uvařím polívku, která ti pomůže. Takže jak je to s empatií vás, absolventů humanitních oborů na filozofickejch fakultách? Já bych řek, že jsem empatičtější a tolerantnější než celý gymnázium. Než celá zkurvená filozofická fakulta.“

Bylo mu ho líto. V té mladé tváři se kombinovalo zoufalství s jakýmsi třeštivým odhodláním, s touhou vrátit se někam, kam se vrátit už nelze. Jak tomu ten kluk rozumí!

„Máš mý oblečení.“

„Tady je.“

Technik mu podal svršky.

„Proč jsi nechtěl, abych šel na policii?“

„Protože jde o život. O životy.“

„To je, počítám, logická odpověď.“

„V tomhle případě ano.“

Pocit sledovanosti, řízenosti, nebo dokonce podřízenosti. Neměl žádné nové zprávy v mobilu ani na recepci, ale po vstupu do pokoje uviděl na posteli obálku. Technikova polévka mu měla ještě vydržet, a tak otevřel chladničku a sáhl po pytlíku s oříšky. Vedle lahviček minerálky, coly a alkoholu přibyla novinka, malá lékovka s ibuprofenem, jakou u sebe sám nosí pro případ náhlé migrény. Nevzpomínal si, že by ji dával do minibaru. Vzal si ji na světlo a s brýlemi na nose prostudoval etiketu, ano, přesně tuhle značku používá. Tady však byl na dně bílý prášek, něco jako zbytek soli zhrudkovatělé vlhkem. Naslinil si ukazovák, strčil ho do lahvičky a nalepil si několik krystalů na kůži, aby si je vmasíroval do dásně nad horními řezáky. Chvíli se nic nedělo. Poté mu vyschlo v ústech a začala tuhnout čelist.

Dlouho koks neměl, už dva tři roky se mu vyhýbal, poté co po něm čtyři noci za sebou nespal a vytřeštil se do naprostého vyčerpání. Tenkrát psal jako pominutý a sytil se kromě drogy jen vínem a slanými tyčinkami. Když toho konečně nechal a začal normálně jíst, přečetl si, co napsal, a vůbec to nebylo špatné.

Vmasíroval si do dásně ještě trošku bílého prášku a schoval plastovou lahvičku mezi další léky do taštičky v koupelně: měl tam živočišné uhlí, spoustu brufenu, kapky do nosu, bepantenovou mast, prášky na alergii, špunty do uší, náplast na rány, olejíček z čajovníku, konopný krém. Poté nahlédl do obálky.

Přehled věcí, jež měly u sebe oběti. Bez fotografií, jen papíry vyjeté z tiskárny. Žádný oficiální zdroj ani odkaz, i když policejní inspekce by snadno přišla na to, že tyto informace musí znát právě útvar vyšetřování násilné činnosti a oddělení vražd. Suchý výpis.

Kromě ošacení a doplňků vedly papírové kapesníky. Hned poté mobily a nabíječky. Cigarety, zapalovače, sirky, většinou hotelové nebo s logem restaurace. Bižuterie, šperky, hodinky (i luxusní). Žvýkačky. Láhve s vodou nebo s limonádou. Klíče. Doklady: občanky, identitky, pasy, řidičáky, potvrzení o cestovním zdravotním pojištění. Portmonky s penězi, kreditkami a zákaznickými kartami. Složené igelitky. Dva kapesní nožíky. Kosmetické taštičky. Vložky, tampony, i ty odličovací, uchošťoury. Dva parfémy / toaletní vody 30 ml, tři 50 ml, jeden 100 ml. Čtyři kalíšky na karlovarskou pramenitou vodu, dva ploché, dva cylindrické. Zelenina a ovoce u celkem sedmi lidí: malá uschlá cibule, dvě jablka, hrozny, kedlubna, hruška, ředkvičky. Malý fotoaparát ve třech případech, velký ve dvou. Sluchátka šestkrát. Krémy na ruce a na obličej. Balzámy na rty. Prášky proti bolesti. Baterie AA a AAA. Sladkosti, čokoláda, žvýkačky. Manikúra třikrát. Sluneční brýle. Dioptrické brýle. Pouzdra na brýle. Dioptrické čočky a pouzdra na ně. Kartáček na zuby a minipasta, cestovní balení. (Samostatné kartáčky pak ještě dvakrát.) Plechovka plzeňského piva. Placatka vodky v koženém pouzdře, poloprázdná. Kondomy (zabalené), celkem čtyři kusy u dvou pachatelů/obětí (nespecifikováno). Malá dýmka a plastový pytlík s marihuanou. V jiných dvou případech: cigártaška s ubalenými konopnými špeky a pak pro změnu plechová krabička od doutníčků s podobným obsahem. Pak už jen drobnosti, které se neprotínaly ani v jednom případě. Plastová červená figurka ze hry Člověče, nezlob se!. Čisté bílé kalhotky složené v kabelce. Dvakrát flash disk u jednoho z mužů, oba ve tvaru nahé ženy s výraznými křivkami. V poznámce stálo, že obsahují heterosexuální pornografii jevící se jako dětská, ale po důkladné kontrole internetu se to neprokázalo, ty souložící mladé ženy jako nezletilé jen vypadají. U jiné oběti/pachatele se našlo velkokapacitní datové úložiště. Poznámka: zakódovaný vstup. Párátko v papírovém obalu. Papírový pytlíček s cukrem z kavárny Medard. Datový HDMI kabel. Naslouchátko. Balíček tarotových karet. Poznámkový bloček či diář, zcela analogický, plný zápisků vedených miniaturní šifrou (nerozluštěno). Obyčejná okousaná tužka a jedno plnicí pero Mont Blanc.

Julián nad tím seděl skoro hodinu. Kombinoval, propojoval, kroužkoval, až byly papíry celé počmárané.

Žádný vzorec, žádné opakování neobjevil. Všecko bylo jen u někoho, nic u všech pachatelů/obětí.

Vzdal to. Připojil se k hotelové wi-fi a zadal do vyhledávače jméno a příjmení. Uvelebil se v křesle a s povzdechem se začetl do www stránek Blažeje Novotného. Měly předpotopní barevnou grafiku, ale nějakou informaci skýtaly. Šedesát dva let, narozen v Karlových Varech. Absolvoval zdejší gymnázium a pedagogickou fakultu v Plzni. Jedenáct let učitelské praxe v Horním Slavkově a v Sokolově, poté se začal věnovat žurnalistice. Stálý přispěvatel Karlovarského deníku. Autor úspěšné knižní série Zločiny po Listopadu. Osm dílů. Zakladatel a majitel internetového časopisu Paragraf smrti. Odkaz na něj. Tam stejné příběhy jako v knížkách, ale rozepsané mnohem šířeji. Výzvy k inzerci, počítadlo čtenosti, rubrika Nad dopisy mých čtenářů.

Julián se pousmál. Blažej Novotný, život a dílo.

Do kolonky pro čtenářské ohlasy napsal: „Milý Blažeji, osm knih, gratuluju. Můžete přijít sem do hotelové restaurace, nejlépe hned? Dobře víte, kde se zdržuju. Já zase vím, že se motáte kolem těch zločinů. Pro mě jste podezřelý číslo jedna. Tak se stavte. Julián.“

Novotný mu odepsal po několika minutách. Přislíbil, že přijde, bude mu ctí a potěšením.

Julián ofotil seznam věcí od Webera a poslal snímek Makro. Pak si vetřel do horní dásně ještě trochu kokainu a sešel do přízemí.

Kloboučník se dostavil za půl hodiny. Julián vstal a podal mu ruku. „Prosím, posaďte se.“

Pátravě se mu zahleděl do tváře. Tak jako na podobence sestavené v počítači měl Novotný úzký obličej a pod bradou lalok volné kůže. Vodnaté oči, pod nima váčky jako dva maličké ruksaky. Ale hlavně výrazný nos se zarudlým žilkovaným chřípím.

„Velmi mě těší, že vás poznávám, Blažeji, nevadí, že vám říkám křestním jménem? Říkejte mi Julián. Zná vás tu spousta lidí, to obdivuju. Je krásné zůstat na rodné hroudě a něco tam dokázat. Neodcházet do velkoměsta, ale být někým doma, zvlášť v tak krásném městě, jako jsou Vary. Někdy lituju, že jsem odešel, možná jsem se rozhodl špatně, a víte proč? Jako bych ze sebe to město vykousl, a teď jsem najednou zpátky a vidím, že už sem nepatřím, ale vy sem patříte, Blažeji, a já vám gratuluju, stejně jako ke všem vašim knížkám. Mít ve Varech takového kolegu, tomu říkám terno. O to smutnější je, že na vás narážím tak často v neblahých souvislostech, Blažeji. Jak mi to vysvětlíte? Nebo to chcete vysvětlovat radši detektivům?“

Julián si uvědomoval, že ze sebe chrlí slova trochu nepřirozeně. Vůbec se mu nechtělo zmlknout, rád by mluvil dál. Čekal však na reakci Novotného a potlačoval vliv drogy.

Novotný žvýkal štrúdl a s odpovědí nijak nespěchal. Díval se na obraz na zdi, realisticky pojatou Starou louku zachycenou někdy před první světovou válkou.

I Julián zvedl hlavu. Nedalo mu to a musel něco říct: „Pěkná odpolední náladička, nemyslíte? Klid, bezčasí, korzo tam a zpátky, Kurlisty se jmény prestižních hostů. Škoda že to nevydrželo. Vary jako německé město, kam jezdí význační Němci a cizinci z Ruska, Rakouska a Polska. Rakouskem myslím i Čechy a Moravu.“

Teď už konečně promluvil i Novotný. „Vary byly proněmecké město i za první republiky, Juliáne, jak sám dobře víte. Aktivní sudetské spolky, nepřátelství k režimu, agresivní snaha o přiřazení k Německu. Takže já bych tu nostalgii mírnil.“

„Kdyby bylo české, vypadalo by už tehdy podobně smutně jako teď, nemyslíte? Jako Teplice. Jako Mariánské Lázně. I když ty z toho vycházejí ještě nejlíp.“

Novotný si otřel ústa ubrouskem. „Podívejte, Juliáne, já vím, že máte nadstandardní vztahy s policií, jistý důstojník je váš kamarád z gymnázia.“ (Juliánovi zatrnulo, ale nedal na sobě pokud možno nic znát, jen se přívětivě usmál.) „Já takovou výhodu nemám, ale troufám si chovat názor, že píšu líp než vy, přestože vy jste ten sexy autor hrající si na romantika, a já jenom ctitel faktů. Oba jsme ale rodáci a já tady nejsem proto, abychom se hádali. O karlovarských vraždách mám svoji teorii a jsem pořád v terénu, na rozdíl od vás. Jak jsem si nemohl nevšimnout, jste často opilý a společnost vám tady dělají tři lidé, dvě ženy a jeden muž, každý zvlášť. Světlovlasá žena je vaše bývalá snoubenka a já mám podezření, že tu není proto, že se chcete dát po letech zase dohromady. Sedí to? Jak vidíte, jsem sice o dost starší, ale umím se dívat kolem sebe, přemýšlet i pracovat se zdroji. A staré zdroje jsou někdy nejlepší zdroj informací. Co se dostane na internet, to se v devadesáti procentech případů dá vždycky dohledat.“

„Žasnu, co všechno víte o mém osobním životě,“ prohodil Julián. Cítil, jak vliv kokainu slábne. Slábl i on. Objednal dvě slivovice.

„Před lety jste se se slečnou Holasovou nechal vyfotografovat pro rozhovor do časopisu Týden. Už si nevzpomínáte? Byl jste z ní nadšený. Zamilovaný blázen. Označil jste ji za svoji snoubenku. Pan spisovatel dělal ohlášky.“

„Brzy nato jsme se rozešli.“

„Je chyba říkat takové věci do médií, Juliáne. To přivolává zlé konce. Žádný vztah nevydrží.“

„Děkuju za poučení od zkušeného kolegy,“ zněla odpověď. „Ale já jsem zvědavý na něco jiného. Je mi divný, že vás tu tak často potkávám. Možná vás z těch vražd podezírám zbytečně, ale v tom, že mě špehujete, se myslím nepletu.“

„Vary nejsou zase tak velké. Jsem pořád v ulicích, tedy nakolik mi nohy dovolí. Čekám, až se to stane příště. Dnes ráno, když jsem vás viděl s Tauferem, co dělá pro lázně – víte, co jsem si řekl? Že se to semele právě tam. Že ho pokoušete, vypadal jste jako šílený. Ale pak jste se nechal odvést.“

„Koukám, že znáte úplně každýho.“

„Ji ne. Viděl jsem vás v autě. Kam jste jeli? Hádám, že do Lokte.“

„Na výlet.“

Novotný počkal, až to Julián rozvede, a pak řekl: „Tahle vaše reklama na hlad patří k Tauferovi. A najednou jede na výlet s vámi.“

„Do toho vám nic není.“

„Chtěl bych, aby nebylo. Našel jste si tady ženskou, co chodí s jiným, přesto vás on vzal k sobě, když vám dneska bylo zle. A ve Varech je i pražská matematička, o níž jste kdysi řekl, že se s ní oženíte, a teď mi laskavě prozradíte, že jste se s ní rozešel. Prima. Můžu udělat i já něco pro vás?“

Julián věděl, že si ho Novotný podal, ale neuměl proti tomu nic podniknout, cítil se vyčerpaný a už ho mrzelo, že sem toho vlezlého chlapa vůbec zval.

„Podívejte, Blažeji. Zabil jsem ve svých knížkách dost lidí. Sice jen na papíře, ale zabil. Tady se to děje reálně a jde z toho hrůza. Někdo za tím stojí, myslel jsem si, že jste to vy. Jenže vy jenom napíšete knížku a budete si to rozpitvávat na svých stránkách. Tomu rozumím. Proč byste ale měl něco dělat pro mě? Vím, že v tom nemáte prsty, jen vás podezírám, že se vám to všecko náramně hodí.“

„Stejně jako vám,“ vyhrkl Kloboučník, jako by na ta slova čekal. „Chtěl jsem vám to navrhnout, ale netroufal jsem si, tváříte se vždycky tak nepřístupně. Ale když jste mě dneska pozval, troufnu si uzavřít takovou menší dohodu, jestli na ni přistoupíte.“

Už zase, pomyslel si Julián, ale nechal si to pro sebe. „Jakou dohodu?“

„Podobnou, jakou nejspíš máte s policií – jen spekuluju, ale pokud vás k těm případům pouští, musí to tak být. Nemusíte mít strach, nikomu to neřeknu. Až to skončí, vydáte knížku o karlovarských mordech, pozměníte jména a okolnosti, policajty do toho vůbec nezatáhnete, protože kdyby ano, pomstili by se vám. Stačí, když teď kývnete, že by to tak zhruba mohlo být.“

Julián se nemohl ubránit obdivu, a tak téměř neznatelně hýbnul hlavou.

„Na mě není tak vidět, nikdo se o mě jako o člověka nezajímá,“ pokračoval Novotný, „ale mám svoje čtenáře stejně jako vy a pracuju jinak.“

„Ano. Vy chcete, aby to trvalo co nejdéle.“

„V žádném případě,“ ohradil se Novotný.

„Ale je to tak. Chcete o tom psát, proto si přejete, aby to přibývalo. Aby to skončilo na čísle mrtvých nejméně sto. Proto žádná spolupráce mezi náma dvěma není možná, jen bychom se vodili za nos. Až vás někde zahlídnu, už budu vědět proč. Ale nelezme si do zelí.“

Přece jen to ještě zkusil. „Tak jako vy lezete do zelí mladému Tauferovi? Vždyť i my dva se můžeme podělit o jedno téma. Vy napíšete román, to umíte, a já nejdřív články a pak literaturu faktu. Vy se zaštítíte větičkou, že, řekněme, kniha stojí na základě skutečných událostí, jména však byla vzhledem k utrpení poškozených a pozůstalých změněna. Já to však popíšu, jak se to odehrálo, žádné vycucané prsty, ale čtivě podaná fakta. Vás z toho vynechám, stejně tak vašeho kamaráda. A můžu ten váš román doporučit, ty dvě knížky si nebudou konkurovat.“

„On není žádný můj kamarád,“ řekl Julián tiše.

„No dobře. Ale uznejte, že můj návrh není vůbec špatný. Vy poskytnete info mně, já zase vám.“

„Ne.“

„Opravdu se má ten kluk dozvědět, že mu pícháte tu vyzáblinu?“

„Myslím, že tady jste projednou trochu pozadu,“ odtušil Julián a vstal. Na baru požádal, ať mu jeho útratu připíšou k účtu. Odebral se nahoru do pokoje a hosta tam nechal bez rozloučení.

Kloboučník si ještě chvíli vše zapisoval do notýsku, poté se oblékl a zamířil k východu. Číšník ho doběhl až na chodníku, popadl ho za kabát a seřval za odchod bez zaplacení.

Po pěšině stoupali bučinou k vyhlídce Karla IV. Markéta pozorně poslouchala, co se mu přihodilo předchozí den. Nad tím, že mu Weber po někom poslal do hotelového pokoje spolu se seznamem věcí pachatelů a obětí i dva gramy kokainu, překvapeně zvedla obočí, a když se přiznal, že si trochu dal, znechuceně zavrtěla hlavou. Už dole pod kopcem jí vysvětlil, jak se to má s Kloboučníkem, a tohle jí na náladě nepřidalo.

„Ty snad chceš, aby tě vydírali úplně všichni,“ rozčilovala se. „Nemáš pud sebezáchovy, chybí ti předvídavost. Takovej jsi nebyl.“

„Stárneš, chtěla jsi říct.“

„Stárneš,“ řekla.

Dal jí herdu do zad. „Chtěl jsem zkusit, co je ten prášek zač. Skoro všechen jsem tam nechal.“

„Měl jsi ho spláchnout do záchodu. Co když to tam zrovna teď objevila policie? Jedno anonymní udání, a už se vezeš.“

„Nemyslím. Weber si mě zavazuje.“

„A Novotný vydírá. Vydírání je ohromně účinný a nedopouštějí se ho jen mafiáni. I když zrovna tenhle týpek mi nebezpečný nepřipadá a možná by se dal využít. Stejně si na něj dávej pozor.“ Zastavila se a pohladila ho po tváři.

„Děláš, jako by ti na mně záleželo,“ řekl zaraženě a ukázal na pseudogotickou rozhlednu červenající se mezi stříbrnými stromy. „Vylezme tam.“

Následovala ho po schodech na spodní osmiboký ochoz s gotickými okny, odkud vedlo středovou šachtou úzké točité schodiště na horní ochoz a pokračovalo až nahoru na věžičku.

Oba se zadýchali. Byli rádi, že jsou nahoře sami. Opření o studené cimbuří se smíchem zjistili, že výhled je jen částečný, některé stromy vyhlídku dávno přerostly. Na Starou louku a Mayerův gloriet bylo vidět pěkně.

„Karlovy Vary, kdysi lázně, kde je každej soused cizinec,“ řekl.

„Jsou to pořád lázně.“

„Od tý doby, co se tu lidi jedí zaživa, poklesla návštěvnost o čtvrtinu. Ani předtím to nebyla žádná sláva. Zato přibylo hostů v Mariánkách a Frantovkách.“

„Mně se tady líbí. Bydlela bych tu hned.“

„Mně se tady už asi taky líbí.“

„Protože se něco děje a ty máš o čem psát. Protože se tu lidi vražděj.“

„Já mám rád to napětí, že se kdekoli, možná rovnou tady, něco strhne.“ Ukázal na běžce ve světlezelené větrovce. „Třeba si pro nás přijde, a my nemáme kam utéct, leda skočit dolů.“

„Brr.“ Rozšířenýma očima za obroučkami brýlí sledovala klusajícího muže. Ten však rozhlednu minul bez povšimnutí, soustředěný na rytmus a dech. Pak se otočila k Juliánovi. „Ty věci, co u nich našli.“

„Co s nimi?“

„Nedá se z nich nic odvodit. Je to všecko moc nahodilý.“

„Já vím. Myslel jsem, že třeba na něco přijdeš ty.“

„Kdyby se našel předmět s vyšším procentem opakování. Ale ne. Nebyl. To je hrozná bezmoc, jen takhle čekat.“

Sešli dolů. Zavěsila se do něj a po svažující se cestě, sotva viditelné pod měděně zbarveným listím, se ubírali k rozcestníku.

„Je paradoxní,“ pokračovala Markéta, „že to odpovídá jedný myšlence o terorismu: oběti a pachatelé jsou lidi, se kterými my, co se o teroristickejch činech dovídáme z médií, musíme mít soucit. Tak jako tady ve Varech, všichni jsou oběti.“

„Zvrácená představa,“ odfrkl si. „Progresivismus švédskýho střihu.“

„Já s ní taky úplně nesouhlasím, ale něco na tý teorii je. Když ti někdo vymývá mozek a ty se nedovedeš bránit, spácháš zločin ve jménu nějaký ideologie. Ale skutečnej ďábel je ten, kdo ti to našeptal.“

„Tady ale žádnou ideologii nemáme,“ namítl. „Možná tak ideologii peněz.“

„Ke zločinům se nepřihlásil terorista ani skupina, ale někdo se k nim vyjadřuje přes fotky tý holky. Seznam věcí nalezenejch u obětí nepomohl. Nemáme nic než ty fotky. Od nich se posuneme dál, když zjistíme, kdo na nich je. A s tím nám může někdo pomoct.“ Když viděla jeho výraz, dodala: „Neříkej ne, Juliáne. Musíš se o ně podělit, jako ses podělil se mnou.“

„Policajti tu první mají. Hodily by se jim další, ale nedám.“

„Nemyslím policajty. Je tady někdo, kdo všechno ví a všechno zná, a ještě tě vydírá.“

„Novotný? Před chvílí jsi říkala, ať si na něj dám bacha.“

„Ano. Ale nabídni ty obrázky jemu. Nic tím nezkazíš.“

„To se mi fakt nechce, Makro. Mám toho chlapa plný zuby.“

„A já mám tušení, že to nemusí bejt marný.“

„Mám pocit, že mě uvrtáváš do svýho světa, jako když jsme spolu chodili, tys četla mý rukopisy a pak jsi byla nespokojená a kecala mi do nich. Ale tady jsi díky mně. Je to moje odpovědnost. Můj případ.“

„Překonáš to, uvidíš. Půjdeš za ním.“

Ještě ten večer poslal Novotnému skeny fotografií dočasně potetované mladé ženy. Popsal kontext jejich nalezení a přidal poznámku, že tímto přistupuje na spolupráci. Přidal své telefonní číslo.

V recepci se ujistil, že hotelový masér je volný, a šel se položit na jeho stůl. Byl to světlooký Bělorus, malý a šlachovitý, a předem chtěl vědět, jestli má dát masáž univerzální, nebo se má soustředit na nějaký blok. Julián si s rukou za zády neohrabaně ukázal do oblasti střední páteře a vysvětlil, že mu odtud vystřeluje bolest do paže, předloktí, zápěstí a prostředníku pravé ruky. Kluk přikývl, jako by věděl, o co jde. Ještě se ujistil, že je Julián pravák, a když se dočkal pozitivní odpovědi, věnoval se masáži, klasické, středně silné, ne tak drsné na to, aby masírovaný začal usínat napůl blahem, napůl vyčerpáním. Pak se mu horkými dlaněmi opřel do páteře, až to luplo, a Julián zařval, prohnutý jako ryba na harpuně. „Tohle už nedělej,“ hekl.

Kluk odpověděl: „To dolgo něbudě treba.“

Juliánovi bylo lehce. V županu se vrátil na pokoj a nalezl v mobilu nepřijatý hovor. Přešel k oknu a s telefonem u ucha vyhlédl na nábřeží. Před kolonádou stála nehybná skupinka lidí s rozevřenými deštníky, přestože jen drobně mžilo. Ze schůdku k nim hovořila průvodkyně, ukazovala, gestikulovala zavřeným červeným deštníkem. Sledovali ji jako zhypnotizovaní a i jeho ta němohra zaujala natolik, že nadskočil leknutím, když telefon ožil.

„Náš hovor může být z důvodu zkvalitnění služeb nahráván!“ zakrákoral Novotný a zajíkl se smíchem.

„Hádám,“ řekl Julián chladně, „že jsem se obrátil na toho správnýho.“

„Mám radost. Abych byl upřímný, myslel jsem, že se se mnou nebudete bavit.“

„To jsem si myslel taky,“ přiznal Julián. „Můžete poděkovat Makro.“

„Komu?“

„Markétě. Tý, co sem za mnou přijela. Vidí ve vás potenciál.“

„Že rukulíbám, pokud je s váma.“

„Není. Byla.“

„Tak až zas bude, poděkujte jí sám, má na lidi lepší odhad než vy.“

„Taky mi to došlo.“

„Vidíte. Nikdy nepodceňujte ženy, Juliáne.“

„Nikdy jsem to nedělal.“

„Ani muže.“

„Napadlo vás něco?“

„Opravdu to nechci probírat po telefonu. Jestli vám telefon nevadí, mně ano, takže prosím přistupte na mou podmínku. Za půl hodiny na Čertově ostrově. Na soutoku.“

„Na Čerťáku. Platí.“

„Takže to tu znáte.“

„I já jsem zdejší.“

„Konečně se k Varům hlásíte. Děláte mi radost.“

Vypadl z pokoje a pěšky došel až na Ostrovský most. Procházek není nikdy dost, zvlášť ve Varech. A tady široko daleko nikdo nebyl, jen osamělý chlápek v klobouku a s rukama v kapsách pršipláště, opírající se o zábradlí. Zpod klobouku trčel navlhlý nos. Za okuláry brýlí dychtivé, pobavené oči.

Julián k němu přistoupil a pozdravil pokývnutím. Za necelých dvacet let z něj bude Kloboučník č. 2. Pokud to tady přežije.

„Jmenuje se Josefa Titlbachová,“ řekl Novotný, jen co se odlepil od zábradlí.

„Co je to za jméno?“ podivil se Julián. „Rakousko-Uhersko, hádal bych.“

„Přesně,“ zachechtal se Novotný. „Někdo byl na matrice zlomyslný. Našli ji na svatého Josefa, a na zdi zřejmě visela replika obrazu Vojtěcha Tittelbacha, ale to jen hádám.“

„Kolik jí je na těch fotkách?“

„Vypadá jako Shakespearova Julie, viďte? Ale přece jen o něco starší. Krátká kauza, která zdejší policii moc nezajímala. Mě ano.“

„Jak to děláte?“ Lichotit, lichotit, lichotit!

„Že všechno vím?“ chytl se Novotný. „A to mám informace z veřejnejch zdrojů, ne jako vy, pan Protekce. Já se s policajtama nepaktuju. Nebo spíš oni se mnou.“

„Dobře, věřím vám,“ řekl Julián, odhodlaný nechat na sobě i dříví štípat. Sešli z mostu a volným krokem pokračovali na Čertův ostrov. „Kdo je Josefa Titlbachová?“

Novotný si ještě chvíli vychutnával jeho nedočkavou zvědavost. Jestli někdo kdy mlčel s překypující radostí, byl to teď on. Přestávalo mžít, občas spadla nějaká mikrokapka, tma houstla. Tmavé keře mezi stromy na nábřeží, hučící svítící auta na silnici, mokré odlesky na všem, čeho se dotkly světlomety ledkové, halogenové, xenonové. Amalgám světla se všemi tóny, od horkých po nejstudenější. „Víte, jak teďka skončilo to referendum o přestavbě Vřídelní kolonády?“

Julián se netrpělivě poškrábal na šíji, možná by se hodila další masáž. „Nedopadlo nijak, protože nepřišlo dost lidí,“ prohodil bez velkého zájmu. „Já tu už dávno nemám bydliště, takže jsem hlasovat nemohl.“

„A hlasoval byste jak? Pro to, aby se vypsala architektonická soutěž na novou kolonádu?“

„Asi ano, i když musím říct, že to, co tam stojí teď, mi už nevadí. Vlastně se mi ten barák docela líbí. Když jsem byl mladej, nenáviděl jsem třeba Thermal, a teď bych za něj dal ruku do ohně.“

„Jezdíte na festival?“

„Byl jsem jen jednou.“

„A?“

„Atmosféra úžasná. Ale festival nejsou Vary – ani ty moje, ani ty beze mě.“

„Souhlasím, přímo mi ta slova berete z huby,“ skřehotal spokojeně Novotný.

„Jak to máte s Vřídelní kolonádou vy?“

„Hlasoval jsem pro demolici té současné, je to moc velký cizí masiv, jestli mi rozumíte, tvarově i objemově cizí Varům, ale vůbec se mi nelíbí myšlenka, že by se tam měla vrátit kolonáda litinová, ta předválečná. Čas se nedá vrátit, to věděli už staří Řekové.“

„Takže jste pro něco novýho.“

„Jistě! Moderního!“ horlil Novotný. „Přece tady nebudeme stavět repliky. Chci, aby Vary byly i moderní město, nejen načančaná bída.“

„Váš názor bude v menšině,“ utrousil Julián. „Je v menšině už teď.“

„Vadí mi to? Můj názor je konzistentní, a když mě někdo přesvědčí, můžu ho změnit, ale zatím nemám důvod.“

„Co ta mrtvá holka?“

„Šípková Růženka, která se neprobudí. Na věčnosti určitě, ale na tomhle světě ne.“

Julián se zastavil a zapálil si. Neměl na cigaretu chuť, ale potřeboval ji. Jako by mu teď z místa vzadu na krku, které si před chvílí promnul, sklouzla mezi lopatky hladká ledová kra. Měl to pochopit už před chvílí. „Šípková Růženka…“

Pokračovali v chůzi a Novotný pořád s tím spokojeným úsměškem řekl: „Neumím si vysvětlit, jak to, že to detektivové nerozlouskli podle těch fotek.“

„Policie má jenom jednu, ty ostatní jsem jim neukázal.“

„A ta jedna jim žárovku v hlavách nerozsvítila, jak typické.“

„Mně taky ne,“ povzdychl si Julián, „a to je mám všechny – jestli mi tedy nějaká neunikla.“

„Jenže oni ty informace mají, a nevědí o nich. Mají jich spousty, pěkně uložené v hlubinách databází. A ty databáze nejsou propojené s jejich hlavama. Já k nim mít přístup, pěkně bych se vyřádil.“

„O tom nepochybuju. Teď už jim fotky dát nemůžu, dostal bych do průšvihu Webera i sebe.“

„Weber v průšvihu by vám zas tolik nevadil,“ zamrkal na něj Novotný. „Já si říkal, že vy dva se zrovna nemilujete, a přesto jste přijel, máte fotky, teď i já. Nebojte, u mě je to tajemství v bezpečí. Vidíte sám, jak důležitá je spolupráce s někým místním. A já si zas cením vaší upřímnosti a taky toho, že dokážete překonat stavovskou řevnivost.“

„Proboha,“ přerušil ho Julián, „stavovská řevnivost, jak tomu říkáte, mě přešla asi tak před deseti lety. Tak už to vyklopte.“

„Jen dočkejte času, musím si to utřídit v hlavě,“ tišil ho Novotný a rozhlédl se, jestli je někdo nesleduje, ale nikdo poblíž v zamženém večeru nebyl, jen chodci na druhé straně silnice, putující ledkové reflektory a červená zadní světla aut, torny tmy mezi lucernami, jejich záře rozmývaná drobným podzimním deštěm věstícím další zimu bez sněhu. Starší muž ho s požitkem trápil, ale nezbylo než si to nechat líbit. Obešli celý Čertův ostrov a načali nové kolečko. Přesně po třech minutách, kdy Julián zpytoval svoji trpělivost, se Novotný rozhovořil. Informace z něho padaly, jako by je četl.

„Sirotek, holka bez rodičů, bez příbuzných, bez přátel. Mám kontakt ve Fakultní nemocnici v Praze, Neurologická klinika na Karlově náměstí. Až si to budete potřebovat ověřit, jméno lékaře vám sdělím, ale ve své knížce ho musíte změnit, to vám jde. Její jméno je opravdu Josefa Titlbachová, ale nemá ho od rodičů. Matka – kdo jiný – ji odložila v chodbě sokolovské porodnice. Šestadvacet roků už to bude. A dva roky, co ji našli v bezvědomí v lese pod Dianou, beze stop po zločinu, ale potetovanou dvěma druhy obtisků. Ležela kousek od cesty. Měla u sebe tašku s osobníma věcma, peněženku s pár stovkama, řidičákem a klíčema od bytu. Občanku pak zajistili u ní doma.“

„Takže pouze v bezvědomí… Drogy?“

„Abych to upřesnil,“ navázal Novotný tak zaujatě, až mu přeskakoval hlas, „bylo to trochu jinak, než říkám. Na těch fotkách je holka ještě při smyslech, ale dneska je v kómatu. Což je horší a dlouhodobější stav než to, co se běžně označuje jako bezvědomí. Našel ji tam stejně starý kluk, co v lese pravidelně běhá. Dal jí první pomoc, ale nic. Málem se z toho zhroutil, považoval ji za mrtvou, a policajti si samozřejmě nejdřív mysleli, že pachatelem je on, znáte tyhle jejich zkratky. Chudák kluk. Jenže když ji vezla sanitka do nemocnice, doktorka ji ještě ve voze oživovala, bez úspěchu. V obličeji kolem očí, nosního chřípí a na rtech se začala projevovat cyanóza. Přístroje ale selhání orgánů nepotvrdily. Srdce bilo v minimálním režimu, něco málo okysličené krve se do mozku pořád dostávalo. Napojili ji na umělé dýchání a její stav se o něco zlepšil, i když stále zůstával nic moc. Policie si tehdy byla téměř jistá, že se tu holku pokusil někdo znásilnit a otrávit. Podle vnitřního vyšetření prodělala v krátké době před nálezem sexuální zážitek, ale nebylo tam sperma. Jenže krev z celého těla se jí dostala do pohlavních orgánů. Sliznice a všechno. A pak,“ luskl prsty, „holka vytuhla.“

„Vytuhla?“

„Doktoři jí dávali šanci pod padesát procent, nemohli totiž přijít na to, co ji do kómatu přivedlo, a tudíž si nevěděli rady, jak pomoct, a tak ji jen udržovali ve stabilizovaném stavu a na umělé výživě v režimu spánku. Je to opravdu jako spánek, hluboký spánek, jen ji z něj nikdo nedokáže probudit. Princové z pohádek se nehrnou.“

„Nějak tomu nedokážu uvěřit.“

„Ale musíte, jestli chcete čelit faktům. Kóma ještě nikdo neprobádal, nikdo mu nerozumí. Ani znásilnění, ani zranění, ani drogy, ani alkoholový šok, v žilách nic než krev. No a hlavně tam dole. Holka přímo kypěla zdravím, až na sotva znatelný pulz a neochotu probudit se. Nikdy nezjistili příčinu, její stav se nemění. Dodnes není jasné, jestli je to případ pro policii, ale na začátku byl a informace ven nešly.“

„Ani obtisky nic neobjasnily,“ dodal Julián. „Leda teď její identitu. Díky vám.“

„Ta záhada mi vrtala dlouho hlavou, byl bych o tom rád psal, jenže jsem neměl co. Za fotografie děkuju, ale sám jim nerozumím, nevím, co sdělují ani co znamenají obtisky. Tady v nemocnici je tehdy samozřejmě hned smyli. Neurologie si s ní nevěděla rady, tak oslovili kapacitu na těžké stavy bezvědomí, Gersnera. Zaujalo ho to, nechal ji převézt k sobě do Prahy na Karlák. No a odtamtud to všechno vím.“

„Proč by vám o tom Gersner říkal?“ podivil se Julián. „Copak to nepodléhá lékařskýmu tajemství?“

„Léčila se u něho předtím má žena, sblížili jsme se.“

„Asi byla v dobrejch rukách.“

Novotný se zastavil, prudce oddychoval. „To byla, ale měla ALS.“

„ALS?“

„Amyotrofickou laterální sklerózu, navíc bulbární syndrom. Ode dne, co ji diagnostikovali, zemřela do dvou let. Doktor Gersner věří, že jí dal rok navíc a mohl by i víc, jenže ona už byla v takovém stavu, že to nemělo smysl. Ani ona nechtěla dál trpět. Je to strašná nemoc, pane Uřídil, nemohla se hýbat, nakonec ani mluvit, polykat sliny, skoro už ani dejchat.“

„To je mi moc líto,“ hlesl Julián.

Starší muž ho povzbudivě poplácal po rameni a ukázal hlavou, že můžou pokračovat v procházce. „Nemusí. Těžká degenerace buněk. Zatím to zastavit neumíme.“

„Mou účast máte,“ řekl Julián. „Jestli se můžu zeptat: Nějaká forma eutanazie? Promiňte.“

„No…,“ odkašlal si Novotný a posunul promočený klobouk do čela. „Paliativní péče. Morfium. Spousta morfia. A super prášky pro mě – proti depresím. Rozloučil jsem se se ženou a jednou se s ní zase setkám. Jen chci ještě něco napsat.“

„A to se taky stane. Přeju úspěch.“

„Pan doktor pro nás měl pochopení, daroval jsem mu všechny své knížky s věnováním. A on je všechny přečetl. Jsme přátelé.“

„Předpokládám, že o Titlbachovou se nikdo nepřihlásil.“

„Nebyl kdo.“

„Zajímá mě ten nápad šéfa vyšetřovatelů. To nebyl Weber, že ne?“

„Ten před ním. Charvát. Nechtěl uvěřit, že by ta holka jen tak v lese upadla do kómatu. Zastával teorii, že ji tam někdo přivezl. A ten někdo dokonce chtěl, aby ji našli, jinak by ji pohodil v některé těžko přístupné rokli u Březové, a ne tady, u celkem frekventované lesní cesty. Stopy pneumatik nic neprozradily, jezdí tamtudy lesní správa i technika. No a tenhle Charvát se s šéfredaktorem místního Deníku a taky s lékaři na ARO a jipce a ředitelem nemocnice domluvil na oficiálně vypuštěné kachně: oběť blíže nespecifikované trestné činnosti nalezená v lázeňském lese, zhruba mezi grandhotelem Pupp a rozhlednou Diana, zemřela.“ Musel si nad tou větou odfouknout.

„To přece nemohlo projít,“ pochyboval Julián. „Kdyby se probudila, mohla by mluvit.“

„Prošlo, neprobrala se. Čekali, že se na to chytne ten, co ji chtěl zabít, nebo že si pro ni dokonce přijde do nemocnice, tak ji nechali hlídat.“

„Vary nejsou Hollywood.“

„To jistě ne.“

Došli k hospodě s křiklavým světelným názvem Přístav. Prokřehlý Julián pozval kolegu na grog a ten přijal. Posadili se ke stolu co nejdál od ostatních hostů, kterých tu bylo jen osm, samí muži. Čtyři hráli mariáš a ostatní se dívali na obrazovku televizoru, kde po fotbalovém hřišti pobíhali hráči Realu Madrid v černých a Tottenham Hotspur v bílých dresech. Zdálo se, že Angličané vedou, a přihlížející mladíci tomu nechtějí věřit.

Výčepní nemohl odtrhnout oči od fotbalu, ale objednávku nakonec přinesl. Novotný zrovna říkal: „– jistěže to byl riskantní krok, a já sám můžu jen předpokládat, co všechno tím Charvát sledoval. Podle mého chtěl vyzpovídat co nejvíc lidí, co ji znali. Ale hlavně na místo jejího nálezu nechal nainstalovat fotografickou past schopnou snímat i v noci, zatímco v budově restaurace mu vyšli vstříc a po dobu dvou týdnů tam měli službu dva jeho lidi čtyřiadvacet hodin denně.“

„Tuším, jak to dopadlo,“ povzdechl si Julián.

„Ve dne v lese skoro davy, v noci jen lesní zvěř.“

„Jak dlouho ji vydával za mrtvou?“

„Právě těch čtrnáct dní. Poté se noviny omluvily a uvedly to na pravou míru, ale její totožnost nezveřejnily, už si nechtěly podruhé zadat. Žádná senzace z toho nekoukala, v lese sebou sekla holka, nakonec neumřela a leží ve špitále, takže co s tím? Omluva a dost. Myslím, že za tu svou mrtvou nemrtvou dostal Charvát pěknou sodu. Rok nato ho přeložili, ale skutečnej důvod jeho odchodu neznám.“

„Byl jste se za ní podívat?“

„Pětkrát určitě.“

„Proč?“

„Protože je to případ, co nikdo nerozluštil. Doufám, že to budu já.“

Julián to přemílal v hlavě. „To vypadá na posedlost,“ řekl nakonec.

„Můžete to tak brát. Ale ona mě zajímá jen jako enigma, abyste si nedomýšlel hlouposti.“

Domýšlel si je, a teď byl přistižen. Šílené nepravděpodobnosti někoho, kdo píše romány. Věděl o tom, vlastně byl rád, že mu autor literatury faktu Blažej Novotný tuhle slabost připomněl.

„Jak vypadá?“ zeptal se.

„Jako spící dospělé dítě,“ pousmál se Novotný a zabloudil očima k televizní obrazovce s pobíhajícími panáčky. „Pracujou tam s ní. Jednou byla na zádech, podruhé na levém boku, potřetí na pravém, takhle se to musí střídat. Na břicho ji pokládají zřídkakdy, i když pan doktor tvrdí, že takhle leží ráda. Ne že by mu to řekla, ale víte co – doktoři dokážou někdy bejt překvapivě iracionální a emotivní, a pak mají sklon podléhat svým pocitům. Nemáte tu zkušenost?“

„Zatím ne,“ odtušil Julián, jemuž představa, že jednou bude odkázán na pečovatele nebo sestřičky, naháněla hrůzu. Zároveň si byl jistý, že se to dříve nebo později stane.

„Gersner má dojem, že se Pepina tváří spokojeně, právě když leží na břiše, ale v té poloze se musí hlídat, aby měla hlavu do strany, ne do lůžka, jinak by se mohla udusit. Už se jednou stalo, že obrátila tvář do polštáře, jako by to sama chtěla skončit. Tvrdila to jedna sestra.“

Juliánovi se zježily všechny chlupy. „Proč by to měla dělat, proboha? Vždyť o sobě neví.“

„A my víme strašně málo o kómatu, o tom, co při něm probíhá komatóznímu pacientovi hlavou. Můžeme hlídat proleženiny, ale ne mozek, co pořád nějak, na nějaké úrovni, pracuje. Ta sestra má za to, že pacientka si je ve svém nevědomí vědomá neschopnosti se probudit, a tak chce spánek ukončit sama, když to za ni nikdo neudělá. Tohle se stalo před čtvrtrokem. Ale já ji zastihl na zádech a jako by se usmívala. Vzal jsem to jako znamení. Ve chvíli, kdy ji se mnou nechali o samotě, jsem ji zkusil probudit starým osvědčeným způsobem. Jemně jsem ji popleskal po tváři, pak i silněji, až jsem se lekl, že to personál pozná – že mě budou mít za úchyla, co fackuje holku v kómatu. Už by mě k ní nepustili.“

„K ničemu to nebylo,“ hádal Julián s pažemi založenými na prsou. Pálil ho jícen. Vypil grog příliš horký.

„To bych netvrdil. Na druhou stranu to nechci zakřiknout. Víte, zdálo se mi, že trochu reaguje, chvěla se jí oční víčka, a tak jsem ji uhodil silněji, až mě hryzlo svědomí. A představte si, že najednou otočila hlavu, jako by chtěla nastavit i druhou tvář. Otočila ji ke mně, ale oči neotevřela. Úplně jsem z toho zpanikařil, dokonce jsem jí řekl, ať to na mě přestane hrát, ať už nepředstírá spánek. Pak přišla sestra a ptala se, co to má znamenat. Mrzí mě, že jsem takhle vypadl z role. Přiznávám to jenom vám. Mám ji rád, skoro jako dceru.“

Julián přemýšlel o tom, že některé věci by mohly zůstat i nevyslovené. „Když mi bylo jedenáct, operovali mi zánět slepýho střeva, z narkózy mě probudila sestra tím, že mi dala facku, jinak se mi vstávat nechtělo. Jenže jak jsem se ještě mátořil z anestezie, netušil jsem, kdo to je a proč mě bije, a ještě v mrákotách jsem jí políček vrátil, pořád si pamatuju, jak to mlasklo. Kluk, co ležel vedle na posteli a na operaci teprve čekal, mi to vykládal jako historku. Sestra by se na mě byla s chutí vrhla a zmydlila mě, přímo soptila vzteky, ale nemohla to udělat. Když mě pak pár dní nato propouštěli, omluvil jsem se jí, ale ona popřela, že by k něčemu takovýmu vůbec došlo. S úsměvem profíka. Ale poslyšte, mohl bych Titlbachovou vidět? Tetovanou Pepinu ze sirotčince.“

„Jak jsem už řekl, falešné kérky dávno nemá.“

„Chci ji navštívit.“

„Uvidíme,“ pokrčil rameny Novotný. „Ale abyste nebyl zklamanej.“

Julián došel zaplatit a pak doprovodil Novotného k činžáku o dva bloky dál. „Vedle celej blok zbourali,“ prohodil. „Mlékárnu, baráky, co stály kolem.“

„Mělo se bourat i tady, ale sepsali jsme petici, tři tisíce podpisů. Takže to zastavili. Kdepak, tady to zůstane stát. To dříve padne Thermal.“

„To doufám, že ne. Na shledanou,“ podal mu ruku. „Ať vás někdo nekousne.“

„Nápodobně, Juliáne. Víte, co si myslím? Neměl jste odcházet z Varů,“ blýskl zuby Kloboučník. „Z Varů se neodchází, je to nejkrásnější město na světě.“

Vracel se kolem své základní školy. Historizující budova na nábřeží, růžová fasáda (tehdy), moderně přebudovaný vnitřek. Klecové šatny. Ten pach mu propašovala do mozku vzpomínka, nikoli nos ani jeho čidla: zpocené bundy, smradlavé boty, útrpný pochod do družiny a program s družinářkou: kreslit rozlámanými voskovkami jaro nebo přátelství, povinné brouzdání po chodbě o přestávkách, jež doplňovalo tělocvik, epidemie chřipky a zápach chemického přípravku v lavorech před jídelnou, kde si žáci museli umýt ruce (ještě nebyly dezinfekční ubrousky), aby se pak oběda sotva dotkli, protože byl nepoživatelný. Kolik dětí ta jídla tak nenávidělo jako on? A kolik nesnášelo koncerty karlovarského orchestru, kam dívky musely v sukni a chlapci v kalhotách s nažehlenými puky a kde zněly nesmyslně vybrané skladby, symfonie Šostakoviče a Martinů, kterým děti nemohly rozumět ani je ocenit, a jediné, čím se bavily, byl opilý dirigent, zatímco tím nejlepším, co jako žák viděl v karlovarském divadle hrajícím pro školy, byl Osel a stín, a nejodpudivějším dramatizace Wolkerovy pohádky O milionáři, který chtěl ukrást slunce. Příšerné loutky z této hry byly dalším iracionálním důvodem, proč se do Varů po vysoké škole už nevrátil.

Kdyby se vrátil, musel by tu všechno změnit, snažit se město probudit. K tomu je třeba vliv a charisma, a on nic z toho neměl v potřebném množství. Vary zůstávaly v kómatu, a on do něj nemínil upadnout.

Jak procházel Dvořákovými sady, povšiml si na nábřeží odpadkového koše osvíceného lucernou: betonový běs, či snad duch pramenů, s protáhle otevřenou hubou zející jako černá díra do pekla. Jako malé dítě se tohoto kousku lázeňského eráru bál. Jestli takovýchto košů stojí po Varech víc, to nevěděl dříve ani teď. Když šli s matkou kolem, to ještě nechodil do školy, vždycky to zaonačil tak, aby její tělo bylo mezi nimi, takový kráčející ochranný val.

Ve druhé třídě už směl chodit ven sám (jen do lázeňské zóny nebo na hřiště ve dvoře protějšího bloku). Četl od pěti let, a to hladově, nejprve pohádky s obrázky, pak pohádky bez obrázků, brzy přešel na krvavé dobrodružné příběhy o afrických lidojedech.

S pobaveným úsměškem se před košem zastavil. Zapálil si, hleděl na betonového běsa, zatímco ten stále zíval, němě řval, chystal se zazpívat, anebo měl v úmyslu pozřít vše, co mu kdo hodí do chřtánu. Náhle Julián spatřil asi dva metry vpravo standardní plastový odpadkový koš, nejspíš zelený, ale to teď nebylo poznat. Vyjeveně šlukoval, díval se z koše na koš a pomalu mu docházelo, že ten původní, jehož se kdysi bál, možná odpadkům nikdy sloužit neměl. Kdo ví, možná je to zahradní bůžek, náhlá nebo dlouho doutnající inspirace zahradního architekta. Spíš to druhé. V dohledu Hadího pramene a nejkřehčí kolonády na světě, té Sadové, navržené Fellnerem a Helmerem, kým jiným, všecky ty andělské krucánky a shůry vnucená lehkost, bylo přece nutné zasadit do země bůžka, který tu nejistou krásu ochrání. Anebo naopak: Hadí pramen a jeho síla potřebovaly protipól, jakkoli nenápadný, který dohlédne na to, aby účinky podzemních vod zůstaly léčivé.

Jed jako lék – minerály vám ozdraví ledviny a regenerují pohybové ústrojí. Jed jako jed – minerály vám zformují ledvinové kameny a jako kamení vám sestoupí do nohou.

Promnul si skráň, za níž na okamžik něco uvízlo, jenom nevěděl co, a hned to bylo pryč.

Vrátil se ve vzpomínce k podzimu, kdy jako osmiletý druháček týden co týden chodil do městské knihovny pro novou knížku, vždycky si půjčoval jednu a rozdělil čtení tak, aby mu vydržela zhruba na sedm dní. Připadal si dospělý a svobodný. Přes park chodit nemusel, dalo se jít pod skálou a pod bazénem, ale roztlemený „koš“ ho přitahoval, takže párkrát to vzal oklikou přímo kolem něj a pokaždé se k němu víc přiblížil. Napopáté si dodal odvahy, přiskočil k němu a strčil mu do huby ruku. Kdyby nahmatal něco normálního, ohryzek, papír od svačiny, igelitový pytlík nebo láhev od piva, uklidnilo by ho to a už by se té podivné sošky nebál. Jenomže on se tam tehdy dotkl něčeho slizkého, ne snad přímo nebezpečného, spíš smutného, na omak oblého, poloměkkého a studeného. V hrůze ruku vyškubl a podíval se na ni: byla potřísněna rudohnědou krví, anebo omáčkou, která ji připomínala. Utíkal pak jako o život k prameni v Sadové kolonádě vytékajícímu z tlamy hada. Že se i jeho bojí jako čert kříže, zcela zapomněl. Důkladně si ruku omyl, ale když přišel domů, sám od sebe se šel vykoupat (matka ho nepoznávala). Pach zkažené krve však cítil z prstů ještě mnoho týdnů, až někdy do Vánoc.

Dokouřil cigaretu, típl ji o plastový odpadkový koš a zamířil k hotelu. Vzpomínky se mu zatoulaly ke snu, který se mu o kamenném bůžkovi zdál až jako dospělému, někdy v prvních letech na vysoké škole v Praze, kdy pochopil, že do Karlových Varů sice bude jezdit za rodiči a nějakým tím kamarádem, ale jako do města se tam nikdy nevrátí. V onom snu se mu ozřejmilo, co v té tlamě bylo schované a na co svou zbrkle odvážnou rukou sáhl. Byl to lidský plod, který tam někdo strčil. Dítě buď potracené, nebo čerstvě narozené, vecpané do vertikální rakve připomínající zívajícího patrona pramenů. Nebo odpadkový koš.

Město smrti – tak Vary cítil, když jako vysokoškolský student procházel zalesněné stráně a po kolena se brodil v jejich spadaném, převážně bukovém listí, bral ty listy do rukou, ať čerstvé, anebo ty, co se mu v dlani rozpadaly na prach. Myslel na to, že stromy jsou plíce země, berou si to, co dýcháme jako spáleninu ze svých plic, a mění to v nový kyslík ve službě lidským a zvířecím dýchacím orgánům, které do sebe pojímají i listí rozpadlé na prach vířící vzduchem nebo spadající na zem, odkud ho déšť zavede k horkým podzemním pramenům, a ty ho zase vynesou nahoru. Pár zrnek se dostane do těl těch, kteří prameny pijí. Stromy se do nás dostávají pořád, ani o tom nevíme.

V recepci mu slečna předala červenou termosku, stejnou, jakou měl v pokoji. Ta nahoře už byla prázdná, tahle plná. Prý bude vědět, kdo mu to zde nechal i jak to má pít.

„Sympaťák,“ dodala. „To je váš doktor?“

„Něco takového,“ prohodil, a jen co zapadl do pokoje, pořádně se z termosky napil. Vývar měl stejnou chuť a vůni jako posledně. Musí si ho rozdělit na několik dávek, ale nejraději by ho vypil všechen teď hned. Měl hlad. Sáhl do minibaru pro oříšky. Nahmatal novou lékovku.

Rovnou ji šel vypláchnout do umyvadla. Poté umyvadlo vydrhl mýdlem a kartáčem na boty.

Měli se sejít na oběd na Zámeckém vrchu. Uviděl ji z Vřídelní lávky v profilu: pomalu prošla po tržišti vycházkovým krokem, herečka na sérii filmových políček. Mladá italská panička, nevysoká, robustní, s pasem přeštípnutým jako přesýpací hodiny. Na předloktí houpá černobíle pruhovanou kabelku, na sobě krátký šedý kabát a kolem krku bílý šátek, přes boky černou sukni, pod ní černé punčocháče a dole černé šněrovací botky nad kotník, střední podpatek ve tvaru obrácené pyramidy. Světlé vlasy se složitým uzlem vzadu, výrazné dioptrické brýle s modrými obroučkami, jež jakýmsi zázrakem nekloužou z malého napudrovaného nosu.

Byl si vědom, jak dobře je oblečená. Ne jako bohaté Rusky, ale jako Češka, která snad kdysi rozuměla matematice, ale nestačilo jí to, a tak se naučila i módu. Kabelka, brýle, boty, kabát. Musely stát spoustu peněz, dobře vynaložených. Módními značkami se nezabýval ani jim nevěřil, ale na Makro poznal, že jestli kdysi vkus postrádala – ta věčná bílá trička o číslo dvě větší –, pak se ho naučila. Vkus se naučit dá, a ona je toho příkladem. Jestli Markéta pomalu vstupuje do středního věku, pak to činí s půvabem a elegancí. Mohl na ní oči nechat.

Pospíšil si uličkou mezi domy, aby si ji prohlédl i zezadu, dokud o něm neví, ale v tu chvíli ji ztratil. Dal se do běhu, a hned ji zahlédl u dřevěné Tržní kolonády, právě vycházela po schůdcích, prošla sloupovou arkádou a stanula před reliéfem zobrazujícím událost předcházející založení města, tedy aspoň podle pověsti. Do horkých pramenů se ze skály řítí jelen pronásledovaný lovci, psy a samotným králem Karlem IV., budoucím císařem. Plus minus 1350.

Pramen pod reliéfem oficiálně nese panovníkovo jméno. Akorát že se mu vždycky říkalo Žrout.

Julián se musel usmát. Pohledem spočíval na ženě před reliéfem. Nemohl se vynadívat. Mohla být jeho ženou, čekali spolu dítě, nechala si ho vzít. Hleděl na její světlé vlasy a užíral se lítostí. Pochopil, že je to ona. Žena jeho života, Markéta. Nikdy se neměli rozejít, protože ani jeho, ani ji nikdo nikdy nenahradil.

Někdo do něho vrazil, prudce a zezadu, tělíčko ve světlemodré péřovce a bílé čepici mu málem podtrhlo nohy a donutilo udělat jeden dlouhý stabilizující krok vpřed. Když se ve vteřině otočil, dítě dopadlo na záda a hlavu, jež třeskla o leštěnou žulu. Vůbec to nedochůdče neslyšel přibíhat, a teď spěchal, aby mu pomohl na nohy jako každému dítěti, popřípadě poskytl jinou pomoc nebo zavolal lékaře. Poklekl k němu, bylo to děvče, a pak zvedl hlavu a spatřil chlapa, jak se k nim žene klopýtavým indiánským během. Nejspíš otec, napadlo Juliána, má něco s nohou a neposlušný spratek mu utekl.

Nastala posunčina, jako autor to ani nemohl vnímat jinak. Slova popisující akci, nutný nedostatek v době filmů, jež dokážou simulovat úplně všechno.

Aspoň si zachoval odstup. Tohle nebyla simulace, ale skutečnost. Taková ta, od které by byl raději na míle daleko.

Zvedl ruce, aby muže (otce?) uklidnil. Začal vysvětlovat, že za to nemůže, byla to nehoda, dítě se nedívalo na cestu, nechtěl mu ublížit. Nato si k dívce klekl a zvedl jí hlavu, dýchala ztěžka, oči obrácené v sloup, sinavá, šednoucí pleť, nastupující cyanóza, málo kyslíku, možná žádný. Strhl jí z hlavy kulicha, rozepnul bundu u krku a odmotal růžovou pletenou šálu. Holka začala třepat nohama i rukama. Blížil se konec.

„Jak se jmenuje?“ zeptal se a opatrně hmatal v týle, zda mu nezůstane na prstech krev. „What is her name? Kak jejo zavut?“

Otec nerozhodně stál, jako by nerozuměl vůbec žádné mezinárodní řeči, ale od pohledu to Číňan ani jižní Ital nebyl. Juliánovi se zdálo, že musí být v šoku, když ho dcera evidentně nezajímá, vždyť se k ní ani nesklonil, pořád se dívá někam jinam, do zdi, jako by tam bylo něco k vidění.

Otevřel dívce ústa, vrazil tři prsty až do jícnu a vytáhl zapadlý jazyk. Poté ji překulil na bok a dal jí herdu do zad. Dýchej.

Prudké vydechnutí, chrčivý nádech, vytřeštěné jantarové oči, které se vrátily na místo jako dva pomeranče v okýnku válcového výherního automatu. Byly tam. Dívaly se přímo na něj.

„Tak aspoň zavolej sanitku, vole!“ křikl na otce.

„Už jsem to udělala,“ řekl hlas za jeho zády. Patřil Markétě.

„Lež klidně,“ řekl holčičce a usmál se na ni. „Prohlédne tě doktor, jestli nemáš otřes mozku. Ten kulich ti možná zachránil život, holka. Jak se jmenuješ?“

Otřel si o kalhoty prsty mokré od slin a vzápětí ucukl, protože mu po nich chňapla vyceněnými zuby, pak ještě jednou, a nato mu drobnou ručkou sevřela ohryzek, jako by mu ho chtěla vytrhnout z krku. Prudce jí ruku odstrčil, odručkoval od ní a odrážel se nohama. Postavil se.

„Lucie,“ řekl otec, ale ne, aby ji okřikl, „se jmenuje…“ Jako by mluvil ze sna. S napůl skloněnou hlavou se nedíval na dceru, ale na Makro, která s mobilem v ruce a strašlivým pochopením v očích scéně přihlížela. V mužově pohledu se usadil výraz unavené, ale přece jen doutnající touhy. Udělal k ní krok.

Malá Lucie cenila zuby na přihlížející dav, od úst jí šla pěna, pěstičky se zatínaly. Něco vřeštěla, ale nebylo jí rozumět. Znělo to jako „zmije“. Julián ji chtěl znova uchlácholit, když se k tomu otec neměl, ale poplivala ho a poškrábala mu zápěstí pravé ruky.

Po Tržišti houkající sanitka. Dvoučlenná posádka v červeno-černých kombinézách, civilně oblečená lékařka. Byli tu brzy, v tom nejméně vhodném okamžiku. Ale který okamžik je vhodný pro cokoli? Dopředu nevíš. Pochopíš ex post.

Otec s dcerou se semkli, vyděšení tou náhlou společností. Dokonce ji vzal do náruče, ale to se jí nelíbilo a začala ho kopat a bít, tak ji zas postavil na žulu a stál před ní jako stráž. Holčička začala na všechny okolo vrčet.

„To není možný,“ řekl Julián pro sebe, ale těsně předtím siréna utichla, a tak byl slyšet. „Jak věděl, že tady budu?“

„Jak věděl,“ vykřikla Makro zbytečně nahlas, „že tady budeme?“ Ukázala na to, co dívce vypadlo z bundy. Byl to porcelánový kalíšek, do něhož se nabírá voda z pramenů a pije se skrz duté ouško. Místní specialita užitého umění.

Kalíšek ležel na zemi a ten kousek, kterým se lázeňská voda saje, tu pomyslnou slámku, měl ulomený. Zdobil ho zlatavý obtisk kamzíka, ikonického zvířete, které nějakým nepochopitelným způsobem nahradilo jelena uvařeného v pramenech.

Dívka uhnula před lékařkou a vrhla se Juliánovi po nohou. Zakousla se do nohavice, ale skopl ji, ne dost silně, nechtěl jí ublížit. Popadla ho za pravou botu a hryzla do ní. Lékařka jí něco konejšivě říkala, ale neslyšel ji on ani dítě. Uhýbal před čelistmi svírajícími špičku boty. Začal je cítit na prstech nohy, holčička kmitala hlavou podle toho, jak on třepal nohou. Přitom jí pořád odmítal ublížit. Ale všiml si, že otec se z mrákotného stavu probral a vykročil k Makro. Ta před ním začala couvat. Dav přihlížejících se rozestoupil.

Lékařka zastoupila otci cestu, něco na něj křičela, a přestože to snad bylo česky, znělo to cize, nepatřičně, vyšinutě. Všichni viděli, i on, že propadla panice. Že pochopila, k jakému případu byl tenhle výjezd, a že z toho už nemůže ven. A tak po ní hrábl, přivinul ji k sobě jako milenec, rafl ji do krku, na pohled vášnivě, a vytrhl sousto kůže a tkáně. Žena zavřeštěla a vysmekla se mu. Zdravotník, který právě vytáhl na kolonádu převozové lehátko, na to jen zíral. Byl vyšší a mohutnější než otec dítěte, umocňovala to i kombinéza. Rozběhl se proti němu, ale divous si s ním poradil; sáhl mu do očí jako karatista a zmáčkl. Zdravotník v šoku udělal dva kroky dozadu a vrazil do lehátka, to sjelo zpátky na Tržiště a zastavilo se o sanitku. Julián doufal, že napadené oči ještě něco uvidí, a z vlastního zřetele nespouštěl dítě držící v zubech špičku jeho boty. Druhý zdravotník utíkal k naříkajícímu kolegovi, ale ten ho odehnal, bude v pořádku. Do toho nový maják, nové kvílení sirény, konečně policie. Julián se vyzul z napadené boty a se směsí úžasu a odporu sledoval, jak ji holčička trhá rukama i čelistmi. Tkaničky si nikdy nevázal napevno, a teď se mu to konečně vyplatilo.

Otec svíral druhého zdravotníka za ramena, jako by si rozmýšlel, co s ním provést, a pak ho čelem udeřil do čela. Muž klesl na kolena a malá holka nechala rozcupovanou botu botou a zakousla se mu do vlasů. Otec se mezitím rozběhl k Markétě, popadl ji za kabát a čichal k němu. Ona ze svrchníku vyklouzla elegantní otočkou a nechala ho, ať ho roztrhá. Ohlédla se na přibíhající policisty, muže a ženu s kamerami přicvaknutými k uniformám.

Zdravotník dívku setřásl a osahával si pokousanou hlavu a bouli na čele, ona zatím utekla k otci. Ten měl však oči jen pro Markétu, a když si dítěte nevšímal, pověsila se mu dcera na ruku a kousla ho do předloktí.

Zvedl ji na paži do vzduchu, zamával s ní jako se vzteklým psíkem, co se zahryzl a nechce pustit, a jedním prudkým máchnutím ji odhodil do výklenku Tržního pramene. Přeletěla dvouramenný hydrant a dopadla do apsidy. Jejího otce právě poslal k zemi Julián, do rány pěstí vložil veškerou sílu, a vzápětí zkroutil tvář a chytil se za klouby v obavě, že si je roztříštil. Markéta viděla všechnu tu směšnost, jeho jednu botu i zoufalou snahu aktivně bojovat, a propukla v hysterický smích, přitom jí z očí tekly slzy plné strachu, ale opět se musela smát, když Julián s rukama nad hlavou vysvětloval policistovu taseru, že ne on, ale ti dva jsou pod vlivem drog, ať je zastaví, jinak někoho zabijou a nejspíš i sebe. Policista vrtěl hlavou, dívčin otec se zatím sbíral ze země. Druhý saniťák, když se přesvědčil, že parťák je v pořádku, doběhl k vozíku pro deku a spolu s Juliánem do ní zuřivce zabalil. Muži šla od úst pěna.

Lékařka vyndala z ambulantního kufříku dezinfekci a gázu, a za několik vteřin už měla na krku obvaz. Lidé stojící v širokém kruhu si spektákl natáčeli mobilními telefony, bleskový obvaz dokonce sklidil pochvalu. Policistka dávkovala příkazy do vysílačky, mezitím okřikovala zevlouny, ať se rozejdou, a chtěla se domluvit s kolegou na dalším postupu, jenže muž v dece se šikovně obrátil na bok, zvedl se na kolena a tiše se vztyčil. Pak přistoupil zezadu k policistovi a zakousl se mu do šíje.

Řev prořízl kolonádu a musel dolehnout až na Zámecký vrch. Policista se sklonil, spadla mu čepice i taser, a muž, jenž neměl volné ruce, aby se ho mohl držet, odpadl stranou. Julián žasl, že policista má tolik duchapřítomnosti a prvním varovným výstřelem ze služební pistole provrtal kolonádní střechu. Jeho kolegyně namířila taser, ale než stačila vystřelit na pět metrů kabely se šipkami a elektrodami slibujícími padesát tisíc voltů, už u ní byla ta holka a strčila do ní. Její otec se na zemi roztočil nohama do kolečka jako veverka uhánějící v mechanickém kole, teď už vymotaný ze saniťácké deky, a tak krvácející policista zamířil pistolí pod jeho tělo, aby kulka ohrozila minimum lidí v okolí, a zmáčkl spoušť. Nedalo se poznat, kam zasáhl, ale muž zkřivil tvář ještě víc, než ji křivil dosud, a celý se schoulil do sebe. Policistka se přetahovala s holčičkou o taser. Julián prosil Markétu, ať uteče, ale ta objala dívku zezadu a pevně jí sevřela paže, asi jako matka uklidňující nezvladatelné dítě. Drobné zuby chňapaly nalevo napravo, zahryzly se do světlých vlasů a vytrhly celý pramen. Markéta ji pustila, dívka oběhla kruh, jako by v davu čumilů hledala skulinu k úniku, a když ji nenašla, namířila si to přímo proti zdi a v plné rychlosti do ní narazila hlavou. Sesula se na zem a zůstala nehybně ležet. Do náhlého ticha se ozývalo policistovo klení. Lékařka se hystericky rozplakala a Juliánovi se zatočila hlava. Opřel se o dřevěný sloupek, aby neupadl. Cítil sucho v ústech a děsivou touhu přeskočit zábradlí a prokousnout hrdlo hubené tmavovlásce v červených šatech, černých brýlích a se širokým slaměným kloboukem na hlavě. Pozorovala celé divadlo s kamenným výrazem v obličeji, který dobře a zblízka znal. Když vše skončilo, obrátila se a odcházela, na ruce malou černou kabelku z krokodýlí kůže.

Než je odvezli do Dvorů ke svědecké výpovědi, dovolili mu, aby se v hotelu stavil pro úplný pár bot.

Svědci Julián Uřídil a Markéta Holasová, ale nic víc, měli štěstí, že se do toho zapletli jen z části. Mnohem zajímavější byli ti, kteří scénu natáčeli a nechali se přesvědčit ke spolupráci, i policejní kamery připnuté na uniformách. S ním i s ní mluvil stejný pár vyšetřovatelů. Neznali jeho knihy ani skutečný důvod pobytu ve Varech, stejně jako nevěděli, že Makro dva roky vyučovala matematiku na Central European University v Budapešti. Mohli si to zjistit, kdyby na to měli čas. Zabývali se však něčím jiným a tyto dva vzdělance z Prahy si rádi odškrtli ze seznamu podezřelých, jakmile si ověřili, že je s nešťastným otcem a jeho dcerou, kteří tu kolonádní show spískali, vůbec nic nepojí. (Jak mnohem později poznamená k Juliánovi Makro: „Kdyby věděli, jak moc s nimi máš společnýho, tak ještě dnes trčíš na karanténě v karlovarský nemocnici.“ A on jí na to řekne: „Nebo v Praze na Bulovce. Tam jsou v karanténě mistři a na oknech mají takhle tlustý mříže.“)

Večer byli spolu v jeho hotelovém pokoji za zamčenými dveřmi, k nimž Julián navíc přisunul křesílko a opěradlem podepřel kliku. Sedli si na koberec, nohy zkřížené, a ujídali a upíjeli z domácího pikniku. Sicilské červené víno ve skleničce na vodu, řecké olivy, maďarské papriky, neotoustovaný toustový chleba, rajčata, lombardská koňská bresaola, karlovarské oplatky, jablka a mandarinky, španělské bezsemenné hrozny, kozí sýr z Touraine, alsaské bílé víno přelité do plastového kelímku z koupelny, voda ze sprchy trpělivě načepovaná do velké PET láhve.

Vyšetřovatelé byli sdílní, chápali jejich zvědavost. Potvrdili, že ani otci, ani dceři (z litevského Kaunasu) nehrozí bezprostřední nebezpečí, dívka je s otřesem mozku na psychoterapeutické stanici nemocnice Ostrov, stálý dozor, matka přítomna, otec s postřeleným bokem na jipce ve Varech, kulka zasáhla spodní žebro a roztříštila je, operativně odebráno. Na stejném místě i lékařka ze sanitky. Policista čeká na operaci krčního obratle.

Julián se večer šel na Tržní kolonádu podívat. Podlezl policejní pásku, prošel se tam a zpátky, obhlédl reliéf s lovem na jelena, výstup pramene Karla IV., Tržní pramen, Dolní zámecký pramen. Přesunul se k zábradlí, zapálil si, nikdo tu nehlídal. Zhruba v polovině budovy nalezl mezi zákruty vyřezávaného zábradlí složený tuhý papír. Už byla tma, a tak ho přenesl pod nejbližší světlo. Byla to fotografie zad, která už tak dobře znal. Dlouhé tmavé vlasy odhrnuté stranou. Na šíji černobílá tetovačka stylizovaného motýla, na pravém rameni směrem k lopatce zlatý srpek měsíce s modrými hvězdičkami a růžovým květem připomínajícím lilii. Mimo hloubku ostrosti bylo vidět i rameno levé, s květinou, která vynikala na jiném, dřívějším snímku.

Makro se opírala o postel v tureckém sedu, pohárek bílého v pravé ruce, trs hroznů v levé, před sebou na peřině fotografie včetně té nové. Poslouchala, co se Julián dozvěděl o dívce v kómatu. Kdyby nebylo události na kolonádě, vypadala by i spokojeně.

„Takže máme květinu a měsíček.“ Utrhla zuby hroznovou kuličku a nechala ji slastně prasknout na jazyku. „Až na jeden se motivy neopakujou. Nevíme, jestli máme všechno, ale já myslím, že ano, nebo se aspoň celku blížíme. Zákon sedmičky. Sedmička završuje cyklus pravděpodobnosti, jak ti vysvětlí matematik, ale třeba i sázkař. Samozřejmě se můžu plést.“

„Tomu houby rozumím. Totožnost dámy z fotek známe. To by nepomohlo?“

„Pomohlo by, kdyby se probudila.“

„Pojedu za ní. Možná se probudí.“

„Bezpochyby polibkem,“ ušklíbla se. „Teď ale pojďme dostat z těch symbolů, co se dá.“

„Jsem pro.“

„Začalo to na golfu.“

„U bazénu hotelu Thermal,“ opravil ji.

„Jasně. Tam jsi ale fotku našel až pak. Důležitý je, že se jeden motiv opakuje. Ještě že tak.“

„Kytka.“

„Ano. Proto to nevypadá na náhodu, ale na konkrétní nápis na těle. Účel nejasnej, možná iracionální. Ty obrázky ale účel mají: máš je přečíst. Když vezmeme v úvahu tvou schopnost logickýho myšlení, zase tak složité to nebude. Co se tváříš?“

„Jen tě poslouchám,“ řekl a vyhladil obličej do stavu bez výrazu.

„Když je to sdělení, budou jednotlivé kérky znamenat buď jednotlivá slova, nebo písmena. Nejčastější slova jsou zájmena a spojky. Kytky jsou tu dvakrát častěji než ostatní motivy, budou to zájmena nebo spojky.“

„Spíš tvary slov být nebo mít,“ zapochyboval Julián. „Tyhle slova jsou stejně častý. Vidíš, právě jsem řekl slovo jsou.“

„A taky zájmeno já, akorát jsi ho vynechal.“

„Takhle se ničeho nedobereme.“

„Uvidíme. Slova jsou složeniny hlásek. Jsou složitý – jako každá složenina. Možná se na ně dostane, ale začala bych raději písmenama. Řekněme, že každej symbol je jedno písmeno. Někdo to má rozluštit. Nemá to bejt těžký. Jaký písmeno by symbol mohl zastupovat?“

„Nabízí se počáteční ze slova, který ho označuje.“

„Nebude to s tou tvojí logikou zase tak špatný,“ pochválila ho. „Dejme tomu, že dvojí kérka, co je na ní kytka, je K. K jako kytka. Aspoň jako teorém písmen, co je podle zákona Occamovy břitvy nejpravděpodobnější. Kytka na kotníku pravý nohy. Druhá na rameni. KK.“

„Ale je tam i konkrétní květina, a sice růže. Takže R.“

„Nepij rychle.“ Odložila mu skleničku na noční stolek.

Přesunul se k oknu, vytáhl se na parapet a zapálil si. Prohlédl si ji. Všimla si jeho pohledu a dala nohy k sobě.

„A nemysli na blbosti.“

„Na žádný blbosti jsem nemyslel,“ řekl po pravdě.

„Pirát u pupíku, dejme tomu P,“ zapsala si na papír, „a drak v oblasti ledvin, tedy D.“

„Už kvůli Dianě,“ poznamenal a seskočil z okna. „Nevadí ti, že tady kouřím.“ Nebyla to otázka.

„Vadí. Ale kdy ses mě ptal na názor?“

„Právě teď,“ zalhal.

„Stejně si budeš dělat, co chceš. Jako vždycky.“

„Stejně jako ty. Ale můžu ty cigára vyhodit z okna.“

„Udělej to a zavři ho, je mi zima.“

Smutně shlédl na poloprázdnou krabičku, hodil ji do tmy a zavřel okno.

„Já tě nepoznávám,“ usmála se na něj.

Vrátil jí úsměv, ale myslel na to, jestli tam ta krabička ještě bude, až pro ni za chvíli seběhne.

„Takže,“ ponořila se do fotek Makro. „Dvakrát K jako kytka, jednou R jako růže.“

„KRK,“ zamyslel se Julián. „Fakt romantika. RKK? KKR? Jsou možný další kombinace?“

„Ty že máš maturitu?“ zamračila se přes okuláry brýlí.

„Z matematiky ne,“ přiznal. „Nesložil bych ji, nedostal se na vysokou, nikdy nenapsal jedinou knížku. Někdo si myslí, že by to tak bylo lepší. Co ty na to?“

„Já na to, že je tu taky D a taky P.“

„Jenže tu nejsou jen tetovačky. Taky Pepina v lese a Pepina za bustou Goetha. Doplňující fotky, buď to, nebo třeba G jako Goethe a L jako les.“

„Dej je stranou a přemýšlej. Řešíme sdělení na dívčině těle, to je jinej kontext.“

„Jak to? Ty fotky přece taky…“

„Jinej kontext,“ uťala ho. „Patří sice do stejný množiny, ale už ne podmnožiny. Nechápu, jak to můžeš směšovat.“

„Jenže,“ namítl, „podívej, ona tam ta holka v lese ty falešný kérky má. Vidíš? Modrá růže na ruce je jasně vidět, stejně jako růžová kytka na noze.“

Makro fotky otočila lícem dolů jako karty. „Musíme vidět celek, ale pracujeme s podmnožinou.“

„He?“ přiznal se k hlouposti Julián.

„Jednotlivost jako součást celku,“ vysvětlovala a zase mu sklenici s vínem vrátila. Připadalo jí, že když pije, je o něco chytřejší. „Dělejme obtisky, souhlas?“

„Souhlas.“

„Takže K, K a R. D a P. M jako měsíc a M jako motýl.“

„Jenže on to není obyčejný měsíc,“ podotkl Julián. „Je to vyhlodanej srpek, takže třeba S. A má tam hvězdičku, takže třeba H. Nebo SH. A kytku, takže možná další K. AHK v jediném obrázku.“

„Ne,“ řekla s jistotou. „Každej symbol nese jednu literu, jinak je nejde dešifrovat. Zapomínáš, že to má jít snadno přečíst. Žádná Caesarova šifra s posunem a záměnou písmen.“

„V jedný knížce jsem ji použil. To bylo ale mnohem jednodušší. A nenechával to tam vrah.“

„Tím si právě nejsem jistá, že je to vrah, kdo to nechává.“

„Třeba je to autista,“ zasmál se, strčil si do úst polovinu mandarinky a v otevřené puse ji nechal oranžově zazářit. Vypadal jako šimpanz.

„Soustřeď se, Juliáne. Nejsem tvoje máma, aby ses přede mnou takhle projevoval.“

Zkroušeně kousal mandarinku a něco huhlal, nebylo mu rozumět.

Podívala se radši do zdi. „Sedm symbolů, dva stejný. Některý jednoznačný, jiný ne. Který jsou jednoznačný?“

„Co ta modrá růže? Ta mi jednoznačná připadá.“

„Právě že není. Nevíme, jestli je důležitý, že je modrá. Modrý růže přece neexistujou.“

„Já je viděl v květinářství,“ řekl naschvál.

„To, cos viděl, nebyly modrý růže. Modrá růže je tajemství, symbol marný touhy po sobě samý: po modrý růži. Zároveň to, že je tady modrá, může bejt náhoda, ta holka s divným jménem si ji třeba z jinejch obtisků vybrala jen proto, že modrá se jí líbila víc než červená nebo žlutá.“

„Takže pracuješ jen s R?“

„Nevím. V korelaci s ostatními počátečními písmeny mi tam vychází. Ale neraduj se, na tom postupu je toho vědeckýho málo. Jenom jsem počítala s kombinacemi, variacemi a permutacemi, s pravděpodobností, náhodou a chybou.“

„Hm. Takže vaříš z vody.“

„Zklamala jsem tě.“

„Ále,“ zabručel. „Možná na to existuje dešifrovací program.“

„Tohle počítač skutečně rozlousknout může,“ přisvědčila zadumaně, „pokud mu dovolíš pracovat s obecným označujícím a konkrétním přírodopisným jménem, s mytologií, s přenesenými významy symbolů. A stejně si nejsem vůbec jistá, jestli by to dokázal, nebo spíš pochybuju o tom, že by ze všech těch výstupů a jejich kombinací byl někdo moudrej.“

„Chápu to ale správně, že se tady tváříš vědecky a tajemně, ale už jsi na to přišla?“

„To právě nevím, Juliáne. Chci tě k tomu dovést, jak jsem se toho dobrala já, a ty se tomu bráníš a chceš se raději opít.“

„Nemělas mě donutit vyhodit ty cigára.“

„Tak si pro ně doběhni,“ povzdychla si. „Ale zakuř si venku, ne tady.“

Hodil na sebe kabát a vklouzl do bot. Slíbil, že jí přinese něco k pití. Protočila oči. Když se po čtvrthodině vrátil, s cigaretami v jedné a novou láhví červeného vína v druhé ruce, seděla na posteli, přes ramena přikrývku.

„Dáš si se mnou?“ zatřepal láhví. „Má to šroubovací uzávěr. Jaká je pravděpodobnost, že bych namísto tohohle přinesl víno s korkovou zátkou?“

Bez mrknutí odpověděla: „To záleží na střední hodnotě náhodnýho vektoru při podmíněným nebo mnohorozměrným rozdělení.“

Celý se před tou větou skrčil. „Už jsem hodnej.“ Posadil se k ní, rozmyslel si dát jí pusu, místo toho nasadil výraz vnímavého studenta.

Plácla ho po hlavě. „Takže máme sedm písmen, potřebujeme z nich utvořit slovo, ale chybí nám samohlásky. Čeština může mít několik souhlásek za sebou, ty flektivní, jak víš, lingvisto, můžou samohlásky suplovat. Vem si slovo vlna. Dá se krásně vyslovit, protože to tam pěkně vklouzne, asi jako lžíce. Nebo strč prst skrz krk. M a n můžeš taky vyslovovat tak dlouho, dokud ti nedojde dech. Ale i tak – sedmička je číslem pravděpodobnosti. Nejdelší slovo ze samých souhlásek je čtvrthrst, je jich devět, ale slova na šest nebo sedm konsonantů nejsou o nic hezčí a pro náš případ se nehodí. Jeden obrázek se nám však jednou opakuje, a tak jsem předpokládala, že počátečním písmenem jeho slovního označení bude samohláska.“

„Ale je to kytka,“ zamyslel se Julián. „Potřebujeme kytku začínající samohláskou!“

Tiše mu zatleskala. „Takhle jsem na to šla, jinak to ani nejde, aspoň v případě našich dvou opotřebovaných mozků. Některej symbol je tu obecnej, jinej konkrétní, další přenesenej. Zkus se k tomu dobrat, ne sám, pomůžu ti, ale buď to ty. Potřebuju si ověřit, jestli dojdeš ke stejný odpovědi jako já. Teď víno, a já si poslechnu, jak postupuješ. Jenom ti ještě poradím, ať nezačínáš tou samohláskou.“

„Začnu tedy modrou růží. Máme tu M a R.“ Nasadil si brýle na čtení a zapsal písmena do bločku. Zvedl k ní zrak a ona přikývla.

„Pak třeba ten drak, nevím, co by to mělo bejt jinýho. Takže D.“

Makro znovu přitakala.

„Pirát. Tedy P.“

Další němý souhlas.

„Co chybí – ty dvě kytky, měsíc a motýl. Píšu si K, K, M, M. Dohromady odzadu MMKKPDRM. Nebo taky třeba RMDKMPMK. No potěš.“

„Počítej se samohláskama, ale může jich tam bejt víc,“ napověděla.

„Aha?“ Zvedl obočí a nad obě K si svisle zapsal A, E, I, O, U, Y, zatímco D a P si zakroužkoval. Vrhl na Makro tázavý pohled a ona nakrčila nos. Vytrhl list z bločku a zapisoval kombinace se samohláskami namísto obou K. Zároveň je četl. „MAMAPDRM. RMDAMPMA. MRDAMAMP.“

„Tohle se mi nelíbí,“ zasmála se.

„MRDEMEMP. PMEMEDRM. MIDMRIPM. PUDRUMMM… To je vážně záležitost pro autisty,“ protáhl otráveně. „Nebo pro komp. Řekni mi to. Přece nad tím nebudeme sedět celou noc.“

„Neděláš to systematicky. Ale dobře, další nápověda: znaků je sedm, z nich dva jsou stejné. Vykašli se na to, že růže je modrá. Pokud by byla modrá, bylo by jich osm. Takže sedm, O. K.? Dobře. Máme dvě konstanty, draka D a piráta P. Když se dostaneš ještě k jedný konstantě, budeš mít polovinu jasnou a polovinu v mlze. Mlha ale halí dvě samohlásky a možná ještě jednu navíc. Musíš něco eliminovat, aby ses dostal k vyřešený půlce a potom za ni. Jak budeš postupovat? Používej odhad, a když to půjde, logiku.“

„Kristepane.“ Schoval obličej do dlaní, sáhl do minibaru pro tonik a orosenou lahvičku do sebe obrátil. „Tak dobře,“ řekl odhodlaně a nenápadně si odříhl. „Symbolů je sedm. Známe Piráta, známe Draka, starý kámoši. Všechny symboly jsou bez přívlastků, i když jsou na některých i podsymboly, konkrétně u měsíce, kde je ještě ta hvězda a další kytka. Ovšem úplně jiná než ty dvě kytky, co mají možná začínat samohláskou. Ach jo. Bolí mě mozek.“

„Eliminuj.“

„Vždyť to dělám, krucihiml. Hlavním symbolem z trojice Měsíc–Hvězda–Kytka je Měsíc. Je největší. Budu teda počítat s M. To znamená s jednou literou. Jako u Růže.“

„Co z toho je pravděpodobnější konstanta?“ zkoušela ho.

„Jsi krásná pod tou peřinou. Taková nadejchaná.“ Sedl si k ní a objal jí kolena.

„Utíkáš od toho.“

„Ale ne. Pořád sázím na Růži. Měli bysme tedy Piráta, Růži a Draka. Zkrátka PRD. Aspoň nějaká úleva…“

Zahihňala se a pod peřinou ho kopla. „Soustřeď se. Máme tři souhlásky: R, D a P. Pak dvě neznámé samohlásky. Navíc dvě písmena, co můžou být samohláska i souhláska. Nejčastější samohláskou v češtině je…“

„E. REDMEPM. PEMMDER. EMPRMED. EEMMPRD. Sakra. Tohle opravdu nedám, Makro. Vzdávám se.“

„Radši abstrahuj. Podívej se na toho motýla pořádně.“

„Dívám se. Úplně ho propaluju očima. Hoří mu křídla. Ne, nehoří. Co vidím? Vidím motýla, no to je úžasný, připadám si jak po LSD.“

„Je to denní motýl, nebo noční?“

„Myslím, že denní. Vypadá tak.“

„Co je na něm zvláštního?“

„Nic.“

„Zmínil jsi křídla.“

„Už jsou na popel.“

„Netrucuj. Nakresli mi motýla. Ne tohohle. Zpaměti.“

Poslechl ji. Na další vytržený list z bločku udělal formální náčrtek motýla, asi jak by ho provedlo dítě. Ukázal obrázek Makro, a ta, jako by přesně věděla, jak to dopadne, prohlásila: „Něco ti tam chybí. Porovnej svýho motýla s obtiskem na krku.“

Důkladně si prohlédl fotografii. „Obojí je to stylizovaný,“ řekl. „Obtisk je precizní podle předloh, ten můj výtvor by si nikdo vytetovat nenechal. To je jako nechat si vytetovat tvarohovou buchtu. Taková kérka by se na tebe hodila.“

Makro se neubránila pohoršenému smíchu. „Vole. Ale co je na obtisknutým motýlu zvláštního, krucinál?“

„Ta špičatost křídel. Filigrán. Nevím, nevyznám se v tom.“

„Ale už jsi to řekl!“ prudce se předklonila. „Kterej motýl má dole na křídlech tyhle špice?“

„Počkej,“ podrbal se na ohryzku. „Říká se jim bodce, ne?“

Vyndala zpod peřiny tablet a naťukala do vyhledávače motýli v Česku. „Nikdy jsi jako kluk neběhal se síťkou po zahradě? Ty? Když jsme spolu chodili, něco takovýho jsi mi jednou vyprávěl.“

„To je pravda,“ připustil a díval se na barevné obrázky na displeji. „Chytal jsem motýly, ale nezabíjel jsem je, vždycky jsem je zase pustil.“

„Což jim moc nepomohlo, protože jsi jim z křídel setřel pel.“

„Vždycky ne. Akorát odlétali trochu potrhaný, no. To je jako ty vztahy.“

„Nech toho. Pamatuješ si jejich názvy, přece. Vyjmenuj honem všechny, na který si vzpomeneš.“

„Bělásek. Žluťásek. Modrásek. Existuje modrásek? Myslel jsem si to. Hnědásek. Zeleňásek… Ne, ten ne. Babočka… babočky byly dvě. Admirál a paví… oko. Otakárek fenyklový. Otakárek ovocný.“

„Všechny jsi do té síťky chytil?“

„Bavilo mě to.“

„Podívej se ještě jednou na tyhle exempláře,“ ukázala na displej. „Podobá se některej z nich tomu obtisku?“

„Tenhle a tenhle,“ přiložil prst na snímek dvou podobných, exoticky vypadajících motýlů, něžných a dravých zároveň, asi jako papíroví draci. „Otakárek fenyklový. Otakárek ovocný. S admirálama jsem je měl nejradši.“

„Právě jsi jednoho chytil.“

„Otakárek. Tedy O.“

„Samohláska se vždycky hodí. Máš O. Teď ty dvě stejný namísto Květina Květina.“

Povzdechl si. „No tak jo. Jestli mám postupovat stejně, musím hledat kytku začínající na samohlásku – pokud se ovšem nepleteme a namísto dvou K tam nejsou dvě likvidy nebo frikativa. Navíc se ta tetovačka musí rostlině aspoň stylizovaně podobat.“

„Na souhlásky se vykašli, nesedí tam.“

„Takže samohlásky. Iris. Vypadá to jako kosatec?“ Dal si fotografie dál od očí a porovnával je. „Na levým rameni je to vidět mnohem líp než na kotníku. Růžová kytka uprostřed, po stranách žlutá a fialová, za nima šplíchanec vody. V květech pestíky, kolem okvětní plátky do hvězdice. Jako kosatec to nevypadá ani náhodou, takže iris si můžeme škrtnout. Jiný kytky na samohlásku neznám.“ Nalil si do pohárku víno a rychle ho vypil.

„Ale znáš, snaž se,“ zamračila se na něj.

„Co když je ten název latinsky? Nikdy na to nepřijdu.“

„Může být latinsky v případě, že českej název chybí a používá se latinský. Jinak by to rozbilo systém. Dělej, už jsem unavená.“

„Ten tvůj systém je chatrnost sama: jedna kérka barevná, druhá černá. Jedna iniciála z obecnýho názvu, druhá z konkrétního. A teď jeden název česky, jinej latinsky?“

„Nestěžuj si, teď jsem ti hodně napověděla. Kromě těch dvou samohlásek tam máš ještě souhlásku a ta ohrožuje ten systém nejvíc. Tak jedeme dál.“

Věnoval jí rezignovaný pohled a vrátil se k fotografiím. „O můžeme vynechat, to už tam máme. Dejme tomu I… ibišek. Vypadá to jako ibišek, co myslíš? Podle mě teda hodně.“

S pochybovačným úsměškem zadala do vyhledavače ibišek, ale pak vykulila oči. „No tohle. Vypadá to hodně jako ibišek, viď?“

„Ibišek? Je to ibišek! Dvakrát I.“

„Jsi vedle.“

Dlouho mlčel, opět porovnával nalezené fotografie s obrázky ibiškových květů na displeji. Pak řekl jakoby pro sebe: „Když ono se to ibišku v něčem nepodobá, protože jestli ano, může ten motýlek,“ ukázal na snímek dívčiny šíje, „být i jinej motýl. My v něm ale poznali otakárka podle bodců dole na křídlech. Ibišek má okvětní plátky spíš kulatý, asi jako planá růže. Pletu se?“

„Nepleteš,“ zašeptala. „Mluv dál.“

„Kytka na tetovačce má okvětní lístky do špičky. Ibišek škrtám. Hledám dál. U a E nechávám na později. Ypsilon je mimo. Ale když vezmu A, znám jich hned několik: astra, azalka, ambrózie, akát, asparágus, agáve…,“ namáhal si paměť a Makro zatím otvírala ve vyhledavači jedno okno za druhým a zadávala názvy, prsty jí tančily po klávesnici. Julián pokračoval. „Aloe, ta se dává do kosmetiky. Andělika? Je nějaká kytka andělika? Bylina používaná v lékařství.“

Makro mu ukázala květy jmenovaných rostlin. Nadšený z jejich podoby nebyl, ale u jednoho se pozastavil. „Azalka asi odpovídá nejvíc, ale většinou má ty listy jinak. Hele, tady jsou výjimečně do špičky. Nemohla by to bejt azalka?“

„Asi ano. Já našla jinou květinu, co je tomu obtisku podobnější. Ty ji neznáš.“ Ukázala mu displej.

„Pouštní růže,“ zaradoval se. „Tu náhodou znám, má stonek nacucanej vodou a krásně kvete.“

„Botanickej název zní adenium. Česky i latinsky.“

„Adenium… to, anebo azalka. Na každej pád dvojitý AA.“

„S těma se už něco dělat dá, nemyslíš?“ popíchla ho. „Co s nima uděláš ty?“

Zapsal si kombinace. „APADOR. RODAPA. ODRAPA. DAPORA. ARDAPO…“

„Výborně. Takže teď poslední obtisk, ať jdeme na kutě.“

„Nenecháme ho raději na ráno? Já to už nedám, Makro. Motá se mi hlava. Na té kolonádě se mi udělalo blbě. Hodně divně blbě.“

„Tak nenasávej. Co vidíš?“ zvedla mu před oči fotku nalezenou ten den v zábradlí Tržní kolonády.

„Srpek měsíce, růžovou kytku, co vypadá nejspíš jako lilie, tři modré hvězdičky. Myslel jsem, že je jedna, ale jsou tam fakt tři.“

„Redukuj.“

„M jako Měsíc nebo S jako srpek. Modrá hvězdička M a H, tedy jen H, když modrou barvu růže jsme taky nevzali v potaz. No a pak ta květina. Namátkové kombinace s tím, co jsem prve zapsal: MAPADOR. ROMDAPA. DAPORAM. DAPORAH. HAPADOR. LODRAPA. RODAPAL. Takhle blbnout můžeme do aleluja, a nebude to k ničemu.“

„Zkus přijít na to, co by mohly mít ty tři symboly v jedný kérce společnýho.“

Shlédl na fotografii a najednou to uviděl. „Noc. Měsíc svítí v noci, hvězdy taky. Ale proč tam je lilie, to nevím. Jenom si pamatuju, že když je máma někdy od někoho dostala, v noci se šíleně rozvoněly, z obýváku to šlo až do dětského pokoje a mně se z toho dělalo blbě. Podobně jako dneska na kolonádě. Krásně a příšerně zároveň.“

„Lilii se říká noční květina,“ doplnila Makro, „protože nesnáší teplo a nemusí mít ani moc světla.“

„Opravdu Noc?“ ujistil se a ona přikývla. „V tom případě ARODNAP, ne, ani DOAAPRN, ani PANADOR. Takže PANDORA.“

Cítil, jak ho mezi lopatkami zamrazilo.

„Pandora. Pandoru jsem měla v podezření, vyšlo mi to v kombinaci písmen docela rychle. Jenom jsem tam neměla to N. Zatracená Noc. Říkala jsem si, že všecky fotky, co na místech těch nešťastných událostí ten člověk zanechává, jsi možná nenašel, takže nějaké písmeno, nebo dokonce víc písmenek chybí. A tys mi dneska přinesl naprosto krásnou Noc.“ Vylezla zpod peřiny, pořád ještě oblečená, a objala ho. Vymanil se jí a dal jí pusu. Ona polibek krátce opětovala, pak se odtáhla. „Proč je na holce obrázkový nápis Pandora, to ti povědět nemůžu, protože to nevím.“ Pohladil ji po vlasech a pak opatrně po tváři, aby jí neshodil brýle. „A tohle má znamenat co?“ zeptala se skepticky.

„Tohle má znamenat, že mám strašnou radost,“ odpověděl. „Vyluštila jsi to, a správně jsi vedla i mě. Takovej brainstorming jsem ještě nezažil. Ještě že spolu neděláme v korporátu.“

„Nemusí to bejt správně,“ pokrčila rameny. „Jen se to tak jeví, ale třeba se oba mýlíme. Třeba jsou na tý holce obrázky bez významu, obtisknutý čistě z plezíru, anebo význam nesou, ale není to slovo Pandora. Co když je to podpora? Podagra? Varvara?“

„To nesedí, Makro, Je to Pandora,“ řekl s jistotou. „Víš proč?“

Zavrtěla hlavou.

„Protože Goethe.“ Vytáhl spodní fotografii a poklepal prstem na mramorovou bustu, zpoza níž se zvedá živá ženská ruka. „Goethe napsal dramatickou báseň, která se jmenuje Pandora. Probírali jsme ji na semináři srovnávací literatury. Vzpomínám si, že je to fragment, četl jsem to německy i ve starým překladu, vedle toho jsme četli Johna Keatse a rozebírali, jak jeho a Goethova poezie čerpá z antiky a řecký mytologie. Keats umřel mladej, Goethe starej, proto se jeho tvorba od antickejch předloh postupně vzdalovala. Slavnější než Pandora je Goethův Prométheus. Vzpoura proti bohům, vzpoura proti řádu.“

„Děkuju za poučení, ale dopovíš mi to zítra. Dobrou noc.“ Aniž by se svlékla, znovu se přikryla a otočila se k němu zády.

„Nevyčistila sis zuby,“ napomenul ji. „Byl bych ti půjčil kartáček.“

„Nevím, co má ta Pandora bejt zač,“ zahuhlala, když si k ní jen v trenýrkách vlezl do postele. „Takže si je vyčistím až ráno.“ Přikrývku měli každý svou.

Zamyslel se. „Něco ti o ní řeknu a ty si je vyčistíš. Bereš?“

„To je teda deal,“ protáhla, ale hlava už se jí vyklubala zpod peřiny.

„Pandořinu příběhu předchází soud o obětinách, kde polobůh Prométheus přelstil Dia, nejvyššího šéfa bohů. Narafičil to tak, aby si Zeus vybral, co se mu bude obětovat. V jednom pytli bylo maso z poraženýho býka schovaný pod vnitřnostma, v druhým kosti maskovaný hroudou tuku. Zeus byl mstivej trouba, a tak zvolil to, co vypadalo líp, tuk, a spolu s ním i ty kosti. Tohle se mělo od toho dne obětovat bohům, zatímco maso a vnitřnosti připadnou lidem. Zeus se kvůli lsti naštval a odepřel lidem oheň, aby si maso aspoň nemohli upéct. Prométheus se pro oheň vydal na Olymp, kam ho pustila Athéna. Odnesl ho, lidem předal, a tím rozzlobil nejvyššího podruhý. Zeus nechal Héfaistem vyrobit ženu Pandoru, vdechl jí život a poslal ji Prométheovu bratrovi, navíc přidal i skvostnou skříňku s tajemným obsahem. Když se to dozvěděl Prométheus, zapřísáhl bratra, ať od Dia nic nebere, žádnou šperkovnici, a už vůbec ne ženskou, že to špatně dopadne. Zeus se urazil a dal Prométhea přikovat ke skále, kde mu supi budou navždy rvát z těla játra, byla v tom jistě ta nasranost kvůli odepřenýmu masíčku. Játra ale budou dorůstat a rebelova ukrutná bolest nikdy neskončí. Brácha si netroufl dary odmítnout a s umělou Pandorou se oženil. Zakázal jí otvírat skříňku, kterou přinesla, ale to je, jako kdybys ji vybídla. Pandora ji otevřela, a než stihla víko zase zaklapnout, vyvalily se z ní neduhy a postižení a rozlétly se mezi nás lidi a trápí nás dodnes. Vedle moru, chudoby, vražd nebo šílenství tam bylo i to, co Řekové považovali za vůbec nejhorší: milostná vášeň a bláznivá zamilovanost, posedlost druhým člověkem. Vzpomínám si, jak se nás profesor srovnávací literatury ptal, jestli už nás postihly Pandořiny běsy. Seděli jsme tam jako zařezaní, nikdo neodpověděl. Jo, v té skříňce taky něco zůstalo. Naděje. Ta už uniknout nestihla.“

„To není zrovna logický,“ podotkla Markéta. „Když naděje zůstala ve skříňce, znamená to, že mezi lidma není, nedostala se k nim spolu s těma běsama. Ale my ji ve skutečnosti máme.“

„Ale poselství je, aspoň naděje zůstala.“

„Já tomu rozumím, jenom v tom postrádám logiku.“

Rozčileně se posadil. „Musíš se ve všem tak blbě vrtat? Je to jeden z nejkrásnějších mýtů, ber, nebo nech bejt, ale hlavně ho nezačni přepisovat. A koukej si jít vyčistit ty zuby!“

„Nemusíš se hned naštvat,“ šla do koupelny a za minutu byla zpátky vedle něj v posteli. „Jak mám teď usnout? Budu tu naději uvězněnou na dně skříňky řešit až do rána.“

„A já?“ utrhl se na ni v náhlém návalu vzteku, který překvapil oba. Ale už to nešlo zastavit, bezmocně poslouchali slova, která z něj létala jako Pandořiny běsy. „To dítě, co sis nechala vzít, máš na svědomí ty, ne já. Ty, slyšíš? Chtěla jsi dělat vědu, tak jsi ji dělala, dítě by ti jenom překáželo. Abys to sama před sebou obhájila, udělala sis alibi, svedlas to na mě, na nemožnost vztahu s někým, kdo nemiluje tebe, ale vztahy. Taková volovina! Nemělas nikoho vhodnějšího, než jsem byl já.“

„Takhle mluvěj ty největší lůzři. Píšou to do esemesek.“

„Teď budeš hezky ležet, a namísto spánku zpytovat svědomí, jako jsem to dělal já. Naděje je v tom, že tobě se to povede, protože já na rozdíl od tebe mám svědomí čistý.“

Vymrštila se z lůžka a začala sbírat oblečení. Popadl ji za ruku a stáhl zpátky na postel. Držel ji pevně, mohlo to být objetí, ale taky nemuselo. Dokud se bránila a snažila se vymanit, nepustil ji. Bojovala mlčky, poškrábala ho. Byl silnější a jen ji držel, doslova ji svázal pažemi. Když ve svém odporu ochabla a jen prudce oddychovala, uvolnil sevření. Očekával, že teď odejde. Přál si, aby ho aspoň pohladila.

Zůstala, ale bez dotyku. Leželi vedle sebe jako mrtvoly. Mrtvoly nepotřebují spát, a i když chtějí, neusnou. Spát můžou jenom živí.

Povedlo se jim obživnout nad ránem, k oběma současně přišel milosrdný Hypnos a pár hodin zůstal.

Probudil ho telefon. Z recepce volali, zda nahoru můžou pustit pana Taufera. Julián slíbil, že sejde dolů, ať pan Taufer deset minut počká. Recepční vzkaz předala a pak se ozvala znovu. Návštěvník s ním potřebuje vyřídit něco v soukromí. Julián tedy souhlasil, zavěsil, a teprve pak mu došlo, že vedle něj v posteli pořád leží Makro a že si k ránu svlékla džíny, svetr a halenku a přehodila je přes topení.

Zamžourala na něj rozespalýma očima a natáhla se po brýlích odložených na nočním stolku. „Děje se něco?“

„Jde za mnou Technik, ten můj čtenář, co si pronajal náš starý byt na I. P. Pavlova. Jestli chceš, pošlu ho zase dolů, úplně jsem na tebe nejdřív zapomněl.“ Ozvalo se zaklepání na dveře. „Moment!“

„V poho, budu chvíli ve sprše.“ Sebrala oblečení a jen v kalhotkách a podprsence odešla do koupelny. Julián si při oblékání nedokázal odpustit pohled na její zadek a v duchu Technika proklínal. Otevřel okno, vyložil do něj peřiny a po dalším netrpělivém zaklepání šel otevřít.

„Zdravím. Mám jenom chviličku.“

Technik byl navlečený v červené zimní bundě. Tvářil se nepřístupně. Čepici neměl, vlasy zpocené.

„Nejdřív vypij tohle.“ Shodil ze zad batůžek.

„Můj oblíbený drink.“

„Dal jsem ti dvě flašky. Kde je ta druhá?“

„Na rozboru v laborce,“ odpověděl Julián po pravdě.

„Tys to nevypil?“ zatvářil se Technik překvapeně, možná i vyplašeně.

„Dost jsem tam toho nechal.“

„Proč?“

„Protože je mi po těch tvejch polívkách divně. Tohle už pít nebudu.“

Technik trhl hlavou, obešel Juliána a postavil termosku na noční stolek. Při pohledu na fotografie Pepky Titlbachové se zarazil a roztřásly se mu ruce.

„Až ti bude hodně blbě, vypiješ to.“ Z koupelny se ozvalo syčení sprchy. „Někoho tu máš. Už kvůli ní bys to vypít měl.“

„Co když ne?“

„Budeš litovat. A ona taky.“ Podíval se na hodinky. „Ještě tak dvě hodiny maximálně, pak se napiješ. Radím ti dobře, udělej to.“

„Hele, jestli si myslíš, že je tu se mnou Mariela, tak se pleteš,“ řekl Julián. „A uklidni se. Chceš panáka?“

„Mariela je někde úplně jinde,“ zavrčel Technik.

„Mě nezajímá, kde je tvoje holka.“

„Ale mělo by.“

Julián se opřel o pelest. „Tak dobře, kde je tvoje holka?“

„V nemocnici. Chovala se najednou jako vyměněná, stěžovala si na bolesti břicha. Dneska ráno tam jela, chtěl jsem se přidat, ale odmítla. Pohádali jsme se. Nakonec přiznala, že je těhotná a že si to jede nechat vzít.“

Julián cítil, jak mu rudnou tváře. „To mě mrzí,“ hlesl a mimoděk se na posteli posunul a vstal.

„Nespala se mnou už měsíce. Zato vím, že byla za tebou tady, že jste byli na tom výletě.“

Než Julián stihl odpovědět, dostal pěstí do tváře. Technik byl však tak rozklepaný, že to nebylo nijak hrozné. Hned přišly dvě další rány, ale Julián už si kryl obličej. Jak ustupoval, narazil zády do skříně. Před tou následující uhnul, prudce se sklonil a vrazil hlavou útočníkovi do hrudi. Technik upadl na podlahu a popadal dech, pro jeho konstituci byl takový úder i přes bundu příliš. Julián se k němu vrhl, klekl mu na prsa a oběma rukama mu sevřel krk.

Technik se pokoušel vymanit, Julián měl však pocit, že se pere s broukem, kovaříkem v nevýhodné pozici na hřbetě. Když mu chroptící Technik zoufale hrabal po obličeji, chňapl mu zuby po dlani a zakousl se mezi palec a ukazovák. Technik zavyl bolestí a Julián ho zmáčkl ještě pevněji. Zaplavila ho vlna radosti, pocit vítězství byl omamný, v uších mu tepalo, svaly se napínaly rozkoší a srdce bušilo ve staccatovém rytmu. Chtěl toho zoufalce rozdrtit tak, jako minule Weber zašlápl včelu.

„Nech toho,“ zavelel hlas nad ním a zafungoval jako políček zasazený rošťákovi. Pustil ruku i krk a zvedl se. Technik se rozkašlal, odkulil se na bok a s pláčem si foukal na pokousanou ruku. Mezi palcem a ukazovákem zůstaly fialové stopy po zubech.

„Můžu se zeptat, co to tady provádíte?“ zeptala se Makro.

Napadl mě, řekl, a podivil se, že se z jeho úst nic neozvalo a že tuto ženu, zabalenou do ostře bílé osušky, vidí v tak jasných konturách. Jako by z ní sršela neblahá aura. Zvedl prst a na vzdálenost jednoho metru opsal konturu její figury. Před aurou, která začala zelenat jako polární záře, musel přimhouřit oči. Okřikl ji, ať si ta světýlka nechá, ale opět mu selhal hlas, v hlavě ho však slyšel. Nesviť na mě, nesviť, opakoval. Něco říkala Technikovi, který byl pořád na zemi. Na něco se ho ptala, ale Julián slyšel jen mořský příboj. Napadlo ho, že by se mohli vykoupat ve vlnách. Přistoupil k Markétě a strhl jí osušku z těla, přitom ji škrábl do žlábku mezi ňadry.

Couvala před ním, nejdřív si zakryla prsa a klín, ale pak ruce zvedla k obraně, to když si všimla jeho rozšířených zornic. Rychle se ohlédla, jako by zvažovala možnost útěku zpátky do koupelny, zatímco on si přitiskl navlhlou osušku k nosu, se zavřenýma očima k ní čichal, otřel se o ni ústy a potom se do ní zakousl. Hned oči otevřel a upřel je na vyděšenou Makro, na mokré vlasy a ještě vlhkou kůži na břiše. Vybral si oblé levé rameno. Představil si, jak ho trhá zuby, až stříká krev a zpod zničených vazů a šlach na něj z té rudé kaše pomrkává bílý kloub. Nacpal si do úst větší cíp osušky, aby k tomu nedošlo.

Ono se to musí stát. On to udělat chce, lumpárnu jako pomstu za to dítě, za to, že je oba od sebe tak chladně odkopla. Zjistil, že má oči opět přivřené a jde k ní téměř poslepu. Ta ospalost ho překvapila, byl malátný, ale to se změní, až jí zuby oderve rameno. Přijdeš o celou paži, řekl jí v duchu. Schovej se přede mnou. Buď ráda, že tě zatím nevidím.

Vyděšeně uskočil, když ho někdo uchopil za loket a prudce jím otočil. Spatřil Technika, na kterého zapomněl. Ohnal se po něm, ale ten byl připravený a teď mířil dobře. Zasadil ránu na levý spánek a Julián upadl. Role se obrátily, Technik na něm klečel, ale nebil ho. Namísto toho mu chrstl do tváře tekutinu z termosky a Julián se zakuckal. Živá, nebo mrtvá voda. Klaply dveře koupelny. Začínal slyšet zvuky v pokoji, moře odeznívalo.

„Vypij to.“ Technik nalil do víčka a přiložil mu ho k ústům. Julián se poslušně napil, měl sucho v krku a palčivou žízeň. Ještě, zaprosil očima, ale Technik řekl: „Šetři si to, máš to na tři dny. Jinak zabiješ ji nebo někoho jinýho, a potom sebe.“ Zvedl se, zašrouboval termosku a postavil ji na stolek.

Julián pomalu vstal a svalil se do křesla. „Promiň mi to. Já s Marielou jinak nic nemám. Byl to jenom sex. Náhoda. Je mi líto, že otěhotněla. Říkala, že si pozor dávat nemusím. Byli jsme opilí,“ odříkával jako robot a stěží poznával svůj hlas. „A teď tohle.“

„Nikdy to není jenom sex. Je to taky zrada a jizva.“ Prohlížel si nachový otok a modré otisky zubů mezi palcem a ukazovákem. „Přestože,“ pokračoval teď už spíš k oblečené Markétě vykukující ze dveří koupelny, „ona do mě ve skutečnosti nikdy zamilovaná nebyla. V mým životě byla láska vždycky jenom na jedný straně. Tý mojí.“

„Dítě jsi chtěl?“ zeptal se Julián.

„Postaral bych se o ně, i kdyby nechtěla. Vysmála se mi. Ostatně měla pravdu, pro nás dva budoucnost není. Jak jsme tam na sebe ráno řvali, řekla, že se odstěhuje. Jenomže to nemůže,“ uchechtl se.

„Držíš ji tam na drogách. Jako teď mě.“

Na to Technik neodpověděl. Dal si na záda batoh, a než vyšel ze dveří, prohodil k Makro: „Omlouvám se za tu trapnou epizodu. Jestli vám můžu radit, odjeďte, než vás tady pan spisovatel zabije.“

„Slyšíš,“ pozvedl Julián varovný ukazovák.

Když byl Technik pryč, posadila se Makro na židli a dlouho se mlčky dívala z okna. Pak řekla: „Něco v sobě máš, dal ti to tam on. Nejspíš jste spolu pili, nemám pravdu? A teď tě drží v šachu – když ti nepodá antidotum, stane se z tebe kousající karlovarská bestie.“

Julián přikývl. Zorničky už měl normální. „Já ho nechtěl napadnout, posedlo mě to, až když mě praštil a pak jsme se rvali.“

„To jsem pochopila. Vyspal ses s jeho holkou a ta šla do tří neděl na potrat jako kdysi já.“

„Nevěděl jsem to,“ bránil se. „Ani že se s tebou ještě uvidím, jestli sem přijedeš. Radši zase zmizni, tohle si musím vyžrat sám.“

„Spíš vypít,“ pousmála se. „Teď, když jsme se konečně posunuli, nikam nepojedu. Proč myslíš, že jsou ty termosky vždycky červený?“

Zahleděl se na termosku. „Asi proto, aby poznal, co v tom je. Aby se nesplet a nedal tam to, co mi dal původně.“

„Jenže je to divný,“ namítla. „Jak to, že to v tobě zůstává tak dlouho? Když policajti dělali rozbor krve u těch kanibalů a zkoumali obsah žaludku, jater, ledvin a střev, nic nenašli, sám jsi mi to říkal. U tebe by toho našli asi hodně.“

„Možná mi dává protijed, a přitom původní látku malinko přiživuje.“

„To si myslím i já. Jak ti při otravě bylo?“

„Krásně,“ přiznal. „Chtěl jsem sežrat celej svět, nejdřív tebe. Odkousnout ti celou ruku pěkně v rameni.“

„Poškrábal jsi mi prsa! Myslela jsem, že mě tu před tím chlápkem znásilníš.“

„To by byla ještě ta dobrá varianta.“

„Tak to jsem přeslechla. Kolik říkal? Tři dny?“

„Obávám se, že další termosky už se nedočkám. Nejlepší by bylo vzdát se policii a nechat se zavřít na izolovaný oddělení ostrovskýho blázince. Stěny vystlaný měkkou pěnou.“

„Ublížil by sis i tam.“

„Ve svěrací kazajce těžko.“

„Překous by sis jazyk a vykrvácel. Takový případy byly.“

„Dají mi roubík. Sbohem. Nastup do prvního autobusu do Prahy, Makro. Pryč ode mě. Nic mi nepomůže. Tahat do toho ženskou byla chyba.“

„Běž do prdele, Juliáne!“ okřikla ho. „A nechtěj po mně kraviny.“

„Tak snad toho nebudeš litovat,“ poznamenal a začal po kapsách hledat cigarety.

Sáhla mu do bundy pověšené na věšáku a krabičku mu přinesla i se zapalovačem. „Teď buď v klidu, potřebuješ ho.“ Vložila mu cigaretu do ochablých rtů a zapálila ji.

„Co budeš dělat ty?“ zeptal se a lačně nasál do plic nikotin.

„Potřebuju něco spočítat. Jakmile to budu mít, sejdeme se. Teď jsem šíleně unavená.“

„Čím víc jsou ze ženských chlapi, tím méně vydrží, nevšimla sis toho taky jako já?“ ušklíbl se na ni.

Na zesláblých nohách vyšel z výtahu, a když míjel recepci, slečna na něj zavolala, že pro něj má dopis. Vzal si od ní neoznačenou bílou obálku a zeptal se, kdo to přinesl.

„Nějakej kluk,“ odpověděla. „Asi tak třiadvacet. Přijel autem a hned zase odjel.“

„Sem auta nesmějí,“ namítl Julián. „Poznala jste značku? Seděl tam s ním někdo?“

Vystrčila dolní ret. „Viděla jsem ho skrz výlohu. Nebylo to moc velký auto, značku vám neřeknu, ale mělo stříbrnou barvu. A on ho řídil sám.“

Přesunul se do restaurace o tři domy dál. Posledně slyšel někoho z hostů, jak ji chválí. Prý mnohem lepší než ta hotelová. Názvu si ani nevšiml.

Měl s sebou notebook. Bylo půl jedné, lokál byl plný ze tří čtvrtin. Posadil se ke stolu co nejdál od výlohy, tam bylo nejvolněji. Nasadil si na nos brýle a objednal první věc z lístku, hovězí vývar a vídeňský řízek s bramborovým salátem: polední menu. Když mu donesli nealko pivo, opatrně obálku roztrhl a četl vytištěný nepodepsaný vzkaz:

a) V plastových dózách 0,5 l kupovaná balená voda, v jednom případě voda vřídelní.

b) V červené termosce hovězí vývar s příměsí stopového množství dvou neznámých látek a síry, odesláno k analýze do laboratoře Kriminalistického ústavu v Praze. Nejspíš nějaká plíseň. Účastníci incidentu na Tržní kolonádě měli u sebe porcelánový karlovarský pohárek s dutým ouškem. Muž velký, modře glazovaný, s reliéfem růže. Dívka malý bílý s motivem kamzíka a zlatým lemem. V krvi se opět nic nenašlo.

Nejspíš to nepsal Weber, ale někdo z laborky tak, aby to pochopil i policista. Weber to přeposlal jemu.

Julián se podíval na polévku, kterou mu právě přinesli. Sklonil se k ní, čichal, zda neucítí síru. Zamlžily se mu brýle.

Vyřídil pracovní maily, omluvil se Fokusu za zdržení reportáže z Varů. Poslal obsah zprávy z laborky Markétě a hned od ní přijal mail, vzkazy se zkřížily. Ten od ní byl dlouhý a poněkud ho zmátl. „Hadí pramen, Štěpánčin, Svobody, Skalní, Sadový, Libušin, Václava II., Mlýnský, Rusalčin, Horní zámecký, Dolní zámecký, Tržní, Karla IV., několik vývěrů vřídelních. Některý jsou chladnější (dál od vřídla), jiný horký (vřídlo a okolí). Kysličník uhličitý až devět set osmdesát miligramů v litru vody. Silná přírodní minerálka, iontový roztok, droga, co není v tabulkách, šest celých čtyři gramu minerálů na litr vody. Třiatřicet litrů za vteřinu pouze z vřídla. Strašná síla vody, viď?“

Zeptal se, co tím chce říct, ale už neodpověděla. Když doobědval, odnesl notebook zpět do hotelu a nechal se zprávou inspirovat k procházce k vřídlu.

Jeho vývěr před časem posunuli ven, až k Divadelnímu náměstí, kde stávala socha prvního kosmonauta. Voda už netryskala z betonové mísy obdivuhodně vysoko, jen nějakých pět šest metrů. Regulace byla nutná kvůli okolní zástavbě, kterou by rozpuštěné železo začalo narušovat. I takto poryvy větru vychylovaly vodní sloupec do strany a kropily ty, kteří neutekli.

Těžká budova kolonády ze sedmdesátých let, tehdy Gagarinovy, procházela rekonstrukcí a dala nejsilnějšímu prameni během let zabrat. Už po jejím otevření se mluvilo o tom, že se voda ztratila, a bylo nutné začít ji čerpat uměle. Strach provází i současnou opravu. Skleněnou věž, která původní dvanáctimetrový vývěr objímala, dělníci kus po kuse snášejí, vyjímají ze stěn i skla promenádní haly, vyndávají dlaždice z podlahy, kácejí skleněné pitné stojany a čistí hlavní fontánu od nánosů vřídlovce.

Julián jejich práci zaujatě pozoroval. Jako dítě neměl tuto kolonádu rád, kolonády jsou přece krásné domy se sloupy. Teď však přicházel mramorovým římsovým pásům na chuť; repliku předválečné litinové kolonády od dvojice stavitelů Fellner a Helmer by na jejím místě viděl nerad. Ta mu vždycky, alespoň na obrázcích, připomínala stará rakouská nádraží. Nejraději měl tu provizorní, co přišla po ní, ale teď musel obdivovat výrazně horizontální konstrukci, vedle vertikály kostela Máří Magdaleny tvarově skromnou, ale hmotově drzou, vysílající skrz věž vlastní vzkaz nebesům: horký výstřik. Julián nevěděl, jak vypadaly skici původního návrhu z počátku šedesátých let, ale musely v té době působit jako architektonické sci-fi, vesmírný koráb pro pilota jménem Gagarin. Kdo ví, co by tomu řekl Le Corbusier, když označil nazdobené štuky karlovarských domů za „slet dortů“.

Když končil základní školu, potkal před kostelem dívku z vedlejší třídy. Nic o ní nevěděl, jen že se jmenuje Monika Bednářová, že působí starším dojmem než on, a přestože není tak tělesně vyspělá jako některá jiná děvčata, oproti nim má čistou, dětsky jemnou pleť, pod ušima rovně zastřižené hnědé vlasy a velké kulaté šedé oči věčně udiveného mimina. Vídal ji na školních chodbách, v jídelně a u šaten, ale nikdy jí neřekl, že se mu líbí a že na ni musí myslet, na to byl ve čtrnácti letech plachý. Ale když na ni ten slunečný den narazil, propadl lítosti, že některé spolužáky po prázdninách už neuvidí, a ji taky ne. Ta lítost mu táhla srdce dolů, hluboko pod zem k pramenům. A ty mu dodaly odvahu.

Zběžně se pozdravili, jakoby nic, a dál si šli svou cestou. Ale obrátil se, doběhl ji a srovnal s ní krok. „Pojď si zahrát takovou hru,“ navrhl. Dodnes nechápe, jak ho to napadlo a že pak ještě měl kuráž ji oslovit, stejně jako to, že ho pohrdavě neodmítla.

Ty překvapené oči. „Jakou hru?“ Ale i zvědavé.

„Na schovku. Tamhle,“ ukázal na kolonádu.

Namítla, že tam moc místa na schování není a že je tam strašně moc lidí.

Už chtěla odejít, ale začal drmolit. „Je to přemísťovací schovka, neznáš? Nic pro děti, hraje se o prachy. Jeden piká, druhej se musí nepozorovaně dostat z konce promenády až k vřídlu. Můžeš se schovat i nahoře na ochoze, ale vždycky jenom za lidi, za nic jinýho. Kolik máš u sebe?“

Váhavě zalovila v malé bílé peněžence s kočičí tvářičkou Hello Kitty. Dělal, že to nevidí, a ona předstírala, že ji to neuvedlo do rozpaků. „Skoro stovku. Drobný navíc.“

„Tolik mám taky,“ odvětil. „První budu pikat já, pikola je uprostřed haly, u tý skleněný okenní tabule. Když tě uvidím a chytím, platíš mi pětku a pikáš. Když proklouzneš, pikám dál a platím tobě. Zahrajem si deset kol a pak se dohodneme, jestli konec, nebo pokračko.“

Zdálo se, že ji to zaujalo. „Tys to už někdy hrál, Juliáne?“

„Mockrát,“ zalhal, celý blažený, že zná jeho jméno. „S klukama. Většinou jsem vyhrál. Vyhrál jsem často, ale nehrál nikdy s holkou. Bych to chtěl zkusit.“

Naposledy se chovat jako dítě, muselo ji napadnout. Zároveň si zahazardovat jako dospělý. Co může být lepšího, takhle v červnu na konci základní školy? Aha, první sex. Na to však ještě dlouho nepomyslí, a ona možná taky ne. Něco takového jí viděl v očích, když s pobaveným, trochu spikleneckým úsměvem přikývla. „Tak jo. Zahrajem.“

„Ale vyhrát tě nenechám,“ upozornil ji, když vstupovali do proskleného sálu. A v duchu dodal: jen proto, že se mi líbíš.

„To bys mě urazil.“

Hráli přemisťovací schovku dvě hodiny, Moniku to bavilo, řádila mezi skupinami českých, německých a ruských lázeňáků jako malá holka a Julián byl v sedmém nebi. Zřízenec napomenul nejdřív ji, ty její zčervenalé tváře a bojovně lesklé oči, po nějaké době i jeho, přestože se choval nenápadněji než ona. Poté je vyhodil oba, s pohrůžkou, že na ně zavolá policajty.

Julián vyhrál a pozval ji do přilehlé cukrárny na zmrzlinový pohár (neměl zmrzlinové poháry rád, ale řekl si, že by ji něco takového mohlo zlákat). Souhlasila, ještě celá uřícená ze vzrušující zábavy a mokrá od vřídelní vody, protože se jí třikrát podařilo k vřídlu proniknout. On na tom nebyl o moc líp. Servírka je v takovém stavu odmítla obsloužit, oba zrudli zahanbením a museli ven. Nabídl se, že ji doprovodí domů. Řekla, že se jenom šla projít, zítra odjíždí s rodiči a bratrem do Chorvatska. Slíbila, že po prázdninách si to s ním zahraje znovu.

Na podzim nastoupil na místní gymnázium, ona bůhvíkam. Nevěděl, kde bydlí.

Potkal ji asi po roce na autobusovém nádraží, vedla se za ruku s mnohem starším klukem a měla dlouhé vlasy. Juliána poznala, usmála se na něj a krátce, nenápadně, trochu odmítavě mu zamávala. Pak už ji nikdy neviděl.

Bylo mu jasné, že ji tady u renovované kolonády nepotká, ale vzpomínka na Moniku ho zasáhla. Schovává se mu mezi cizinci, stejně jako on se mezi nimi schovává sám před sebou. Možná by pomohlo dotknout se vřídla, mocného otce všech pramenů vyvěrajících na povrch ze žhavého moře hlubin, jehož existenci předpokládal na začátku devatenáctého století geniální geolog Goethe, hledající nikoli sebe, ale pramenný strom Yggdrasil, zdroj sblížení, poznání i konce, Faustův strom, jenž všechny lidi navždy spojuje, i když jsou spolu jen na chvilku.

Hnětlo ho, že nedokáže sklízet jeho plody, byť je sám obětí jeho jedovaté mízy. Jaký motiv mohl Technik mít, aby ho otrávil a pak udržoval při životě? Pozval ho k sobě, čtenář obdivující svého oblíbeného autora. Přece to tu celé nerozjel kvůli němu. Zabít tolik lidí kvůli důmyslné vraždě autora. Nesmysl. Ledaže jsem ve svých knížkách povraždil tolik lidí, napadlo ho, že se mi za to někdo rozhodl pomstít. Ale ty moje mrtvoly jsou všecky papírové. Zatímco tady ve Varech jsou skutečné. Jaká ironie, že si mě zavolaly k sobě do města, které je pro mě mrtvé.

Malá krajina, malá země, v ní tolik smrti. Nikde to nevypadá jako ve Varech, nikde to není tak temné a tak bez dětí, které tu své místo nikdy neměly. Krása konce, návrat domů, do nebytí, pornografického neskutečna, které pijeme, a ono nás uzdravuje a očišťuje, abychom ještě chvíli vzdorovali. Vakcína proti smrti: její vlastní stopová dávka, pocucávaná z charakteristického kalíšku s teplou pramenitou vodou. Skvělé na játra, ledviny a žaludek. Anebo naopak, nikoli voda do těla, nýbrž tělo do vodní lázně, jež je dobrá na páteř, na klouby, na krevní oběh. Dělal to Goethe, před ním a po něm stovka slavných, statisíce nepamatovaných. Co vypili, to vyloučili, vany a bazény vypuštěné, voda pramenů kontaminovaná lidmi se vrátila do země, prošla očistou a novou mineralizací, a někde, ať už ve Varech, nebo daleko od nich, opět vystoupala nahoru.

Tady však zabíjí chemie, žádná příroda. Kdyby to do pramenů přidával stoupenec nějaké jinak neprosaditelné ideologie, dal by vědět, proč to dělá. Takto jsou oběti – ať aktivní, nebo pasivní – hříčkou zlého úmyslu a náhody, možná choré mysli. Ve špatný čas na špatném místě, a že je tohle místo špatné, o tom nepochyboval. Přestože věděl, že špatná místa jsou přitažlivá. Jezdí sem čím dál víc Číňanů a Korejců. Točí tu seriály a filmy, přibudou horory, město si o to říká už jen svou dekadencí, manifestovaným zánikem, zabíjením dětí, proboha.

Přečetl si v novinách, že bazén hotelu Thermal se bude opravovat. Kdo ví, možná k tomu přispěly i ty vraždy. Město, jež po staletí léčilo, teď zabíjí. Je v tom jistá rovnováha. Bylo přidáno, bude ubráno. Spojité nádoby. Voda.

Zneužil toho bezvýznamný človíček s přezdívkou Technik, uvažoval Julián. Ale jak to tenhle Petr Taufer dokázal a jaký měl vlastně motiv, mu zůstávalo záhadou, stejně jako to, že otrávil i jeho, svého oblíbeného autora, a pak mu svědomitě dodával protilátku. Blázen. Přinesl mu ji i poté, co se dozvěděl, že mu zmermomocnil milovanou partnerku.

Tohle nesedí, řekl si Julián a pomalu kráčel na druhou stranu. Provizorní vřídlo v poklidu poprskávalo a dělníci na rozebírané kolonádě konali, co jim nařídil stavbyvedoucí. Nutná posunčina. Krásná ve své zákonitosti. Však to opraví. Tohle odeberou, tamhleto nahradí. I vybombardovaná města vstala ze sutin. Tak proč ne tohle.

Turisté z Dálného východu (pocucávali vodu z pohárků) se zastavili před kostelem Máří Magdaleny a shlíželi na staveniště, průvodkyně s červeným parapletem v ruce jim vykládala v neznámé řeči. Naděje je v cizincích. Místní vyhnáni. Kolikrát se to opakovalo a ještě bude.

Říká jim, pomyslel si Julián, že vřídlo má přes sedmdesát stupňů a jeho zdroj sahá do hloubky až dva a půl kilometru, proto je chuť vody tak jedinečná a neměnná, nezávisí na počasí ani ročním období. Dvanáct tradičních pramenů, přibylo pár nových. Ale mohlo by jich být třeba sto, pod městem to bublá stejně jako v roce 1000, stejně jako v roce 3000, a co není jímáno do označených a pojmenovaných nádob, kde jsou hodnoty vody měřeny a sledovány, skončí v řece. Pojmenované prameny jsou šlechta, všechny ostatní divoké vývěry jako by nebyly, plebs. Nechtěné děti spláchnuté v kanalizaci. Přesto to dole pořád bují a kypí, budou další, bude těch potratů nekonečně mnoho.

Ne, tohle jim neříká, opravil se. Říká jim, že prameny mají různou chuť a skuteční znalci opravdu poznají, jestli jde o vřídlo, nebo o některý ze vzdálenějších vývěrů. Takovou pitomou ochutnávku dělali už na gymnaziální exkurzi, tvářili se jako someliéři, a nepoznali vůbec nic. Jo, různá teplota, horká voda, chladnější. Někteří spolužáci odmítli ochutnat, přesvědčení, že dostanou vražedný průjem, ale Julián tehdy zkusil všechny prameny, a vřídlo mu chutnalo nejvíc: opojná, silná, omamující chuť se téměř blížila alkoholu, se kterým měl v sedmnácti letech své zkušenosti.

Ne, to jim ta holka taky neříká. Proč by měla a jak by mohla.

Vrazil ruce do kapes kabátu a šel. Pořád mu však zněly v hlavě imaginární, fantastické věty nenápadné průvodkyně orientálních návštěvníků. Prameny v Karlových Varech jsou tak horké, že nemůžou zamrznout. Je to sémanticky obsaženo už v názvu lázní. Jasný znak pro všechny, kdo nechtějí zamrznout. Jasná značka. Horké šťávy země, vulgárně řečeno. Lázně, řečeno přijatelně. Lze je polykat, lze se v nich koupat. Něco to stojí, ale jsou i dražší věci na světě.

Ne, to neříká. Co jim říká?

Že prameny jsou hladové a okusují všechny zdejší kolonády odspoda, ale že jsou též křehké a mohou se jednoho dne téměř úplně ztratit, jako se to stalo Teplicím po průvalu v tamním dole. Jako děti.

Nejsou takové informace příliš negativní? Možná jim naservíruje banální věci, jež nemohou vidět na vlastní oči: pár slov o sběrné nádrži pod vřídlem, z níž se horká voda posílá potrubím do lázeňských zařízení, kde ji hosté nepijí, ale koupou se v ní. Poté jdou ven a pijí z pramenů, čepují do PET láhví, termosek a pohárků s dutým ouškem. Voda kolem, voda uvnitř.

Neřekne jim, že otrávit vodu ve sběrné nádrži by mělo smysl, kdyby pronikala do těla kůží jako bojový plyn. To by však oběti propadaly vražednému šílenství při procedurách. Většina případů se však stala v exteriéru, výjimkou je lázeňský dům Mantova a rozhledna Diana.

O tomhle ve svých naučených proslovech průvodkyně pomlčí. Ještě se do Varů jezdí, možná se jejich štěstí obrací už teď. Vystrašit zbývající hosty by pro město znamenalo poslední ránu.

Zastavil se, pohled upřený do mělké řeky s rezavým dnem. Jako kapky jedu se tam zelenala místa, kde se v teplé vodě uchytily řasy a termofilní bakterie.

Zelené ostrůvky mu vnukly myšlenku, že o tohle možná jde. Jde o to někomu mocnému, ne jako Čchartišvili, ale někomu se silnými, opačnými zájmy.

Najednou dostal strach. Znovu jí zavolal, ale hovor spadl do hlasové schránky. Nechal vzkaz, ať se mu okamžitě ozve, ať se v pronajatém bytě zamkne a nikomu neotvírá. Chvátal podél Teplé, zastavil se v recepci hotelu, zda mu někdo nenechal vzkaz, třesoucí se rukou napsal Makro esemesku a ani neopravoval chyby. To, že jí hrozí nebezpečí, když ji u něho viděl Technik, z kostrbaté textovky jistě pochopí. Poté došel rychlým krokem do I. P. Pavlova 36, vybíral mezi zvonky a zazvonil na ten se jmenovkou Pátková. Nikdo neodpověděl. Zkusil jakousi Larrisu Zagrebinu. Překvapil ho hluboký mužský hlas: „Da.“

Julián anglicky řekl, snad zbytečně po pravdě, že bydlel v bytě v prvním patře a nemá klíč od domu, zda by mu pan Zagrebin nemohl zabzučet.

Hlas rusky zabručel, že není žádný pojebaný Zagrebin (takto mu alespoň Julián porozuměl), ale bzučák se spustil a západka odskočila.

Julián poděkoval, vpadl do chodby a po schodech, které před dávnými lety poctivě myl o každé sudé sobotě (lichá připadala na souseda, ale ten, protože chodil o francouzských holích, nechával schody špinavé), vyběhl do patra a zabušil na dveře.

Po chvilce mu otevřela Mariela, oblečená do bílého svetru a černých kalhot. Vyvedlo ho to z míry, očekával Technika, možná i další rvačku. Teď hleděl do sinalé tváře ženy opírající se o zárubeň, jako by se pod ní podlamovala kolena.

„Byl u mě Technik, vím o tom potratu,“ řekl na rovinu a Mariela zavřela oči, jako by omdlévala. Vzal ji kolem pasu a vedl ke gauči v obýváku, ale rozmyslel si to a vmanévroval s ní do kuchyně, kde ji posadil ke stolu. Když míjeli rozsvícenou koupelnu, uviděl na zdi otevřenou lékárničku, lahvičky s čirou tekutinou, muselo jich tam být asi padesát. Na umyvadle zahlédl injekční stříkačku.

V kuchyni na stole stála láhev tmavého jamajského rumu, třetina obsahu vypitá, sklenka žádná. Mariela se po ní natáhla a dala si jeden, dva, tři doušky. Poté ji podala Juliánovi a zajíkavým hlasem mu sdělila, že si potrat v nemocnici rozmyslela, nedokázala tam nakonec jít.

Rum ho přidusil. Opět po láhvi hrábla, nejistě a legračně, nebýt okolností. Posunul ji, aby na ni nedosáhla. „Jestli sis to rozmyslela, víš proč. Ale dítě za nic nemůže.“ Zase láhev přisunul a vstal.

„Kam jdeš?“ vyštěkla, ale už byl v předsíni, proběhl obývákem a vpadl do prázdného pokoje.

„Jenom si musím něco ověřit,“ řekl. U psacího stolu popadl válec stočeného koberce, který se o něj stále ještě opíral, povalil ho na parkety a opřel se do něj špičkou nohy, až ho píchlo mezi křížem a kostrčí. Koberec se kousek rozvinul. Červenomodrý peršan, afghánec nebo šíráz, ať je to, co je. Ale byl to on.

„Co děláš?“ ozvalo se za ním, a když se ohlédl, spatřil v její ruce kuchyňský nůž, čepel dvacet centimetrů.

„A ty?“ opáčil. „Jdeš na mě s kudlou. Na skále jsi mi zachránila život, a teď mě chceš vykuchat. Možná mě budete vy dva potřebovat,“ ukázal jí na břicho.

„Tvoje zasraný peníze nepotřebuju,“ vyhrkla. „Chtěla jsem mít to dítě s ní.“

Přičítal to její opilosti. „S ním. S Technikem. Tak jste ho asi nemohli mít, ne? Teď jedno čekáš, třeba ho přijme za svý. Jsi na tom líp než já. Jestli tě taky otrávil a drží tě v šachu protilátkou, aspoň ho můžeš donutit, aby do ní pořád nepřidával novou dávku jedu. Když teďka spolu čekáte. Pokud to na tom plodu nenechá následky. To jsi na ten potrat asi radši jít měla. Máš v sobě malýho feťáka a nejlepší by bylo, kdyby sis ho rovnou vyřízla z břicha. Udělej to.“

Nejistě se na nůž zadívala, potěžkala ho, napila se z láhve, kterou držela v druhé ruce.

„Na místech vražd někdo nechává tyhle fotky,“ pokračoval kontrolovaně věcným tónem. Vytáhl snímky z kapsy a nabídl je Mariele, ta však před nimi ucukla jako před zbraní. Udělala pár kroků vzad, jako by jí mohly ublížit víc než z třetiny plná láhev. „Jen si je prohlédni,“ šel za ní Julián. „Je na nich holka, co má na sobě obtisky. Vypadají jako tetování, ale nejsou, zato obsahují skrytej vzkaz o jejím jméně.“

„Jejím jméně?“ hlesla Mariela, teď bledší než duch.

„Pandora.“

„Jak se ale doopravdy jmenuje?“ zašeptala.

Viděl, že se trefil. „Josefa Titlbachová. Nalezenec. Myslelo se, že je mrtvá, na některejch těch fotkách tak vypadá. Ale není. Žije.“

„Jak to víš?“

„Řekl mi to jeden chlápek. Nemá s ní nic společnýho, jenom to ví.“

„Takže konec.“ Mariela upustila nůž, ten se zabodl do parkety, chvíli tak zůstal a pak se převrátil. Upustila i láhev, rum se rozstříkl po koberci. Přikryla si uši. Dál před fotografiemi couvala, porazila věšák a žehlicí prkno. Julián přiskočil k noži, sebral ho a odhodil do obýváku. Jenže se tu válelo tolik nářadí, že by musel vyházet i kladivo, kleště, hasák a spoustu hřebíků. Zvedl láhev, něco v ní zbylo. Možná protizbraň.

Nezdálo se, že mu od ní hrozí bezprostřední nebezpečí. Došla pozpátku až ke stěně pokoje a sjela po ní do sedu. Přestala si zacpávat uši, jen hleděla do prázdna, které prázdné nebylo a jehož obsah ji podle výrazu tváře musel děsit. Juliána teď vůbec nevnímala, a jako by upadla do bombového šoku nebo katatonického stavu, zvedala si dlaně k obličeji, čichala k nim a pak opět nechala ruce volně podél těla.

„Mari,“ oslovil ji, ale neslyšela ho. Usoudil, že to kromě alkoholu může být droga. Vyfotil si ji mobilem. Schovala za dlaněmi celý obličej a znehybněla. „Pandora není mrtvá,“ pokračoval, „leží v nemocnici na Karlově náměstí v Praze, pořád v kómatu, kérky na sobě už dávno nemá. Znaly jste se, jinak by ses takhle nechovala, a Pandora byla na tomhle koberci, možná opilá, ale rozhodně ne v kómatu. Nebo s ní chodil Technik, to on ji fotil? Co se mezi nima stalo?“

Mlčela, nadále vsedě opřená o zeď, jako by ji postihl stupor. Vlasy si hodila přes oči, aby do nich neviděl.

Postavil láhev na psací stůl a opatrně se k ní přiblížil.

„Mari,“ sklonil se k ní a zamával dlaní před neviditelným obličejem.

Jako by za černými vlasy nikdo nebyl.

Přišla mu esemeska. „Co se deje? Jsem v cajku. Muzu volat?“

Vyfotil si detail červenomodrého koberce. Poté na něj rozložil fotografie, z nichž některé právě tento koberec ukazovaly, a všechno včetně šokované Mariely odeslal Makro.

Když zvedl hlavu od displeje, vylekalo ho, že Mariela už nesedí, ale je u stěny na nohou, rovná a napjatá, s vlasy pořád jako plentou před tváří, dokonce stojí na špičkách, ruce podél těla a sevřené v pěst. Bez hnutí.

Spěšně posbíral snímky i všechno nebezpečně vypadající nářadí, aspoň to velké, a v ložnici je nastrkal pod postel. Byl by rád Marielu v pokoji zamkl, ale v zámku nebyl klíč a výplň dveří byla stejně skleněná.

Přijal hovor od Markéty. Zprvu se neozývala.

„Jsi tam?“ houkl na ni.

„Počkej. Koukám na tu fotku.“

„Jakou?“

„Tý ženský. Nemáš ještě nějakou lepší?“

„Nemám.“

Zřetelně slyšel, jak si nespokojeně odfrkla. „Tak mi ji vyfoť ještě jednou. Hned teď. A pošli mi to. Dělej!“ křikla na něj, ale on už tam chvátal, přepnul hovor na reproduktor a ťukl na ikonu fotoaparátu.

Mariela však v pokoji nebyla. Vůbec si nevšiml, kdy z něj vyšla. Napadlo ho, že zapne raději kameru, ale zaslechl cinkání, břinkot sklíček. Utíkal do chodby a uviděl ji v koupelně. Lékárničku sundanou ze zdi právě vysypala do velké tašky, a když ho měla za zády, otočila se a skříňku po něm mrštila. Sotva se stihl sehnout. Trefila dveře. Byla teď v kabátě, s vysokými botami na nohou, tašku přes rameno. V tom okamžiku ji vyfotil.

Vrhla se mu po mobilu a on zvedl ruku, což mu moc platné nebylo, protože v kozačkách na vysokých silných podpatcích byla vyšší než on a pohybovala se v nich s naprostou jistotou. Ale byl silnější, tak ji odstrčil zpátky ke koupelně a teprve potom si všiml červené krůpěje na pravém zápěstí a pocítil palčivou bolest. Až teď spatřil injekci, kterou prve bleskově vytáhla z tašky a bodla ho. Myslel si, že mu chce vzít telefon.

Zprudka oddychovala, zdálo se, že čeká na jeho reakci. Injekci hodila za sebe do koupelny.

„Co to bylo teď?“ zeptal se klidně. Najednou se nebyl schopen rozčílit.

„Proč mě fotíš?“

Zmateně si vzpomněl na poslední fotku, přikrčil se před Marielou, ale pořád ji sledoval. Odeslal snímek Makro. „Zhebnu, nebo co mám čekat? Aspoň mi to řekni. Co mi Technik namíchal tentokrát? Jsi pořád s ním.“

„Nikam nic neposílej!“ vřískla do pokoje. „Ti ten mobil asi vylepším.“ Viděl, že pohyby i řeč má zpomalené, pohybovala se jako mátoha. „Kams dal kladivo, kurva?“ zlobila se. „Vrať mi ho. Je to Technikovo kladivo. Tím pádem moje kladivo!“ Hlas měla téměř plačtivý.

Byl v takovém klídku, že se začal smát. Vydal se za ní. Ukázal jí na obličej. „Rozkousla sis ret, teče ti krev.“ Sebrala z koberce úhelník a málem upadla. Ale narovnala se a hodila ho po něm, zasáhla jen rameno. I tak to bolelo. Našla nůž, který předtím odhodil, a nejistě se pro něj sehnula.

Julián se nemohl ubránit smíchu, přestože nebezpečnost situace nepodceňoval. Utekl před ní na záchod a zamkl se tam. Když už tam byl, vyčural se. Bylo mu dobře, tak příjemné čurání už dlouho nezažil, a když si pak myl v umyvadélku ruce, i to se mu náramně líbilo, a pro libý pocit mýdla klouzajícího mezi dlaněmi mytí zbytečně prodlužoval.

Zabouchala na dveře. „Obsazeno!“ zvolal. Poslouchal, co ona, ale už se nic neozvalo. A pak ten ručník. Přišlo mu vtipné, jak je zavlhlý. Tady na záchodě nikdy nic neuschlo, přesně jako když byl malý. Cítil z něj houby a plíseň. Zatoužil nebýt tady, ale nahoře v lesích pod Linhartem nebo Goethovou vyhlídkou. Připadalo mu, že modrý ručníček je tu odjakživa. Nikdy ho nikdo nevyměnil.

Zavřel klozetovou mísu a sedl si na ni, znenadání unavený jako nikdy. Prohlédl si poraněnou ruku. Mariela obdivuhodně strefila žílu na zápěstí, kde se teď dělala tmavá modřina, ale kolik mu tam mohla drogy v necelé vteřince vstříknout? Moc by ho zajímalo, co to bylo zač, protože by si to v Praze rád od někoho koupil. No a tady to dostal zadarmo.

Ujistil se, že jsou dveře pořád zamčené, že má hlavu celou, že tu Mariela nebyla a neudělala mu do ní díru kladivem ani úhelníkem. Pak otevřel a vykročil do bytu. „Marielo? Marielo!“

Zdi mu její jméno vracely ozvěnou. Nebyla v kuchyni, v koupelně ani v jednom ze tří pokojů.

Zkusil kliku u dveří. Zamčeno.

Pokud, uvažoval jasnící se, čím dál bolestivější hlavou, sleduje policie jeho telefonní komunikaci, aspoň bude vědět, kde je. Pokud ne, taky dobře. V koupelně se podíval po ibuprofenu, ale Mariela všecko odnesla.

Musí se odsud dostat – z bytu, kde sice vyrůstal, ale odkud už dávno nemá klíč.

Vyklonil se z okna v pokoji. Štukové římsy by nějakou oporu nohám poskytly, a kdyby se pak pověsil na plechový parapet a pustil, nemusel by si při dopadu na chodník nutně zlomit nohu a snad ani vyvrtnout kotník. Ale mohl. Ani jedno teď nepotřeboval.

Okno kuchyně… dole vybetonovaný dvůr. Tady byla domovní zeď hladká. Přímo pod ním stál bílý mercedes, na něm by přistát taky nechtěl. Asi patří tomu pánovi, co mu bzučákem otevřel dům a není žádný pojebaný Zagrebin. Vpravo od okna vedla po hranici se sousedním činžákem okapová roura a bleskosvod, obojí příliš daleko na bezpečný úkrok z parapetu, to by musel mít nohy a ruce basketbalisty. Pohlédl vlevo, kde bylo druhé kuchyňské okno, v jehož světle se kdysi snídalo a obědvalo, ve věčném stínu kamenné stěny, nad níž se stráň zvedala k zákrutu dnešní Bezručovy ulice. Žádná sláva.

Vrátil se na záchod a otevřel okno s pískovaným sklem. Vyleze tudy, i kdyby se měl dole rozplácnout za zadkem mercedesu.

Sedl si obkročmo do okna, znovu zhodnotil výšku nad zemí. Pět metrů. Spíš šest. Skrčil pravou nohu a teď měl obě venku. Z ulice by ho považovali za ubohého sebevraha, který chce skočit z tak malé výšky. Chtěl se tomu zasmát, ale žádný smích už v sobě nenacházel. O to víc ho bolela hlava. Na dvoře nikdo. Ještě před okamžikem to mínil udělat tak, že vyleze z okna zadkem napřed, pověsí se na okenní parapet a pak se prostě pustí, ale teď měl jiný plán. Nad vchodem do domu ze dvora byla stříška. Bohužel nikoli přímo pod ním, ale šikmo vlevo, asi v půli cesty mezi úrovní parapetu a neúprosně se tvářícím šedým betonem dole. Moc hezky by se na stříšku skočilo z okna schodiště, jenže tam nemůže, schody jsou za zamčenými dveřmi.

Ještě jednou se přesvědčil, že nahoře po cestičkách mezi stromy právě nepřechází nikdo, kdo by ho v zadní stěně činžáku mohl při náhodném pohledu dolů považovat za zloděje nebo sebevraha, vzepřel se na levé paži, odrazil se od hladké stěny podrážkami jako mladý městský parkourista, a už letěl vzduchem. Přitom věděl, že se odrazil málo, na silnější odskok od domu neměl sílu. Byl to tedy napůl dobrovolný pád.

Přední polovinou chodidel dopadl na postranní hranu stříšky, nesnažil se tam udržet, v takové kondici by to nedokázal. Aspoň tím však zmírnil dopad na betonový dvorek. Předtím se ve vzduchu pootočil, až mu luplo v zádech, a dopadl na všechny čtyři s pravým bokem k činžáku. Koleny klepl o zem, tak silné nohy neměl, aby to bylo sportovně elegantní. Kolenům se však nic nestalo a on se nemusel pokoušet o paragánský kotoul, který stejně neuměl, stačilo, když se převalil stranou, zůstal ležet a necítil nikde v končetinách ani v žebrech píchavou bolest.

Chvíli tak zůstal. Chviličku. Kolenům nic nebylo, jen bolela jako čert, a taky v obou kyčlích ho bodalo jako už dlouho ne.

Co teď, říkal si. Co když nevstanu, než někdo přijde? Odpověď ale znal. Byla jedna, jiná ne.

Pomalu se zvedl, šlo to, klouby dolních končetin snad nejsou poškozené, o kostech a vazech nemluvě. Podíval se nahoru k oknu, odkud vyskočil. Nechtěl se obdivovat, ale musel. Pak zkusil udělat krok, chůze byla možná. Když chůze, tak běh. Nebo aspoň belhavý poklus. Co by za to dal Maresjev, ten amputovaný pilot, co z něj Boris Polevoj udělal bolševika Meresjeva…

Vymotal se z průjezdu jako krysa z kanálu a pak oslepeně doklopýtal po nájezdové estakádě ke stanovišti taxíků u Thermalu.

V Tuhnicích ji objal nepatřičně vřele, byla v tom nelíčená radost, že ji po těch pouhých pár hodinách vidí živou a zdravou. Celá zaskočená ho vyzvala, aby se zul, trvá na tom majitel garsonky. Nabídla mu čaj.

Posadil se do křesla a rozhlédl se. Nelíbilo se mu, že byt je v přízemí. Na obou oknech sice byly mříže, ale důvěru v něm nevzbuzovaly. Tyče byly spíše dráty, psychická bariéra. Domácí je patrně připevnil sám a bez povolení. Kdo ví, možná má dům ruského majitele, kterému je všechno jedno a jen se chce nemovitosti zbavit.

Makro mu podala hrnek s čajem a posadila se proti němu. Dotkla se mimoděk pod stolkem nohou jeho nohy a ucukla.

„Psals mi z taxíku, že jsi odtamtud utek oknem. Ze svýho bytu! Takže definitiva, jo?“

„Netušil jsem, že se tam vrátím,“ pokrčil rameny.

„Zjevně jsi musel,“ usmála se.

„Takhle jsem si to nepředstavoval.“

„Někdo jinej ano.“

Chvíli nad tím přemýšlel a pak řekl: „Nakonec to vyšlo líp, než by to dopadlo tady,“ ukázal na mříže. „Oni se k tobě dostanou, a snadno. Přestěhuj se ke mně. Anebo ještě líp: změňme adresu spolu. Budeme se hlídat navzájem. Kdyby to na mě přišlo, budeš mít šanci se někde zavřít. Jedna z možností, proč mě tam zamkla.“

„Chtěla tě před ním ochránit?“

„Hm. Ale on má klíče od bytu.“

Sklonila hlavu. Dívala se do podlahy. Zvedla oči. „To mě hnedka nenapadlo.“

„Jedeš v těch formulkách. Nemůže tě napadnout všechno.“

„Jako že ty jsi empatik a já to rácio,“ uchechtla se. „Ještě řekni, že se doplňujem.“

„Doplňujem.“

Prudce vstala, přešla k otevřenému oknu a praštila dlaní do mříže. „Takže oba. Dobře, počítám s tím. Ona spíš než on. Ale proč?“

„Technik, ona, nevím, kolik jich je. Ale on ji má pod kontrolou stejně jako mě.“

„Technik ti dal antidotum.“

„Na začátku mi jed přimíchal do pití taky on. Nebo…?“

„Možná,“ připustila a otočila se k němu. „Možná to pití vyrobila ona. Začíná mi to docházet.“

„Konečně!“ vybuchl a šel ji obejmout, ale nenechala se, vrátila se pro hrnek s čajem a podržela si ho na hrudi. Rychle od ní odstoupil a s překříženými pažemi se posadil na konferenční stolek.

„Já ji znám,“ řekla po chvíli.

„Z vysoký chemicko-technologický.“

Přikývla. „Na chemtechu jsem učila matiku. Ona končila chemii. Nedala se přehlídnout, něco tak krásnýho tam nikdy předtím ani potom nestudovalo. Jmenovala se tehdy Muriel Bardisalová a všichni měli za to, že bude pokračovat doktorátem a docenturou, škola si ji chtěla nechat. Byla zvláštní v tom, že jako málokterej vědec našla zálibu v řecký mytologii. Dokonce hrála na škole divadlo, Aischyla, Euripida, Shakespeara, Schillera a další, jejich divadelní spolek byl vyhlášenej, ale já na amatéry nikdy nebyla a neviděla jsem od nich nic, neměla jsem na všecku tu literaturu čas. Moje chyba.“

„Na mě jsi čas měla,“ podotkl.

„Ty nejsi amatér,“ odsekla.

„Právě že jsem. Vždycky budu.“

Usmála se, mávla rukou. „Muriel odjela do Států si to vyzkoušet, tu velkou vědu, ty peníze. Byla tam asi rok, možná dva, ale najednou ji vrátili zpátky, nikdo nevěděl přesně proč, prostě ji vyhostili. Na doktorát u nás se vykašlala. Ale už při studiu si ji vyhlédla firma Bayer a nabídla jí práci v Německu, teď to vzala. Ještě před odjezdem do Ameriky začala chodit s italským vědcem, elegantním týpkem starším o dvacet let.“

„Myslel jsem, že ho poznala až tam. Říkala to tak.“

„Asi lhala. Jméno jsem neznala, jednou jsem ho viděla na večírku fakulty. Přes Bayera a díky tomuhle Italovi získala pak práci v Miláně, ale žili někde jinde, protože –“

„V Janově. Tohle vím zase já.“

„Dobře. Oženil se s ní. Říkalo se to.“

„Takže jste nebyly ani kamarádky.“

„Zdravily jsme se, ale kamarádky, to sotva. Přišla mi strašně odtažitá, pochop, když někdo vypadá jako fotomodelka, nestuduje chemii. Já byla jen chytrá, ona byla chytrá a krásná.“

„Vždycky jsem tě považoval za krásnou.“

„Tyhle kecy si nech.“

„Mám se omluvit, jo? Že tě považuju za krásnou.“

„Není za co, jenom to nechci slyšet.“

„Proč jsi mi o ní neřekla, když jsme spolu chodili?“

„Nebyl důvod, a taky jsem se trochu bála, že by ses o ni začal zajímat.“

„Já vím. Nemusíš připomínat, co jsme dělali.“

„To, jak jsi celou noc štěbetal, bylo krásný, ale musel sis třikrát přidat, vzpomínáš? Šňupání jsi neměl rád, vtíral sis to do dásně, tvůj oblíbenej způsob, jen tak nalehko, neztratit kontrolu, umyl sis ruce, nechal mokrý prsty, nalepil na ně prášek, otevřels mi pusu a promasíroval dásně i mně. Ještě hodinu jsme žvanili, pak jsme se milovali. A ráno jsi vstal už v sedm a rovnou sed k počítači a bušil do něj celý dopoledne, vůbec sis nevšim, že ti říkám, že jdu. A já nechtěla, abys tím okouzlil ženský, jako je ona.“

Oběma bylo trapně. Jejich mírně drogová minulost, neškodná, přesto provinilá. Láska, která se nikdy pořádně nepřiznala, a už vůbec nevyznala. Vina na obou stranách. Zatajený potomek, potrat, konec.

„Toho koksu jsem pak nechal,“ řekl zahanbeně.

„Protožes na něj neměl prachy,“ zasmála se. „Ale to je v pohodě, aspoň tahle droga ti přestat dovolí.“

Julián v tomhle už nechtěl pokračovat. „Její muž umřel. Tam v Itálii. To tě to nemohlo napadnout, když ji znáš? Že je to ona?“

„Blázníš?“ ohradila se s novým, tentokrát ještě hořčejším smíchem. „Umím matiku, ale Bardisalovou a Morettiovou jsem si dost dobře spojit nemohla. Nevěděla jsem, jaký jméno přijala, že je vdova, že se vrátila. Teda teď už to vím.“

„Dělá pro nějakou společnost tady ve Varech. Svět je malej.“

„Juliáne,“ zvážněla. „Na škole se říkalo, že jede v drogách, a dokonce je vyrábí. Na tý americký stáži se asi něco takovýho odehrálo. V těch laborkách.“

„Drogy jsou léky. Američani říkají lékům drugs.“

„Byla v laborce na stáži, a co já vím, asi na něco přišla a chtěla si to nechat pro sebe. Vyrobila látku podobnou pervitinu, ale nebylo to zakázaný.“

„To by ji ani Američani nezavřeli.“

„Vždyť to neudělali. Jen ji vyhodili. Hele, byly to tehdy jen dohady. Už u nás na fakultě šly fámy, že něco bere, nejspíš kokain nebo nějakej jemnej derivát, protože to nenechávalo viditelný následky. Co Muriel uvaří, to si taky vyšňupe, a s nikým se nerozdělí, na ty pomluvy si vzpomínám. Ale školy tohle tutlaj nebo řeší samy a bez policajtů, nechtějí, aby to šlo ven, fujtajbl, to nikde, snižuje to rating. Mohlo to být tak, že ta americká laborka měla podezření a dala jí vybrat: buď policejní vyšetřování, nebo pá pá, šupem zpátky do Evropy.“

„Je to možný. Ale nemáme čas tohle zjišťovat. Nechme to na kriminálce, ať taky něco dělá. Za chvíli tě tady sežeru, a co si na tom vezmeš?“

„Takže o ni ti nejde.“

„O Marielu? Ona je jenom jeho loutka stejně jako já.“

„Co o něm víš?“

„Nic moc. Jenom to, že si mě zotročil. Ale snad má pro mě nějakou sentimentální slabost, má rád moje knížky. Paradox, co? Jinak už bych tady nebyl, hádám. Vrah a pak sebevrah.“

„Podle mýho by tohle jen tak někdo nevymyslel, ale budiž. Mám tady takovej vzoreček.“

„Dobře víš, že jsem nikdy jedinej blbej vzoreček nepochopil.“

„Jo. A já tobě nebudu nikdy rozumět tak, jak jsem si myslela, že ti rozumím, když jsme byli spolu.“

Nepředstíral, že ho tou poznámkou nezaskočila, dokonce nenaštvala. Nepředstíral před ní už nic. Jen měl pořád, i po letech, potřebu se hájit. „Psychoanalytička Sabina Spielreinová byla v patnácti letech se svou ruskou matkou v Karlových Varech. Později se léčila u Junga, ano, myslím Carla Gustava. Pak u něj studovala. Pak s ním chodila. Zamiloval by se do ní Goethe, kdyby ještě žil a byl v té době ve Varech? Jako do Ulriky von Levetzow? To mu bylo sedmdesát plus.“

„A přihodilo se mu to kde? V Mariánkách. A jemu bylo ještě víc.“

„Jí sedmnáct.“

„Je to známá historie, a já skutečně nechápu… Aha. Jo takhle. Potkal jsi Muriel tady a propadl jí stejně, jako každej starej blázen propadne mladý ženský.“

„Vůbec jsem jí nepropadl,“ ohradil se Julián. „Zajímala mě tak jako cizí ovoce. Jel jsem s ní na výlet, jak jsem ti řekl, jako idiot se za ní vydrápal na takovou směšnou skalku ve Svatoškách, a málem spad dolů – kdyby mě nechytila.“

„Kdyby tě nechytila. Jenže jsi na tu skálu lezl za ní, že? Takže kdyby jí nebylo, ani tě nenapadlo tam lízt. S tvejma fóbiema z vejšek.“

Odpovídat nemusel.

„A ona pak co? Po tom, co ti ‚jako‘ nedovolila spadnout?“

Zamyslel se. „No, později byla divná, že o tom nechce mluvit a že ji mrzí, že mě tam zatáhla, ale nejdřív se rozbrečela. I když se možná rozbrečela právě proto, že mě nedokázala nechat rozplácnout se dole. Přesně takhle to cítím.“

„Iracionální Julián.“

„Hysterická Mariela. Nevypočitatelná. Není v ní vzorec, a jestli, nejde rozluštit. Člověk, abys ho pochopila, musí mít konstantu, nějakej střed, těžiště. Jenomže ona má jen extrémy.“

„Stejně jako u těch vražd. Pouhý extrémy. Ale když není vzoreček, pracujme aspoň s hypotézou. Pokud teda Muriel nemiluješ. V takovým případě si za ní běž a dělej, co umíš.“

„Vůbec ne.“

„Určitě? Anebo jsi zase zamilovanej jen do toho vztahu, do představy vztahu, do zamilovanosti, ne do ženy. A je to jako se mnou. Zblbnutej do představy lásky a jejího následnýho ubíjejícího naplňování a dokazování. Bože, ještě že jsem se tě zbavila!“

Strašně rád by se byl urazil, ale jeho rácio mu říkalo, že teď není ta chvíle.

„Někdy je představa lásky tak svůdná,“ řekl klidně. „Tebe nesvádí? Nemůžeš to pochopit? Nesmyslná, nerealizovatelná, a přesto svůdná. Jenomže tohle ty v sobě nemáš. Nic ze mě.“

„Už o tom nechci slyšet. Bylo to moje rozhodnutí a moje riziko.“

„Myslíš moje dítě,“ nemohl si odpustit.

„Naše dítě!“ Kousla se do rtu. „Něco našeho, co jsem nechtěla. Ale teď mám v sobě něco našeho, co jsem chtěla.“

„Cože?“ zhrozil se. A tušil proč.

„Musela jsem zjistit, co v sobě máš, takže než jsem ráno odešla z hotelovýho pokoje, napila jsem se toho tvýho čaje. Když jsi byl na záchodě.“

„To je ti podobný. A strašný.“ Schoval obličej do dlaní.

„Podobný by mi bylo ten čaj odnýst. Jenže jsem chtěla vědět, co dělá s chemií lidskýho těla. Našla jsem si v nemocnici toxikologickou laboratoř a měla štěstí. Hezkej kluk, na mě mladej, ale líbila jsem se mu.“

„Komu by ses nelíbila?“

Nechala tu poznámku být. „Zeptala jsem se, jestli laboratoř dělá taky pro policii, a on, že ne, ti prý mají vlastní laborku. Tak jsem mu nabídla dva tisíce na ruku, když mi udělá rozbor krve a nikomu o tom nemukne. Prevít chtěl pět plus blowjob, ale to jsem mu nedala. Jen jsem vyhrnula rukáv. Jak mi bral krev – trvalo to dlouho, protože nemohl najít žílu a vůbec mu to nešlo, jsem tlustokožec, jak víš. Úplně se tím vynervoval a ani už nic nechtěl. Neměl mi čumět na prsa, šlo by mu to pak líp.“

„Jste si pak dali rande, jo?“ prohodil Julián.

Rozesmála se a zavrtěla hlavou. „I když on chtěl.“

„Pozvedlo ti to sebevědomí, gratuluju.“

„Já nepotřebuju pozvednout sebevědomí, Juliáne. Potřebuju to tady přežít. Ale něco mezi náma začalo cvakat, to je pravda.“

„Cvakat?“ pozvedl obočí.

„Tohle.“ Vstala, odešla do ložnice a přinesla odtamtud modrou plastovou bedničku, nebo spíš krabičku. A on slyšel, jak to v ní cvaká. Jak se s ní k němu blížila, cvakalo to čím dál urputněji.

Mimoděk před ní ucukl. „Co to je?“

„Schovala jsem to, abys to neslyšel a hned se nevyděsil.“

„To se ti povedlo i tak,“ hlesl Julián a vzal si od ní krabičku s uchem na přenášení. Na displeji měla vlásenkovou ručičku a číselník. „Geiger-Müller,“ přečetl. „Extra Sensitive. Jako extra tenkej kondom.“

„Radiace se dá změřit i chytrým mobilem, když máš na to udělátko, ale já tyhle analogový škatule radši. Jsou to spolehlivý mašinky. Tahle byla špička, než se přešlo na elektroniku.“

„To ti dal jen tak?“ Šel zavřít okno.

„Mám mu to vrátit na tý schůzce. Jenže na ni nepůjdu.“

„Reagovalo to na tebe. Na tvoji radiaci. A on se nebál?“

„Nezářím nijak silně, zato ty…“ Podívala se na displej, kde se chvěla vlásenka a přístroj cvakal jako o závod. „Možná bys udělal líp, kdybys už neměl děti. Aby pak neměly čtyři nohy a čtyři ruce. Nebolí tě v poslední době častěji hlava?“

Zkoumavě si ji prohlížel ve snaze odhadnout, nakolik si z něj dělá legraci. „Jsem migrenik, hlava mě bolí celej život.“

„Takže by sis toho nevšiml, ani kdyby se z radiace migréna zhoršila. Jejím vlivem se v tobě rozpadají atomy. Vzniká gama-záření. Díky tomu třeba můžou v nemocnici sledovat tomografem, co se v tobě děje, ale Technikovi postačí, když to zachytí bednička. Ví, že jsi poblíž. Pozná to podle ní i na několik desítek metrů.“

„Dej to pryč,“ podal jí přístroj. „Když tracker, tak tracker. Ale tím mě Technik neotrávil, žádný polonium jako u Litviněnka. Oběti ani vrazi radioaktivní nebyli. Ale Technik se někdy zjevil, když jsem ho nečekal, to je pravda.“

„Proto mohl některý vraždy zinscenovat tak, abys byl nablízku – abys byl možná přímým účastníkem, nebo aspoň divákem. To odpovídá?“

„Asi ano,“ přikývl. „Jinak to vypadá na naprostý náhody. A tyhle náhody jsou teď náhodný čím dál míň.“ Uvědomil si naplno, že v jisté chvíli se nevědomky stal součástí krvavého karlovarského divadla – a pořád jí je. „Prosím tě, odnes to už konečně. Je mi z toho zvuku špatně a migrénu to jen zhoršuje.“

Vyhověla mu, a když cvakání utichlo a ona se vrátila, řekla: „Účinná látka je derivát podobnej kokainu a pervitinu. Myslím, že jen lidi jako Bardisalová spočítají, jak to rozpustit v tekutině plný síranu, draslíku, vápníku a sodíku a taky kysličníku uhličitýho obsaženýho ve formě plynu. Možná v tom hraje roli i teplota pramene, protože ty horký nad padesát stupňů reakci pravděpodobně urychlí. Vřídlo má sedmdesát.“

„Takže je to dozajista vřídlo.“

„Je to nejpravděpodobnější zdroj. Vřídlo je horké a horkost je krátkodobá. Vem si, že když se ta látka dostane do těla, prudce se ochladí. Dneska jsou moderní gely, a já upozorňuju, že nevím, jestli je to gel, nebo něco jinýho. Ale gel, jako když vaříš pudink, houstne a klovatí při vysoký teplotě, a tyhle nový produkty se při poklesu nezdrcnou, naopak, vrací se do kapalnýho stavu. A v tekutým stavu, když už jsou v těle, se dostanou sliznicí do krve – už v puse, pak v jícnu, pak žaludeční stěnou. Pochybuju, že se to vůbec dostane dál.“

„Ta krátkodobost je důležitá.“

„Ukazuje k logice úspěchu takovýho zločinu. Vem si, že někdo vmete jed zabalenej v polyizokyanidu do pramene.“

„To je co? Ten poly-izo-kynaid.“

„Nosič. Nebezpečnej tělu, ale ne v tomhle množství. Malý množství, které se ve směsi těch solí a bublin ještě chvíli mele, ale svou podstatou se nemůže nikde uchytit, je to taková slizká gelová buňka, a v ní je jed. A tahle gelová mikrokulička, tenhle náš nosič, až ji vír v podzemí pustí, se pramenitou vodou dostane na povrch, a buď skončí v řece, nebo vklouzne do některý z pitnejch váz ve Vřídelní nebo dřevěný kolonádě, která je hned vedle. Pochybuju, že by se to dostalo až do tý kamenný. Ale ani v regulovaným vývěru pramene to ještě nemusí nic natropit, protože si ho v tu chvíli třeba nikdo nenačerpá do toho srandovního hrnku a nevypije ouškem. Anebo ji v několika málo případech náhodná oběť do pohárku zachytí a vycucá. Záleží pak na tělesný konstituci, na věku, na zdravotním stavu, kdy a nakolik se účinky projeví. Upřímně řečeno nechápu, jak to, že na tohle ještě žádnej terorista nepřišel.“

„Zdá se,“ řekl Julián chmurně, „že jeden na to už přišel. Tohle město se k tomu nabízí jako milenka, co pro teroristu ztratila hlavu i srdce a chce se stát jeho ženou.“

„Anebo děvka, co jí stačí zaplatit, a carpe diem.“

„Jde mi z toho hlava kolem.“

„Tak si to vezmi. Někdo se zlou vůlí rozmíchá v kádince něco jako midazolam, uspávadlo. K němu přidá látku s opačným účinkem, kokain nebo crack, nebo amfetamin jako kathinon. Představ si, že ti šíleně buší srdce, máš paranoii, bojíš se mouchy, která kolem tebe prolítne, protože ti připadá obludnější a nebezpečnější než útočící sršeň. Máš pocit, že ti ta moucha chce vysát všechnu krev, a ještě tě nakazí tropickou horečkou, a k tomu do tebe naklade vajíčka a z tebe pak polezou červi. Co s ní uděláš?“

„Zabiju ji.“

„Právě.“

„Ale nebudu ji chtít kousat, přece! Prostě ji něčím odeženu. Praštím.“

„Asi do ní nekousneš, to je fakt, ale tihle to dělali. Takže v jejich dávce muselo bejt ještě něco navíc. Ale možná slyším trávu růst.“

„Bují mohutně. Křoviska, trní, náletový dřeviny atakující vznešené bučiny. Karlovy Vary mají Armageddon. Mrtvý děti tu vystřídaly lázeňský hosty.“

„Mohl by to dělat jednodušším způsobem, možná tu bestii přeceňuju. Možná má jenom přístup k vývěru pramenů někde, kde je regulujou. Přilije tam ten svůj blín a čeká. Za minutu dvě se toho někdo napije. Když ne, přilije příště, napije se někdo jiný. Důležitý je, že látka je zjistitelná jen chvilku. Jak si oběť zavdá, dřív nebo později se z ní stane kousavá zombie, někoho napadne a vezme s sebou, a pak zabije sama sebe. Ale to už je další účinek drogy. Další složka preparátu. Protichůdný látky se pak pohltí, znegují jedna druhou.“

„A zatím je Tržní kolonáda zavřená a nikdo ji nehlídá. Leckdo tam leze přes policejní pásku. Nabírá z pramenů, fotí místo činu. A vřídelní prameny nemají ani tu pásku.“

„V tobě to je, a že není ve mně, znamená, že to do tebe Technik dostal dřív, možná s předchozí termoskou, ale spíš na samým začátku, když jste se spolu napili. Primárně tedy nejsi obětí, nebo jsi neměl být. V obětech nic není, toxikologický rozbory skončily negativně ani nic necvakalo. Proč? Protože ty dvě látky s protiběžnými účinky způsobí v těle implodující reakci – z člověka to na chvíli udělá šílícího kanibala a pak ho to přivede k touze po spánku. Po tom věčným.“

„Čekám, kdy na mě vytáhneš ty chemický vzorečky. Tak do toho. Ať už to mám za sebou.“

„Nejsem chemik, ušetřím tě a radši vytáhnu jeden z pravdivejch případů, kdy se lidi chovali podobně. Znáš ten, co se obvykle označuje jako ‚útok miamskýho kanibala‘?“

„Kdysi jsem o tom četl. Vidět paralelu s tím, co se teď děje tady, mě nenapadlo.“

„Jak to, že ne?“

„Ten chlap, co to v Miami udělal, se přece nezabil.“

„Jinej mix drog. A zabili ho policajti. Co když to udělali dřív, než by se sám vrhl pod auto nebo skočil z mostu?“

„Už si to moc nepamatuju. Jen to, že v něm nic nenašli a že se dodnes neví, proč to udělal. Co vlastně proved? Sežral někoho. Uvařil si ho? Jako v tom případu německýho kanibala, co získal oběť přes inzerát?“

„Tohle bylo na Floridě v květnu ve dvanáctým roce. Mladej chlápek, co si říkal Rudy Eugene, se u silničního nadjezdu bez důvodu vrhl na starýho bezdomovce jménem Ronald Poppo. Nebo bez důvodu… Myslím, že ho obvinil, že mu ukrad Bibli. Poppo byl buď sjetej, nebo opilej, nejspíš obojí najednou, ale na každej pád se jen chabě bránil, když mu Eugene okousával nos a tvář. Přišel o obličejovou tkáň včetně jednoho vytrženýho, rozžvejkanýho a polknutýho oka, a toho druhýho vytaženýho z důlku, ale už nesežranýho. Tahle raw zabijačka trvala osmnáct minut, než policie útočníka zastřelila – Eugene nereagoval na výzvu, ať Poppa nechá na pokoji, prostě ho baštil. Bezdomovec to nakonec zázrakem přežil, s napůl sežraným obličejem, naprosto slepý. Zpočátku to média sváděla na syntetickou drogu přezdívanou ‚koupelová sůl‘, jenomže v krvi zastřelenýho psychotika se nenašlo vůbec nic kromě trošky alkoholu a THC, a zůstává tedy záhadou, proč to spáchal – a pod jakým dalším vlivem. Protože, jak sám dobře víš, alkohol a marihuana samy o sobě z tebe kanibala neudělají.“

„Marihuana smrdí, až se mi z toho puchu zvedá žaludek, takže v týhle věci ti nepotvrdím vůbec nic,“ zatřepal Julián dlaní, jako by chtěl odehnat i vzpomínku na ten odér.

„Mně ale ne,“ zazubila se Makro. „Po našem rozchodu jsem byla tak navyklá na každodenní pití, že jsem se rozhodla s alkoholem seknout.“

„Což se ti nepodařilo,“ řekl se zadostiučiněním.

„Nepodařilo,“ připustila, „ale nejsem na něm závislá jako ty. Pomohla mi v tom tráva. Fakt dobrá alternativa, když se potřebuju vyklidnit. Ale to je jedno. Důležitý je, že nikdo už nikdy nepřijde na to, proč Rudy Eugene sežral bezdomovci obličej, a obávám se, že tady ve Varech to dopadne úplně stejně – policie se řídí procedurama vyšetřování a tabulkama pravděpodobnosti motivu, a tím pádem nic nezjistí. A proto jsi tady ty, ostatně si tě sem zavolali.“

„A já tam teď půjdu.“

„Co chceš dělat?“

„Myslel jsem, že Taufer pracuje v balneoprovozu. Tak mi to řekl, můžou to bejt kšefty navíc, ale teď je jasný, že má taky přístup k vývěru pramenů. A to není balneoprovoz. To je Správa přírodních léčivých zdrojů a kolonád. Dělají pro ně i lidi na dohodu. Seznam zaměstnanců nemám, nedá se veřejně dohledat, ale vsadil bych na to, že je to přičinlivej externista.“

„Kdy sis to zjišťoval?“

„Poté co mě pozval k sobě.“

„Dobře. Jak ho hodláš najít, když nechceš k němu domů?“

„Tam už nikdy. Odchod oknem je odchod poslední.“

„Takže.“

„Mají kancelář na Lázeňský, jen pár kroků od mýho hotelu přes řeku.“

„Hele, Juliáne, já dost pochybuju, že Technik je teď někde v kanceláři.“

„Může se to aspoň zkusit.“

„Proč nepošleš Webera?“

Trvalo mu celkem dlouho, než odpověděl. „Ta holka se mnou čeká dítě. Policajt to podělá. Sám Technik mi zakázal, abych s nima spolupracoval, a věděl proč. Bez antidota do dvou dnů zešílím, někoho zabiju a pak uspím i sebe. Ale třeba se mi ho podaří nějak přesvědčit, po dobrým nebo po zlým.“

„Zabije tě,“ prohlásila s jistotou.

„Nevím, proč by měl. Zrovna teď. Mohl to udělat už dávno. Ráno mi tu protilátku přece dávat nemusel.“

Sáhl do kapsy pro mobil, a než mu v tom stihla Makro zabránit, zavolal Mariele. Vzala to okamžitě.

„Už vím, jak to ten tvůj dělá,“ řekl. „Má nás oba na provázku, smyčky kolem krku. Ale je labilní, občas se s ním mluvit dá. Zkusím ho přesvědčit, aby nás ušetřil. Nás a každýho dalšího. Jako že je vyšinutej a neví, co dělá.“

Dlouho mu do ucha promlouvalo ticho. „To se ti nepovede,“ odpověděla nakonec překvapivě vystrašeným hlasem. „Do ničeho se nepouštěj, dozví se o tobě na dálku.“ Zavěsila.

Makro opět přinesla z vedlejšího pokoje geiger, který okamžitě začal cvakat. „Pokud má k dispozici uran nebo radon – ten je pravděpodobnější, ostatně Jáchymov je taky lázeňský město a leží jen kousíček odtud –, musí ho někde uchovávat. Ty krabičky se ucvakaj navzájem, než se k sobě přiblížíte, a on tě sejme. Ale já v sobě radon skoro nemám, proto tam půjdu já. Sama.“

„Kam?“ zhrozil se Julián. „Jdu s tebou.“

„Nemůžeš se mnou, pako. Vždyť ti to povídám. Musím sama. Budu dělat geocaching, hledat něco podobného skrytý kešce. Nemám souřadnice, jen geigera. Začnu u tvýho bývalýho bydliště, zůstanu na ulici. Kam dál?“

„Když nic, půjdeš za Zítkovu kolonádu ke kanceláři Správy léčivých zdrojů, a pokud to nezacvaká ani tam, budeš pokračovat ke kolonádě Tržní a Vřídelní, protože právě odtud vedou dolů pod zem vrty až ke slanýmu moři pod městem. Pokud má ty chemikálie na jednom místě, mohlo by to bejt právě tam. Není tam veřejnej přístup.“

„Snad uspěju aspoň na některý adrese. Jakmile radioaktivní látku najdu, zavolám ti a počkám na tebe. Víc toho asi teď dělat nemůžeme.“

„Chtěl jsem, abys mi s tím pomohla. Ale tohle po tobě chtít nesmím.“

„Proč ne?“

„Riziko. Ty musíš zůstat tady. Zamčená. Žádnej divokej terén, nebezpečný město KV.“

„A co tady jako budu dělat? Svítíš jak žárovka, leda bych si při tobě četla. Počkám na tebe někde v bezpečí, neboj. Pokud vůbec něco zjistím.“

„Ne.“

„Ale ano, Juliáne. Zatáhls mě do toho a já v tom jedu s tebou. Teď nemůžeš couvnout. Nemůžeme. Nechci, abys umřel. Nechci ani, abys někoho zabil, až to na tebe přijde. Nechci, abys zabil mě nebo nějaký nedejbože dítě. Teď musíme jednat rychle. Vím, jak na to, tak tady seď a čekej. Dokážeš to jako chlap překousnout?“

Měl vztek. Nechtěl s ní souhlasit, ale nakonec ji pohladil po tváři. Dala mu dlaně přes uši a vlepila pusu na pusu, dlouhou.

„Voníš stejně jako dřív,“ řekl. „Nebudu tady sedět a čekat celou dobu. Vyrazím deset minut po tobě, zhruba na ty dohodnutý místa. Abych nerušil geigera, ale byl ti nablízku. Nech mi klíče. Škoda.“

„Jaká škoda?“ podivila se, když si oblékala kabát.

„Že si tě teď nesvlíknu a nebudu s tebou provozovat ty vylomeniny co tehdy. Protože teď jde o život.“

„A taky o život toho vašeho plodu,“ usadila ho. „Ale abych byla fér – pokud to dobře dopadne, tak si do tý postele vlezeme nahatý a uvidíme, jak to dopadne. Bereš?“

Zabouchla za sebou a už neslyšela jeho odpověď. Stejně mlčel. Otevřel okno a vykouřil cigaretu, zapálil si od ní další. Zkontroloval zprávy na mobilu. Oba špačky hodil do koše pod dřezem. Prohlédl ledničku, ale žádný alkohol v ní nebyl. Koukl na sociální sítě. Žádosti o přátelství od lidí, jež v životě neviděl ani neuvidí. Tři náhodně vybrané přijal. U okna si dal třetí cigaretu a udělalo se mu špatně. Chvíli naprázdno dávil, dokud neucítil v jícnu žluč. Zapil ji vodou z kohoutku. Opláchl oharek pod vodovodem a odešel z bytu. Uviděl večerku a koupil si cigarety, raději dvoje, a ještě jeden zapalovač, co kdyby se něco stalo. Co kdyby ho Technik někam zavřel, aby si počkal na účinkování jedu? Co kdyby ho uvěznil spolu s Makro? Vrátil se.

Otevřel si data na mobilu. Sociální sítě, společenský small-talk, všude samá reklama. A co já tady? pomyslel si.

To by mu nezbylo než vykouřit všechny cigarety řetězově za sebou, a pokud by ho to nezabilo, spáchat sebevraždu jinak. Nejlépe spolu s ní. Sebevraždu sexem. Zasmál se tomu a kolemjdoucí teenageři, celá tlupa, se po něm podívali. Udělal na ně skrz mříž vyšinutý obličej a šel se znovu obout.

Minul kuchyňské potřeby, vrátil se k výloze a obhlížel, co mají. Nože tu měli, zavírací ne. Tak si koupil nožík na zeleninu, ostrý a špičatý, s pěticentimetrovou čepelkou. Když na to přijde, dá se bojovat i s tím.

Šel kolem bývalého pasážového kina Praha, prožitějšího než cokoli ve Varech. Jako kluk a teenager tady viděl pár zásadních filmů svého života, jako animovanou Disneyovu Sněhurku a sedm trpaslíků z roku 1937, u níž se strachy počural a zároveň získal celoživotní slabost pro mrtvolně bledé tmavovlásky, Číslo 5 žije, první sci-fi po Star Wars, jež ho bavilo, nebo Souboj Titánů, kvůli němuž přečetl všechny řecké mýty v dětském převyprávění i věcném, poznámkami vybaveném výkladu Roberta Gravese. Staré filmy se v kině Praha hrály, dokud nezavřelo. Nebylo to jen kino, ale i protiletecký kryt, v němž se školou v rámci branné výchovy pravidelně nacvičovali kurz přežití. Všechny ty gumové protichemické masky, které obrácené naruby vypadaly jako strašidelné vaginy.

A kolem Národního domu, pěkně zrenovovaného a s nově pomalovanou fasádou, žádná graffiti, ale původní lovecké motivy, architekti Fellner a Helmer i tady, daleko za lázeňskou částí. Pamatoval si jej jako oprýskanou div ne ruinu, když z Varů odcházel. Jako dítě tu prožil jediný maškarní bál svého života. Šel za harlekýna, ale trval na špatné masce, takže byl ve skutečnosti pierotem, aniž jakkoli rozuměl pevnému stanovení rolí v commedii dell’arte. Máma mu říkala, že až uvidí nějakou kolombínu, má si s ní zatancovat, ale nevěděl, jak taková kolombína vypadá, a před děvčaty se styděl, takže nakonec tancoval jen krátce a hned se třemi partnery/partnerkami: s někým za hnědou plastovou maskou jelena – nebyl s to určit, zda je to holka, nebo kluk –, s dívkou (podle sukně a punčoch) s maskou vlka a do třetice s robustním klukem, v němž poznal kamaráda ze školy, ten měl na sobě bílý roláček a černé kalhoty a na hlavě chundelatou kuklu s dlouhýma zaječíma ušima. Přišlo mu tehdy v sedmi letech nepatřičné, že tančí se zvířaty, a zároveň byl hrdý na to, že on je něco víc: člověk, byť za maskou a v divném bílém ustrojení, které mu ušila máma, včetně toho otravného, vyloženě holčičího krejzlíku. Myslel by si, že má jako rytíř proti zvířatům bojovat, ale měl z nich takový strach, že s nimi raději křepčil na diskomelodii, již si teď už sotva dokázal vybavit. Obrazy zůstaly, zvuk ne.

Kolem ducha knihkupectví, kde si kupoval básně Vítězslava Nezvala, Viléma Závady nebo Konstantina Biebla, a v antikvární části partitury Beethovenových symfonií, když si myslel, že bude někdy rozumět hudbě. V té době, to byl na gymnáziu, se zamiloval do holky, pro niž psal nepochopitelné holanovské básničky a kafkovské povídky a skládal písničky s ukradenými hudebními náměty a texty plnými hrubínovských veršíků. Knihkupectví/antikvariát dávno není, místo něj tu stojí přiboudlý klaustrofobický obchoďák.

Když z Varů odcházel, odhadl, že tohle město se k lepšímu měnit nebude; alespoň za jeho života ne. Jantarová hora Praha ho pohltila jako statisíce jiných přivandrovalců, a všem měřila téměř stejně, do metropole míří ti aktivní, ti, kdo se chtějí a potřebují prosadit. Úspěch je výsledkem píle, schopností a štěstí, tohle Julián věděl od začátku. Sám sebe dnes, po letech v Praze, považoval za mírně úspěšného člověka – za takovou nižší střední třídu úspěšnosti. Nebylo to kdovíco, ale pořád lepší než zůstat tady. V Karlových Varech by byl dávno, ještě mladý, obalený tlustou vrstvou vřídlovce.

Teď by jeho ochrannou krustu bral. Aspoň se zastavil v Bille pro suchý cider a vylokal ho rovnou z flašky.

V I. P. Pavlova zazvonil u bývalého bytu, nemohl si to odpustit, co kdyby. Podle očekávání nikdo na zvonění neodpověděl, a on byl rád. Prošel pod skalou mezi hranolem Thermalu a vodorovnou hmotou bazénu vysunutého do vzduchoprázdna, bez vody a beze smyslu. V restauraci u mostku vypil na baru dva panáky skotské.

Přešel řeku, zadumaně pohlédl na kamenného strážce parku, v němém řevu otevírajícího chřtán, přistoupil k němu, sehnul se a zašilhal dovnitř. Tma. Natáhl do ní ruku. Ucukl, protože nahmátl něco oblého a studeného. Zvedl hlavu a zjistil, že se po něm udiveně otáčí žena s dítětem. Měl pocit, že je tu už viděl, a mávl na ně. Šly si dál svou cestou. Musel do kamene sáhnout znovu, a udělal to, uchopil oblý předmět a vytáhl ho ven na šeřící se den.

V ruce držel červené, mírně svrasklé jablko, z poloviny snědené. Nahryzaná strana vypadala jako umně opracovaná drobnými ústy. Reliéf připomínal obličej, zdeformovanou měsíční tvář, dříve bílé, nyní nahnědlé srdce s důlky na místě očí a vystouplým nakousnutým ohryzkem s dvěma černými dírkami, podobnými nosním. Ústa jablko nemělo. Takto jedl jablka jako kluk, který ještě nesmí zacházet s nožem.

Otočil plod v dlani, aby vypadal jako celý, a zahryzl se do něj. Byl sladkokyselý, už trochu zamřelý, trnuly mu zuby, ale poctivě dužninu a slupku sežvýkal a spolkl.

Vrátil zbytek jablka do kamene a po nábřeží podél vojenských lázní a Lázní III došel k Mlýnské kolonádě. Vstoupil mezi sloupy a ubíral se podél pramenných váz obklopených lidmi s kalíšky. Myslel na Čchartišviliho, jak mu v jeho přítomnosti připadalo, že sloupy mají být vodorovné a střecha s podlahou svislé, asi jako bednění s pneumatickými rozpěrami vkládané do země při výkopových pracích, aby to jámu nezasypalo. Pocit neskutečna, podezření, že věci jsou jinak, než se zdají být, se mu vrátil a nahnal mu strach. Čchartišvili zná jeho knížky, z internetu se dozvěděl o jeho příjezdu do Varů, vyhledal ho a požádal o totéž co Weber, jen z jiných pohnutek. Absurdní, a pak ještě absurdnější nerealizovaný převod peněžní odměny, stěží pochopitelná provokace, kterou by možná dovedl vysvětlit agent ruské FSB, Julián ne.

I když, pomyslel si, když nabíral do dlaně vodu z Libušina pramene a napil se, stejně šílené bylo Weberovo pozvání na samém začátku. Podivné vraždy a sebevraždy, Julián s nimi neměl nic společného. Avšak tím, že přijel, s Weberem si plácl, a dokonce mu podepsal spolupráci a mlčenlivost, se stal aktivním účastníkem dění. Takže pak už měl. Kdo ví, možná některé z těch neblahých událostí sám způsobil. Staly se v jeho blízkosti, měl jim být nablízku, možná se měl stát obětí. A teď už je tu všechno jen kvůli němu, jako by se mu město mstilo za to, že je opustil. Vyděsil se, že do toho zatáhl Makro. Tohle mělo zůstat mezi Karlovými Vary a jím. Na co se podívá, to ožívá, nebo umírá, ale právě on ten život a smrt způsobuje – jeho přítomnost to dělá, jeho oči to vidí, jeho uši slyší, jeho nos čichá, jeho jazyk chutná, jeho prsty hmatají. Fuj. Tak blízký kontakt s tím proradným městem nikdy nechtěl mít, a teď odříkaného největší krajíc. Julián odpadlík se vrátil do rodného, aby zastavil nepředstavitelné. Ale stal se pravý opak: svou přítomností zdejší zlo nejen proměnil, ale umožnil mu nadále existovat a rozpínat se. Umocnil ho. Rozšířil.

To musí skončit. Teď hned. Otřel si ústa kapesníkem a uviděl Marielu. Věděl, že tam není, a přece tam byla. Stála na samém konci kolonády a v padajícím soumraku z ní vycházela slabá záře, aura člověka, jenž je mu bližší než jeho bližní. Člověk svědomí. Spěchal k ní, k této Muriel Bardisalové, která docela mohla být jeho dcera, jak jí i řekl a jak to odmítla, ale ve skutečnosti by mohla být i jednou z dcer Weberových, a on, Julián, s ní mohl zplodit dítě jako ten nešťastný inženýr z Frischova románu Homo Faber. Akorát by to nebyl pokrevní incest. Ale incest by to byl. V rozčileném zoufalství k ní běžel a ona se před ním v úleku schoulila, doposud soustředěná na pózování před kamerou svého přítele, ozářená malým přenosným reflektorem a odraznou deskou.

Muž na něj cosi křikl a Julián se klidil, zkoupaný v panickém potu. Nebyla to ona, jen měla stejnou postavu a stejně učesané tmavé vlasy. O zaměnitelnosti žen si vždy myslel své, nikdy s tím nesouhlasil, a pak mu to četba Arthura Schopenhauera vždycky vrátila jako bumerang, který ho praštil nejdřív mezi oči a hned nato mezi nohy.

Není jeho dcera, nemůže být, ale mohla by být Weberova, a rovněž nemusela, a kdyby o ní věděl dřív, o tom, že žije a jak žije, považoval by ji za svou a nikdy s ní nevlezl do sprchy, ale on nevěděl, a tohle je dcera někoho docela jiného, jakéhosi Bardisala (pokud tedy je pan Bardisal jejím biologickým otcem), vystudovala chemii, je nadaná, ale i zkažená, to její talent ji zkazil, vzala si italského vědce ve věku svého otce, získala jeho příjmení a změnila si i křestní jméno, a pak o svého muže přišla, zemřel.

Koupil si u stánku svařené víno, a jak popíjel, uvažoval čím dál vláčněji.

O koho ještě přišla? ptal se před domem, v němž sídlí Správa přírodních léčivých zdrojů. O nalezence pojmenovaného Josefa Titlbachová, o domnělou Pandoru. Ale dívka v kómatu Pandora být nemůže. Mariela s ní chtěla mít dítě, sama se před ním podřekla, a jen ona ví, jak to mínila udělat, způsobů je víc. Jenomže holka málem umřela, upadla do kómatu, z něhož se ještě neprobudila, a když se o tom před Marielou/Muriel zmínil, způsobil jí psychický a citový šok, jako by jí připomněl něco fatálního, něco nezvratného, neodpustitelného.

Její muž zemřel. Její milá taky, tedy skoro, na nějaký společný život to s ní není, na návštěvy v nemocnici u holky ano, ale něco mu říkalo, že za ní Mariela nikdy nebyla – že by ten stav nesnesla. To, jak se hroutila, když se o té dívce jen zmínil…

Ta dívka ještě žije. Mohla to být milostná hra, která se zvrtla. Přistihl se, že Mariele fandí, a cítil se za to provinile.

Zavolal Makro, nezvedla to. Dovtípil se, že má ztišený telefon. Bůh ví, kde právě je. A jestli žije. Napsal jí svou úvahu do textové zprávy, ještě jednou obhlédl fasádu Správy přírodních léčivých zdrojů, ta ztemnělá okna, a pokračoval ve své poslední karlovarské procházce směrem k Vřídelní kolonádě. Většina vrtů k podzemnímu moři, otci všech zdejších pramenů, je vedena právě odtud, musí být. Tady se k nim vrah dostával, tady je otrávil. Možná do nich zrovna přimíchává další koktejl. Uvidí se, kdo to vypije. Komu pak překousne míchu nebo achilovku.

Jak je náhodná zákonitost strašlivá, tak je krásná. Až z toho mrazí.

Rozkopaná uzavřená kolonáda, velké vřídlo obestavěné lešením, to malé, náhradní, poprskávající venku na vidrholci. To je ono, napadlo ho.

Přístup k pramenům je teď mnohem snadnější než dřív, zvlášť pro někoho, kdo pro lázně pracuje. Všude stavební dělníci, vchod do podzemí zamčený, ale ne zrovna hlídaný. Na staveništích se elektronické zámky zavádějí málokdy.

Kamery tu jsou, Julián je vidí na vlastní oči, ale ty hlídají celý objekt před zvědavci, youtubery, zloději a vandaly.

Někde tam uvnitř je vchod do podzemí, kam kdokoli s klíčem vstoupí, kdy si zamane. Možná právě přes den, když je kolem tolik přičinlivců. Dělníky nenápadný chlápek s klíčem nezajímá, hlavně když je nebuzeruje, pokud si zapomenou obléct fluorescenční vestu nebo nasadit bezpečnostní helmu.

Otevřený kruhový stánek mezi kolonádami. Oplatky, suvenýry, růže vystavené horké vodě a obalené vřídlovcem, zkamenělé, mrtvé a nikdy neumírající zároveň – matka mu kdysi nechala takto rezavě ztvrdnout a zvěčnit první botičky, a on je, když je někdy ve svých dvaceti našel ve sklepě, vyhodil do popelnice –, lázeňské pohárky, nápisy v ruštině, výměna valut. Becherovka. Koupil si dvojku, lahvičku akorát do ruky, a vypil ji před domem U Tří mouřenínů na ex. Obdivoval mezanin barokního domu, takové velkorysé prosklené prostory s malými tabulkami v oknech viděl v Bruselu, většinou to byla horní sezení hospod. A něco takového mají i Vary. Moc takovejch domů u nás není, pomyslel si, možná proto měl tenhle jiný dům rád už jako kluk, aniž by věděl, že v něm kdy pravidelně pobýval nějaký německý básník. Ty erotické výklenky. Ta intimní schovanost pod balkonem v prvním poschodí.

Přišla mu esemeska od Makro a ta ho rázem probudila z blouznění. Markéta v tomhle vždycky byla mistr.

„Reagovalo to na ni, zahlidla jsem ji u divadla. Mohlo se to z ni zblaznit. Sledovala jsem ji. Cisarsky lazne strojovna za budovou maji to pronajaty ona zatim pod kontrolou zatim zkus bejt v klidu treba ji vyvedeme.“ Telegram z válečné fronty jedenadvacátého století. Nerozuměl, ale šel.

Ona zatim pod kontrolou… Reagovalo to na ni…

Po Staré louce a kolem Puppu doběhl k majestátní budově nejvelkolepějších lázní v Rakousku-Uhersku a první republice. Kdysi. Balustrády, vysoká klenutá okna, dórské sloupy, pilastry a sochy, všechna ta historizující zdobnost univerzální vídeňské tváře. Esence Karlových Varů v jednom baráku: funkčnost a iluze, zdraví a nemoc, lázně na pojišťovnu i casino royale mezi lesnatými kopci.

Vzpomněl si na krysy. O skvostných sálech a komnatách, o zapuštěných vanách se zlatými kohoutky jenom slyšel, stejně jako o důmyslném technickém řešení rozvozu rašeliny do koupelnových van. Jak logické, že si Technik našel svůj kutloch právě tady.

Ona zatim pod kontrolou… Nešlo mu to z hlavy.

Ne, tady ne. Nikoli našlehaný karlovarský dort. Zepředu nebylo na fasádě nic moc zhoubného vidět, ale když budovu obešel, praštil ho špatný stav zadního zdiva do očí a vlhkost odspoda do nosu. Popraskaný asfalt, uschlý plevel ve spárách, cáry igelitu a jiného plastu, poházené plechovky od piva a prázdné placatky od vodky a rumu, střepy a psí výkaly. Všude vajgly.

Dostal chuť na cigaretu, zvedl se mu žaludek.

Ohlédl se přes rameno, aby zahnal dávení. Bývalá strojovna na zpracování rašeliny se mnohem skromněji krčila za Císařskými lázněmi. Částečně opravená. Spěšně ji obešel. Měla tři vchody, ten na straně řeky zarostlý náletovým křovím, nepoužívaný. Na straně k Císařským lázním byly dveře používané, ale zamčené. Ze strany Mariánskolázeňské ulice vedly ještě jedny, plné, dřevěné, dvoukřídlové, ale používalo se jen jedno křídlo.

Na dveřích cedulka s přeškrtnutým člověkem, zákaz vstupu lidem.

Zůstal před nimi stát. Mohly patřit spíš k nějaké továrně nebo dílně.

Je člověk? Pořád ještě. Ještě chvilku, aspoň. Chvějící se rukou stiskl kliku a otevřel. Uvědomil si cigaretu mezi rty. Zapomněl, že si ji tam dal, a zapomněl si ji zapálit. Hodil ji ven.

Uvnitř ho čekala tma a v ní dávka strachu. Potil ho ze sebe zároveň s alkoholem, stál ve tmě ve vlhkém listopadovém vzduchu a hrábl po mobilu, jako by ten ho mohl zachránit. Zavolal Weberovi. Co když tím ohrozí Makro? Rychle hovor zrušil. Nebo ho rovnou ukončil Weber. Nevěděl.

Zkusil vypínač, ten jen cvakl, vyhrála tma. Ale kousek před sebou uviděl těsně u podlahy vodorovný proužek světla. Dotápal tam, nahmatal kliku něco přes metr nad světlem a stiskl ji. Proč mám rád tmu? zeptal se sám sebe a musel se usmát. Mohl si přece posvítit mobilem.

Dveře se otevřely a vpustily k němu široký prostor, osvětlený, ne jako posledně ve zpustlé dvoraně Císařských lázní plné krys.

Obrátily se k němu tři známé tváře, Makro, Mariela a Technik. Kdo jiný? řekl si. V hale už stroje dávno nebyly, zato všechna tovární a luxferová okna kryly textilie s aluminiovou fólií, nejspíš z nehořlavého materiálu. V rohu předl žlutý benzinový generátor, tlustá hadice z něj odváděla spaliny někam do stropu. Na podlaze se válel prach, ale jinak tu bylo čisto. Svítily tři přenosné lampy. Sálalo z nich teplo. Proto se na pultech jeden vedle druhého krčily malé chladicí boxy. Nevypadaly laboratorně, spíš jako chladničky na víno. Nad dvířky svítily číslice indikující teplotu uvnitř. Pět stupňů, sedm, deset, třináct, sedmnáct. V nich držáky se zkumavkami víc nebo míň naplněnými čirou tekutinou. Skleněné zkumavky, kam se podíváš, na poncích, na židlích, na zemi. Také další laboratorní nádobky a kádinky, hořáky připojené k plynovým bombám, kleště, pinzety, dvouoký mikroskop, elektronické váhy a promíchávače, teploměry, termosky (červené, zelené, žluté a modré jako turistické značky), krabice modrých zdravotnických rukavic na jedno použití.

Tady je to. Přál si mít v ruce pistoli. Ale měl jenom mobil.

Mariela se schovala za Technika, Makro zůstala uprostřed místnosti, od těch dvou tak na tři metry, pocitově však tři kilometry. Přesto měli všichni něco společného: struny napjaté k prasknutí: své nervy.

Makro držela v jedné ruce červený hrnek s Mickey Mousem, zrovna ho nesla k ústům, ale ruka jí jeho příchodem znehybněla. Mariela, která tak spěšně zapadla za Technika, svírala v pravačce ouško modrého hrnku s kačerem Donaldem, levačkou ho podpírala, ale stejně se třásl. Technikův kouřící hrnek stál na ledničce. Byl na něm vyobrazen Goofy.

Tím, kdo se pohnul první, byla Mariela. Sáhla do skříňky pro hrnek s Plutem, nalila ze skleněné varné konvice čaj a přinesla ho Juliánovi.

Přijal, přičichl. „Co v tom je?“

„Pomůže ti to,“ řekla. „Koukni, tvoje bejvalá holka si taky dala. Už jsme se všichni seznámili. Pijeme totéž.“

Loupl okem po Makro, ta jen zvedla ramena. „S Technikem se ‚moje bejvalá holka‘ seznámila dnes ráno,“ namítl a odložil hrnek na stůl ke kádinkám. „Proč by si měla na cokoli připíjet?“

„To bylo v trochu nedůstojný situaci. Tady jsme si naopak přátelsky popovídali.“

„To je pravda,“ potvrdila Makro a prvotní stres opadl. Technik se napil, Mariela se k němu vrátila a objala ho, Markéta se přitočila k Juliánovi a opřela se o něj.

„O co tu jde?“ chtěl vědět.

Pohladila ho po líci. V její vlastní tváři nedokázal číst. Vyjadřovala jen pohodu. Asi jako šlehačka z piksly.

„Napila ses toho?“

„Proč by ne? Jsme u přátel. Věříme si. Asi jako já s tebou.“

Aha.

Mariela se usmála stejně blbě jako Technik. Pohoda jako. Klídeček.

Dobrá. Zpráva předána.

Rozhlédl se, tentokrát důkladně. Viděl všechno z toho, co potřeboval. Jed vpravovaný do pramenů vzniká právě tady.

„U přátel v tajné laboratoři,“ poznamenal. „Ale proč tajné? Co když,“ obrátil se na Technika a ukázal na křivuli s nějakým modrým roztokem, „tohle rozbiju o podlahu? Co se stane? Bude mi v tom někdo bránit?“ Vytáhl z dřevěného stojánku zkumavku s hustou nazrzlou tekutinou a protřepal ji.

Nikdo mu neodpověděl. Mariele se na tváři usadil výraz sfingy, Technik s vyvalenýma očima zavrtěl hlavou a Makro ho znovu pohladila. „Polož to a uklidni se. Dneska to vyřešíme jednou provždy. Oni to udělají sami,“ ukázala na Marielu s Technikem.

Takže do toho opět zahrnuje i ji. Možná mu něco pořád plně nedochází, jako ta radiace. „Bouchne to, když to pustím na podlahu?“

„Zkus to,“ zasmála se Mariela, vystoupila z Technikova stínu, napila se čaje, nebo co to měla v hrnku, a stanula před Juliánem. Koukla doprava na Makro a dodala: „Něco spolu máme, takže mu můžu radit.“

Julián se neodvážil na mladíka podívat. Ostatně na to neměl kdy, protože v něm vzkypěl hněv. „Proč už nejsi Muriel Bardisalová?“ zasyčel. „Hraješ si na Marielu Moretti, a jsi Muriel Bardisalová.“

Podařilo se mu aspoň to, že zbledla a úsměv ji opustil.

„Byla jsem za Morettiho opravdu vdaná,“ ohradila se.

Vrhl rychlý pohled na Makro a ta jen rezignovaně přivřela oči. „Sňatek k smíchu,“ pokračoval. Snažil se do tónu svého hlasu vložit aspoň nějakou zlověstnost, jakkoli mu to nešlo. „Chrstnu vám to oběma do ksichtu, ať je v té zkumavce, co je. Kyselina. Bojovej plyn v kapalné formě.“

„U toho už jsme byli,“ řekla klidným hlasem Markéta. Síla toho klidu jeho hněv zastavila.

„Co blbneš?“ otočil se k ní.

„Než jsi přišel…,“ pokračovala. „Muriel… Mariela byla na drogách. Domácí kuchyně, jako od maminky. Právě na věci, co uvařila, doplatil její muž, Moretti, způsobily mu infarkt. Chceš vzoreček?“

„Chci vzoreček,“ vydechl Julián nosem a nespouštěl z těch dvou oči. „Bude se hodit.“

Makro kývla na Muriel.

„C_22H_30N_6O_4S,“ zasmála se tmavovláska plechovým smíchem. „Možná bych ti mohla vyprávět, co tenkrát tvoje Makro prováděla s klukama na koleji.“

Překvapilo ho, jak Markéta zrudla. Možná spíš podrážděním než studem.

„No?“ ponoukl Marielu. A ta spustila o něčem jiném.

„Co umí farmaceutický společnosti vyrobit ve velkým, to já umím udělat v malým. Jsou z toho peníze. Jestli sis myslel něco jiného, pak jsi osel. Koukni, Juliáne. Sice to není určený zrovna pro ženský, ale klidně to vypiju.“ Popadla hrnek s Plutem, vypila jej a vrátila se k Technikovi, kterého pohladila po tváři. „Maximálně budu chvíli rudá v obličeji a naladěná na všechno možný, prokrvená v celým těle. Co sis vůbec myslel? Že my jsme ti vrazi? My dva?“ Rozesmála se.

Dlouho nikdo nic neříkal. Ticho se dalo krájet jako huspenina. „To jsem si opravdu myslel,“ řekl nakonec. „Podezíral jsem jeho,“ ukázal na Technika, „ale pořád jsem měl někde vzadu v hlavě tušení, že pravda je jinde. Teď vidím, že to není on, ale ty. Ty to děláš, a nesnaž se mi věšet další bulíky na nos.“

„Bulíky na nos, bulíky,“ hihňala se. „Kdo takhle mluví? První republika. Jsi starší, než jsem si myslela. Než sis myslel ty sám.“

Viděl na ní, jak při jeho posledních slovech znervózněla.

„Nevím, kdo tak mluví,“ pokračoval a nutil se do klidu. „Když jsem vcházel, zpanikařil jsem a zavolal Weberovi. Mobil mi nezvedl a já to hned típnul. Ale možná mě má na radaru a může se kdykoli objevit i se zásahovou jednotkou. Najde si nás, možná mě sleduje po celou dobu mýho pobytu ve Varech, co já vím. Takže bude lepší, když si co nejdřív řekneme pravdu.“

„Když jsem tě chytila na té skále ve Svatoškách, vypadala jsem jako vražedkyně neviňátek?“

„Chtěla jsi ukázat, že mi od tebe nic nehrozí.“

„Mý tvrzení proti tvýmu. Ale uvědom si, že jsem nemohla vědět, jakej jsi na skalách nešika. A strčila jsem tě snad? Kdybych tě chtěla zabít, udělala bych to šikovněji.“

„Kdybych spadl, a pád by mě zabil nebo nezabil, navlíkla bys to jako náhodu. Za každou cenu.“

„A ten sex?“

Technik ztuhl, najednou úplně ochromený.

Julián pokrčil rameny. „Nemyslím si, že jsem atraktivní. Ale pohybuješ se v extrémech, pořád užíváš drogy, co si sama vaříš, nebo je vaříte vy dva spolu. Abych tě po tom našem romantickém incidentu ve skalách určitě nepodezříval, vyspala ses se mnou. Bez lásky. Bez výčitek svědomí, že tím ubližuješ svýmu klukovi. Já tyhle jednorázovky nedělám.“

„Nedělá,“ potvrdila Makro. „Je neurotickej romantik.“

„Bože, to je melodram,“ vyprskla Mariela. „Drogy jedu, no a co, je to můj způsob života, přiznávám, proto ta laboratoř. Dělám si parádičky, který zákon nezakazuje, a když je zakáže, vymyslím jiný. Není nic zábavnějšího než umět si to namíchat a vědět, jak to udělat, aby si tím holka nepoškodila pleť. Alkohol je proti tomu sbíječka. Já umím ty jemnůstky. Dalo by se to skoro označit za BIOdrogy.“

„Někdo to může vidět jinak,“ zahuhlal Technik.

„Nesnaž se, miláčku. Proč jim pomáháš?“

„Protože jsi to přehnala.“

Vypadala na okamžik, že si to uvědomuje. „Málokdo zneužil svejch chemickejch znalostí tak mírně jako já,“ řekla po chvíli. „Vem si Fritze Habera, co se sám jezdil koukat na účinky svýho yperitu za první světový. Dělám snad něco takovýho?“

Julián začal pochybovat o tom, kdo je tady šéf a kdo pěšák. Koneckonců je to celé jen myšlenková konstrukce. Tahle vzdělaná ženská uměla drogy už na vysoké škole, dělají jí dobře, a na tom, co jí dělá dobře, jí vždycky záleželo.

Postřehl koutkem oka změnu ve výrazu Technikovy tváře, a tak k němu teď přistoupil.

„Jestli sem vpadne zásahovka s Weberem,“ řekl, „dost možná to tady vystřílí. U něj nikdy nevíš. A ani u tebe. Připadá mi, že bys to celý nejraději vyklopil a ukončil, ale bojíš se to udělat.“ Kývl hlavou k Mariele. „To ti na ní tak záleží? Podvádí tě, kamaráde, a ty ji kryješ.“

„Kamaráde…,“ procedil Technik mezi zuby a Julián si poprvé v životě připadal jako Weber. Otřásl se.

Mariela se na Technika tvrdě zadívala a jeho zdrcený výraz se náhle vyhladil. „Nevím, o čem mluvíš,“ zamumlal.

„Mně se to líbí,“ ozvala se Makro. Všichni tři se k ní otočili a sledovali, jak s hrnkem v ruce prochází laboratoří. „Líbí se mi, že tady máš trapanal, jinak řečeno pentothal.“ Zvedla injekci a lahvičku se štítkem, na němž bylo propiskou napsáno C_11H_17N_2NaO_2S, a obrátila se na Marielu. „Thiopenthal sodný. To ses vážně nebála, že ti sem vlítnou policajti? Hmm. Tohle by okamžitě zabavili a šla bys k výslechu.“

„Dává mi to,“ hlesl Technik.

„Drž hubu,“ osopila se na něj Mariela.

„Ale vždyť je to pravda,“ namítl mírným tónem, snad aby ji nepohněval. „V tvý přítomnosti musím mluvit pravdu, a jsi tu? Jsi. Za to, že tady jsou i tihle dva, nemůžu. Za to mě trestat nebudeš. Nesmíš.“

Zdálo se, že po něm Mariela skočí a nějak ho stejně potrestá, přímo se chvěla náhlým záchvatem zuřivosti. Ovládla se.

„Thiopenthal sodný,“ pokračovala nevzrušeným hlasem Makro, „se používal při výslechu jako droga pravdy, protože oslabuje vůli vyslýchanýho a ten pak nedokáže lhát. Co kdybysme to teď Technikovi píchly, Muriel? Beztak už mu to vyprchává, poslední dávka, cos mu dala, už je opravdu slabá. Vzpírá se ti. Dám mu pigáro a podrobím ho výslechu, než přijedou policajti a udělají to za nás. Co ty na to?“

Ticho mezi těmi čtyřmi bylo teď těžší než strop nad jejich hlavami. Uběhlo asi deset vteřin.

„Souhlasím,“ řekl Technik a Mariela se na něj vrhla. Udeřila ho pěstí pod levé oko, a když si chránil před další ranou obličej, kopla ho mezi nohy. Stačil se natočit, a tak zasáhla levý kyčel. Stejně ho složila na zem. To už byl u ní Julián, drapl ji za vlasy a smýkl jí přes místnost, trochu jako hráč curlingu, když vrhá kámen po ledě, a hned se zhrozil, co udělal s těhotnou ženou (pokud tedy mluvila pravdu). Narazila do pultu, na němž stála chladnička s lahvičkami plnými chemikálií. Ta se zakymácela, a sice se jí nezřítila na hlavu, ale otevřela se a zapršelo drobné sklo. Něco se rozbilo, nebylo toho moc, tekutiny skončily na podlaze, ale částečně i na ní. Na hlavě, na těle, na ramenou.

„Dejte to ze mě!“ vřískla, ale už u ní byla Makro, opatrně ji zvedla a odvedla ke dřezu, kde do misky nabírala vodu z kohoutku a tu na ni šestkrát sedmkrát chrstla.

„Nevím, jak to bude reagovat s vodou,“ řekla klidně, „ale doufám, že nezačneš hořet.“

Julián pomohl na nohy Technikovi a zeptal se, jestli to přežije. Mladík odpověděl, že buď přežijí všichni, nebo nikdo. Kulhal, v kyčli ho očividně píchalo.

Makro se zeptala, jestli má Muriel něco na převlečení.

„Tady ne,“ zněla odpověď. „Nedělej si starosti.“ Poté se začala zajímat o to, které vzorky se rozbily. Zdálo se, že ji to zjištění uklidnilo.

„Tohle funguje jenom při vnitřním užití, že?“ ujišťovala se Makro. „Tak jo,“ strčila si jednu ampuli do kapsy. „Necháme to otestovat v nezávislý laborce.“

„Sem s tím.“ Mariela k ní natáhla ruku dlaní nahoru. „Prosím. Dej mi to a jdi pryč, Makro, i s ním,“ ukázala na Juliána. „Nic vám neudělám, chci říct, že Technik vám nic neudělá, přísahám, jen vypadněte.“

„Přísaháš pozdě,“ povzdychla si Markéta, ale pro jistotu před ní couvla. „Julián to má v sobě a já asi taky, včetně protijedu s krátkodobým účinkem. Nevím, cos mi tady dneska nabídla, třeba je to jen čaj, ale taky možná ne. Neodejdu odtud, dokud všichni včetně tady otroka nedostaneme protijed a návod, jak se z toho vyléčit. Jestli to ještě jde.“

„Otroka,“ vyprskla Mariela smíchy a hledala podporu té směšnosti u některého z mužů. Nenašla ji.

Předstoupil teatrální Technik, jako by se chystal přednést tragický monolog.

„Tady to končí,“ řekl a poskočil mu ohryzek. „Já ji mám pořád rád, to je vám oběma jasný. Nikdy jsem jinou ženskou neměl radši, s ní je to absolutní, buď to, nebo smrt.“

„Možná bys neměl brát ženský tak vážně,“ odfrkla si Makro, ale jestli ji slyšel, nedal to najevo.

„Je pro mě jen ona, nikdy jsem neměl vztah, až s ní.“

Makro se ušklíbla na Juliána a poznamenala: „Taky mu jde víc o vztah než o toho, s kým v něm je. Vy dva si jste dojemně podobný.“

„Na to mě taky dostala,“ pokračoval Technik, „a já ji pořád miluju, i když zneužila všechno, co mám, hlavně moji práci.“ Dal se do breku a Julián s Makro zvážněli. Pochopili, že z toho kluka promlouvá mnohanásobným zločinem zčernalé, a přece jakžtakž čisté srdce. Zamilovaný blázen. „Studoval jsem IT a vodohospodářství, přitom odpovídající místo jsem nikde nedostal. Školní práci o průtočnosti karlovarských pramenů jsem zveřejnil na netu, dostal smluvní džob u lázní, a tam si mě našla,“ ukázal na Marielu prstem. V očích mu stály slzy a hned za nimi láska. Teď už ho nedokázal zastavit nikdo, ani ona. Jestli to ještě před okamžikem měla v úmyslu – a Julián by se po ní znova vrhl – už si to rozmyslela. Jako by rezignovala nebo taktizovala, a přitom ho s nevěřícným zájmem poslouchala. „Říkala mi, že je to důležitý. Že pár lidí zařve. Musí, je potřeba posunout město dál – my dva, těmahle rukama. A udělá to ona mým prostřednictvím, prej jsem šikovnej kluk. Copak já… ale co ona, se svým doktorátem – jak to mohla dopustit, to mi do hlavy nejde. Těch mrtvol, co za ní zůstalo.“

„Kolem Hitlera byl vzdělanec každej druhej,“ poznamenal Julián. „Některý veleli vyhlazovacím táborům. A třeba milej prezident Asad vystudoval medicínu.“

Technik loupl po Mariele okem, jako by se ujišťoval, jestli mu to dovolí, a pak pokračoval: „Já s tím krutě nesouhlasil, ale co mi to bylo platný? Jo, kdysi jsem střílel ze vzduchovky na ptáky, kradli nám na zahradě rybíz, jenže se mi to zalíbilo a začal jsem na ně chodit do lesa, přesně sto třicet čtyři jsem jich zabil i s těma v rybízech, navíc tam byla pěnkava, co jsem jí ustřelil zobáček, jenže uletěla, tý snad lituju nejvíc, ale to mi bylo patnáct a pak mě za to táta seřezal dřevěným smetáčkem a vzduchovku rozmlátil o popelnici, než ji tam zahodil. Od tý doby nic, nikomu jsem neublížil, jenže Můra ve mně tu starou zabíjecí libůstku objevila. Jasně že jsem ji mohl poslat do prdele, ale neposlal, protože mi rovnou řekla, že jestli to pro ni neudělám, jsem v pořadí – sám mám v sobě drogu. Dáreček od ní za to, jak jsem jí to předešlou noc pěkně udělal v posteli. No a já, když se s někým vyspím, zákonitě se do něj zamiluju. Do ní. Vlastně mi to přišlo vzrušující, to, že mě vydírá.“

Makro s Juliánem si opět vyměnili pohled. Ona protočila oči. Julián byl stejně bledý jako ostatní.

„Jo, přesně jako v tvejch knížkách, kde to píšeš o sobě,“ dodal Technik téměř vyčítavě. „Kdo jinej by se v tom poznal než já?“

„Věřil jsi jí?“ otázal se Julián. „S tou drogou.“

„A riskoval bych nevěřit? Ta první vražda, následná sebevražda, jakoby kajícná, jako by ten člověk nemohl sám se sebou vydržet, přesně jako jsem se sebou nemohl vydržet já. To mě uhranulo, poznal jsem se i v tomhle, vlastně i našel. Vzal jsem ji tam, dolů k vrtům, co injektujou prameny, jako když se dostává zubař ke kořeni zubu. Chtěl jsem ji poučit, nebo spíš ohromit tou složitou krásou. Otevřel jsem přístup k vřídlu, je to takový vstup do trubice, kudy to sviští nahoru. Než jsem pochopil, co dělá, nalila to tam. Nejdřív žádný výsledky, pak ale přišly. Někdo to vypil. Všechny ostatní otravy jsem pak dělal já, ale proč? Protože to dostala do mě a jen udržovala antidotem, já se bál, že to ve mně nechá vypuknout naplno. Jako fanda tvejch knih bych tě klidně pozval do bytu, kde jsi bydlel, jen tak, ale upřímně řečeno bych se ostýchal, já se před lidma stydím. Byl to její nápad. Nejdřív nápad, opili jsme se a řekli si, jak by to bylo hezký. Na druhej den jsem si to rozmyslel, ale bylo pozdě. To ona tě chtěla dostat pod sebe a nakazit. Já bych se byl spokojil s podpisem v knížce někde na autogramiádě, ježišmarjá. Kdo jsem já?“

„Ty jsi prostě Technik,“ řekl Julián, aby ho uklidnil. „Oběť i vrah. Zatáhla tě do toho ona, vydírala tě. A my se pletli, když jsme si mysleli, že ty vydíráš ji.“

„To není pravda,“ ozvala se Mariela a její rozzuřený výraz byl podobně výmluvný, jako byla Technikova kajícnost. „Je to zamindrákovanej ksindl s teroristickejma choutkama! Proto zabíjel ty ptáky – aby zabil svůj komplex.“

„Přečetla jsi ho a použila. Zneužila,“ upřesnila Markéta. „Chemici nebývaj kdovíjaký psychologové, a taky nejsou. Dobrej psycholog by schopnost vhledu do duše druhýho člověka nikdy nezneužil. Tys to udělala. Jsi manipulátorka, on jen tvůj exekutivní orgán. Orgán na exekuce. Je otázka, proč jsi mu to udělala. A taky těm nevinnejm lidem, co zařvali spolu s ním, ale na rozdíl od něj nežijou.“

„Já?“ vřískla Mariela. „Kdo z nás byl zamilovanější? Jak rád tam dával to, co jsem mu namíchala! Prej že to potrestá Rusáky a zpovykaný zápaďáky včetně orientálců, ber, kde ber. Souhlasil se mnou ve všem. Našel smysl života – díky mně!“

„Ale jeho motiv už známe,“ řekl Julián co možná klidným hlasem. „Miloval tě, možná tě ještě miluje, a taky věděl, žes to vpravila do něj, takže až by ses před ním někde zavřela, tak jako jsi zavřela mě v bytě, vlítl by na nejbližší oběť, prokousl jí krk a pak by se dobrovolně, dokonce lačně utopil ve čtyřiceticentimetrový hloubce zdejší řeky u Čertova ostrova.“

Na to Mariela neměla co říct. Odpovědi se zhostil Technik. „Chce tohle město zničit z lačnosti, stejně jako byly zrušený Teplice. Prameny netáhnou, a jestli ani Rusové nedokážou Vary pozvednout na úroveň evropskýho lázeňskýho města, pak se spojila s těma, co to tady radši rozkopou a budou těžit.“

„Uhlí? Nesmysl,“ poznamenal Julián.

„Právě že ne. Němci těžbu zrušili, skoro zrušili, a přešli na vítr, ale tady by se těžit mohlo. Uhelná sluj sahá až k lázeňský zóně. Vnitřní město zůstane jako památková rezervace, o to se nikdo nemusí bát, ale prameny zařvou, protože už hnedle za Ohří se bude těžit, všecky ty sídláky půjdou do prdele, postavěj se jinde, a modernějc. Všechno kromě centra tomu padne za oběť, prameny jako první. Vymřou, ztratí se. Zůstane městečko pěkný jako Loket. Šukací víkendová romantika s cedulkama, co informujou o pramenech, který tu byly, ale už nejsou. Pořád to bude hezký město, jen to už nebudou lázně. Za řekou je pod zemí uhlí. Všichni to uhlí potřebujem. Takhle to obhajuje pro ty, pro který pracuje.“

„Jsou tady prameny, nevyčerpatelný podzemní moře minerálky,“ namítla Makro. „Uhlí je blízko, ale snad je to pořád vedlejší komodita. Najdeš ho i jinde.“

„Do sankcí vůči Rusku vedlejší bylo,“ pokrčil rameny Technik. „Němci se zdráhají těžit, jedou obnovitelný zdroje, ale zapíchli jádro, takže uhlí potřebujou. Uhelný dinosauři jsou zpátky. Tady to uhlí je, a půjde ven a na trh, to vám říkám. Jednadvacátý století, elektromobil Tesla na oběžný dráze, ale tady vyhraje uhlí. Mně je to jedno, najdu si práci u dolů, když vyschnou prameny. A jako že vyschnou, až se tamhle za řekou začne bagrovat. Doly tu budou do tří let. Sežraly Chranišov, Chodov, Vřesovou, Nový Sedlo. Sežerou i Vary. Pokud tu Rusové nemůžou na pramenech stavět byznys, kdo může? Těžko se najde investor, viděli jste Císařský lázně, v jakým jsou stavu. Vary nemají peníze, lázeňství už ani neumějí pořádně dělat. Dříve patřily lázeňský domy Němcům, pak československýmu státu. Vary jako město umí jediný: prodeje a pronájmy, a s Karlovarským krajem to není lepší. Jenže kraj má pod sebou doly, a ty se teď dostaly až k lázním. Prameny překáží, viď, Muriel? Kdo by do nich investoval, jsou nestálý, nejistý, křehký jako lidi. Ale uhlí v té zemi vězí jako skála a nikam se nehne. Je třeba ho vybrat. A kde budou Vary?“

Julián si všiml, že Technik má ve tváři podobně zděšený, fatální výraz jako Mariela/Muriel. Zato Makro zařadila ve výrazu na neutrál, což jen potvrzovalo, že vyřčené jí není lhostejné. „Takže ty incidenty, kvůli kterým tu s Juliánem jsme, měly uspíšit smrt lázní, je to tak? Odradit hosty. Ono se to za ten půlrok moc neprojevilo,“ řekla.

„Pro koho děláš?“ zeptal se Mariely Julián. „Teď už to můžeš přiznat. Já sám to nezjistím, Makro taky ne, policajti jo, to bude snadný. Ale nám to můžeš říct sama.“

„Nesmysly ani špínu, co jste tu na mě teď naházeli, vám nikdy neodpustím,“ řekla tiše.

„Nikdo se tě o to ani neprosí!“ osopil se na ni Technik a pak se obrátil na Juliána. „Pracuje pro česko-ruskou těžební společnost. Před rokem se zbavili posledních nemovitostí ve Varech, až na dvě bytový vily, kde bude sídlit vedení zdejších dolů, a jednoho paneláku na Čankově, tam ubytují svý báňský inženýry. Horníci budou z Čech, Polska, Rumunska a Ukrajiny. Ti půjdou na ubytovny. Takovýhle romantický věci my dva probíráme u večeře při svíčkách.“

„Drž hubu!“ Dala mu facku napůl zaťatou pěstí. Nehty mu rozškrábla tvář.

Otřel si ji rukávem. „Mysleli si, že tě ovládám já, ale teď vidí, že je to naopak. A já myslel, že jsme pár, a pak zjistím, že se mi dělá čím dál hůř, dokud mi něco nepřichystáš, koktejlek nebo dva. Pokud jde o kvantitu, už bych zhebnul, ale tys mi pak podstrčila kvalitní protilátku, a takhle mě udržuješ už přes půl roku – ve stavu očekávaný smrti. Nejen droga pravdy, to je ještě sranda, ale hlavně to, co jsem musel přimíchávat do pramennejch vrtů, abysme pak v hrůze i pobavení čekali, co a koho si to najde. Opravdu mě nedojímá, jak nám nic nehodláš odpustit. Já ti klidně odpustím sám sebe, to, že tobě jsem vždycky musel říct pravdu, ale druhejm ji zatajit, a přitom jsem se celou dobu bál, že mi nedáš protijed a já půjdu ven a někomu utrhnu nohu nebo ho skalpuju nebo mu vykousnu páteř ze zad, abych se pak v panice a sebenenávisti sám zabil. Dobrý, dostalas mě. Ale neodpustím ti to, že ses chovala jako terorista – bylo ti jedno, jestli umíraj dědečkové, nebo vnuci, hlavně zastrašovat bezmeznou brutalitou. A proč? Aby to tady za humnama někdo moh poddolovat? Co se z tebe stalo za stvůru, to nikdy nepoberu.“

Ozvala se Makro. „Miss Chemie, co se nám vdala do Itálie… Vždycky jsi myslela jen na sebe, ale zlá jsi nebyla. Byla to smrt tvého muže? To zkrouhne leckoho, a hup, máme tu morální příšeru. Anebo se to změnilo už předtím, a jeho jsi taky zabila? Co se to s tebou kurva stalo?“

„A Pandora,“ vyhrkl Julián. „Co jste jí udělali?“

Mariela si podobně jako posledně skryla tvář. Teď nikoli do vlasů, jen do třesoucích se dlaní. „Nemluv mi o ní, a už vůbec ne o Pandoře,“ procedila přes kůži, tkáň, klouby a chrupavky, svaly a žíly, bledou krev v nich plynoucí.

Julián k ní přistoupil a zkusil jí dlaň z obličeje odtáhnout, ale otočila se ke zdi. Stál však už velmi blízko a nehodlal stanoviště opustit. „O ní ani o Pandoře? Takže ona není Pandora,“ zahučel jí ze strany do ucha.

„Tohle bylo přede mnou,“ řekl Technik. „S tím nemám nic společnýho.“

Julián se naklonil k Mariele. „Pandora není ona, ale ty,“ šeptl jí do vlasů. „Že je to tak? Podepsala ses na ni obrázkovým tajnopisem. A pak jsi ji chtěla zabít. Pandora jsi ty. Plná nenávisti.“

Vřískla a ohnala se po něm. Zachytil jí ruku, silou ji přitiskl k jejímu tělu, celou ji otočil a povalil na podlahu, šetrně a pomalu, ale nekompromisně.

„Pusť mě, Technik ti zpřeláme kosti.“

Technik zavrtěl hlavou. „Myslel jsem, že byly kamarádky a pak si něco udělaly.“

Julián zalehl vzpouzející se Marielu. „Vidíš, nic pro tebe neudělá, celé měsíce ho vydíráš a držíš jako sluhu a rukojmí v jedný osobě. Ani stockholmskej syndrom netrvá věčně, milá zlatá.“

„Ty hajzle,“ zasípala, ale on jí klečel pravým kolenem mezi lopatkami.

„Dokud neřekneš, co se stalo té holce, a dokud nám všem nepodáš antidotum proti těm svinstvům, budeš tady ležet jako přišlápnutej hmyz.“

„Zabiješ i ty dva,“ odsekla do podlahy. „Opravdu chceš tady Technika, chudinku nevinnou, a tu svoji tlusťošku připravit o život, než oni zakousnou tebe?“

Julián zmírnil tlak kolene na Marielina záda.

Markéta se zasmála. „Vzoreček tý látky znám, antidotum je tady v laboratoři. Pro nikoho z nás to nemusí dopadnout zle.“ Přidřepla k ní. „Půjdeš do vězení, možná do blázince. Podle toho s tebou budou zacházet. Bez trestu neodejdeš, ale nastávající matka, zvlášť s diagnózou pominutí smyslů způsobenou ztrátou milovanýho člověka, bude mít řadu polehčujících okolností. Protože tys ji milovala, viď? Tenkrát jsi ještě nezabíjela. Tenkrát jsi dělala opak.“

„Na blázinec nemám nárok,“ hekla Mariela. „Dělám pro ty těžaře, teď už je to jedno. Jenom mě nechte jít. Protijed vám dám. Ale vězení nesnesu. Radši se zabiju.“

„Nejdřív vysvětli Pandoru,“ řekl tiše Technik. „Nikdy jsi mi neřekla, jak to bylo, jen to, že ti umřela kamarádka.“

Julián se zvedl, nechal ji být. Všichni tři nad ní stáli jako sudičky, a ona to věděla, před osudem není kam utéct. Pomalu, s pohyby plnými té i té bolesti, se posadila, opřela se o zeď, zkřížila nohy do tureckého sedu a tmavé vlasy si prsty sčesala na pěšinku uprostřed, aby jí z obou stran padaly do tváře. Koukala mezi nimi jen sinavá špička nosu.

„Vyklop to,“ vložil se do toho Technik, „jenom si chci ujasnit, jsem náhrada za ni? Klidně to přiznej. Milovalas ji. Miluješ ji pořád.“

Julián s Makro se na sebe opět podívali. Asi jako rodiče dvou dospělých, ale pořád nebezpečně nezralých dětí. „Hlavně žádnou žárlivost,“ obrátila se Makro na Technika.

„Souhlasím,“ navázala Mariela za oponou vlasů. „Miluju ji pořád, tys byl vždycky jen technická pomůcka. Omlouvám se.“

„Ty svině!“ vyprskl Technik. „Tohle je konec.“

Její nosík se zachvěl, výdech smíchu odfoukl pramen vlasů, který se hned půvabně vrátil zpět. „Tohle je konec konce, co začal ten den, kdy jsem ji otrávila. Nejdřív jí bylo krásně, pak jsem ji potetovala přezdívkou, kterou mi dala. Pak jsme si vlezly do postele, do postele, ty chudáku!“ vřískla na něj. Potom tišším hlasem dodala: „Ale jen si vyhrnula šaty a chtěla si stáhnout kalhotky, padla na prostěradlo, a já myslela, že to jenom tak dělá, že hraje pasivní holku, abych si s ní zacházela, jak je mi libo a jak to mám ráda. Jenomže už se nepohnula. Zvedla jsem jí ruku, ruka zas spadla zpátky na postel. Šáhla jsem jí na krk. Necitelnej tep.“

„Šípková Růženka s modrou růží na těle,“ prohodil Julián.

Mariela už stála na nohou, udělala k němu dva kroky a napřáhla se k ráně. Snadno jí ruku zachytil a odvedl ji k Technikovi. Ten se jí však vyhnul.

„Na ničem dalším se podílet nehodlám,“ řekl. „Jenom mě vydírala.“

„Pak vypij tohle,“ podala mu Makro lékovku, kterou sebrala na pultě. Měla červenou nálepku. „Fakt to vypij, Petře, a na zdraví.“

„Nedělej to, patříš mně!“ vřískla Mariela a vytrhla se Juliánovi. Ale Technik se jen otočil zády, na která mu pršely rány jejích pěstí, a obsah lékovky na jeden ráz vypil.

„Každej patří jenom sám sobě,“ řekla klidně Makro, „což znamená volbu, která nás tady teď všechny čtyři spojuje. Buď Bůh, nebo ďábel. Vyberme si.“ Sáhla za sebe pro jinou lahvičku. Ta měla nálepku černou. Věděla, že spekuluje a riskuje, a zároveň si byla téměř jistá, že vybrala správně. „Technik je v tom nevinně, a tak dostal živou vodu. Tys mu hrozila vodou smrtící, umírali lidi. Tady mám vodu mrtvou, když ji vypiješ, zabiješ jenom sebe, nebudeš muset za mříže. Sebevražda z černýho svědomí. Tak co?“

„Pepku jsem milovala –,“ hlesla Mariela.

„Zajímá nás to?“ přerušila ji Markéta, ale už když to říkala, bylo vidět, že by to radši vzala zpět.

„Někdo se nebojí milovat druhýho, i kdyby to jednoho z nich mělo zabít,“ řekl tiše Julián. „A někdo se toho bojí, a radši ani nežije, než aby se něco takovýho stalo.“

Markéta zapíchla zachmuřený pohled mezi křivule na ponku, jako by je chtěla roztřískat.

„Prosím, pokračuj,“ vybídl Marielu Julián.

„– a ona milovala mě. Bylo to před Petrem, takže na ni žárlit nemusí. Poznaly jsme se tady ve Varech, dělala brigádu na fesťáku a já pracovala pro La Délicatesse, kosmetiku, co přidává do svejch produktů vůni a olej hořkejch mandlí. Láska na první pohled. Milovaly jsme se nejdřív v lese pod Třema křížema, potom v hotelovým pokoji. Začaly jsme spolu chodit. Jela na pervitinu, taková ta závislost, co ještě nebere krásu, vůli už ano. Líbili se jí i kluci, měla jich ale plný zuby, bála se jich už, ještě tak mladá. Chtěla jsem ji přeprogramovat na svoje dobroty, tělesný i chemický, míň škodlivý. Rvala jsem to do ní, abych ji vyléčila. Jenže jsem to přehnala. To odpoledne, byl krásnej den, kdy jsem ji potetovala. Pandora je Goethova básnička, kterou jsme si četly. Vykládala jsem jí, jak se v tomhle kraji zamiloval do Ulriky. Ona byla Ulrika, já Goethe, i když starší jenom o osm let. Ten den, kdy jsem ji potetovala obtiskama a aspoň na chvíli si ji vzala za ženu, když přijala mý jméno. Riskla jsem dávku, která ji měla překlopit do závislosti na jiný substanci – na mně. Sama jsem si vzala totéž. Jenomže Ulrika… Pepka umřela. Nebo jsem si to aspoň myslela. Umřela, i když jen pro mě a pro sebe.“

„Mělas volat ambulanci,“ řekla Markéta. A Julián, který Marielu poslouchal jako u vytržení, zašeptal, aby mlčela.

„Odvezla jsem ji autem do lesa, že ji tam nechám, akt jako v pohádce, protože pohřbít jsem ji nedokázala, a pořád jsem doufala, že se probudí, že vstane z mrtvých. Vyfotila jsem si ji ještě jednou, jak tam leží mezi stromy, kde nám spolu bylo tak hezky. Jenže byla mrtvá. Vrátila jsem se domů a dva týdny nevycházela ven, jenom jsem v hrůze čekala, kdy si pro mě přijdou, a četla na netu všechno, co se o mrtvole nalezený v karlovarským lese objeví. Objevilo se toho málo. Že je mrtvá. A pak, že není mrtvá, že je v kómatu, z něhož se neprobouzí a asi neprobudí. Nikdy. Brala jsem to tak, že chtějí, aby pachatel vystrčil hlavu z díry. A to jsem nemínila udělat. Poznala jsem se s Technikem a nastěhovali se sem. Byla jsem jím krytá, za ním ukrytá. Koberec, co jsem ji na něm fotila, jsem si vzala s sebou, nedokázala jsem se ho zbavit. Chyba, ale netušila jsem, že Technik pak začne trousit ty fotky. Ani že přijede tady pan spisovatel. Ale byla jsem zvědavá a potřebovala jsem si ho pojistit.“

„Dík,“ řekl Julián. „Ne za to, cos udělala, ale žes to dokázala vyslovit.“

Makro jen s úšklebkem zavrtěla hlavou, ale ani necekla. I Mariela mlčela.

„Tak já to vemu za ni, už proto, aby to nakonec nepřišili mně,“ promluvil Technik. „Nikdy jsem si nic nenalhával, až s ní. Že se mnou chodí tak krásná holka, o tom se mi nesnilo. Navíc mě sbalila ona, ne já ji. Jako bych byl kdovíco. Jenže si mě asi vyhlídla právě kvůli tomu. Ještě než se začala opravovat Vřídelní kolonáda, seděla na lavičce v hale a popíjela z kalíšku becherovku – to mi řekla až pak, že tam nemá pramenitou vodu, ale alkohol. Alkoholici, co měli lázně na pojišťovnu, to tak dělali vždycky, je to i v nějakým starým filmu. Seděla tam, cucala a dívala se, jak jdu po schodech z podzemí od rozvodu vřídelních pramenů. Nikdy by mě nenapadlo, že má tohle v plánu. Následoval mnohaměsíční trip. Míchala věci. Chutnalo to jako likér z hořkejch mandlí. Jenže jsem zjistil, že už nedokážu prožívat nic jinýho, jenom ten fet a ji. A pak šla se mnou do podzemí a nalila něco jinýho do vývěru. Napoprvý se vůbec nic nestalo, nikdo nic nevypil, ztratilo se to v Teplý a pozbylo sílu. Jestli to zhltla nějaká bělice nebo jiná plevelná ryba a proměnila se v piraňu, to se možná stalo, ale nikdo to nezdokumentoval. Jenže už podruhý to zabralo.“

„Mohls ji zastavit.“

„Miloval jsem ji. Miluju pořád.“

„Právě proto.“

„Zabila by mě.“

„Další krveprolití nechce nikdo, ani Muriel jistě ne,“ řekla Markéta.

„Ani Muriel jistě ne,“ zopakovala netečně Mariela.

„Vemte si protijed, vy dva,“ řekl Technik. „Teď hned.“

„Já už žádnej nemám,“ pokrčila rameny Markéta. „Byla to dávka jen pro jednoho.“

Všichni se rozhlédli po laboratoři. Mariela si odhrnula vlasy z pravého oka, pak rozčileně z obou. Uhladila si je dlaněmi. Přešla k chladničce a třesoucíma se rukama z ní vytáhla plastovou misku na uchovávání potravin. V téhle byly tři lékovky – dvě hnědé a jedna bílá –, taky injekční stříkačka a zatavené jehly. Přelila všechen obsah do kádinky a jemně s ní zakroužila. Vyloupla z pouzdra jehlu, nasadila ji na stříkačku na deset mililitrů a zlehka zmáčkla píst. Z jehly mířící ke stropu skanula kapka.

„Bude to jistější, než kdybyste to vypili. Teď odejdu, už se neuvidíme ani jsme se nikdy neviděli. O jehlu se můžete rozdělit, látky je pro dva. Sbohem.“

„Počkej,“ řekl Julián. „Tudy odejít nemůžeš, zabijou tě.“

„Jsem mrtvá už dávno,“ odpověděla klidně. „Protože mrtvá je moje láska.“

Na Technika se ani nepodívala. Podala injekci Makro, ta ji od ní přijala, vyhrnula si rukáv tmavého kabátu i bílého svetru, udělala tři rychlé kroky a v příštím okamžiku ji odhodlaně zabodla Mariele do krku, přesně do místa, kde se pod tenkou sinavou kůží modrala žíla. Levačkou plácla do kolečka pístu.

Mariela vzdechla, injekci vytrhla, ohnala se po útočnici a upadla. „Všechno jsem vám řekla,“ lapala na zemi po dechu. „Tohle nemuselo bejt.“

„Jdeme,“ pokynula Markéta oběma mužům a vyrazila ze dveří laboratoře. Julián s Technikem spěchali za ní.

Prošli tmavou chodbou a rozrazili dveře. V tu chvíli před budovou vystupoval Weber z černé limuzíny. Současně na ně namířilo tucet hlavní v rukou trochu zaskočené zásahové jednotky, která se teprve chystala vrazit dovnitř.

Dva mikrobusy opodál, dva označené policejní vozy s blikajícími majáky blokující ulici. Za nimi dvě sanitky a jeden hasičský vůz. Další policisté v pozadí.

Julián se rozesmál. Byla to jeho mužská hysterie, která se smála. Zároveň se mu zvedl žaludek.

Vzdát se bylo stejně automatické, jak automatické byly ty zbraně. Stáli před strojovnou ve svitu lucerny a policejních baterek jako herci, jako dvanáct hlavní proti šesti pažím nad třemi hlavami, všichni bez myšlenek a bez soucitu, jen s instinkty tady a rozkazy tam, se strachem u všech přítomných.

„Na zem, ruce za hlavu,“ řekl věcně Weber. Nikdo nekřičel. Poslechli. K veliteli, tomu štětinatému klukovi, kterého Julián viděl před lázeňským domem Mantova, ledovým hlasem dodal: „Jestli začnou blbnout, miřte na nohy. Potřebujeme okamžitou analýzu, jestli v sobě něco nemají. A pokud někoho z nich zabijete dřív, než uděláme rozbor, natrhnu vám prdel.“

„Chemici ještě ani nevyjeli,“ odpověděl štětináč překvapivě stoicky.

„Tak ať, kurva, vyjedou!“ odsekl Weber.

Štětináč něco řekl v jakémsi kódu, a hlavně poklesly.

Julián, Technik i Makro leželi na asfaltu, spoutaní světlem baterek a hrozbou postřelením.

Weber poklekl u Juliána a zašeptal: „Podvedl jsi mě.“

„Jak to?“ Julián natočil hlavu, aby na něj viděl.

„Zavázal ses držet hubu.“

„Před médii. Ne před svou bývalou holkou.“

„Nechal jsi ji to vyřešit za sebe.“

„Tys to předtím nechal vyřešit mě. Za sebe.“

„Poneseš následky.“

„To vím od chvíle, co ses mi připletl do cesty. Tenkrát.“

Weber chtěl něco dodat, ale zarazil se. Hleděl na Juliána s nepokrytým pohrdáním. „Máš v sobě to svinstvo?“ zeptal se nakonec.

„Obávám se, že mám,“ přisvědčil Julián rezignovaně. „Nejlepší bude, když nás někde zavřou, a každýho zvlášť. Co nejdřív.“

„Tohle přání bych ti moc rád vyplnil, kamaráde,“ usmál se Weber.

Sáhl si za záda a vytáhl pistoli.

„CZ 75 Compact,“ usmál se Julián. „Odhadoval bych tě na větší dělo.“

„Na tebe stačí.“ Weber mu hřbet ruky se zbraní přitiskl ke rtům a zprudka, jako by vedl smyčec přes praskající struny houslí, se o ně táhlým pohybem paže otřel, až mu je roztrhl a odřel se o odhalené zuby. Pak se zahryzl do svého zápěstí. Zakňučel bolestí, ale dal si pozor, aby neprokousl kůži. Hned nato od Juliána odskočil a řval, že ho ten hajzl pokousal. Pak zamířil na Juliánův spánek.

„Nech toho,“ řekl Julián. „Poznaj, že sis to udělal sám.“

„Poznaj kulový. Leda tvoji uslintanou DNA.“

„Ty svině,“ zavrčela Makro na Webera a začala se zvedat, ale nestihla to. Něco nad nimi přeletělo, černý netopýr. Ale netopýři nenarážejí do lidí.

Uslyšel Weberův nahněvaný výkřik, chroptění, zvuk zápasu. V rozkomíhaných kuželech světla z baterek se na zemi zmítala dvě těla. Jedno vrčelo jako vzteklý pes, druhé vřeštělo vysokohlasou hrůzou. Střílet se do toho dost dobře nedalo.

Po celé půlminutě dlouhé jako hodina se oddělili. Weber z posledních sil vstal, aniž přestal vřískat. Pravá paže mu visela na šlachách, vytržená z kloubní jamky, v rameni rozervaná na kost.

I Mariela se zvedla, klidně a s úsměvem, rty a jejich okolí zmazané tmavou rtěnkou krve. Sklonila se k Juliánovi, něco vyplivla a ústa ještě celá zahlcená hustou tekutinou vyřkla: „Taky nemáš rád policajty, viď?“

Štětináč zavelel a pak ji rozstříleli, ještě stála, a už byla mrtvá, kulky pronikly hlavou, obličejem, hrudníkem a břichem. Padla na Juliána, jako by ho chtěla zezadu obejmout. Doufal, že v ten okamžik palba skončí. Skončila. Spolu s Marielou zemřelo i třetí Juliánovo nenarozené dítě.

Pohladil ji po pravé, neprostřelené líci. Hned si to rozmyslel. Když si uvědomil, jak strašlivým způsobem chtěla zavraždit i jeho a Markétu. Ten dotyk už smazat nemohl.

Ještě to pár dlouhých vteřin trvalo, ticho vždycky trvá. Zcela ohlušení rachotem palných zbraní na pokyn velitele vstali.

Paramedici se věnovali Weberovi i Mariele. Jemu déle, ji celou zakryli zdravotnickou dekou, oživování oběti s hlavou jako řešeto, s dírou ve tváři, pod okem, před uchem a uprostřed brady nemá smysl. Přikryli ji celou, hlavu, trup, končetiny. Než ji zabalili do pytle na mrtvoly, rozlila se pod ní černá kaluž.

Julián vzal Makro za ruku a řekl: „Pojďme pryč.“ Připadlo mu zvláštní, že slyší vlastní cizí hlas.

Ušli sedm kroků, Technik je následoval. Poté jim zastoupil cestu ježatý velitel zásahu. Posvítil si do tváře baterkou, aby se uklidnili. Jeho oči byly stejně šedomodré, jako byly oči Mariely, než zhasly. Tyhle však zářily dravým životem, radostí z úspěšného lovu. V klukovi šílel adrenalin, takový odstřel je pro něj lepší než cokoli jiného. Lepší než sex.

Pach síry se vznášel nad revírem za Císařskými lázněmi. Když je policisté vedli k vozu, zahlédl Julián vzadu za strakatou páskou, před níž stáli policisté, muže v sherlockovské hučce. Kloboučník nenápadně pokynul hlavou, a Julián, než nastoupil, se na něj usmál.

Každá voda je lék, pokud ji pijete v rozumném množství, a jed, když se jí vypije víc, než tělo zvládne. Poušť může být zdravá, je-li v ní oáza s čistou vodou. Bažina účinně zadržuje vodu, ale bývá plná cholery a malárie. Lázeňské město může léčit, může dát iluzi léčby, může i zabíjet. Voda však neumí lhát. To umí jen lidé, kteří s ní hospodaří. Podzemní moře pod Karlovými Vary, přestože plné síry, zůstává čisté. Ke znečištění vody, na rozdíl od znečištění lidí, může dojít jen blízko povrchu.

Museli zůstat ve Varech ještě měsíc. Nikdo jim dvěma nezakazoval stýkat se, jen chodili každý zvlášť k výslechům a nesměli opustit město. Technik čekal ve vazbě na soud, obvinění bylo okamžité a Julián mu doporučil advokáta Bohosuda z pražských Vinohrad, starého šíbra, který ve volných chvílích hrál na pilu a byl v tom dobrý. Jeho specialitou byly Beethovenovy triové sonáty (upravené pro pilu).

A něco takového tu ještě nebylo – vrah konající v upřímném přesvědčení, že když nebude vraždit, zemře sám tou samou smrtí jako jeho aktivní i pasivní oběti. Jak Makro, tak Julián budou předvoláni jako svědci. On vypoví, že pár dní žil v úplně stejném přesvědčení, v jakém Technik trpěl dlouhé měsíce. Ona vypoví, že ani pan Taufer, ani pan Uřídil neměli představu, že neuropatický jed připravovaný Marielou Moretti, zneškodněnou při policejním zásahu, nedokáže působit tak dlouho, jak paní Moretti přesvědčila pana Taufera, kterýžto svým přesvědčením nakazil pana Uřídila. Ono přesvědčení totiž není nic jiného než strach. Uvěřit vylhané hrozbě znamená paniku, paranoii a iracionální chování jedinců i celých skupin. JUDr. Bohosud dokonce použije vědecky znějící termín „maligní manipulativní dezinformace“, který zapůsobí na porotu. Julián si ho pak vypůjčí pro svůj román o karlovarských vraždách.

Co u soudu nezaznělo, bylo Juliánovo přesvědčení, že mu Mariela s Technikem přece jen dali vypít i něco dalšího kromě protilátky a alkoholu. Vrhl se přece ve svém hotelovém pokoji na Makro, chtěl jí ublížit, zcela jistě zdrogovaný. Ale čím? Mariela mu už neodpoví. Snad to udělá Technik.

Měl i podezření, že v tomhle se Makro sekla – že ho Mariela opravdu původně chtěla udělat jedním z vrahů/obětí, ale nevěděl, v jaké chvíli si to rozmyslela a sama mu podstrčila antidotum. Aspoň na začátku. A proč si to nakonec rozmyslela podruhé a vlastně chtěla, aby si jed píchli, přestože perorálně dřív zabral tak dobře, aspoň v některých případech.

Beztak má pocit, že jed má v sobě od doby, kdy z města odešel. A právě ten jed ho přivábil zpět.

Do soudu ještě daleko, do vydání románu blíž. Co všechno v něm na sebe vyzradí? Že je pouhý spisovatel, nebo vraždící monstrum, které Bůh ušetřil a nadělil mu umění sebeovládání? Kolik nepapírových lidí by Julián bez své dovednosti zmasakroval? On, sériový papírový vrah. Spisovatel krváků.

Všechny další mixy po těch počátečních dvou už Technik prováděl sám na její příkaz. Sedmdesát, možná osmdesát procent z nich nevyšlo, jed se vytratil do řeky, možná se tam pokousali pstruzi. Zbylé teroristické útoky na vodu – a na nic netušící lidi, kteří ji vypili – byly víceméně úspěšné. Mariela roztok zdokonalovala. Hlídala ho stejně jako Juliána přes uran, ale on, Technik, měl v sobě navíc drogu pravdy, díky níž jí vyklopil skoro všechno o svém konání a téměř vše o svém smýšlení. Tuhle látku Juliánovi nepodala, bála se, že by se jí jako spisovatel dokázal ubránit. Přesto ho dovedla oklamat, když mu přes Technika vnukla přesvědčení, že sám vypil vražednou směs, a pokud si nevezme antidotum, skončí jako ti, kvůli nimž do Varů přijel.

To, co Technikovi a přes něj Juliánovi podala, byl silný, neprozkoumaný derivát kokainu, ale přesné složení látky, stejně jako diagnózu vyšinutého stavu, který způsobuje, se určit nepodařilo. S přimíseným strachem mohla docela snadno způsobit infarkt myokardu, ale Mariela vždy pracovala s rizikem, tohle ji nemohlo zastavit. Tajemství receptu si vzala do hrobu.

Spálena byla bez obřadu, její popel byl s účastí Juliána Uřídila, který ty skromné peníze za nutný úkon a rituál vydal, rozptýlen na loučce k tomu určené v Mariánských Lázních. Nedaleko od popela jeho prarodičů. Její rodiče byli obeznámeni, ale nepřijeli.

Julián zapálil na jedné z laviček na rozptylové loučce svíčku. Nebylo to světlo odpuštění, monstrům se nedá odpouštět.

Monstra se vyžívají v cynismu, v popírání pravdy, v hledání a prosazování lži. Mariela začala žít nenávistí ke světu, a uměla ji i zpeněžit. Když ji jako vynikajícího chemika kontaktovala těžební firma Sukhumi ugolj, váhala jen krátce, a nechala se najmout do jejích služeb. Vary měly jako lázně skončit. Hezké vnitřní město mělo zůstat, se všemi pramennými vázami, tím skanzenem někdejšího lázeňství. Uhlí je černé zlato, v tomto případě hnědé. Po vytěžení slojí pod Rybářemi, Tachovicemi a Růžovým vrchem by se snad mohlo lázeňství do padesáti let obnovit, ale kdo ví, kudy by si voda zatím našla cestu. Spolupráce s německými těžaři za tekutou hranicí byla zaručena.

Nestalo se. Vary jsou nadále přední evropské lázně s vodou, která je nenahraditelná. Lze se v ní koupat, jde ji pít. Jako když se položíte do vany a to, co vám hřeje svaly, obratle a klouby, pomalu konzumujete. Koupel v horkém slaném sektu. Má tohle nějaké jiné místo v Evropě?

Celý případ má své oběti. Ty zakousnuté a potrhané, ty kousající a trhající. Marielu/Muriel, kterou zastřelila zásahová jednotka i s Juliánovým dítětem, jež v ní už rostlo. Webera, jenž přišel o paži, dokonce o rameno. Do rány se i přes okamžitou péči dostala žravá sepse – nebo něco jiného. Chirurgové mu museli odebrat kus klíční kosti. Nákaza naštěstí nezasáhla horní lalok plic. Weber je invalida postrádající úd těla, znetvořený tak, že nemůže nosit protézu. Krk mu na pravé straně přechází rovnou k hrudnímu koši. Zombie, chtělo by se říct zlomyslnému. Ale řekne se invalida.

Jak soudila Makro, za pár let mu chybějící kosti budou moct vytisknout ve 3D, ale tkáně, svaly, klouby, žíly, tepny ani úpony se tímto způsobem zatím nahradit nedají. Bude trvat ještě padesát let, než to půjde. Ale to už nebude Weberovi nic platné, a koneckonců, Markéta je matematik, nikoli předvoj plastické chirurgie.

Podej čertovi prst, a vezme ti celou paži. Tady však přišel o končetinu ďábel, aspoň tak to Julián cítil. Měl z toho radost? Spíš pociťoval smutek. Svou smlouvu s Weberem dodržel. Jeden odešel do pěkného invalidního důchodu, s povýšením, druhý napsal svůj román. Oba nešťastní z toho, jak to dopadlo.

Ale nikdy to není štěstí z vyřešeného případu. Vždycky se počítají mrtví a zranění, ať tělesně nebo duševně, nebo oběma způsoby.

Z Varů mohli odjet první úterý adventu. Hned následující středu šli za Pepinou. Ležela ve Fakultní nemocnici na Karlově náměstí na samostatném pokoji, napojená na přístroje. Juliánovi to bylo divné a vyžádal si rozhovor s přednostou oddělení neurologie.

Potom stál vedle Makro v příjemném bílém pokoji, on s kyticí žlutooranžových růží v ruce, ona se síťovkou plnou pomerančů. Květiny i pomeranče položili na noční stolek, stejně je jedno, kdy se to vyhodí.

Dívali se na dívku, která měla ve tvářích suché propadliny, tůňky bez vody. Do pokoje nahlédla sestra. Markéta se dovolila, jestli může Pepinu namazat. Ukázala sestře krém a vysvětlila, že je to jen koncentrované konopí a tuk. Sestra se zamračila, ale pak si zřejmě pomyslela: Jak by to tý chudince mohlo uškodit? Přikývla a sledovala, jak Markéta vtírá spící dívce krém do tváří. Ty, jako by takovou kosmetiku potřebovaly, hned zrůžověly. Vypadala jako pohádková bytost.

Když sestra odešla, Julián si ji vyfotil mobilem.

Při druhé návštěvě Makro aplikovala krém znova, a on to zas vyfotil. Pepina vypadala lépe, už ne tak vychrtle, už ne tak mrtvě. Do žil jí proudil infuzní roztok.

Scházeli se u ní jednou týdně, každý si žil svým životem. Julián psal, Markéta se na škole připravovala na habilitaci. Ale vždycky ve středu byli na Karláku. Na hodinu, ne víc. Víc nemělo smysl. Čekání na zázrak se redukuje na šedesát minut týdně. Pepina vypadala, že se každou chvíli probere, ale k tomu nedošlo.

Na podzim následujícího roku mu vyšla knížka. Za Josefou teď dlouho nebyl ani jeden, skoro měsíc. Oba z toho měli výčitky svědomí, ale kdo chodí za dlouhodobě nemocným, vytáčku si vždycky najde.

Ne že by Pepina byla nemocná. O nemoci se tu nedá zrovna mluvit. Byla zdravá, všechny tělesné funkce v cajku, jen byla v kómatu, což je diagnóza, která se vzpírá všem diagnózám. Nikdo jí nerozumí, nikdo jí ještě dlouho neporozumí. Kóma zůstane nepochopitelné i za sto let, soudila Markéta. Kóma je jedno z nejhlubších tajemství mozku.

„Většinou končí smrtí,“ připomněl Julián. „Aspoň když trvá takhle dlouho.“

„Ale výjimečně končí životem. Paradox, co? Konec životem. Dočasným, ale životem. Ale každej život je jenom odsud potud, takže co,“ řekla Markéta. Vlastně to vůbec neznělo smutně.

Přišla zima. Všude tma, v nemocnici tiché světlo. Občas dorazili v době mytí, v době rehabilitace, v době otáčení těla, v době aplikace čípku. To pak čekali na chodbě, seděli vedle sebe a povídali si. Poté byli přizváni do pokoje.

Mluvili na ni, masírovali jí záda, aby neměla proleženiny. Naučili se od zdravotníků zacházet s postelovým rotopedem. Vždy jí zacvakli chodidla do klipsen a pak střídavě točili šlapkami, aby se dívce rozproudila krev ve vyhublých nohách a svaly zcela neatrofovaly. Ostatní úkony péče o bezvládné ženské tělo Julián nechával na Markétě a na sestřičkách.

V té době proběhl soud s Technikem. Dopadl rozpačitě, bulvární noviny si na případu smlsly. Jak taky správně soudit člověka, který vraždí ve smrtelném strachu o vlastní život? Precedentů to má jen velmi málo. Spílali mu, že se měl jít udat nebo zabít, ale nebrat životy nevinných lidí. Sami se však v jeho situaci nikdy neocitli. O to víc je věc vzrušovala, zatímco on by na celou vlekoucí se tragédii svého spojení s Muriel Bardisalovou nejraději zapomněl. Což nezapomene, nikdy. Zároveň si tím na život nikdy nesáhne, protože, jak později napsal „Kloboučník“ Blažej Novotný ve své non-fiction, jež sledovala karlovarské vraždy den po dni, drží se života jako Smrtka odsouzence na smrt.

Technik dostal nejdřív čtrnáct let, po odvolání osm. Jednal sice příčetný, ale pod vlivem těžké indoktrinace. Sám odmítl psychiatrickou diagnózu, přestože ji advokát doporučoval a lékaři si nebyli úplně jistí. Když bude sekat latinu, za čtyři, nanejvýš za šest let ho pustí. Ale není kriminálník, tak je otázka, zda přežije těžký kriminál. Julián za ním do Kartouz jezdil, Jičín měl vždycky rád a do slavné věznice se chtěl podívat už jako kluk. Vozil mu knížky, podepsal svou karlovarskou, kde Petr Taufer vystupoval pod přezdívkou Technik. Jestli vězni za mřížemi zvedlo něco mezi zdejšími gaunery prestiž, pak tohle. Juliána překvapilo, že vězni čtou. Ale co taky mají furt dělat.

Jednoho pozdně únorového dne – uběhl skoro rok a půl od karlovarských vražd – seděli zase u ní. Po dvou hodinách dočista vypovídaní. Ona doktorka, on stále jen pisálek. A z postele se ozvalo zachrčení. Poté znovu. Julián s Markétou znehybněli.

Pak zaznělo téměř jasně přes hadičku odsávající sliny: „Ma. Rilko. Mri. Jsi tady smnou, Mrie… Mari…“

Pohlédli na tělo, které se ztěžka převrátilo na levý, poté na pravý bok. Nakonec zpátky na záda.

Julián rozevřel žaluzie na oknech. Zjistil, že venku je tma stejná jako v pokoji.

„Marielko. Můro. Dej mi zas napít. Odpověz! Jsem tu sama?“ ozývalo se z postele netrpělivě, a oni to oddalovali. Ani jeden z nich nechtěl jít rozsvítit. Ani on, ani ona si nechtěli připustit, že teď se opět všechno mění.

Že konečně mají to dítě, byť hodně dospělé.

V té době už se sláva Karlových Varů začala zvedat ze dna podzemních pramenů. Možná k tomu maličko přispěly i ohavné vraždy a následné sebevraždy. Novotného kniha byla mnohem úspěšnější než Juliánova. Korejští, čínští a japonští turisté hltají každé slovo, jež jim vykládá průvodkyně. Tady zemřelo to ruské dítě. A tady babička. Rusové zase přijíždějí. Už jsou zase tady.

Jsme na hřbitově. Selfíčka ne! Trochu úcty, prosím. Tichou vzpomínku. Voní tu tisy a svíčky. Z kopce na druhém břehu řeky dohlíží rozhledna pojmenovaná po římské bohyni lovu.

Že by byl její nebo ona jeho, tak to vůbec. Nová doba nepřipouští vlastnění lidí. Je to stejné tabu jako pokusy na zvířatech sloužící kosmetickému průmyslu. Karlovarská sůl a pleť moderní ženy, oxymóron.

Nepřestal Marielu litovat. Byla zamilovaná do někoho, kdo už neexistoval.

Něco takového, jak je skvělá, Makro nikdy nepochopí.

Podle ní milovat můžeš, ale nesmíš ubližovat.

Podle něj je to jinak. Už když se zamiluješ, někomu ublížíš. Někomu jinému, třeba zamilovanému. Měšťák to nikdy nepochopí. Nevezme. Odmítne.

Ubližování je zásadní mezi lidmi, primáty, obratlovci, láčkovci. Jinak to nejde. Ublížit městu je jako ublížit člověku. I kdyby to měl být objekt tvé lásky. Romantika je strašná a zničující. Jinak to nejde, vždycky někdo zařve.

Stačí se zamilovat, a kolem tebe začnou umírat lidi. Lépe se nezamilovat. Máš čisté svědomí. Jsi v klášteře.

Bez něj to nejde. Vždy to tak bylo i bude.

Anebo jde, ale potom se probouzí přízraky.

Milovat znamená zabíjet.

Bát se každého nového vztahu. Nikdy nevíš, s kým se dáváš dohromady. Ani proč.

Odpověď možná zná druhá strana.

Ale opravdu se sebevražda tak liší od vraždy v romantické, tedy nelineární nerovnici?

Stýkali se. Zpočátku ne tak často, ale ani málo. Střízlivý vztah. Budoucnost dcery, jež jejich dcerou nebyla a začala chodit s klukem. Markétu to zprvu znejistilo. Pepina ho ale vyměnila za druhého, za třetího. Markéta pak už byla klidná, ženské to takhle dělají, chlapi asi taky.

Julián psal další knížku a vypadalo to, že i on je v pohodě. I tento příběh měl být o Varech. A konečně o Goethovi. Odříkaného města největší žvanec. Bylo to i o Pepině. Ta ukončila pátý milostný vztah a začala si zoufat. Může někdo jako já počít dítě, asi ne, s takovým propadem v paměti a s tak bídným portfoliem potenciálních otců. Každý partner jí byl lhostejný, všichni si něco pamatovali, vyprávěli. Vyprávění je majetek, bez něho jen chudoba a úhor.

Šlo jí o dítě. Dávno dospělé ženské o ně většinou jde. A ona, přestože jí chyběla paměť na velký blok minulosti, kdy byla de facto mrtvá, v tomhle výjimečná nebyla.

Julián i Markéta to chápali a podporovali ji. Romantika, jak jí rozuměli, se nedá ničím svázat, žádnými konvencemi. Markéta učila, Julián psal, „jejich dítě“ si přálo dítě, a do dvou let ho dostalo. Byl tady muž, na něhož byla fixována od chvíle, kdy se probudila. Žádný princ, jen chlápek, který ji vyřešil jako literární postavu.

Že je Julián autorem, otcem, dědečkem i děckem, mu vadilo jen za nocí, kdy nemohl spát a kdy příliš pil. Ale o tolik dětí jsem přišel, říkal si ráno, proč nezískat i jejich matky? Krev smíchat s krví, biologický incest se nekoná.

Věcná Markétka, vždycky rozumnější a praktičtější než Mistr v těch základních věcech, konečně pochopila, že to sem muselo dospět. Že ten její romantik „dělá vztahy“, protože vztahy jsou praktičtější než láska. Praktičnost matematičky připravené pro život. To ona zařídila, aby všichni žili v jednom velkém bytě v pražských Letňanech.

Otec/dědeček, máma/babička, dcera/partnerka, dítě.

Všichni čtyři se milovali a jejich vztah sílil. Byli konečně spolu. Bezpečně, asi jako rodina. Jako v romantické zkazce. Jako v nerovnici.

Skoro tam.

Poznámka autora: První citát v úvodu přeložila Veronika Dudková. Neúplné či upravené citáty skryté v textu románu vycházejí především z jejího překladu knihy Goethe v Čechách od Johannese Urzidila.

Ostatní dva úvodní citáty jsem příliš upravil, než abych si dovolil zmínit jejich překladatele.

Poděkování za konzultace a cenné rady si zaslouží

Marko „Makro“ Hauliš

Michael J. Storek

David Macháček

Milan Gelnar

Jiří Popiolek

a

Lucie Van Koten

Miloš Urban

Kar

Pohřební hostina za jedno město

Na obálce fotografie z volných zdrojů a obrázek Mehaniq/Shutterstock.com

Korektura Martina Němcová

Technická redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 23. 1. 2026

ISBN 978-80-274-4861-6 (epub)

ISBN 978-80-274-4860-9 (pdf)

ISBN 978-80-274-4862-3 (prc)

Obsah

1. Začátek

Table of Contents

Začátek