Bílé břízy

Arnošt Lustig

Doplněné vydání

Znění tohoto textu vychází z díla Bílé břízy tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Mladá fronta v Praze v roce 2008.

§

Text díla (Arnošt Lustig: Bílé břízy), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 3. 4. 2026.

Trojice přání Arnošta Lustiga

„Píšu povídky, v kterých hledám záhadu života, to nádherný přízemní, co člověka povznáší nad hvězdy, co ho sráží do pekel. Čím je člověk tím nejúžasnějším, co se ve vesmíru objevilo. Čím je dobrý, čím je horší…“

(Dobrý den, pane Lustig. Myšlenky o životě, 1999)

Mám radost, že ke 100. výročí narození spisovatele Arnošta Lustiga vzniká jubilejní elektronická edice jeho vybraných spisů ve zpracování týmu Městské knihovny v Praze v rámci projektu Praha město literatury.

Pro Arnošta Lustiga byla literatura „citovou pamětí člověka… vzrušujícím amalgámem v tom dobrodružství, kterému říkáme život“. A zároveň zastával názor, že „psaní je přitom zápas člověka s pamětí i zápas o krásu a ušlechtilost; zkušenost jednoho, která obohatí mnohé; příslib i varování, že co se stalo, by se mohlo stát znovu“.1

Své dílo věnoval „obětem židovské tragédie – šoa. A všem, kteří dovedou říct NE totalitním režimům. Těm, co dovedou rozlišovat mezi dobrem a zlem. Těm, co se dokáží rozhodnout. Pro koho slovo demokracie představuje nápravu chyb, životní styl“.2

V posledních letech přede mnou Arnošt Lustig, můj otec, odhalil svá tři přání. Zaprvé chtěl vdechnout duši těm, kteří se nenarodili pod šťastnou hvězdou. Zadruhé toužil, aby jeho příběhy byly krásné jako píseň. A zatřetí si přál, aby byl čten i za padesát let. Jsem přesvědčená, že Arnošt Lustig se bude číst, dokud literatura bude literaturou.

Eva Lustigová
spoluzakladatelka Nadačního fondu Arnošta Lustiga
7. 5. 2025

1 Arnošt Lustig, Dobrý den, pane Lustig. Myšlenky o životě, 1999

2 Ibid.

Prolog

Tuhle knížku jsem napsal už dávno; nejdřív neměla vyjít; zůstala trčet na cenzuře, potom vyšla zmrzačená; věděl jsem, že přijde čas a sednu a přepíšu ji, aby vypadala, jak jsem chtěl. Ten čas přišel jinak: v roce 1989, na jaře. Bohumil Hrabal přijel do Ameriky a přivezl mi vzkaz, že nakladatelství Československý spisovatel, pro které jsem byl jednadvacet let (jako mnoho jiných) mrtvola, člověk bez existence, jména a přítomnosti i budoucnosti, je ochotno mi vydat Démanty noci, Noc a naději a Ditu Saxovou a zaplatit dvě stě tisíc korun za předpokladu, že je utratím na místě – třeba v Karlových Varech. Lekl jsem se, že by to mohli udělat bez mé vůle a souhlasu. Jen jsem vzkázal: Ne. Leda by předtím vydali knížky všech zakázaných, kteří žijí v zemi – budu rád poslední v řadě, za nimi. Přepsal jsem Bílé břízy na podzim podle hlasu svého srdce. Nechápali lidi kolem totalitní literatury v Praze, že po šedesátce má člověk víc svědomí než ctižádosti? Ani nejlepší předsevzetí nebo čisté svědomí neudělá knížku o vlas lepší; vysvětluju okolnosti. Knížku může posoudit jen čtenář. Tady je.

I

1

Krajina kolem kasáren byla studená a holá jako poušť. Na západě kus borového lesa, z jihu statek. Opuštěné kaolinové doly. Mezi tím břízy jako ostrůvky zeleně na bílých stožárech. Kopec. Pomocný technický prapor, dvacet osm mužů, vpochodoval do prostoru kasáren, vyhnul se budově velitelství a zamířil k dřevěnému baráku za drátěným plotem. Málokdy zpívali. Když už museli, řvali a znělo to falešně. Na Kopec se nikdy nedostali. To Kopec opředlo tajemstvím, které si možná nezasloužil. (Jedna rota složila o Kopci píseň, kterou noví vojáci už neznali.) Kopec svrchu připomínal sevřenou pěst, hádanku, nános na zasypané, kdysi žhavé minulosti kraje.

Občas vojáci Pomocného technického praporu propašovali do baráku pití. Do svahu, kam vedla okna, zaznívala píseň o krásné Meredith, milence padlého námořníka z amerického křižníku, Quadalcanal; kytara, foukací harmonika nebo hřeben potažený hedvábným papírem. (Píseň byla zakázaná a pár vojáků si ji už odsedělo.)

Nápěv se plazil do Kopce, než se ztratil.

Jaro a podzim znamenaly pro kasárna bláto. Pršelo tři, pět dní bez přestávky, řeka vystoupila z břehů a kraj se podobal potopě. V létě mořili kraj komáři. V zimě zapadal sněhem. Balvan na vrchu Kopce vypadal od prosince do konce února jako zledovatělá slza, spadlá z oblohy tak dávno, že se to nedalo spočítat.

V období cvičných střeleb odlétali i ptáci. Při podzimním vševojskovém cvičení a na jaře při divizních manévrech, při nacvičování útoku a obrany, postupu do Evropy nebo ústupu odlétaly a přilétaly vlaštovky. Podle vojáka, který se vyznal v ptácích, to byl kraj jestřábů, krahujců a vran. (Vlaštovky si z nějakého důvodu vybraly za Kopcem místo, z něhož odlétaly nebo na něž se vracely.)

Město bylo daleko. Z vesnic odsunuli po druhé světové válce německé kolonisty, většinou skláře, rolníky a horníky, kteří tu žili tisíc let. Zanechali po sobě chalupy s teď už pobořenými kůlnami, zasypanými studněmi a zbytky plotů nebo sklářských pecí, hospodářská stavení s hranatými věžkami, hodící se za cvičné terče pro střelbu z tanků. Zem nasákla naftou a změnila vůni. Vesnice, rozstřílené už po válce, připomínaly válečné zločiny, v jejichž ozvěnách se propletli vinní s nevinnými a padlí vojáci se znásilněnými ženami a osiřelými dětmi. Obsáhly představu trestu, který zahrnuje spravedlnost i pomstu. Kraj připomínal ztrácející se paměť a zároveň něco, co se neztrácí.

Po válce došlo k rabování opuštěného majetku. Hodně nábytku změnilo adresu, stejně jako předtím šatstvo a zemědělské nástroje a rodinné památky až po obrázky a kuchařky na zdi a mlýnky na maso, kafe nebo mák.

Na statku, jehož zděnou budovu zabrala armáda pro muniční skladiště, neměli vojáky rádi. Vesničané se báli nestálého vojenského živlu. Lidí, kteří přicházeli a odcházeli. Byl v tom strach o ženy, dcery a drůbež, o drobný majetek a záhony zeleniny a brambořiště, někdy podsvinčata. Bázeň o stupeň zvedli příslušníci Pomocného technického praporu, zařazení do jednotky za trest. Vesničané si nedělali iluze: byl to trestný prapor; neviděli je nikdy s puškou, bodákem nebo jinou zbraní, jen s lopatami a krumpáči. Vědělo se, že ve Svaté Dobrotivé a Rajhradu, kde byly sesterské oddíly PTP, jsou bývalí šlechtici, kterým odňali tituly už v předešlém pokolení, za vlády prezidenta s americkou ženou, jehož obrázek na koni schovávali ve sklepě, a synové někdejších bankovních ředitelů nebo vyvlastněných boháčů a lidí, které pokládala republika za nespolehlivé. Měřítka se měnila podle toho, čeho se zřekli nebo k čemu se přihlásili. Společnost se rozdělila na bývalé vykořisťované, kterých byla většina, a někdejší vykořisťovatele, kteří měli nekonečnou řadu takzvaných pomahačů. Mezi zemědělci věděly už malé děti, proč je lepší držet hubu a krok.

„Ať jdou všichni k čertu,“ řekla nejstarší žena na statku hned první den, kdy PTP přišly.

„Trest,“ dodal její muž v ukořistěné německé uniformě bez označení, jeden z nejstarších osadníků.

S nositeli černých výložek PTP se nebavili ani pěšáci. Byl to výraz opovržení jedné armádní složky k druhé.

Kromě vchodu na bráně vyzdobené od Velikonoc k Vánocům nápisem z chvojí – Sloužíme své socialistické vlasti – a kromě vzduchu, který dýchali, a země, po které šlapali, neměli nic společného.

Někdy pochodovali pěšáci kolem pracovních čet PTP a křičeli na ně, takže velitelé dávali rozkaz zpívat.

Za pásmem vykácených lesů, směrem na západ, kam až se dalo dohlédnout, rozryly půdu zbytky starých tankových zátarasů. Před cáry drátěných překážek a dračích zubů, které na rozkaz generálního štábu nikdo neodstranil, se vinuly linie nových. Připomínalo to prošlý a nový kalendář. Válku, která skončila, a válku, která ještě nezačala, anebo obojí dohromady. Nebo válku, která se bez vyhlášení stala třetí světovou, takzvanou studenou válkou.

Pohraniční stráž měla chytit nebo zastřelit každého, kdo se pokoušel dostat přes překážky do země nebo z ní. Vojáci pohraniční stráže s vlčáky schopnými prokousnout hrdlo člověku na jedno sevření dostávali kromě dovolenky a vyznamenání odměny za každého chyceného nebo zastřeleného. (Jednotce se podle hesla Jeden za všechny a všichni za jednoho podávaly vepřové řízky a k večeři uzené maso, psům stejně jako lidem.) Na statku si zvykli. Nebavili se o tom už ani u piva. Týkalo se jich to jen vzdáleně.

Na statku, z něhož se stalo jednotné zemědělské družstvo, pěstovali jeden čas koně. Koně tu drželi mládež. Když družstvo přešlo z koní na prasata, hodně mladých z družstva odešlo.

Zůstalo pár děvčat, nakonec jen jedna, které zemřel otec, alkoholik, a neměla matku ani kam jít. (Taky se říkalo, že její starší bratr skončil v blázinci.)

Toulala se často v zakázaném území. Lákali ji vojáci. Vycházela na cestičky, kam se dostávala jen zvířata. Dokud byli na statku koně, viděli ji od rozednění do setmění. Projezdila každou volnou chvíli. Zchvátila spíš koně, než by ji to omrzelo.

Jednou ji viděli na koni nahou, jak se úsvitem a oparem vracela do statku po noci, v které pravděpodobně zabloudila. Obalila ji mlha, i s koněm, a blížila se nebo vzdalovala, jako se valí mlhy. (Někdo ji přitom slyšel zpívat.)

Děvče, které se na statku staralo o prasata, mělo pověst bláznivé holky. Jednou se prý zeptala předsedy družstva, proč neopatří ani jednomu z desíti děvčat ženicha, jsou-li on sám a jeho příznivci ve městě tak všemocní. Proč holky, které neodejdou, musí zůstat na ocet? Pověsti o děvčeti, které se projíždí nahé na koni, byly jako voda, která přibývá nebo ubývá do svého neurčitého nekonečna.

S vojáky se to chvíli rýmovalo, chvíli nerýmovalo.

Většinu roku zůstávala hranice tichá. Řeka plynula do neznámých dálek, odněkud někam, v souladu s ročním obdobím šedá, modrá nebo kalná, jen zdánlivě zachycena mapou. Pod svahem a na březích rostly břízy s lysými, metlovitými větévkami a bílou kůrou, s listím většinu roku svěže zeleným, které se chvělo i v bezvětří. Připomínalo hlas, který byl nebo který bude, podobně jako vítr, ptáci a stromy a červi, nebe nebo řeka a Kopec.

Skoro všechny břízy kolem kasáren vojáci porazili. Prohnilé dříví, které nestačili rozřezat, odvézt a spálit, vydávalo zvuky, jako když naříká země nebo člověk. Když se před deštěm udělalo dusno, dříví světélkovalo. Byl to nepostřehnutelný život, jemuž lidi rozumějí málo. Vody řeky a déšť mluvily ve vlnách. Na konci jara se rodily vrány; posílily eskadry vran starších než dvě nebo tři století; naplňovaly kraj krákáním od rána do večera a od noci k jitru. Znělo v něm dávno a voda a nebe a hlasy mnoha druhů větrů, let havranů a otáčení Země, neměnnost, která měla svůj pohyb a kterou nikdo nezrušil.

Večer, když z lesů připlouvaly mlhy, docházelo v kasárnách ke rvačkám. Neměly viditelný důvod, a pokud existoval, zůstal pomíjivý jako rvačky samy. Možná že člověk potřebuje velké války jako malé a stejně jako mít někoho rád chce někoho nenávidět a jako vidí v někom talisman pro štěstí, věří, že mu druhý nosí smůlu. Pokud se člověk nespokojí válkou sám v sobě, musí napadnout druhého; někdy jen proto, že je mu lhostejný, anebo naopak. (Kromě zápasu s nepřítelem potřebuje člověk asi zápasit i s přítelem. Je-li snadnější najít nepřítele než přítele, je lehké si vybrat protivníka.)

Podle hlášení v armádní knize vznikaly rvačky z napětí, nudy nebo nedorozumění. Málokterá se dostala až do hlášení, které odcházelo každý den eskortou na divizi do Karlových Varů. Taky v posádce mohl velitel pozměnit budoucnost tím, že pozměnil minulost nebo přítomnost – alespoň v hlášení. Jak řekl předešlý velitel: „Jen špatný pták kálí do vlastního hnízda. Co se doma uvaří, má se doma sníst.“

Naposled chytili pěšáci vojáka z Pomocného technického praporu a zbili ho, ne proto, že byl Cikán (i když trochu taky proto), ale ze vzteku, že museli celý den cvičit a potom ještě opravovat tankodrom.

Rvačka začala po čepobití, které po zrušení starého vojenského řádu nahradilo večerku. Pěšáci dostali rozchod v deset nula nula. V deset tři minuty na ně udělali vojáci PTP zátah. Raněné odvážela plukovní sanitka. Na hlíně zůstaly do příštího deště tmavorudé skvrny.

Kvůli podobné rvačce dva měsíce předtím odvolali s okamžitou platností starého velitele. Na jeho místo nastoupil kapitán, který do té doby sloužil na divizi v Karlových Varech ve funkci kontrarozvědčíka.

Prošel příslušnými rychlokursy. Objevil si, že pro něco se člověk rodí, k něčemu ho přivede povinnost. To se týkalo i PTP. „Potřebujeme tam spolehlivého člověka,“ řekl mu generál. „Věříte v lidi. Máte lidi rád. Čekají na vás.“

„Provedu, soudruhu generále,“ odpověděl kapitán.

V kapitánových spáncích se otloukala ozvěna slova provedu. Viděl to jako zavřené a otevřené dveře. Cosi, s čím mohl existovat, naplněn smyslem, vyhmátnout kladné ze záporného, užitečné z marného. (Mít lepší manželství a děti, snad se tolik neupínal k pouhé myšlence.) Byla to myšlenka, která obsáhla minulost i budoucnost. Musíme se dostat všichni jinam, než kde jsme, myslel si kapitán.

Kapitán zaslechl slova písně Již vzhůru, soudruzi, na místa svá… my poslední bitvu již máme… Kapitán nevěděl, jestli vojáci berou píseň vážně, anebo ji svým řevem zesměšňujou.

Zpívali o lásce k zemi a ostnatých drátech. Kapitána to zlobilo a zároveň jim záviděl, v co věřili, snad i svým omylům. O upřímnosti pochyboval. Snesla jakoukoli prověrku. Mohl vrazit do světnice a nechat dozorčího zařvat pozor, aby je přerušil; objevit se v tichosti, aby přestali, ale zajídalo se mu uvalovat na ně svou moc, aby jim zarazil zpěv. Nemohl jim zakázat dýchat. Byla to píseň o ostnatých drátech, které dělí milence, a o lásce, o kterou se dělí se svou zemí. Neměli zrníčko pravdy? Země patří všem, kteří se do ní narodí.

Opěvovali včerejší stesk, aby ji zpívali zítra, už mimo jeho přítomnost. Naslouchal směsi hlasů, jejichž totožnost nedokázal rozlišit.

Zpíval by s nimi, i když s písní nesouhlasil. Cítil osten namířený proti němu, proti důstojníkům z divize. Snili o jiném životě, jehož se možná nedočkají, ale sny je obohacovaly. Nezáleží jim na tom, že bylo hodně lidí v žaláři za to, co zpívali.

„Zkurvysynové,“ prohlásil odcházející starý velitel, „věděl jsem od první vteřiny, co mě sem odveleli, že to tak musí dopadnout.“ Podali si ruce: „Snad se vám podaří, že se mezi sebou nebudou alespoň zabíjet.“

Nosili záplatované uniformy, většinou bez opasků. Cvičili jen pořadovou přípravu. Neměli přístup ani k protipožárnímu zařízení. (O tom napsal kapitán na divizi.) Udržovali tři cesty, dvě k velitelství, třetí ke statku. Zesměšňovali skoro všechno: včetně názorných líčení, jak atomový hřib v případě postupu na západ i ústupu na východ zamoří obě armády a jak se i sever a jih promění v neobyvatelnou zemi; představu, že jádro, kterým začne svět znovu, bez starých chyb, přežije v hlubokých protiatomových krytech, odmítali proto, že se do takových krytů nikdy nedostanou? Z vojenských ctností ovládli umění přidržet se polní kuchyně. Kdykoli se jejich práce přiblížila k obytným stavením, vystřídali je zemědělští dělníci. Než je převzal kapitán, pracovali v Opičí rokli, u pásma oddělujícího bavorskou hranici, padesát metrů od čáry, kde ještě směli bydlet lidé. Kromě dědy v pastoušce tam umřel život.

„To nejsou lidi,“ řekl stařec hned první den, kdy mu snědli oběd, dva na sebe překlopené žitné chleby s řídkou malinovou marmeládou, a vypili pivo, do kterého si namáčel kůrku. „To je bahno.“

Stav Pomocného technického praporu málokdy souhlasil s papíry na divizi. Kapitán dostal za úkol vykopat palebná postavení a zákopy na pasekách v lese a postavit tři pozorovatelny, odkud se daly přehlédnout desítky kilometrů v sousední zemi a desítky kilometrů ve vlastní.

„Vypadají, jako by táhli na nohou železné koule,“ řekl strážný v bráně, když po základním výcviku držel službu a viděl je poprvé.

Byla to zelená pustina. Země rozdělená pásy s dynamitovými nástrahami, samospouštěcím zařízením, drátem nabitým elektřinou a důmyslnou signální soustavou, o které nevěděli a na které se podíleli nejlepší inženýři. Nereagovala, jen když se do drátů opřel vítr. Pokud ji uvedla v činnost lasička, ježek nebo neopatrné lesní zvíře, chytře se sama opravila a uvedla znovu do pohotovosti.

V sobotu a v neděli a po večerech přetřásali vojáky a PTP vesničané v hospodě, kde sídlil zároveň národní výbor. Byli by je rádi viděli sto kilometrů odtud. Zavřeli podkoního, který se vyjádřil, že země, která od porážky na Bílé hoře nebojovala a nebránila se ve dvou válkách, kdy jí šlo o bytí nebo nebytí, nepotřebuje armádu; ať radši nakoupí belgické tahouny. (Jediné, co dokážou, a dobře, je vyrábět miliardy nábojů a důmyslných zbraní a prodávat je – pod cenou – cizím armádám a státům.) Pustili ho za měsíc na podmínku, protože v zemědělství chyběli lidé.

Loni se žena na statku musela zamknout na dva západy a čekat ve světnici, než se vrátil z pole její manžel. Přišli si pro vodu, než jim prý zatvrdne beton. Cikán jí nabízel, že jí za chleba se šunkou vyčte z dlaně osud. Kolik let ještě může holdovat tělesné lásce, i když ne nutně vždycky s vlastním mužem? Co bude s jejími dětmi? Mezitím jí z okna a z šifonéru zmizel tucet panenských jablíček.

Pověsti vesničanů nešetřily vojáky ani trestný prapor. Pro vesničany mezi nimi nebyl rozdíl, jen podle zelených, červených a černých výložek. V hospodě věřili, že mezi vojáky PTP je pološílený Kněz. (Tvrdilo se, že stál před soudem pro velezradu. Propustili ho pro nedostatek důkazů anebo, jak někdo dodal, pro „nepřítomnost viny“.) Pověsti neutopilo ani pivo.

Cikán prý vyčetl z dlaně minulému veliteli, majorovi, že někam jde, ale neví kam, a dělá hodně, ale nedá se většinou říct proč. Nemusí toho zase tolik litovat; všichni umřeme, ale málokdo ví, jaký den, jakou hodinu. Šel za to na čtrnáct dní do lochu; major z toho měl popletenou hlavu.

Koncem zimy, když kapitán převzal prapor, došlo u pluku k aféře s ukradeným dřívím. Ztratily se sloupky a kulatina na zákopové výdřevy. Kdekoho z důstojníků napadlo, že jsou v tom namočeni vojáci PTP. Kapitán je odmítl trestat, dokud někdo z důstojníků nepředloží důkazy.

Po dříví nebylo stopy. Kapitána si zavolali na velitelství. Zůstal tam do jedenácti. U pluku byla zrovna inspekce z divize, kde se báli inspekce z okruhu. Měl připustit bez důkazů, aby někdo někoho obvinil, aniž mohl uvést, čeho se kdo dopustil a jak? Ať mu předloží evidenci a pak uzná něčí vinu. Zdráhal se přijmout dvojí loket. Neměl by platit pro všechny v armádě stejný kód cti? Aby nikdo nekradl, nelhal a nepodváděl? Kapitán se bránil: nestačí svědectví stráží, které viděly, že se v pěšáckých barácích a u ženistů topí víc než jindy? Tankisté málem vyhořeli.

Příštích patnáct nocí zůstaly komínky na střeše dřevěného baráku Pomocného technického praporu bez kouře.

2

Kapitán viděl, jak se muži otáčejí po zvuku nákladní vétřiesky. Dal pokyn svobodníkovi (jemuž vojáci přezdívali Jidáš), aby přerušil práci. Byl slunný den. Prapor odkládal nářadí. Připravovali se na oběd. Stavbyvedoucí, zaměstnanec civilní správy, se usadil u svého jízdního kola. Kapitán skoro s nechutí dal nastoupit jednotku.

„Z divize přišel rozkaz znovu přešetřit krádež kulatiny. Nemůže to umřít, jak to vypadá.“ (Zasedl si na něj někdo nahoře?) „Stalo se, čeho jsem se bál. Přečtu vám rozkaz, příslušný díl.“

Znělo to, jako by se distancoval a zároveň si přál mít to už jednou z krku. (Jestli kulatinu ukradli pěšáci, ženisté a tankisté a nepřiznali se, je snad v mužstvu někdo, kdo se o zmizení kulatiny doslechl?)

Odpovědělo mu ticho plné nechuti.

„Nikdo nic?“

Nikdo nic. Věci, které znamenají vždycky víc pro něj než pro ně. Snažil se číst z mlčení vojáků jako mezi řádky. Z jejich pohybů a nehybnosti. Z jejich neskrývaného nezájmu. Zastavil se očima na tváři Devatenáctiletého. Díval se jako kočka v kleci. (Všichni se tak trochu dívali jako kočka v kleci.)

Nebyl to první nástup, první vyšetřování. Kapitán si přál mít na zlomek vteřiny schopnost pohádkové mouchy a vyslechnout, co si řeknou, až odejde. Pro hodně lidí na pluku, divizi a okruhu byli neviditelní, jako by neexistovali. Kapitánova tvář vyzařovala rozpaky, směs upřímnosti, poctivosti a bezradnosti. Viděl se v duchu v kanceláři, jak osm hodin sepisuje protokol, který ho vyčerpá a nikoho neuspokojí. Vojáci s ním jednají jako s cizincem, nahoře jako s neschopným velitelem. (Kam půjde odtud?)

„Co byste udělal na mém místě, vojíne?“ zeptal se Medika.

„Nejsem na vašem místě, soudruhu kapitáne.“

„Pokládáte za takové umění vykroutit se ze všeho?“

„Snažím se přizpůsobit.“

„Všemu?“

„Co se nosí a žádá, soudruhu kapitáne.“

„Jo,“ zahučelo zase mužstvo.

„Vás se neptám,“ řekl kapitán. „Až se vás budu chtít zeptat, uslyšíte mě.“

Jednotkou probíhal neviditelný pohyb. Snad si jen někdo přešlápl a přenesl váhu z nohy na nohu. Kapitán je zaznamenával pohledem: Medik, Hou-Hou, Devatenáctiletý (zase se díval jako kočka z klece) a Riko-Riko, Prokurátor, Bratři, Čára, Tetovaný, Somrák, dvacet osm mužů, jednotka stmelená něčím jiným než bojovou zkušeností nebo společným výcvikem a současně každý sám za sebe, vyčlenění a nezařazení. Mohl se obrátit v kanceláři na svobodníka, jemuž říkali Jidáš, ale z dědictví po starém veliteli věděl, že svobodník svou dobrovolnost mnohokrát přehnal.

„Žijeme ve věku průměru, soudruhu kapitáne,“ dodal Medik. „Průměr vládne, průměr dovoluje žít, průměr krade a zabíjí.“

„To jsem se neptal a taky si to nemyslím,“ řekl kapitán.

Kapitán nepopíral jejich schopnosti: zjevné i vnitřní. To nejmenší by bylo, že nemají společný jazyk. Opírají se o skutečnost i o iluze. Dokáže je změnit? Jak dalece je možná změna člověka – kromě donucení – jinak než proměnou sebe sama? Zajímají je jenom požitky. Chtěli by život jako mateřskou školku, obklopeni hračkami? Ze všeho vyváznout beztrestně, i z nejhorších rošťáren? Včera před čtením rozkazu vykládal Devatenáctiletý Tetovanému o bílém vrabci, kterého ostatní vrabci uklovali, protože se k nim přidal. (Tetovaný se divil, že ptáci nesnesou odlišnost. Proč by lidé měli být jiní?) Zaujal ho příběh z knihy ve vojenské knihovně o starcích v japonské rybářské vesnici. Když vycítí, že jsou mladým na obtíž, vyrazí si kamenem zuby a odejdou do hor. Bezzubí, aby nemohli kousat, nebrání se ani vlkům.

„Rád bych věděl, co si od života slibujete,“ řekl kapitán.

„Nový život, o kterém jste mluvil na ranní desetiminutovce,“ řekl Medik.

„Je to pro vás jen slovo?“

„Už jsme si zvykli, soudruhu kapitáne.“

„Tím jste mi neodpověděl.“

„Za sebe: nemám rád, když se něco děje jen vlažně. Život musí být studený, nebo horký.“

„Co tím myslíte?“

„Jak už jsem si častokrát uvědomil, soudruhu kapitáne: život je dar. Ale žít je talent. A talent je řídký.“

Vétřieska se přibližovala hlemýždím tempem. Cesta byla prašná a úzká, s hlubokými loužemi.

Kapitán se obrátil na svobodníka. „Dejte rozchod.“

Měli za to, že se půjde podívat na střelnici, odkud náklaďák přijížděl. Poodešel jen kousek. Na střelnici kopali palebná postavení ženisti podle jiných nákresů, než podle kterých začali, takže práce Pomocného technického praporu přišla (zase jednou) nazmar.

Svobodník dal pohov a rozchod. Kapitán ustoupil z cesty, aby se vyhnul prachu, který za chvíli rozvíří vétřieska. Tvar jednotky se rozpadl na dvacet osm mužů.

3

Stavbyvedoucí se otočil. Viděl koutkem oka kapitána. Zůstal u svého jízdního kola. Vzal si z batůžku oběd. Nepletl se do vojenských záležitostí. (Má už dost svých.) Bral kapitána jako někoho, kdo si dává našeptávat. Každá doba má svého ďábla. Jednou jsou to křižáci, podruhé socialisti, po nich přijde bůhvíco. Nepálil si prsty. Než se potkávat s potrefenými, přejde si na druhou stranu chodníku. (Jako za války, když začali nosit židovští sousedé žluté hvězdy na hrudi. Nebylo to tak dávno.)

Kapitán kráčel ve své bezvadné uniformě rovný jako podle pravítka. Netloustl jako důstojníci na štábu, že jim praskaly švy na kalhotách, když si sedli. Pro stavbyvedoucího byl kapitán člověk, který připisuje okolnostem vlastnosti, jež nemají (snad by je mohly mít). Mohou ho zase odvolat jako předešlého velitele a půjde o dům a posádku dál. Asi si kapitán připadal lepší než místo, jež zastával, jako jeho předchůdci a patrně nástupci. Půjde poslušně, kam ho pošlou. Jsou jako domino – ti noví lidé – myslel si stavbyvedoucí. Jsou jako vagony zapojené za lokomotivou. Kam vede trať, ví jen sám pánbůh. Proč nepřivezli ráno traverzy? Stavbyvedoucí je čekal už třetí týden. Bylo zbytečné se rozčilovat. Nepřivezli ani pytle s jemnějším pískem. Plánovači lžou nahoru dolů. Mají to vždycky na koho svést. V tom se po Hitlerovi mnoho nezměnilo. Všichni se vymlouvají, nikdo nechce mít zodpovědnost, důsledky jsou nedozírné. Snad nejde tolik o hlavu jako za Hitlera. Ale zbytek – vězení za sabotáž, postih celé rodiny, děti nepřipuštěné na vyšší školy – v tom si je to podobné. Taky je to domino, jako vagony připojené za lokomotivou, která se tváří, že jede, i když stojí. Ze začátku si stavbyvedoucí myslel, že armáda má všechno. Zatím – jestli ne všechno – alespoň větší porce masa pro mužstvo, o důstojnících nemluvě. Mají svá teplá místečka, války se celý svět bojí; o víc jim ani nejde.

Stavbyvedoucí se pustil do jídla.

4

Za hromadou vykopané jílové země mizelo děvče v bagančatech, na která se jí nabralo bláto. Pracovala na statku. Někdy byla už v pět ráno v plné práci.

Vétřieska přivezla oběd. Devatenáctiletý volal na stavbyvedoucího u boudy s nářadím, že mu nenapsal všechnu práci. Kapitána zarazil hlas Devatenáctiletého. Zaslechl v něm zarytost, kterou u něj nečekal. Včerejší nezájem překrýval vzdor. (Od včerejška zasypával Devatenáctiletý louže a výmoly a upravoval cestu, po které přijel náklaďák.)

„Vyřídíme si to po obědě,“ sliboval Devatenáctiletý.

„Nemáme co,“ odpovídal stavbyvedoucí. „Napsal jsem vám, co jsem viděl. Máme stejnou cechovnici.“

Medik poznamenal k Devatenáctiletému něco, co kapitán už nemohl slyšet. (Podle zápisů starého velitele psal Medik matce do Vídně: „Některé věci jsou bezcenné a připisovat jim vyšší význam je ztráta času.“ Předešlý velitel sbíral výroky vojáků praporu jako vodník dušičky.) Medik studoval psychologii; dali ho na čas k psům. Dostal jich na starost dvanáct. Pak přišel z divize příkaz o bdělosti – nenechali ho na tak citlivém místě. Medik naučil důstojníky zásadě číslo jedna: neukázat psům strach. Měli zvíře, k němuž se nikdo neodvážil přiblížit na menší vzdálenost než desetimetrového pokutového kopu. Medik se ke zvířeti přiblížil a pes si k údivu ostatních lehl na záda a nechal se drbat na břiše. Starý velitel ho varoval: „Nemyslete si, vojíne, že to s námi svedete jako se psy.“

Včera v noci, aby zapomněl na vztek s nevyřešenou aférou s kulatinou a protože mu už čtrnáct dní nenapsala žena z Prahy, četl kapitán Turgeněva, Jarní vody. (Proč muž, který miluje ženu, že by za ni dal život, jde s jinou, kterou opovrhuje? Proč si lidé nerozumějí? Mají ze sebe strach i ti nejbližší? Přibližuje je dálka a oddaluje blízkost? Proč – slabí v lásce – obdivují silné?) Myslel na citát z Turgeněva, že „slabí lidé nejsou nikdy schopni sami od sebe něco skončit, ale čekají, jak věci skončí samy sebou“. Myslel na svou ženu. Na majestát manželství. Na soužití muže a ženy a čím se mají podobat. Asi v jeho případě Dante nepostihl, že je to láska, která pohybuje sluncem a hvězdami. Kapitánova láska k ženě byla smutná. Nebyl to chrám dvou těl. Postrádalo to důstojnost a zbožnění, v něž se mění dotek těla tělem.

Postrádalo to blízkost, která prodlužuje důvěrnost až k přání společně žít, společně milovat a společně zemřít, v objetí, které se milující straně zdá vždycky poslední; někdy se kapitán styděl za to, kolikrát si vedle své ženy přál zemřít.

Slunce hřálo kapitánovu tvář. Myslel na žebříček cti mužů praporu. Bylo by jednoduché, kdyby čest znamenala pro všechny lidi totéž. Kapitán přemýšlel také o tom, jaká jména a přezdívky si dávali a proč. Co obsahuje jméno? Kapitánova žena se jmenovala Kateřina; znamená to čistotu srdce. (Její rodiče prolistovali dva staré breviáře a půl telefonního seznamu, než jméno našli.)

Nebude náhoda, že Hou-Hou pojmenovali Hou-Hou. Chodil jako opice, přenášel váhu těla z nohy na nohu a dokázal stát na jedné. Leštil si teď esšálek zevnitř loktem. Vedle něho stál Prokurátor. A čtvrtý v řadě u vozu s jídlem svobodník, kterého pojmenovali Jidáš (asi věděli proč). Některé přezdívky navozovaly nepříjemné souvislosti. Kněz. Holanďan. Čára. Tetovaný. Bratři. (Mladší a Starší.) Somrák. Riko-Riko. Měli mezi sebou Galilea, Medikovi říkali občas Doktor Schweitzer; jednoho přejmenovali na Lindbergha, ale až z papírů vyčetl kapitán, že to nemělo nic společného s létáním; vojákově manželce v Liberci ukradli v tržnici nemluvně i s kočárkem. Jeho otec i otec jeho manželky byli živnostníci, proto ho zařadili k PTP.

Kopec u kasáren zůstal bezejmenný. Proč? Kde se vzal balvan na jeho vrcholku? Kopec někdy kapitánovi připomínal ženu. Těhotnou ženu nebo ženu s děťátkem u prsu. Prs ženy. Dlaň. Sevřené nohy a klín. (Slzu, která nevyschla.) Hledal v duchu pro Kopec jméno. Nezaslechl někde, že se Kopci říkalo Láska? Nedávalo to smysl, ani vzdáleně. Kopec se mohl jmenovat jakkoli: Zrůda. Loď. Pravda. Jistota. Konec světa.

Nakonec myslel kapitán na vojenskou poštu. Její gazík se objeví až v pět odpoledne za levým svahem: světla, blatník a bok auta, přední kolo a pak oblak prachu. Potom – snad – dostane dopis od ženy.

Ve frontě na jídlo se vojáci bavili o něčem, co kapitán neslyšel celé, protože vál vítr.

„Vykrádají slova,“ řekl Kněz.

Kněz měl za to, že nacisti začali měněním slov a jejich významu. Skončili ovšem nejenom vymycováním slov. Slova svým duchem jsou jako lidé: dají se převychovat, změnit, zabít. Odsoudit k zapomenutí. Mohli se pak tvářit, že lidé jsou jako slova, a zabíjet nemluvňata, zmrzačené, slepé, hluchoněmé, teplé. Koho se jim zachtělo, o kom si mysleli, že jim překáží.

Medik řekl: „Nacisti snili o tom nejhezčím, ale jen pro sebe, na úkor druhých. Mluvil jsem o tom často se svým papá.“

Kněz podezíral slova, že omlouvají i to nejkrutější; dovedou znít mírněji než ozvěna činů a zločinů, které kryjí. (Z člověka se stane nejdříve příslušník jiné třídy, pak třídní nepřítel a jako s nepřítelem se s ním zachází. I se slušným člověkem potom lze nakládat jako s někým, kdo si nezaslouží nejmenší ohled, naopak. Kolik lidí se takhle dostalo k PTP?)

„Kvůli tomu se mu nechce brečet ani se litovat; není to pro mě tragédie,“ řekl Medik. „Nechci si uzurpovat patent na pravdu.“

Kapitán myslel na mnohovýznamnost slov. Na pružnost řeči. Na podobnosti, které si troufali jen naznačit. Na soud nebo úvahu, která by měla brát na zřetel všechny okolnosti. Na to, proč se Kněz a Medik tak často vraceli k nacismu.

Přeskočil v myšlenkách na knihovnu v paláci, kde sídlil okruh. Palác zabavili boháči, kteří ho odkoupili za pár babek od zchudlých aristokratů. Knihovna byla půl roku prázdná, než ji zaplnili zabavenými knihami ze sklepa karlovarské pobočky ministerstva vnitra. Nikoho je nenapadlo číst. Měly zlacené hřbety. Znamenaly tyhle knihy zabitá slova? Slova odsouzená k mlčení?

„Znám to z Německa,“ dodal Medik. „Od odsuzování a zabíjení slov k zavrhování a zabíjení lidí.“ Dodal: „Ani v Rakousích nezaháleli. Když pálili knihy, pozorovala matinčina přítelkyně hranici ze střechy jejich baráku. Říkala, jak ji to vzrušovalo. Zrůdná krása vzrušuje. Skoro jako nálety.“

O jaké neúprosnosti logiky mluvil Medik? Kapitán nepochyboval, že cíl vymaže všechny pochybnosti včetně těch, které mají muži praporu.

„Pinďoure,“ řekl Devatenáctiletý na adresu stavbyvedoucího.

„Neurážejte,“ ohradil se stavbyvedoucí. Kousal a polykal svůj chleba se studenou sekanou a přikusoval okurku. (Do láhve s okurkami kápl med.) Včera našel v ruksáčku skleněné zelené oko. Předtím dámský střevíc. (To by ho zajímalo, kde a komu sebrali dámskou botu. Nevadilo jim, že holka musela jít domů jen v jedné. Někdy hráli karty o skleněné oči. Vzali je z ambulance z Karlových Varů, když se tu zastavili doktoři z divize. Byli by schopni dát mu do osobního ruksáčku umělé ruce, nohy, snad i urnu s popelem po babičce, nebo hrát o ně karty.)

Kapitán otevřel rty, ale Devatenáctiletého neokřikl.

Naučil se rozlišovat v tónech. Chápal, co znamenají slova vyřčená lehce nebo hrubě. Je to skrytá důležitost, s jakou je přijímají ostatní. (Posměšný odstín mohl znamenat trpkost.) Mohl být ještě rád, že se nebavili o velikosti pohlavních orgánů. Pokud šlo o ty ženské, nedala se jim vytýkat malá vynalézavost.

„Kroutí se mu to dovnitř místo ven,“ řekl Čára k poznámce Devatenáctiletého.

„Ať mi tam napíše pravdu, to mi stačí,“ řekl Devatenáctiletý. „Všechnu práci – ne půl.“

Stavbyvedoucí nepodceňoval bezprávnost mužů praporu. (Jejich neúprosné pojetí spravedlnosti.) Jen tak pro nic za nic je sem neposlali. Nenamáhal se vzhlédnout od jídla k tváři Devatenáctiletého začerněné hlínou, k jeho krku a rukám. Vyřídí si to jinde. Všeho do času. Nedá se napadat nějakým nýmandem. Vrátila se mu představa ďábla a smluv s lidmi. Oči Devatenáctiletého mu připomínaly podsvětní krajinu, do které zavál osud i kapitána bez ženy a jeho, stavbyvedoucího.

Devatenáctiletý sliboval mistrovi, že ho zmrzačí. Stavbyvedoucí si toho nevšímal. Doposud mu znetvořili jízdní kolo od řídítek až po řetěz. Několikrát mu odmontovali zvonek. (Řetěz si brali do hospody jako zbraň.) Kapitán uvažoval, na čí stranu se přikloní ve sporu Devatenáctiletého se stavbyvedoucím. Být velitelem znamená vystupovat jako soudce. Uvědomoval si výsady spojené s povoláním důstojníka. Bylo to zaměstnání i poslání. Měl dobrý (nebo pohodlný a zajištěný) život, třebaže mu pořád něco našeptávalo, že nežije dobře. (Buď kvůli ženě, nebo vojákům. Nebo proto, že nemá děti.) Vojáci nikdy nevěděli, koho se zastane: stavbyvedoucího, nebo vojáků. Nemohli vědět předem, k čemu se rozhodne.

Zaměřil se dalekohledem na vojáky čekající na jídlo. Na vteřinu se mu zdálo, že Devatenáctiletý má v očích něco dravého. Musí říct po obědě mistrovi, aby to dal s Devatenáctiletým do pořádku. Lidská povaha není krásná, protože je složitá, tajnůstkářská, nevypočitatelná. Budou si muset ještě utahovat opasky, vzdávat se některých svobod a práv, aby nakonec nikdo neměl pána, směl volně myslet, tvořivě pracovat, kde chce. Až nebude mít nikdo hlad, zmizí zbytečné nemoci, všichni budou mít střechu nad hlavou. Bylo příjemné snít. V oku dalekohledu se mu mihla tvář svobodníka. Kapitánovi se ošklivil systém udavačů, kteří záplatovali díry ve své minulosti a z másla na hlavě udělali zásluhu. Díky udavačům měl ovšem v papírech na každého něco. (Zásluhou udavačů vypadal starý velitel dobře – než začal vypadat hůř.) Medik se vyjádřil – bylo to v papírech předešlého velitele – že „socialismus je čerstvě naložené (zabavené) maso v konzervách; dlouho leží, dají se do něj červi a ztratí chuť“. Dával přednost Die Fledermaus Strausse mladšího před Internacionálou a operetkami Izáka Dunajevského. (Měl taky záznam, co řekl na politickovýchovné světnici o imperialistickém nepříteli socialismu: Nevstoupit Amerika do druhé světové války, Hitler a nacisti vyhráli Evropu. Vyvinuli by atomovou pumu, asi by neváhali ji použít. Taky se vyslovil, že být invaze o rok dřív, kdo ví, jak by vypadala mapa? A kolik zbytečně zmasakrovaných z těch minimálně pětapadesáti milionů mrtvých by ještě vesele běhalo po světě. Odmítal připustit, že mapa světa ukazuje hranice mezi dobrem a zlem. Taky řekl, že Amerika vyrobila během války dvě stě devadesát šest tisíc letadel, sto dva tisíce tanků a osmdesát osm tisíc lodí. Zbraně, které posloužily nejenom na Západě, ale i na Východě. Chce to snad soudruh major popřít? Kdo osvobodil Plzeň a Rokycany?) Pro Medika byl i kapitánův případ jasný. Byla to pořád otázka kdo s koho. Každý si hleděl chránit svou kůži. Nepřál si snad kapitán změnit soud mnohých, aby především změnil k lepšímu svůj vlastní? Kapitán si přál, aby pojem socialismus nebyl pro nikoho špinavé slovo.

Mezi kameny se mihla myš. Skoro bezděčně naskočila kapitánovi za stěnou čela představa káněte, ačkoli po něm nebylo na obloze stopy.

Na politickovýchovné světnici došlo k otevřené debatě o lidských právech. Tetovaný vyzdvihoval práva lidí na Západě, odkud se vrátil, i když ne, jak litoval, přes Stockholm, město svých snů. Na to mu kapitán poradil, aby dal na jednu misku vah zajištěné zaměstnání (nato Tetovaný významně zakašlal), bezplatnou zdravotní péči (přičemž voják, jemuž přezdívali Kozatec, jen vzdychl) a nejlevnější dopravu na světě a na druhou misku vychvalovaná (a zřídka dodržovaná) práva Západu: svobodu slova, svobodu náboženství (jako by tady snad nebyla) a právo emigrovat a zase se vracet do země.

Jednou, věřil kapitán, dá revoluce všechno všem. Pojem jednou vyvolal u některých vojáků neslyšný povzdech; ostatním to prošlo jedním uchem dovnitř a druhým ven, jako podobná ujištění. Jak dlouho mají čekat? Ať si Hou-Hou…

Kapitána přitahovala k vojákům praporu odlišnost, v celku i v podrobnostech. Kdykoli s nimi o nich mluvil nebo se jimi zabýval, cítil, jako by se díval na obraz něčeho, co předtím neviděl. Někdy přitom měl pocit, jako by se díval na sebe. Na svoje skryté vlastnosti, které nebyly v žádném kádrovém posudku. To nejhlubší, co je v každém člověku a co nikdo nezná, někdy ani jeho matka. Vlastnosti, které se navenek neprojevují. Věděl, že i navzdory údajům, které si o sobě přinesli v papírech nebo které doplnili staří velitelé, mají všichni svůj – skrytý – život. Klady a zápory tohoto vnitřního života mu byly nedostupné, stejně jako ostatním.

Kapitán pochopil, že proti armádnímu systému je svízelné bojovat. (S tím se odmítal smířit.) Pokusil se několikrát navrhnout zlepšení (třeba jen telefonů), k nimž je generál vyzýval. Narazilo to na hluchou stěnu. Ztratilo se to někde na cestě nahoru. Znamenalo by to změnit pravidla, zavedená buď dávno, nebo vlivnějšími lidmi než kapitán. Nakonec nikdo neměl v oblibě osoby, které dělaly těm druhým potíže, přidělávaly práci, které vířily hladinu a snažily se ušetřit. Odvolávaly se ke zdravému rozumu, což znamenalo obvinit někoho z nerozumu. Přinejmenším. Kdekdo viděl i v nejmenším návrhu na zlepšení ohrožení armády, celého systému. Kapitán si všiml, že důstojník, který se snaží změnit pravidla, čeká na povýšení dlouho, pokud ne marně. Každý návrh měl ozvěnu pochybností o těch, co vedou a nařizujou a určujou pravidla.

To byla anonymní říše anonymních důstojníků, stranických a vládních činitelů. Pokud bylo všechno na místě, proč s něčím hýbat?

Slyšel za zády, jak vétřieska zastavila. Přiložil si zas triedr k očím. Na obloze kroužilo káně. Plachtilo vysoko, bez jediného pohybu křídel, dlouho. Nebe nemělo konec. Dravec plul modrým mořem. Kapitán ho trpělivě pozoroval v kříži dalekohledu. Káně stoupalo a klesalo ve spirálách. Rozestřelo proti obloze svou siluetu: křídla, trup, nebylo znát jen silné pařáty, pružný jícen a vole, které si kapitán dosadil.

Najednou se káně spustilo střemhlav dolů. Na zemi sežralo myš. Tady to máme, šeptal si kapitán. Je to vždycky stejné. Bude to vždycky stejné?

Připomnělo mu to myš, která zahynula v plechové skříni s tajnými dokumenty v jeho kanceláři. Mezi dokumenty, které ohryzávala, byly obrázky, které předešlý velitel zabavil vojákům. Měly se jim vydat, až je budou propouštět. Byla tam reprodukce holandského malíře, velká jako pohlednice na výšku: bílá myš s výraznými znaky rodičky, vztyčená na zadních; vedle ní vlevo seděla žena a v okně vpravo, kde bylo vidět město, se vznášelo mužské pohlaví. Uprostřed, z krychle, která znamenala zemi, letěl směrem od nahé ženy k mužskému pohlaví pták. Za ním se dívala prázdnýma očima lebka. Bylo to odporné a současně to kapitána fascinovalo. (Nedovedl si to vyložit.) Nevěděl, komu obrázek patří, proč ho starý velitel zabavil a přiložil k dokumentům. Jmenovalo se to Perpetuum mobile.

„Hele, krahujec,“ slyšel kapitán Devatenáctiletého.

V hlase Devatenáctiletého zněl jiný zájem, než když se hádal se stavbyvedoucím.

Kapitána napadlo, že nikdo z nich není ani jen vinný, ani jen nevinný. Jsme odsouzeni k blízkosti, ať chceme, nebo ne; pod jedním sluncem, ve stejných loužích, vzduchu, pod týmiž hvězdami. Někdy ho napadlo, že přišli z jiného světa, kde vládla odlišná pravidla.

Tetovaný odpovídal na něco Knězi: „Jejich nejlepší doba je naše nejhorší.“ Kněz mu neodpověděl. (Myslel na vnitřní hranici, která se mění. Na meze studu. Na hranice mezi zločinem a občanstvím.)

Kapitán nechal spadnout triedr na prsa. Káně nasyceno odlétalo. Kapitán se obrátil k vétřiesce.

5

Kuchaři pěšáků pomalu přisouvali termos s polévkou ke kraji korby. Postranici už spustili.

„Dvacet osm mužů,“ ohlásil svobodník.

„Jak se to pozná?“ odpověděl hlavní kuchař otázkou. Obrátil se na pomocníka: „Spočítej je. Zlatý oči. To si dáme rádi práci vás spočítat. Myslí si, že mi snad ještě neodpadla pupeční šňůra?“

„Nezdržuj,“ ozval se Riko-Riko zezadu.

„Komu tykáte, vojíne?“ ohradil se kuchař.

Kapitán slyšel zas hlas Devatenáctiletého. Ptal se, kolik je hodin, ale ne aby se to dozvěděl; zněla v tom stížnost, že přijeli pozdě. PTP byli vždycky poslední na řadě.

Prokurátor vznesl dotaz: „Už vám, hoši, někdo k polednímu zlomil páteř? Nebo chcete, aby vám někdo vyvrtal druhou díru do zadního traktu?“

„S tím se setkávají denně,“ podotkl Medik. „Život je dar, ale žít je umění, a to není dopřáno každému. Nikdo nepochopí talent, když mu ho odepřeli.“

„Nejdřív tu musí stát tvar,“ řekl kuchař.

„Nechtěl bys náhodou, aby ti zahrála vojenská kapela?“

„Takhle mizernej lidskej materiál jsem dlouho neviděl,“ ulevil si stavbyvedoucí. A myslel si: co je zajímá, je jejich tělesná skořápka, obal; a jídlo, pití a vychrápat se a jít s holkou, kdykoli se naskytne příležitost. Pokud jde o práci, jestli dělají nebo nedělají, svět podle nich tím nebude lepší ani horší. Když to na ně přijde, jsou ke všemu slepí a neteční. V tom je asi nikdo nezmění, jen se v tom utvrdí.

„Začnem, až se řada vyrovná,“ trval na svém kuchař.

„To mám šplhat s miskou až nahoru?“ zeptal se Čára.

„Přijeli jste pozdě jako vždycky,“ řekl Tetovaný.

„Jedeme ze střelnice,“ vymlouval se kuchař.

„Jste cyklisti,“ řekl Medik. „Nahoru se hrbíte, dolů šlapete.“

„Je to Argentinec,“ řekl Starší z Bratří. „Drží se zásadně před koněm, za puškou, co nejdál od komandanta. Proč by něco dělal, jak má, když se může odvolat na rozkaz? To by byl hloupej, ne?“

„Koukejte dávat,“ řekl Galileo, voják s vyvalenými bulvami. (Plakal, když ho opakovaně stříhali dohola, to bylo ještě za starého velitele; jednou mu na majorův pokyn lebku vyholili, takže vypadal jako rozsvícená a namaštěná lampa.)

„Nejdřív první, pak to druhý,“ řekl kuchař.

„Nechtěj, aby dělal dvě věci najednou,“ řekl Medik. „Není Napoleon, aby seděl, psal dopis a zároveň diktoval písařce jinej.“

„Kde se flákali?“ zeptal se Somrák.

„Vidíš tu hrbolatou cestu?“ ušklíbl se kuchař.

Zahlédli z korby u boudy kapitána. Jídlo, třebaže bylo stejné pro motostřelce, ženisty, tankisty a Pomocný technický prapor, sem došlo vychladlé.

„Srovnejte se, hoši,“ zkusil to smířlivě svobodník.

Kuchař je přehlédl. Nečekal nic jiného než slovní přestřelku: Somrák, Devatenáctiletý, Medik, Čára, Bratří a spol. Kde je Cikán? Povědomé tváře. Samá hlína. Nechtěl by mít vyvalené modré bulvy jako Galileo, aby se musel bát, že mu vypadnou, když zakopne.

„Kristušákabohatvojho,“ začal Cikán. „Lofas šeketbe. Fekete pina. Kuťa fas.“ (Mohli si představit, co to znamenalo.)

„Otoč se,“ křikl Hou-Hou.

Kuchař se obrátil a viděl kapitána.

Čára zasyčel: „Jestli s tím nevyrukuješ, než napočítám do tří, ty bezcharakterní lumpe, utopím tě v tý bryndě vlastníma rukama.“ Utrousil: „Břicho mu visí jak peřina z balkonu. Má tisíc bradavic.“

Znělo z toho opovržení, vyřazenost. Hou-Hou cucal stéblo trávy. Mělo se za to, že má v kufru bibli. Byly to jen desky spisu Mor v Kordule, do kterého si dával peníze a papíry.

„Chtěl jsem tě jich zbavit silou myšlenky, vole, ale ani mě nenapadne,“ řekl Cikán.

„Na tvoje hokuspokusy tak věřím,“ odbyl ho kuchař.

„Rozdávej, rychle, protože dneska v noci, až vyjde měsíc, máš poslední šanci,“ dodal Cikán. „Měls deset dní, dneska je jedenáctej, poslední.“

Kuchař zaváhal. Bradavice ho mrzely. Už na to zkoušel slaninu, cibuli, kuchyňský olej a vitamin C, třel je desetníkem a dával si na ně slupky od brambor; bradavičky ho hyzdily nadále.

„Seřaďte se a začnu,“ poznamenal o něco smířlivěji kuchař. „Sedm set odpočítaných dní.“ V hlase mu zněl ústup.

Riko-Riko se sehnul. První hrudka dopadla na korbu. „Tisíc dní,“ opravil kuchaře.

„Klidně si to žerte i s hlínou,“ řekl uraženě kuchař.

„Moc si vyskakujete,“ vložil se do toho Kněz. Měl nejčistší uniformu a pečlivě zavázané boty.

„Je mi jedno, co si myslíte,“ řekl kuchař.

Ponořil sběračku odborně do termosu a začal rozdávat. Pomocník přidal každému k polévce krajíc černého chleba a k omáčce s masem čtyři kolečka knedlíků.

„Dej to sem, zloději,“ řekl Prokurátor. Nechal stát ve vzduchu misku s polévkou na přídavek. „Mám rád víc polívky.“

Prokurátor měl zavalitou postavu. Dostal se sem jako automechanik, který předražoval funkcionářům na okrese opravy a postavil si z ušetřených součástek osobní automobil.

„Auťák si potom vyčistíte sami,“ řekl kuchař.

„Je to okradený,“ řekl Somrák. Díval se na první knedlík. „Je to lejno.“ Somrák si lízl omáčky. Měl zmačkanou tvář. „Ochutnej. Je to studený. Je to šťovík.“

„Nech toho,“ odbyl ho kuchař. „Máš stejnou omáčku jako bahňáci.“

„Ochutnej! Nebo se mě štítíš?“ pokračoval Somrák.

Kuchař pro jistotu usrkl chladnoucí omáčky. „Je to perfektní.“

Somrák vyklopil misku s omáčkou na zem; stál jednou nohou v louži. Nastavil ji znovu.

„Je to zmrzlina, svině. Plnou.“

Kuchař nalil Somrákovi polévku, potom omáčku, všechno ještě jednou. Dva chleby.

„Je to beton,“ dodal Somrák.

Poslední si šel pro jídlo svobodník.

Jidáš se přiblížil k budce náklaďáku. Řidič uvnitř spal, obličej přikrytý novinami.

Hou-Hou viděl kapitána, jak udělal pár kroků k nim, ale zastavil se. Pozoroval dalekohledem něco u Kopce.

Hou-Hou se opřel o korbu a rozhoupal náklaďák. Musel mít sílu, aby to dokázal.

Řidič zamumlal: „Tady snad nenechají člověka, ani aby se… Vozil jsem celou noc dévéťáka.“

Na korbě z druhé strany už byly čerstvé nápisy křídou: V důsledku nepřítomnosti se nalézám ve zbrojním skladě. Na spodku korby: Pochodujeme do tmy. Pomocník dozorčího vojskového tělesa. Smraďáka narovnali yperitem. Bigoš, lampasák zvanej koktavý železo. (To mohl být kapitán.)

Řidič přitáhl ruční brzdu. Odplivl si z budky. Začal listovat v časopise Žena a móda. Zabrzděným náklaďákem už Hou-Hou nepohnul.

„Včera jsem viděl na kopci kozu,“ řekl Devatenáctiletý ke Knězi. „Stála na hlavě. Opírala si rohy a přední nohy, zadní ve vzduchu.“

„Taky jsem ji viděl,“ odpověděl Kněz. Přivřel oči proti slunci. Vypadal, že usnul. Spal asi třicet vteřin.

Jídlem se nálada uvolnila. Stačilo pozřít pár soust a na rysech vojáků PTP byla zřejmá spokojenost.

Čára dal k lepšímu: „Než jsem narukoval, přijel cirkus. Na večerním představení ukazovali ženskou. Nahoře ženská se vším všudy a dole mužskej. Taky se vším všudy. Dívala se na mě, jak jsem se díval na ni. Přes ramena měla kostkovanou deku, ale jen dozadu. Vpředu si ji všichni, co zaplatili, mohli prohlídnout od pasu nahoru a od pasu dolů. Divil jsem se, trochu jsem se styděl. To jsem ještě neviděl. Nevzrušovalo mě to. Bylo mi líto, že se takhle narodila. Pár nocí jsem neusnul. V duchu ji vidím dodnes. Jak si příroda s někým zahraje.“

„To jsem zažil u slepic,“ podotkl Hou-Hou. „Tři leghornky najednou přestaly snášet. Od soboty do soboty všechny tři kokrhaly. Stal se z nich – z ničeho nic – kohout.“

„Je to blbý, když najednou nepoznáš, kdo je on a kdo je ona,“ podotkl Čára.

„Hermafroditi,“ poznamenal Medik. „To jsou ženský, co by nejradši celý mužský pokolení vykastrovaly.“ Potom řekl: „Musí v nich zuřit válka. Cítí současně, co v nich je ženského, čeho je schopná jen ženská, včetně toho nejtajnějšího, co si ženský myslí, že by mohly nebo měly, a co cítí muži, pro které je tělo jiná zbraň než pro jejich protějšek. Než mě dali k PTP, pomáhal jsem v blázinci. Měli jsme na starosti pár cvoků; hráli jsme si s nimi v zahradě. Dostal jsem na starost skupinu dvanácti. Chyběla mně najednou jedna, asi padesátiletá. Hledal jsem ji, až jsem ji našel v jejím pokoji přivázanou k posteli za ruce a pod krkem. Byla do poloviny těla svlečená, s vytřeštěnýma očima, s roubíkem v puse. Měla modřiny na těle, škrábance na tváři a krev na stehnech. Ošetřovatel si ji vzal proti její vůli. Po čtyřech hodinách mi každej, koho jsem potkal na ulici, připadal duševně chorej. Nakonec jsem si připadal taky jako cvok.“

Kuchař zabušil na budku řidiče. Plech vydal zvuk prasklého bubnu. Motor naskočil. Kuchař zahlédl kapitána. Sundal čapku. Vytáhl z kapsy u kalhot hřeben. (Dostal v sobotu na zábavě černý dámský hřeben od vesničanky výměnou za sádlo. Už mu telefonovala do posádky. S díky, že ji nakazil droždím. Jak to mohla říct? Jako kuchař se dezinfikoval, než vešel do kuchyně.) Kuchař měl mastné vlasy, o čtyři centimetry delší než podle předpisu.

„Mně by tyhle parchanty měli dát na starost,“ ulevil si k pomocníkovi. „Sklaplo by jim.“

Sjel pohledem kapitána, stavbyvedoucího.

„Máš vlasy samej lup,“ napadl ho Hou-Hou.

„Odjezd,“ křikl kuchař na řidiče.

„Máš v kalhotách místo pádla vařečku,“ křičel na něj Hou-Hou. „To není kumšt si zatopit, když ukradneš dříví, který ti někdo naseká.“

Hou-Hou se zhoupl jako opice. Náklaďák mu ujížděl před nosem. Termos drncal a poskakoval, než si na něj pomocník sedl. Kuchař zůstal stát s rozkročenýma nohama. Ještě se česal.

6

Devatenáctiletý počkal, až dojde stavbyvedoucí k mužstvu. „Za minulej měsíc mi taky ještě dlužíte.“ Díval se jako divoká kočka. „Dlužíte za minulej měsíc všem.“

Devatenáctiletý se obrátil na kapitána: „Mistr je mrzák. Bere nás na hůl.“ Neobtěžoval kapitána výkladem. „Udělat někdo z nás, co tady pan mistr, má na krku kriminál.“ A k stavbyvedoucímu: „Máte moc divnej metr, pane mistr.“

„Vraťte se k jednotce a dokončete práci,“ řekl kapitán. „Všechno se dá do pořádku.“

Zády k vojákovi napadlo kapitánovi, že je kapitánem víc pro stavbyvedoucího než pro Devatenáctiletého. Nemělo by to být obráceně? Kapitán přehlédl prapor: pracovali. Nemusel je tolik popohánět, jak o tom mluvil stavbyvedoucí. Většina z nich měla práci v krvi.

Kapitán se vracel k místu, kde viděl káně. Uvažoval o chybách, kterých se denně dopouští a kterých si nikdo nevšímá.

Stavbyvedoucí se mu díval na záda. Věděl o pověstech, kam kapitán chodí, ačkoli je ženatý. Manželku má v Praze. Měla být hezká, i když stavbyvedoucí nevěděl, jestli taky solidní. Nechtěla prý skákat jako blecha od posádky k posádce, když kapitána pořád převelují. Mariánské Lázně by ještě vzala; ale kde má záruku, že ho nepřevelí k jiné Opičí rokli někam na Sibiř?

Měl prý nějakou instruktorku baletek. Zahlédli ho s ní v bývalé císařské kabince v Karlových Varech. Vojáci potkali kapitána v hostinci Poštovní dvůr.

Občas jezdil kapitán s vojínem Riko-Riko mimo posádku i na několik dní. Vyhazovali dynamitem do povětří sochy dovezené do kamenolomu za řekou. Vezli si s sebou obrovskou kaučukovou deku jako koberec. Jednou vyhodili várku soch za Kopcem u kasáren. Přišel rozkaz odvézt zbytky jinam.

Kapitán a Kněz si byli podobní, soudil stavbyvedoucí. Nejen tím, že se drželi svého. Pro zábavu si je mistr prohodil. Kolik dneska chybí, aby si lidi vyměnili úlohy?

Kněz měl oči jako šílený pes. Taky jemu chyběly tři zuby. Galileo byl sice vyšší než krumpáč, ale nižší než lopata. Kněz prý nic neudělal. Byl vysvěcen? Vzal si prý do vazby modlitební knížku. Slabůstky ostatních mu asi nejsou tak vzdálené, jak se tváří. Odmítl spolupracovat, když mu nabídli, aby dělal bachaře. Bili ho ve vězení? Pobude si tu nejspíš do příštího podzimu. To by měl stavbyvedoucí ukázat posádce u Opičí rokle záda.

Vétřieska se protáčela koly v hluboké louži. Už překonala kameny, které někdo nastrkal pod kola. Zadní kola stříkala vodu a bláto a zpod předních se vyvalila oblaka prachu. Náklaďák pomalu nabíral rychlost. Louže, rozkrojená koly, dostřikovala k vojákům, zatímco prach se jim nachytal na záhybech šatů, na tvářích a za krkem.

7

Slunce svítilo. Vál mírný vítr. Bylo hezky. Kapitán si bezděčně vzdychl. Vykročil ke Kopci. Všechno je mladé a živé. Divizní krejčí šijí nové kabáty pro důstojníky, ráno mu brali míru. Co bude – až – jednou – nebudou existovat peníze? Revoluce smete staré pořádky, s nimi staré problémy. Život bude jednoduchý a přehledný. Cítil, jak si bytostně přeje, aby už byl starší. Za padesát let mu bude osmdesát. Revoluce je sen, zámek a klíč.

Došel ke Kopci. Jak umírají skály, kopce, stromy? Proč myslí Kněz, že revoluce je žralok polykající malé rybičky, protože na velké mu nestačí chřtán? Žraloka se drží rybičky-příživníci, nad hřbetem a pod ním. Přál si přesvědčit Kněze o jeho omylu. Myslel na svou ženu. Zase na Kněze: zastával se odpouštění. Kolik by toho odpustil, být na kapitánově místě? Kapitán chápal, že odpuštění se rovná možnosti nově začít. To se mu krylo s pojmem a duší revoluce. Nerýmovalo se to s pojmem třídního boje, pouze s jeho vymezením jako dočasného. Kapitán nepochyboval o revoluci, spíš o sobě. Přál si proletět svou vlastní existencí někam k budoucnosti. Mít za sebou, co zatím viděl před sebou. Řekl by Knězi, že revoluce je transfuze krve všem chudokrevným.

Kapitán pozoroval běžníka, jak plachtí na dlouhém babím létě. Rozhodnutí, volba byly pro kapitána bolestné. Záviděl babímu létu, broučkovi, který s ním letěl, než zmizeli.

Někdy ho napadalo, když viděl vojáky v nejsešlejším stavu, že třeba tolik nechybělo, aby byl v uniformě, bez opasku, v zacákaných nohavicích a zaprášený od paty až k hlavě místo nich. Občas, ještě než si promnul oči, se viděl na místě Hou-Hou, Devatenáctiletého nebo Somráka. Nechtěl být netrpělivý, ale taky ho napadlo, že si revoluce mohla už dovolit velkorysost. Proč se, jako tolik ostatních, pravděpodobně většina nepodílela na optimismu epochy, když na ničem jiném?

Kladl si otázku, co může udělat, aby věci uspíšil.

Smysl života přece nemůže tkvět v bankovním kontě, ve výši žoldu. Ve věcech, které význam ztratily. Ve ztrátě vnitřního přesvědčení. Ve způsobu života, v němž nikdo necítí štěstí. Není nakonec revoluce všem bez rozdílu dlužna zlepšení životních podmínek, protože jako pohádkový pták Fénix vstala ze svého popela a vzlétla?

Zaměřil se rozespalýma očima na Kopec.

Přál mužům praporu, aby v sobě našli sílu se napřímit. Opřít se o něco, co se nedá počítat jako peníze, shromažďovat jako šaty a boty. Naplnit svůj čas něčím, co je přesáhne.

Prozatímnost všeho jim byla příjemná. Svou službu měli za druh válečného stavu, v němž se pokládali za zajatce nepřátelské strany a kde vše, co je, bude stejně zítra jiné nebo vůbec nebude. Nezavazovalo je to k ničemu, leda přežít co nejpohodlněji, s co nejmenšími ztrátami. (Zněl mu v uších křik starého majora, který na ně řval: „Já z vás tu vaši prozatímnost vyženu.“) Cítil, že revoluce v něm vyvolává ozvěnu něčeho, co bylo původnější, než co bylo předtím. Skoro víc než svoboda, práva a demokracie, vždycky jen pro některé – a lekal se, že něco podobného říkal Hitler ve své knize Mein Kampf…

Měl dneska třicáté narozeniny. Kromě něho samotného to všem uniklo. (I jeho ženě.) Proto se nerozpláče.

(Babička říkala: Když pláčeš na svoje narozeniny, budeš plakat celý rok. Nesmíš plakat, vypláčeš si barvu z očí. Taky se podle ní nemá plivat na rozpálenou plotnu; vidět prskat sliny, dostane na jazyku vyrážku.)

Za Kopcem vytáhl zápisník a udělal si pár poznámek – o své ženě. Stál tam buldozer pokrytý plachtou. Lžíce buldozeru mu posloužila jako opěradlo. Odsunul triedr z hrudi na stranu, aby mu nepřekážel. (Byl ještě po německé wehrmacht; kapitán jako rozvědčík věděl, kolik staré kořisti prodala republika za zlato do oblastí, kde se bojovalo, do Izraele, Turecka, Indonésie, do zemí na Blízkém východě, které válčily mezi sebou. Výtěžek šel do pokladnice revoluce.)

Vítr přinášel ze statku sladkou vůni posečené louky. Prostým okem se mu zdálo, že se břízy v dálce dotýkají nebe. Měl by sem pozvat ženu? Měla by ráda břízy. Nemohla vědět, co si v nejhlubším koutku duše myslel o ženách, že mohou být stejně andělské, jako démonické. Kromě toho jejich světlé a temné stránky jsou mužům nesrozumitelné, většinou. Psal: Je láska silnější než smrt? Silnější než lhostejnost? I nenaplněná láska? Proč chce člověk umřít, když miluje hodně, proč i když nemiluje? Nebo když miluje jen sám, aniž by se mu oplácelo stejně stejným? Myšlenka na lásku se mu pokaždé spojila s pojmem smrti. Proč? To asi nebylo zrovna moc revoluční.

Potom se vracel k jednotce.

„Jidáš, změř mi jámu, jestli to mám dost hluboký,“ žádal Devatenáctiletý.

Tetovaný stál vedle a hladil dlaní lopatu.

Hou-Hou viděl kapitána první. Pozdravil. Vzal nováčkovi lopatu z rukou a ukázkově vyhodil několik porcí hlíny.

„Je to hlubší než hrob,“ řekl svobodník.

Hou-Hou chtěl upozornit prapor, že je tu kapitán: „Je to pravda, soudruhu kapitáne, že jste zápasil?“

„S kým?“

„Se smrtí,“ dodal Hou-Hou, než se kapitán vzpamatoval.

Zbytek praporu to rozesmálo. Riko-Riko stál po krk v jámě. (Včera kapitán řekl, že nevylučuje pro nejlepší pracovníky dovolenku.)

Za boudou s nářadím si kapitán na kopeček hlíny postavil plechovku od strojního oleje. Vystřílel do ní zásobník ze vzdálenosti padesáti kroků. Plechovka se už po prvních výstřelech začala koulet a poskakovat a nezastavila se, dokud kapitán nepřestal tisknout spoušť.

Střílel stejně dobře jako jeho předchůdce. Nebyl ve válce, jenom ji zažil jako dospívající. Měl štěstí, že ho nenasadili do Německa, protože pracoval v továrně, která vyráběla motory do ponorek a náboje pro herrenwaffe, německou moc v Praze. Tam se taky seznámil se svou budoucí ženou, která pracovala v účtárně. (Šel k plechovce a spočítal zásahy. Třicet pět z šestatřiceti. To jde.) V kanceláři někdy z ničeho nic vztáhl pravičku a až do špiček prstů sledoval, jestli se mu nezachvěje. V almaře s tajnými spisy měl plechovky a patrony, které se mu nepočítaly. Měl celkem tři pistole: Parabellu ráže devět milimetrů, Mauser stejné ráže a českou Walther šest celých třicet pět milimetrů.

Když držel pistoli, myslel na to, co by mohl udělat, ale bylo to jen pokušení spojené s pocitem, že se něco špatného stane, aniž věděl předem co. Pistole, podobně jako revoluce, znamenala něco, co člověk může provést, co si pak může vyčítat nebo pochválit, ale nemůže už změnit, napravit nebo odčinit. Může to jen udělat, nebo neudělat. V tom je pak souhrn všeho, co je sám. V čem a jak žije.

Pocit, který v něm vyvolával pokušení, mu dával pocit síly. Skoro se bál – i v duchu – zkoušet, jak daleko může jít. Krok dozadu, dopředu. Podobalo se to chůzi v noci po okraji propasti. K okamžiku, odkud už nemůže nazpět. Nechtěl si zahrávat s neodvolatelností. Pistole v ruce a myšlenka revoluce mu vnukaly myšlenku na bombu nesenou letounem anebo v raketě. Cítil v konečcích prstů konec světa, který je – jako nikdy předtím – v rukou člověka, několika lidí. Revolver s nabitým zásobníkem mu dával pocit tunelu odněkud někam, už ne nazpět.

Myslí si generál nebo plukovník u atomového děla totéž? Myšlenka v něm vyvolávala napětí, jaké ještě neznal. Proud mu probíhal spánky, tělem, od pat k hlavě; napadlo ho, že takový pocit měli možná prvotní revolucionáři. Zrození, které vyžadovalo zánik. Zánik, který sliboval zrození. Přivřel oči. Štěrbinou mezi víčky zahlédl temnotu zániku a nádheru stvoření. Slunce, zemi, Kopec. Zastrčil pistoli. Viděl dvacet osm mužů Pomocného technického praporu a stavbyvedoucího.

Vrátilo se to ke skutečnosti. Pocítil skoro úlevu. Bál se pocitu, že každý člověk má nějakým způsobem ve svých rukou začátek a konec světa. To, co je dobré. Co je špatné.

8

Dřevěnou boudu na nářadí si vozil Pomocný technický prapor na všechna staveniště v okruhu Opičí rokle. Bylo to pár prken, která se dala snadno stlouct a zase rozebrat. Vázání pořídili vojáci latěmi ze stavebního materiálu, který vozili na statek. Zevnitř vyzdobili boudu obrázky děvčat s propagačním materiálem západočeských lázní. Kapitán, stejně jako bývalý velitel, dal obrázky strhat (nechtěl je strhávat sám), ale ocitly se tam za čas znovu. Vzdal se. (Pak k nim přibyly obrázky z brazilského pajzlu v Rio de Janeiru, kde se provozovaly doslova všechny druhy lásky.) Západočeské lázně nešly tak daleko, ke všem štěrbinám a otvorům nebo kanálům lidského těla. Pro jeho muže to byly krasavice.

Kapitán znal obrázky zpaměti. Paulette Goddardová, jedna z žen Charlieho Chaplina, muže s nahořklou, chvílemi skoro trpkou tváří. Chaplin tu byl na potrhaném plakátu s velkými zuby a bolavým úsměvem, pro který se mu cítili vojáci blízko, stejně jako kapitán. Byl Chaplin komunista? Říkalo se o něm, že je Cikán, Žid, že má rád ženy. Nic z toho nevyvracel, aby nikoho neurazil, ani ty, co ho napadali. Na obrázku z novin, na staré americké ulici s dřevěnými chatrčemi, se smála Goddardová v šatech s výstřihem osvětleným bílou pletí. Martina Carollová ve stříbrné večerní róbě špulila do kamery kromě rtů své oslnivé břicho. Benny Goodman, obrýlený běloch obklopený černými hudebníky, foukal do klarinetu na obrázku z časopisu Swing, jazz, swing. Zakázaná hudba, myslel si kapitán. Nerozuměl dost dobře, proč se zakazuje určitý druh hudby (podobně jako sochy a literatura), ale rozkaz je rozkaz. Snad nahoře vědí líp než on, co a jak, a je to jen dočasné.

Krumpáče a lopaty, kbelíky na vodu byly na zemi srovnány v pořadí, na jakém trval stavbyvedoucí. Na dně nepojízdného trakaře byl hřebíky přibit obraz ruského vojevůdce, který s přispěním švédského poradce vyhnal Napoleona taktikou spálené země; ustupující francouzští vojáci se neměli kde najíst, napít, odpočinout si, museli se, sevřeni z boků odpočatou ruskou armádou, vracet koridorem, který jim poskytoval jen zkázu. Generalissimus na obrázku měl levé oko zaplácnuté blátem a v pravé panence hřebík až po hlavičku. Kouřil dýmku a usmíval se jako otec všech sirotků, šlechetnost sama. Titulek říkal: Na věčné časy. Už nikdy jinak. Nařídil svobodníkovi okamžitě generalissima odstranit a trakař dát do pořádku.

Přál bych si být v míru se záležitostmi, které jsou se mnou ve válce, myslel si kapitán. Na stropě boudy chybělo většině postav na obrázcích i nejmenší oblečení. Vojáci se mohli kochat i vleže. Jedna z žen si hrála u rozevřené tlamy lva, který mohl být vycpaný, ale nemusel. Nahota ženy a nebezpečnost šelmy v kapitánovi vyvolaly proud představ jako prve pistole. Jiná z žen se máchala v moři. Bylo to v Austrálii? Třetí žena běžela s vlajícím prostěradlem nebo záclonou a s nohou pokrčenou v koleně, jak se chystala zrovna skočit vstříc sluneční kouli.

V koutě boudy ležela plynová maska bez filtru.

Zvenku měl stavbyvedoucí opřené o stěnu boudy kolo, svázané řetězem a na zámek. (Už podle zprohýbaných řídítek, párkrát obrácených zpředu dozadu, se dalo usoudit, jaké škody kolu hrozí.)

Kapitán vytáhl z kapsy zápisník. Hmatal v kapse po tužce. Myslel na to, o kolik svetrů a teplých ponožek pro prapor požádá na divizi.

Stavbyvedoucí zkoumal jámy, které mu předával svobodník. Stavbyvedoucí si podle výrazu myslel o kvalitě práce svoje. Znal kapitánovo stanovisko k práci praporu. (Nejspíš se kapitán divil, jaké výkony jeho muži vůbec odevzdávají.) Pokud šlo o zádrhely, nepamatovali si ani stavbyvedoucí, ani kapitán, že by někdy nějaké nebyly. Myslel na neodbornost, s kterou se armáda plete do všeho, na co mají vojáci krátký rozum. Ráznost a strohost rozkazu nenahradí špatný beton, chybějící traverzy a mizerný materiál; shnilá prkna. Nevyškolené pracovní síly. Nemá smysl se rozčilovat, všude je to stejné. I kdyby se kvalita zlepšila o tisíc procent, o účelu se dalo pochybovat. Kromě toho věděl stavbyvedoucí, že kapitán je snílek a přikládá věcem vlastnosti, které si spíš přeje, aby měly. Ke kapitánově prospěchu shledával, že zacházel s podřízenými líp než starý velitel. (Kdo ví, jak vychází kapitán s nadřízenými a oni s ním?) Za třetí uvažoval, proč si berou důstojníci za ženy běhny? (Nahrazuje armáda a revoluční představa ženu, manželství a děti?) Sblížil se kapitán během své služby u praporu s vojáky? Odpouštěl jim víc než starý velitel? Prve se ho ptal Hou-Hou, jestli zápasil. Taky se ho už ptali, kdo osvobodil v pětačtyřicátém Plzeň a jestli je generál Patton pouhý fantom. Nebo jestli má rád jazz a swing.

Kapitán se vyhnul pohledu stavbyvedoucího. Cítil, jak o něm stavbyvedoucí smýšlí. Souhlas ani nesouhlas, ale blíž tomu druhému. Jak to, že každý pokus o sblížení pokládají ti druzí za druh vyšetřování?

Ledacos z toho, co viděl jako schůdky ke sblížení, pokládali vojáci za past. (To měl na svědomí starý velitel.) Kolik toho na něj mohl svalit? V tom si taky nebyl jistý.

Sledoval, jak svobodník předává jámy stavbyvedoucímu.

Pár lidí hubovalo na jídlo, které už snědli. Jistě, jídlo, myslel si. Člověk musí jíst, dýchat, pít. A tak dále. Spát. Snít. Pár věcí. (Podle babičky Amálie nejenom chlebem je živ člověk.) O jídle, stejně jako o pohlaví, dokázali vojáci mluvit dvacet čtyři hodin.

Na zamaštěném plakátu, zabaveném starým velitelem, měli obrázek z první republiky, ženu s roztaženýma nohama: Senzafilm uvádí: Orální a anální sex předtím… Úžasný orgasmus potom… Bestiální vlastnosti lásky…

Potom obraz ženy s doprovodem. (Jako by to někdo snad neviděl sám.)

Tady je vleže, s nohama široce roztaženýma, čekající v touze a přepychu na svého velkého chlapíka, aby jí hluboce pronikl… Mezi nohama má smyslný plamen rozkoše, který pohltí a sežehne kohokoli, kdo je v ní uvnitř…

Kapitán to strhl, zmačkal a zahodil do trakaře a přehlídl vnitřek boudy. Život je pro ně bezedná díra, kterou naplní po svém, když na to přijde, a nikdo je nepřiměje udělat to jinak. Jazz, swing, klarinety, saxofony, Benny Goodman, Louis Armstrong. Jednou se ptal Tetovaného, co má na takové hudbě. „To je Amerika,“ odpověděl Tetovaný, jako by říkal, že se Země točí.

Starý velitel zabavil jednomu vojákovi knihovničku obscénních brožur. (Voják měl ještě štěstí, že za to nemusel nasluhovat.) Obálka znázorňovala dobře vyvinutou ženu se zpola skrytým obličejem, ale odhaleným mohutným poprsím, které popotahovala za bradavky; ohrnovala smyslné rty na neviditelné obecenstvo. „Jako byste u toho byli,“ říkal nápis. Brožura se jmenovala Ostrov otroků. Záložka slibovala, že je to „mimo jakoukoli civilizovanou představu“. Další brožura byla z nevěstince v Paříži. Jiná ze zákulisí carského dvora, kde se vojáci na rozkaz museli sblížit s dvorními dámami, a běda, když selhali. Jedna brožura čerpala z čínské erotiky. Vycvičené ženy z města Hančou prováděly na cizincích po boxerském povstání – na pokyn magistrátu – přijímání ústy, až je stálým opakováním připravily o veškerou energii. Každá brožura slibovala skandál. Jedna se jmenovala Konec nevinnosti. Byly dosud mezi zabavenými spisy ve skříni, kde měl kapitán svoje tajně důvěrné papíry.

Nikdo nemusel zabavovat vojákům Jak se kalila ocel Ostrovského; neminul týden, aby ve slově kalila někdo neudělal čárku a neproměnil krátké a v dlouhé.

Nemělo smysl uvažovat, v čem je rozdíl.

Starý major měl ve svých spisech i infantilní říkanku nějakého vojáka, kterou demonstroval úchylnou lidovou tvořivost proti armádě a státu:

My jsme malé pionýrky,
máme ještě malé dírky.
Vyrosteme v ženy míru

a tak dále.

Taky si zapsal výrok vojáka, který se vrátil z propušťáku: Mladá slibuje, stará dodrží. Přistihl dozorčího, jak za jeho nepřítomnosti v jeho kanceláři na jeho německém rozhlasovém přístroji, vysílačce a přijímači z kořistních skladů zanechaných na území republiky Rudou armádou, chytá Hlas Ameriky a Svobodnou Evropu. Tak dalece poklesla vojenská bdělost a ostražitost? Mohl obvinit i rodiče dozorčího, přinejmenším z mizerné výchovy.

Kapitán se opřel o stěnu boudy. Swing, jazz, swing. Chtělo se mu spát.

Ze začátku se za svou ospalost styděl. Přicházela uprostřed dne; neměla co dělat s tím, jestli v noci spal nebo nespal. Spánek ho opřádal po delším pobytu na čerstvém vzduchu. Snad je to zdravé, spát. Povolil si dvacet. V armádě se naučil spát vestoje. Zavřel oči. Za stěnou zavřených víček viděl v polosnu Kopec. Láva vytékala z úzkého jícnu. Valila se rozžhavenou chodbou vzhůru ze středu země, kam se nikdo nedostane, a rozlévala se doširoka. Mizely v ní propasti a koryta znečištěných řek, mrtvá pole, neplodná bahniska a jezera, kde už nežily ryby. Sopka se v jeho vidině změnila v termos studeného jídla, nakonec v krahujce, který odletěl, a v myš, z níž nic nezbylo.

Kapitán klímal. Zdálo se mu, že je s muži praporu v kopcích, na bojovém cvičení. Všechno už pokryla chladnoucí láva. Procházeli zády ke skále po převislé stezce a třeli se o ostré výstupky. Museli se držet jeden druhého. Fičel vítr. Z dlaní mužů šlo teplo.

Pak se kapitánovi zdálo, že slyší hlas Prokurátora, ale nerozuměl významu slov.

9

„Už zase chrápe, kurva,“ řekl Prokurátor. Vzdychl si.

„Ještě jsem neviděl lampasáka takhle chrápat vestoje,“ řekl Holanďan.

„Všechno,“ řekl dvojsmyslně Prokurátor.

„Zdá se mu o komunismu,“ řekl Čára. „Chce všem pomoct, a na co sáhne, to zkazí.“

„Potřebuje ještě maminku,“ usoudil Hou-Hou.

„Polívku a mlíko,“ doplnil Cikán. „Svařený červený s kořením. Všechno najednou.“

Holanďan měl v papírech krádež autobusu – na tři dny. (Hájil se, že by autobus vrátil, i kdyby ho nechytili.) Propustili ho s podmínkou do služby u PTP. Hou-Hou, který zaučoval nováčky u jednotky, byl syn nespolehlivého, třebaže už přestárlého, středního rolníka. Neměli ho spíš odměnit, že ještě v šestaosmdesáti pracuje? Medik sem přišel kvůli mamince ve Vídni. (Bratranci žili v Německu a ve Francii.) Prokurátor byl syn továrníka, jako byli jiní syny živnostníků, kteří se nestačili divit, proč je zařadili mezi bohaté a nespolehlivé.

„Nečet jsem noviny dva roky,“ říkal Devatenáctiletý Cikánovi, který se na něco ptal. „Pracoval jsem v lesní školce. Na to nepotřebuješ denní tisk. Stačí vědět, z čeho se rodí déšť. Rozumět vodě. Hvězdám a slunci. Co dokáže mráz.“

„Nejlepší bouráky dělají Italové, v ruce,“ řekl Holanďan Medikovi. „Například pan Ferrari v Turínu. To je taky škola.“

Hou-Hou se usmál a pohlédl přes Cikánkovo rameno na Devatenáctiletého: „To je toho, déšť, voda a slunce a mráz. Nemusím číst noviny, abych věděl, jestli bude pršet, sněžit nebo budou padat kroupy (a myslel si: nebo odkud vítr věje). Já nečet noviny už patnáct roků. Nečet jsem noviny ani za války, když otiskovali seznamy popravených. Němci odkrouhli mou starší sestru. Proč bych teď čet o dlouhý cestě Číňanů nebo jak to dopadlo u Caricynu?“

„Dověděl by ses, proč je Pařížská komuna model, jak se bude za padesát let bydlet,“ doplnil Medik. „Když komunardi dobyli Bastilu, seděli tam čtyři vagabundi; nestěžovali si ani na stravu, ani na střechu nad hlavou. Dali přednost Bastile před přírodou, alespoň v zimě. Notně se divili, aspoň jak jsem slyšel.“

„To ti vysvětlí, proč starej velitel nezabil vlastní rukou ani mouchu, ale nechal tě bručet za zmeškanou hodinu politického školení,“ řekl Medik. „A proč dával vojáky stříhat dohola, aby jako Samson ztratili hrdost a sílu.“

„Jak nám to stojí v lize, pane stavbyvedoucí?“ zeptal se Hou-Hou. Mistr si beze slova přehodil cáchovnici z levičky do pravé ruky.

Zpěvák dával k lepšímu anekdotu: „Ségra s bráchou jsou sami doma. Víš, hochu, že seš dobrej, říká sestra, lepší než táta. – Máma si to taky myslí, sestřičko.“

Hou-Hou tvrdil nováčkovi, že u Opičí rokle chutnalo maso v guláši jak z dušených zmijí.

„Ne,“ přiznal nováček, kterému ještě nenašli jméno.

„Dívej se.“

„Kam?“

„Tiše.“

Nováček vykřikl: „Zmije.“

Ležela svinutá na kmeni. Vyhřívala se na sluníčku. Než se mohla pohnout, uchopil ji Hou-Hou za ocas a zdvihl prudce do vzduchu. Zmije se zavlnila, ale neměla se oč opřít; hlava jí visela bezmocně dolů, s rozeklaným jazykem a zuby plnými jedu. Byla to asi roční, metrová zmije.

V tu chvíli vyšel kapitán z boudy. Byl ospalý. Probudil se pohledem na zmiji. Vykřikl: „Hoďte ji co nejdál od sebe, vojíne.“

Vzápětí držel v ruce revolver.

Hou-Hou rozhoupal zmiji, točil jí chvíli jako lasem, aby se ho nedotkla, a hodil ji co nejdál od sebe. Dopadla blízko stavbyvedoucího. Stavbyvedoucí strnul a zbledl.

Kapitán devíti zásahy rozstřílel zmiji na kousky.

„To jste tedy dobrej, soudruhu kapitáne,“ řekl Tetovaný.

„Dokážu chytnout zmiji holýma rukama,“ omlouval se Hou-Hou.

„To vidím,“ řekl kapitán. Doplnil si zásobník devíti náboji a vrátil pistoli do pouzdra. Prohlížel si rozstříleného hada.

Stavbyvedoucí s cáchovnicí v ruce stál bledý, s pokleslými koleny vedle svobodníka u jámy, kterou udělal Devatenáctiletý. Taky Devatenáctiletý se díval – lhostejně – na cáry, které zůstaly z hada. Stavbyvedoucí si uvědomil, že ho mohl kapitán zastřelit.

Holanďan mezitím přišpendlil stavbyvedoucímu na záda leták Světové rady míru s nápisem tesařskou tužkou: Pusť občas na pivo, udržíš se nad vodou. Vtěsnalo se to mezi řádky vytištěné tučnými písmeny: Prací pro vlast posílíš mír. (Na boudě se ocitla vyhláška ze statku o bakteriích v mase a zelenině. Někdo vyškrábal písmenko „e“, takže nápis zněl: Maso z lenina.)

„Sundejte to,“ nařídil kapitán Devatenáctiletému.

„Předávám díru,“ řekl Devatenáctiletý. Měl na chvíli zase pohled jako kočka v kleci.

„Provedu, soudruhu kapitáne,“ řekl okamžitě svobodník a udělal to.

„Rošťáci,“ řekl stavbyvedoucí, který nevěděl, co má na zádech. Už se vzpamatoval.

Kapitán vdechoval vůni větru, který odnášel střelný prach.

Na cestě se objevila nákladní auta motostřelců. Jeli na plný plyn. Kapitán se jim snažil naznačit, aby zpomalili. První řidič to mohl přehlédnout, druhý dělal, že kapitána nevidí. Vojáci na korbě zpívali Cikána s copánkem, s příslušnými verši o lokaji před zámkem. Fascinoval je incest ve šlágru, nebo jen melodie?

Motostřelci z korby házeli na muže z praporu hrudky hlíny, zmuchlaný papír, krabičky od cigaret a sirek. Plivali z vozů, aby to vítr odnesl k příslušníkům praporu.

„Proč tě pustili, kradáku? Z cesty, šlechta jede sloužit. Uhnout, mládeži, nepřítel nečeká.“

Z příštího vozu se dali slyšet: „Bacha, hoši, postřílej nás motykami. Hele, má hlavu jak žebrák pytel na drobný. Kopete si hrobečky, volové.“

Stihlo je za to pár nadávek a dvacet osm nenávistných pohledů. Vétřiesky zvedaly mračna prachu, které pohltilo i kapitána. Ani v očích Kněze nebyla střízlivost. Jen svobodník čekal, jak zareaguje kapitán.

„Vy motostřelecký svině,“ řval Prokurátor. „Proč jste nechcípli na střelnici?“

Čára zařval: „Vytlučeme vám všecky vaše zlatý zuby.“ Na boky a budky náklaďáku pršelo kamení.

Kapitán ho napomenul. Je to bačkora, myslel si o kapitánovi stavbyvedoucí. Kapitán pozoroval Devatenáctiletého, který neuhnul ani o píď ze silnice, i kdyby ho měla jedna ze tří vétřiesek strhnout. Ve tvářích mužů praporu bylo opovržení. Chuť porvat se, muž proti muži, skupina proti skupině. Náhle porozuměl kapitán všem rvačkám, do kterých se dostali. Na vteřinu byl v jejich kůži.

Kapitán si zase přál být o deset, dvacet nebo padesát roků starší, až i revoluce bude sen o minulosti. Až přítomnost nebude překážka. Čas, který teprve přijde.

Vétřiesky přejely. Napadlo ho, že by mohl vzít všech dvacet osm mužů vykoupat do města.

Devatenáctiletý si vytíral prach z očí. (Jednou se ho kapitán v kanceláři ptal, co se mu líbí na práci v lese: „Ticho. Les všecko utopí. Je to jiná krása než ta ostatní.“)

Kapitán vytáhl revolver. Vystřílel zásobník do korun stromů. Z listí ve větvích vyletělo s krákoráním pár vran. Kapitán střílel do vzdálenějších bříz. Nebylo vidět, jestli trefil, nebo minul. Přesvědčoval se o skutečnosti střelbou? Ozvěnou střelby?

Kapitán téměř zbělel prachem jako ostatní.

Motostřelci na vozech zpívali. Doneslo se to sem za okamžik: Krásná, je krásná naše rodná zem…

„Jsme pro dnešek hotoví, pane kapitáne,“ řekl stavbyvedoucí.

„V pořádku,“ řekl kapitán.

„Potřeboval bych, aby zítra hoši trochu přidali, soudruhu kapitáne.“

„Vidíte nějakou možnost, jak urychlit práci?“

A pak: „Svobodníku. Připravte na večer návštěvu kina. Kdo chce. V kabině na politickovýchovné světnici je šestnáctimilimetrová kopie Lady Hamiltonové. Jasné?“

„Provedu, soudruhu kapitáne,“ řekl svobodník a zopakoval rozkaz.

„Chlapi,“ vzal svou věc do rukou stavbyvedoucí. „Většinu práce jste si odbyli už dneska, ale najíždíme na úkol pořád moc pomalu. Ráno vám to jde rychleji.“

Kapitán si myslel, že na žádné stavbě se neudělá odpoledne tolik co dopoledne.

„Odveďte mužstvo, svobodníku,“ řekl kapitán.

Obrátil se, pohladil si pouzdro s revolverem a šel kolem trasy staveniště směrem do kasáren.

10

Tak se stalo, že neviděl děvče, které chodilo párkrát týdně kolem staveniště do statku s bandaskami s mlékem a košíkem pečiva. Měla pomalou chůzi. U louže musela postavit bandasky a přeskočit. Vyhrnula si sukně. Měla holé nohy, červená lýtka a bílá, skoro sýrová stehna. Devatenáctiletému se rozšířily oči. Krátká sukně v klíně se jí napjala. (Když se natahovala pro bandasky, Prokurátor ji chválil: „Krásně jste to zvládla, slečno.“)

Nosila sukni přešitou z kalhot, s klínem vpředu a vzadu. Barva byla původně bordó, tkanivo tlusté, na zimu. Délka ke kolenům, skoro kousek nad ně. Látka musela být stará, možná ještě po Němcích. Měla rozčvachtané boty, pokryté zaschlým i novým blátem. Vypadala svěží, trochu zpocená, s mastnou pletí, sem tam s vyrážkou. Medik ji odhadoval pohledem, který říkal beze slov: strčit do vany a vydrhnout. Pak se uvidí, jak se vybere.

„Na můj vkus má trochu rozkynutej podvozek,“ prohlásil Riko-Riko. Jeho oči říkaly, že i tak je v ní něco hezkého. Měla šedé holubičí oči; jejich pohled se zdál upřímný a smutný a zároveň v něm byly jiskry úsměvu.

Děvče ho slyšelo: „To si myslíte, že můžu odložit zadek nebo prsa v převlíkárně?“ Pak řekla: „Ještě rostu.“

Devatenáctiletý ji pozoroval. Dravost, která v jeho očích připomínala krahujce, zkrotla. Pozoroval ji už popáté. (Málokdo ji přehlédl.)

Měla jizvu na levé tváři; mohlo to být od nože, možná že upadla na kámen, třeba hodně dávno, jako dítě, nebo narazila na tvrdou hranu nábytku, nějaké skříně, stolu nebo veřeje dveří.

„Od čeho jste si udělala tu jizvu, slečno?“

„To mám od bruslení,“ odpověděla.

„Je to vaše jediná jizva?“ vyzvídal Prokurátor.

„Bohužel ne,“ odpovědělo děvče trochu významně.

Devatenáctiletý se s ní setkal očima. Něco ho na ni zarazilo. Napadlo ho, že je ocejchovaná nejedním výpraskem. A něco ho zarazilo u sebe sama.

Ozývaly se hlasy:

„Nevypadá trochu jako Červená Karkulka?“

„Nejdete náhodou k babičce?“

„A proč máš tak velký zařízení na čurání, babičko?“

„Abych líp chcala, děvenko.“

Jeden z vojáků se jí díval na bříško: „Nemá ho náhodou kapánek vypouklejší?“

Pak umlkli; mohl přijít kapitán.

Pokukoval po ní Devatenáctiletý? Děvče to cítilo.

„Máte ráda trampský písničky, slečno?“ zeptal se Zpěvák. „Až ztichnou bílé skály? Nebo Řekla, že večer, až se setmí, do vlahé noci letní přijdeš a budeš mou…? Nebo mou oblíbenou Chceš píseň severu znát?“

„To bych si náhodou dala líbit. Ó Mariáno. Nebo Poplujem spolu tam dolů, tou peřejí…“

„Věříte mužům?“ Čekali, co odpoví. Řekla: „Holka, která nemá ráda muže, ztrácí zajímavost, ne?“ Zahihňala se. Pak řekla: „Možná.“

Zase vrhla koutkem oka pohled na Devatenáctiletého, a tomu to neušlo; klopil oči do louže vedle sebe. Už si ošetřil škebličky uší a větvičku zahodil.

Ocenil děvče ze statku během vteřiny.

Měla bambulovitý nosánek, který se zvýraznil, když se smála a obličej jí udělal trojúhelník vyplněný bochánky tváře. V holubích očích měla přívětivost, ale taky trochu strachu nebo nejistoty a roztěkanosti. Bála se, že ji kapitán uvidí nebo vyžene? Když se smála, měly její tváře náběh k dolíčkům. Musel uznat, že má pěkně vykrojenou pusu, rty do srdíčka, se stopou předvčerejší rtěnky. Bradičku měla malou a mastnou. Kulatá ramena, silné paže, skoro krátké ruce, buclaté dětské tlapičky s okousanými nebo ulámanými nehty. Prsa měla větší, ale nedalo se říct, že byla macatá. Věděla, že se jí na ně vojáci dívají. (Nemohla jim vyjít vstříc a říct, že jí prsa lezou někdy na nervy, když se zpotí nebo musí běžet. Proto se bez příčiny zahihňala.) To Devatenáctiletého taky zarazilo.

Podle Medika měla typické barokní tvary. Jak řekl později, byl to Rubens, trochu splácaný; tu špíček, tam špíček, ale kdy to není na holce miloučké? Tetovaný souhlasil: kdy není ženská vítanější, než když připomíná měkkou vlahou náruč, pěkně vycpanou matraci?

Řekla, že jí na statku říkají Koňařka. „Přede mnou tak říkali holce ve stáji. Jmenovala se Laura. (Nemohli uhodnout, co jim o Lauře neřekla: z čeho ji podezírali, že provádí na podestýlkách ve stáji.) Laura měla koně radši než lidi. Nevěděla, že do toho může přijít nebo onemocnět hned napoprvé. Dodatečné řečičky předsedy o odpovědnosti jí moc nepomohly. Zůstala s dítětem sama. Snila o tom, jak by bylo krásné, kdyby každá holka, která je sama, našla kluka, co je pořád taky sám. Nosila silný brejle a měla zuby jako kobyla.“

Dívala se na Devatenáctiletého, ale vždycky tak, aby si nemyslel, že se snad zastavila jen kvůli němu. Měl kočičí oči: ospalé, výrazné. Máme stejné oči, pomyslela si.

Zahihňala se. „Je to pravda, že mezi vámi je kluk, co se chtěl dostat za hranice v pouzdru od kola nákladního aeroplánu, ale našli ho po přistání, protože div nezmrznul?“

„My už jsme ho nezažili. To bylo ještě před námi. Posuzoval ho starej major. Měl v sobě tolik hřejivého lidského citu jako mramorový náhrobní kámen. Nechali ho rozmrznout a pak šel na patnáct roků do lochu.“

„Jsou mezi vámi koňaři?“

„Jezdil jsem i na koze,“ řekl Hou-Hou.

„Měli jsme tu náhodou žháře.“

„Co zapálil?“ zeptalo se děvče.

„Chodil do hospody s plechovkou benzinu, to ho prozradilo. Ve stáji ho lapli. Díval se, jak se koně plaší, než se urvali a vyběhli.“

„Kolik mu za to dali?“

„Kolik byste hádala?“

„Já bych mu za ohrožování koní dala doživotí.“

„Tři roky a pak Pomocnej technickej prapor. Ještě že vás neudělali soudkyní z lidu.“

Zase se otřela letmým pohledem o Devatenáctiletého. Vzala to od paty až k hlavě. Ještě na ni ani jednou nepromluvil.

Tetovaný poznamenal k Medikovi: „Dal bych si od ní zapálit cigáro. Nebo alespoň navlhčit doutník na špičce. Myslíš, že by stála za mačkanici na Prvního máje anebo k výročí války a ŘR?“

Když se na něj děvče podívalo, sklopil Tetovaný oči.

„Život je dar, slečno,“ řekl Medik. „Ale umění žít je talent za všech okolností na všech rovnoběžkách. A talent je řídkej.“

Děvče mu za to věnovalo souhlasný pohled. Umístilo si ho jen na tuhle rovnoběžku.

Somrák ze sebe vyšeptával slovo, které začínalo písmenem k a končilo na a.

„Vypadáte jak z Veselé vdovy, slečno,“ podotkl Zpěvák.

„To vám pěkně děkuju,“ chytilo se děvče. „Vidím, že vás už nestříhají dohola tak přísně jako za starého velitele.“

Hou-Hou požádal nováčka, aby mu podržel lopatu. Vylezl z jámy. Výdřeva držela perfektně. Děvče postavilo bandasky, aby si odpočalo, košík si nechalo pod loktem. Přála si potkat kapitána a zmeškala ho – o vlas. (Viděla kapitána pětkrát. Taky už s vyhrnutým límcem nahoru, jak spal, opřený vestoje o boudu.)

Neměli tušení, čemu se usmívala. Pozorovala dobře udělanou výdřevu v jámách, prkna těsně u sebe, aby neproniklo ani trochu jílu. Dovedla si představit, jakou to dalo práci. Věděla, že si kdekdo její úsměv přivlastní, a usmála se potřetí.

Prokurátor k ní přikročil. Zatarasil jí cestu lopatou. Děvče mělo v pohledu pobavenost. Furiantství vojáka na ni přeskočilo.

„Je to pravda, že se váš minulej předseda oběsil na kšandách?“

„Chybělo mu pět milionů,“ řeklo děvče.

„Neuměl počítat?“ zeptal se Prokurátor.

„Přepočítal se. Hrál o peníze a přehlížel, když nebyly náhodou jeho. Už si o jeho prohrách štěbetali vrabci na střeše. Po schůzích se proměnila zasedací místnost v hernu. Hrál někdy až do rána a šel od karet rovnou do práce. Tajně jezdil hrát do Karlových Varů. Když ho kritizovali, bil se v prsa a přísahal asi devětkrát, že toho nechá. A fakt přestal, ale zase začal. Říkal, že je to silnější než on. Hrál do posledního groše. Pak si pomáhal kradením, zpronevěrou a lhal, až se prášilo. Půjčoval si od příbuzných a od kdekoho. Hrál tím víc, čím víc prohrál, aby to vyhrál nazpět, ale hrál, i když vyhrával. Měl to v krvi. Hrál, když měl mizernou náladu, i na oslavách, třeba v noci z Prvního máje. Chtěli ho poslat k doktorovi, ale nedal si říct. A tak si nakonec uvázal kšandy kolem krku.“

„Některý nemoci jsou nevyléčitelný,“ souhlasil Tetovaný.

„Bylo to smutný,“ řeklo děvče ještě o minulém předsedovi JZD. „A není to tak dávno. Měla jsem ho ráda. Doufám, že to neudělal ze špatných důvodů.“

„Co tím myslíte?“

„Kvůli mně nebo kvůli takový holce, jako jsem já, nebo jen kvůli kartám,“ řekla.

„Znáš chlapy, co hlídaj muničák?“ zeptal se najednou Prokurátor.

Děvče se tvářilo, že to přeslechlo. Uchopilo bandasky. Nechápali, proč tak najednou pospíchá.

Prokurátor sevřel lopatu pěstí. Začal hladit násadu.

„Odpověz,“ opakoval, „znáš chlapy od muničáku?“

„Komu tykáte?“ ohradilo se děvče. „Kolik je vás?“

„Šedesát devět, slečno. To je naše číslo,“ řekl Medik.

„Má velkej růžovej jazyk,“ řekl Zpěvák znovu k Tetovanému.

„Máte tu ještě ty dvě obrovský kola ostnatýho drátu?“ zeptalo se děvče.

Devatenáctiletý se díval děvčeti na nohy a na záda. Na pružnost jejích svalů, tvar oblého dívčího těla. Na její venkovskou červenou tvář, šedé holubí oči a kaštanové vlasy vybledlé v pruzích létem. Měla hezky tvarované oči. Minule na sobě měla prací šaty a asi ne moc prádla, pokud vůbec nějaké nosila. Chtěla jim dát najevo, že nemá tak chudý šatníček? Děvče se ho nechtěně dotklo vlasy ve tváři, jak pohodilo hlavou.

Devatenáctiletý si přiložil rozevřenou dlaň na tvář, kde se ho dotkly vlasy děvčete. Měl v očích údiv, pootevřená ústa, jako když leká ryba.

Možná že to slyšela, možná že ne. Vlekla bandasky a košík. Cítila v zádech pohledy vojáků. Hou-Hou ji dohonil a zastavil jí cestu.

„Co jsi, když ne Němka ani Rakušanka?“ zeptal se.

„Na statku říkali, že jsem exhibicionistka. Mám na to psychiatrický papíry.“

Zahihňala se. Měla hlubší a zároveň suchý hlas. Zněl, jako když se křeše kamenem o kámen.

„Co to je?“

Děvče jen letmo zaznamenalo, jaký udělalo na vojáky dojem. Vykročila, aby se nezdálo, že se snad dala zastrašit.

Zůstal po ní suchý hlas jako třesk.

„Kdy se budeš vracet?“ volal za ní Hou-Hou. Už jí taky tykal.

Děvče se vracelo dřív, než počítali. Hledala mezi nimi kapitána? Bylo příjemné dívat se, jak se směje očima. Hihňala se jako holky v tělocviku, když se jim dívá učitel na tričko.

„Tohle jsem vám přinesla.“

Začala rozdávat rohlíky, žemle a chleba a vejce.

„Nechcete zůstat s námi na dýl, slečno?“ zeptal se Zpěvák. „Pro vás by se vždycky nějaký dobře chráněný místečko našlo, i v noci, kdy se v kasárnách spinká.“

„Na chvíli, když si necháte ruce u těla,“ řeklo děvče. „Když se budete chovat slušně, jinak se už neukážu.“

„Jedla jste už vejce takhle, slečno?“ zeptal se Hou-Hou. Zakřiveným nožem usekl vajíčku vršek a vypil je syrové.

„Přesně,“ řekl Zpěvák.

„Připravit k odchodu,“ řekl svobodník.

„Mohla byste napochodovat s námi, slečno, anebo se mnou zůstat v boudě,“ zašeptal děvčeti Prokurátor.

„Jak si to představujete?“ zeptalo se děvče.

A pak: „Nechte si laskavě ruce u těla, nenechám se osahávat.“

„Nástup,“ opakoval svobodník.

Tetovaný si ještě vyhrnul rukávy, rozhrnul košili na prsou a ukazoval kresby na kůži. Měl pěkné tělo, samý sval, ani špíček. Předvedl děvčeti a mužstvu sérii obrázků, které měl na těle. Když se pohyboval, vytvářely v souhře svalů divadýlko. Na hrudi měl mořskou pannu. Její příběh začínal na místě, kde mu tlouklo srdce, a končil na zádech, kde začíná kostrč. Objal si rukama pas. Předváděl tanec a milostnou hru sám se sebou. Tohle děvče ještě nevidělo. Taky pár vojáků, nováčků, to ještě neznalo. Tetovaný byl tři roky u Dien Bien Fu ve Vietnamu s francouzskou cizineckou legií a předtím v Alžíru. Vytáhl z kapsy u košile obrázky, kde byl o pár let mladší. Na fotografii měl stužku na uniformě. Ukazatele hlásily: Sidi El Abes. El Kadeir.

„Jak jste to přežil?“ chtělo vědět děvče.

„Místo mě zastřelili pár kamarádů,“ odpověděl Tetovaný. „V jámě po bombě plný vody. Bylo nás v díře deset. Vydržel jsem o chvíli dýl s hlavou pod vodou. Museli se nadechnout dřív než já. Po nás to převzali Američani.“

„Asi jste si užil,“ řeklo děvče.

„Míň než muži, který drželi Vietnamci v dřevěných klecích pod vodou. Ve vodě plavaly hladový a drzý krysy, naučený jíst lidský maso.“

„Nástup, povídám,“ velel svobodník.

„Už se mi to začíná cedit do vzpomínek z toho lepšího konce. Ptám se sám sebe, jestli ty krysy byly tak velký. Asi bych si přál, aby byly menší. Paměť to horší vygumuje.“ Ukázal šlinc na krku a zarůstající díru v noze, velkou jako předválečná stříbrná pětikoruna. „Mám ještě na památku pár opiček barevně vyšitých na hedvábí. Můžu vám jednu dát, slečno. Hadi a žraloci na ovocných stromech s fialovou korunou. Není to pro lidi, kterým ochrne srdce při pohledu na tygra. Pořád lepší než budovat atomovej socialismus.“

Vojáci se rozmístili v kruhu kolem dívky. Seděli na lopatách, které si vzepřeli v rozkroku a drželi rukama vpředu.

„Nástup, potřetí a naposled,“ křikl svobodník.

Hou-Hou vypil další vejce. Klekl si do bláta, aby se mohl podívat děvčeti pod sukně.

Ostatní nastupovali.

„Normálně si dokáže uplácat ženskou z bláta,“ řekl o něm Prokurátor.

Děvče si dlaněmi přidrželo sukně u stehen.

„Byl to sněhulák,“ připustil Hou-Hou.

„Sněžná královna,“ opravil ho Riko-Riko.

Děvče se zase začalo smát. Mohli jen odhadnout, jakou touhu nebo myšlenku měla ve svých šedých holubičích očích.

„Nechal jsem se nachytat na podmínečnou amnestii,“ dodal Tetovaný. „Měl jsem nabídku z nejkrásnějšího města na světě, Stockholmu, kde se na zámku v pravý poledne střídají stráže jako cínoví vojáčci s hudbou; paráda. Koncem června tam svítí sluníčko devatenáct hodin. Stockholm se skládá ze čtrnácti ostrovů. Má přes padesát mostů. Je čistý jak vykuchaná ryba. Lidi jsou dochvilný. Nelžou a nekradou. Leda byste byla hodně nepozorná. Podávají se herynci, uzenej losos na kopru, s cukrem, pepřem, bez chleba, se sladkou hořčicí.“

„Nástup, ať to padá,“ velel svobodník.

Hou-Hou se nedal zarazit.

„Nespěchej,“ řekl svobodníkovi. „Máme čas.“

Měla bílé, zaprané prádlo, trochu zažloutlé, z nějaké rádoby lesklé látky, která se už neleskla. Měla je vytahané. Velkými otvory pro nohy se dalo vidět hodně, když ne všechno. Kalhotky musely být vysoké, dosahovaly jí až k pupíku. Jelikož byly staré, daly se vidět i puštěné a vytřepené nitky a pod tím podvazkový pás. Byl to bytelný pás, samá pevná guma, a punčochy držely v očkách silné gumové podvazky. Nahoře na břiše jí překypovala tučňoučká kůže, doleji se drala na světlo čupřinka chloupků, kterou stlačoval pás přes holčičí klín.

Měla silné nohy, jak Hou-Hou zahlédl. Lýtka oplácaná blátem. Stehna skoro krátká a trochu rozkynutá. Kolena měla ještě dětská a stehna na vnější i vnitřní straně odřená od pochůzek. Naskákaly jí na nich pupínky. Dalo se poznat kolem lýtek, jak se jí včera kozačky zařezávaly do masa.

Víc už o ní Hou-Hou nepotřeboval zjistit. Narovnal se a věnoval děvčeti ze statku úsměv. Vycenil dvaatřicet bílých zubů, jako by chtěl říct, co dokáže zakousnout.

Povedlo se mu otřít se o ni rukou.

Zahihňala se: „Holky jsou jako hvězdy, můžeš se koukat, ale nemůžeš šahat.“

„Jaké máte plány, slečno, na večer?“ zeptal se Tetovaný.

„Mám tolik plánů a tak málo peněz,“ zahihňala se.

„S tím si nedělejte starosti,“ řekl Tetovaný. „To nechte na nás. Jediný, co u nás má holka jistý, je respekt.“

V očích děvčete byla otázka, rozhodnutí, nejistota a okamžitá touha, která rychle pomíjela a zase se vracela. Uhladila si sukni dlaněmi. Nemohli vědět, nač myslela. Co by ráda věděla, ale čeho se bála; jako si člověk něco představuje, ale zároveň se bojí, aby ho to nerozčarovalo, když se mu to splní. Kterého z nich si měla vybrat? Kdo z nich by si vybral ji? Nepřekvapilo ji, že by to mohl být skoro kdokoli z nich. Nebylo by to tak poprvé. Těšilo ji, že na ně byla sama.

Podívala se na Kněze. Nevěděla o jeho minulosti. Díval se na ni jako někdo, kdo očekává porozumění? Prvně řekl, že o hvězdách toho víme stejně málo jako o sobě? Znovu se otřela pohledem o Devatenáctiletého. Stačil jí pohled. Nevypadá na zločince. Napadlo ji, že stojí s lopatou jako někdo, na koho by si mohla vzpomenout sto kilometrů daleko.

„Toho bych mohla litovat,“ řekla.

„Nám můžete věřit, slečno,“ řekl Hou-Hou.

„Dvakrát měř, jednou řež,“ odpovědělo mu děvče.

Něco v jejích očích hledalo důvěru v očích vojáků. Bylo vidět, že pochybuje.

Cikán ji oslovil: „Máš před sebou vzrušující budoucnost; rovnou před nosem. Musím jen vidět, jaký máš čáry na rukou. Tvoje konstelace podle hvězd je v pěti dnech září. Začíná dneska – teď – a končí třicátýho o půlnoci. To bude sobota. Toho dne se rozhodne o tvým štěstí a zdraví a jak dlouho budeš žít. Dej si říct.“

„Jezdíte někdy na koni, slečno?“ zeptal se Medik.

„Už jsem koně neviděla rok.“

„Slyšeli jsme o holce, která se projíždí na koni,“ dodal Medik. „Pár kluků ji vidělo – myslím – bez jezdeckého úboru. Něco jako Panna orleánská. To už stojí za slovo do pranice.“

Prokurátor se vytratil za boudu. Jednotka už nastoupila. Svobodník dal rozkaz, aby se odpočítali (a vyšlo to na dvacet osm mužů, přestože Prokurátor chyběl).

Děvče stálo vedle jednotky a svobodník je neodehnal. Čekal, až stavbyvedoucí zamkne boudu. (Stavbyvedoucí se divil, jak se někomu zase povedlo obrátit mu řídítka, když si kolo celou dobu hlídal. Neřekl slovo. Nenáviděl je. Dal by je všechny zavřít. Svět by se bez nich rád obešel.)

Odsunout volná prkna a dostat se do boudy Prokurátorovi nedělalo potíže.

„Kolik máte na statku koní, slečno?“ zeptal se Medik.

„Máme traktory. Vy už taky nestřílíte lukem, ne?“

Medik ji odhadoval, jak by asi vypadala na koni, bez sedla. Byla to ona?

„Ty už nemáš zuby?“ zeptalo se děvče Cikána.

„Mám tvrdý dásně, rozkoušu i nedělní řízek,“ řekl Primáš.

„Ticho,“ řekl svobodník.

„Kde je váš kapitán?“ chtělo vědět děvče.

„Mimo službu, a to si nás nevšímá,“ řekl Tetovaný.

Stavbyvedoucí už dal kolo do pořádku. Zamykal boudu. Rozlišoval vojáky podle hlasů.

„Co vy?“ zeptalo se děvče.

„To bychom se taky mohli zeptat vás,“ řekl Medik. „Jestli jste součást pradávných legend o holce ze statku, co jezdí na koni, když se setmí a nikdo na nikoho nevidí.“

Děvče se na něj pozorně podívalo. Sklopila oči.

„Slečno, jsme čistý jak hudební těleso,“ řekl Zpěvák.

„Bejvalí páni,“ řekl Holanďan.

„Informátora byste mezi námi nenašla,“ dodal Hou-Hou. „Nikoho z nás nezařadí do státní správy, na to se můžete spolehnout.“

„Jsme sami sobě zákonodárným sborem, nemáme politický ambice,“ řekl Tetovaný. „Zajímá nás spíš, jak se řekne malajsky to: Nono.“

„Co je to?“

„Třeba vaše to. Nono.“

„No dovolte?“

„Kdybyste kapitána náhodou potkala, slečno, poznáte ho, jak stojí s dalekohledem na hrudi a na řemínku, většinou rozkročmo, s nohama do iks, s ingliš fouskem pod nosem, znamenitej střelec a šermíř,“ vrátil se Medik ke kapitánovi.

„Jste tu všichni jen pracovní jednotka?“

„Od prvního do posledního,“ odpověděl Čára. „Samí státně nespolehliví.“

„Jak říkal náš starý velitel, slečno: vzít klacek a vyhnat nás ze státu,“ dodal Medik.

„Vybranej kádrovej materiál z celý republiky,“ pokračoval Čára. „Synové kulaků, kolísavých malých a středních rolníků a intelektuálů; svědkové Jehovovi, kněz; pár letců, co ve válce omylem sloužili vlasti v anglickým královským letectvu jako ten, co ho poslali pro jistotu do dolů, aby ho nenapadlo utíkat za kopečky, a když se ho ptali, proč vstoupil do anglickýho letectva, odpověděl, že nerad chodí pěšky. A taky neodsunutý Němci, Maďaři a knížata. Půlka by nechala na přísaze padnout pušku do bláta, kdyby nám ji náhodou dali. Jak říká pan stavbyvedoucí: všichni na jedno brdo. Vyhnout se práci a vychlastat, co teče. Pokusit se o každou holku, co nevyleze na strom. Pan stavbyvedoucí by nás všecky uschopnil. Za to mu někdo občas obrátí vidlice na kole a řídítka. Brečí i pro zatvrdlej beton. Občas pustí na pár piv. Když mu hoří prémie.“

„To chcete vážně, abych vám věřila?“

„Čestný pionýrský, slečno,“ dodal Čára. „Budete souhlasit, že někdy musí člověk nejdřív ztratit všechno, aby měl ze života víc než předtím?“

„Nejste nějaký divný?“

„Jsem nedostudovanej doktor, slečno,“ řekl Medik. „Do včerejška tu s námi byl staršina Pohraniční stráže, protože v Praze navštívil tetičku, co umejvala záchody na tureckým velvyslanectví. Obvinili ho ze špionáže.“

Pohlédla na oblohu. Vítr načechrával oblaka a poslední slunce se barvilo narudo.

„Už si na statku topíte?“ zeptal se svobodník děvčete.

„A vy?“

„Když máme dříví. Na to jsme po loňsku pověrčiví.“

Devatenáctiletý na ní visel očima. Kněz si čistil uniformu březovými větévkami.

„Je lepší než minulej velitel, kterýmu jsme štípli kamna, a měl v nich ještě zatopíno,“ řekl Čára o kapitánovi.

„Měl bych zaujmout polohu ležícího střelce?“ zeptal se Hou-Hou bez adresáta.

„Chlapi, odchod,“ zavelel svobodník.

Ukročil ke straně, aby viděl, jak pochodují.

Děvče nechali za sebou.

11

Vojáci odpochodovali bez Prokurátora. Nebylo jasné, jestli to děvče postřehlo. Za chvíli vylezl z boudy otvory ve stěně, aniž se dotkl dveří se zámkem. Děvče se trochu vylekalo.

„Pojďte se mnou pro jistotu dovnitř, slečno, kdyby se náhodou vraceli.“

Vzal děvče za ruku. Táhl ji do boudy. Bránila se jen chabě.

„Schováme se na chvíli před deštěm, pak tě propašuju do kasáren. Jak budeš chtít.“ Druhým dechem dodal: „Kdyby nám to nevyšlo dneska, zkusíme to zítra.“

Prokurátor se na ni podíval. Taky děvče se na něj podívalo.

Už byli v boudě. Prokurátor řekl: „Připadám si jako ten zoufalej skotskej vojevůdce z politickýho školení, co to už vzdal a zalez do jeskyně a chystal se říct svým mužům, aby se připravili, že zajdou hladem a žízní a roztrhají je vlci. Pak pozoroval pavoučka, jak leze nahoru a před okrajem spadne, desetkrát, než to nakonec zdolá. To toho zemdlelýho vojevůdce povzbudilo. Udělám to jako ten pavouček, řekl si a dal rozkaz k boji. Vyhráli.“

„To se mi náhodou stalo s housenkou,“ řeklo děvče.

Prokurátor ji odhadoval, je-li holka, o které se říkalo, že jezdí na koni nahá. Spojil si to s nadějí na to, co všichni většinou postrádají.

„Co kdyby nás tu nachytal váš kapitán?“

„Cirkus by z toho byl, to se neboj,“ odpověděl Prokurátor. „Je jinej než ostatní, nebo se alespoň snaží. Hodně toho svádí na sebe, což je pro nás výhoda. Důstojníci jsou většinou narcisové opilí tím, jak jdou od úspěchu k úspěchu, dokud nevypukne válka.“ Děvče se dívalo sukem a mezerami v prknech ke Kopci.

„Kopec je dobrej,“ řekl Prokurátor. „Nejhezčí vyhlídka, když v neděli nesmíš na vycházku.“

Tloukla jí ve spáncích ozvěna slov, že by ji mohli propašovat do kasáren, do místnosti trestného praporu. Měla o tom svou představu.

Představovala si to nejednou. (Všechno, co holka potřebuje a o čem sní.) Jeden ji vyzve, aby si lehla, druhý jí zuje boty; třetí sroluje punčochy a tak dál, až je docela beze všeho. Někdo říká, že musí mít unavené nohy, a tře jí chodidla a lýtka, druhý jde dlaněmi výš, jako se to dělá při masáži sportovcům, a poskytujou jí, co může kluk nebo muž poskytnout děvčeti snad jen ve snu. Zahihňala se. Nebylo by krásné, kdyby ji dva vojáci drželi za ruku, třetí ji hladil po vlasech, čtvrtý se jí dotýkal a hladil, aby ji uspokojili? Aby mysleli – pro změnu – na to, co dělá dobře taky jí?

Odtrhla se od štěrbiny a suku.

„Mám Kopec ráda, když se stmívá. Vidím ho z okna světnice, kde spím. Mám vždycky dojem, že je to kus nějakého jiného světa. Když nad ním stojí slunce, vypadá jako pochodeň bez ohně, celý černý, ale jako bílý. Večer osvětluje sluníčko jen vršek s balvanem. Taky mám ráda, když nad ním proplouvají mraky. Odrážejí slunce a svítí na Kopec ze všech stran. Je to svět, kde žiju a kterej neznám.“

Pak řekla: „Někdy se probudím ráno dřív, než musím. Nepotřebuju asi tolik spát. A najednou je všechno kolem mě tma. Tak jsem se jí bála, když jsem byla malá. Všechno ztichne, že člověk slyší zvuky, kterých si předtím nevšiml. Listí. Vítr. Zvířata. Někde daleko je ještě světlo, ale tam nejsem a možná nikdy nebudu. Domy, města a vesnice, kde žijou lidi, jiní než já a než my tady. Drtí mě, že znám jen pár lidí, s kterýma je nuda, a že je tolik jiných, s kterýma bych se asi nenudila, ale které neznám a asi nikdy nepotkám.“

Děvče si povzdechlo. Na chvíli zůstala zticha.

Prokurátor se snažil vycítit, co se v ní děje. Dívala se, jako by chtěla vylézt z vlastního těla. Chvíli se hihňala bez důvodu a potom mu zase říkala tyhle věci.

„Kdys to dělala prvně?“

Děvče se na něj podívalo.

„Ve škole?“

„V sedmi letech mně říkali kluci kurvo. V jedenácti se mi otírali o nohy. Šahali na mě. Nepamatuju se, kdy mě začali tahat za poutka podprsenky. Co jsem slyšela kvůli svým prsům. Měla jsem brzy větší číslo přes hruď než ostatní. Zmenšuje ti to sebevědomí: jako bys měl něco, co nemáš mít. Většinou na tebe kluci šahají, když nechceš. Někdy si mě všímal učitel, ale to jsem chtěla. Přála jsem si, aby mě líbal. Ohledával mě očima. Jestli jsem schopná, co chtěl. Pak se na mě vykašlal. Bál se sebe i mě, aby ho nevyhodili s ostudou. U kluků to začíná, už když na tebe vyplazujou jazyk.“

„Projevilo se ti to na vysvědčení?“

„Jak to myslíš?“

„Nebo na kádrovým posudku.“

„Nemluvím o tom, kdo mně na statku nakukuje do dveří anebo do okna večer, když se svlíkám, anebo ráno, když se oblíkám. Někdy bych nejradši nevystrčila hlavu zpod peřiny a ani nevylezla z pelechu.“

„Myslíš teď na něco jinýho?“

Podíval se jí na nohy. Mohla se dobře udržet na koni.

„Co na mně hledáš?“ zeptalo se děvče. „Proč na mě tak koukáš?“

„Odkud jsi?“

„Z Krkonoš, z Pohraniční boudy.“

„Cos tam dělala? Hlídala laviny? Chodila s horskou službou? Za sebe bych dokázal vypít horskýmu bernardýnovi i rum, co nosí pro zmrzlý lidi pod krkem.“

„Třela jsem namrzlým tváře a prsa, abych se sama zahřála a neumrzla. Jdu tam, kde si vydělám,“ řeklo děvče.

„Jsem rád, že jsme tu spolu,“ řekl Prokurátor. „Vemou si za mě večeři: půl párku. Mám tady rezervní kabát od uniformy. Dostaneme se dovnitř dírou v plotě.“

V boudě bylo přítmí. Světlo pronikalo škvírami a novinovým papírem.

„Jaký to máš na statku?“

„Pár věcí se mi líbí. A pár věcí mi chybí.“

Děvče si zkoušelo navléknout vojenskou blůzu přes šaty. Prokurátor čekal, jestli si něco předtím nesvleče. Pak si obula jednu botu a zkoušela se postavit, druhou, a uchichtávala se. Už věděla od Prokurátora, jak se dostane dovnitř i ven, jestli to bude chtít podstoupit.

„Můžeš si zatím lehnout,“ nabídl děvčeti Prokurátor. „Musíme počkat do tmy.“

„Není už skoro vidět,“ řeklo děvče.

Držel si ruce na knoflících kalhot. Mlčela. Dovedla si představit, jaké nebezpečí pro ni podstupuje, on i ostatní, kteří ho kryjí. Mluvil o Tetovaném, že byl i v Becharu, v Africe. Vojenské nevěstince pro něj nejsou novinka. Vyprávěl, co tam dělal. Za pár zhýralostí obětoval žold. Devatenáctiletý to zase umí se psy. Zhypnotizuje je, že na něj ani neštěkají.

„Kdo tě udělal takhle štíhlou v pase, jak lampa?“ zeptal se Prokurátor.

„Maminka s tatínkem,“ ušklíblo se děvče. „Zbytek je podvýživa. Měla jsem už taky přes váhu. Ale zdolala jsem to. Zakázala jsem si přístup do kuchyně, do lednice a zahodila jsem pár hrnců a kastrolů po mamince. Mám ráda svoje tělo. Slyšela jsem, že taková modelka si vydělá až hříšný peníze. Mám silnou vůli. Dokážu se dobrovolně uvázat na řetěz. Když na to přijde, můžu se živit pár dní jen vodou.“

„Měl jsem až doposledka vlastní auťák. To mi neodpustili.“

„Dala bych si to taky líbit.“

„Máš dítě?“ zeptal se najednou Prokurátor.

„Ještě to,“ řeklo děvče. „Jsem na statku sama. To, že nemám rodiče a bratr je daleko, je skoro výhoda. Poslední rodinná večeře se mi vrací jako nepříjemná ozvěna. Tatínek přišel opilej, maminka mu dala na stůl vystydlou uzenku a pak už jsem viděla jen ze zdi stékat hořčici a slyšela, jak na sebe řvali a všichni kromě otce brečeli. Matka nás poslala s bratrem ven; za tři měsíce se rozvedli. Nezůstalo po nich nic. Jedině mám po mamince její zlatej prsten, ale nenosím ho.“

Děvče cítilo, jak si ji při řeči prohlíží. Stačila si ho taky prohlédnout. Co chce vidět? Mozoly na rukou? Špínu za nehty?

„Jsem svobodná, ty vdaný ve mně vidí nebezpečí. Když si vyskakuju, skrejvám v sobě podezřelý stavy a bojí se mě ženský i chlapi. Když se nastrojím, jsem fiflena; když na sebe nedbám, jsem šmudla. Když se za nikým dlouho neohlížím, zkoumají, co v tom je, jestli náhodou nemám záskok venku. Když utrácím, musí si mě někdo vydržovat; když šetřím, jsem lakomá a lámou si hlavu, co dělám s penězma. Na statku, když dlouho nikoho neudáš, vypadáš divnej, jako by ses lidí stranil. Tak si vyber. Někdy nevím, jestli mám plakat, nebo se smát. Ráda bych potkala na venku dosažitelnýho chlapa pod padesát, kterej by mě oslovil ve střízlivějším stavu. Aby nebyl ženatej. Nebo úchylnej. Nebo aby mu nebylo za dva roky osumdesát a neloupalo mu v kříži.“

„Musí chlap, kterýho budeš mít ráda, umět jezdit na koni?“

Zasmála se; domyslela si, co voják sleduje.

„Když nebude, ráda ho to naučím.“

„Co děláš s klukem nejradši?“

„Probírám jeho život; baví mě, když se zajímá taky o můj.“

„Jsi vážně z hor?“

„Proč? Vypadám zakrnělá?“ Pak řekla: „Když jsem byla malá, neustále mi někdo kontroloval krk a uši, a když jsem dorostla, už to nikoho nezajímá. Byla jsem dlouho takový vycvrdalý vyžle. Bez zadnice. Ale loni to bylo lepší a říkala jsem si: Co už v díře, jako je tahle, kromě toho jídla mám? Všichni kolem jsou od bahna a loje. To je další teorie chytrejch žen na statku, že přílišná hygiena škodí.“ Upřímně řečeno, to bylo to poslední, co by ji trápilo.

Prokurátor si rozepjal kalhoty v pase.

„Čemu se hihňáš?“

„Tobě.“

„Proč?“

„Nejsi náhodou moc prudkej? Nechci, aby na mě někdo šahal, než si to rozhodnu sama.“

„Držím tě jen za zápěstí.“

„Nechci, aby ses na mě sápal.“

„Nikdo ti neublíží.“

„Co ty ruce?“

„Jen prsty,“ řekl Prokurátor. „Chci ti něco ukázat.“

Měl kolem těla omotanou americkou vlajku. Ve tmě prosvitly červenobílé a modré pruhy a hvězdy.

„Vidím to. Víc už se nesvlíkej.“

„Ztěžka držím ruce u těla, když jsi tak blízko. Jsi strašně navlečená.“

„Nechtěls to?“

„Jo, ale až půjdem.“

„Máš strach?“

„A ty ze mě?“

„Jen příjemnej.“

„Na cimře se ti bude líbit. Chlapi ti udělají představení. Jestli si ráda zašpásuješ, nenajdeš lepší partu. Je nás osmadvacet a ty budeš sólo.“

Pak řekla: „Dřív jsem na statku plakala. Teď se víc směju. Ale na statku málokdy. Jsem smutná, protože jsem sama. Snažím se někdy uhodnout, proč jsem se vlastně narodila.“

„Od nás pro tebe nebude Kopec tak smutnej.“

„Nerada pospíchám, i když to taky chci,“ řeklo děvče.

Rozhodl se, že ji obejme, a udělal to. Oběma rukama. Čekal, co udělá.

„Chceš mně ukázat, kde má kluk svou největší sílu?“

„A holka ne?“

„Stačí mi jet na koni. Pouštět na sebe sprchu; opírat se o nohu židle; mydlit se a splachovat. Usilovně na to myslet. Nebo se svlíknout; někomu se ukázat – docela beze všeho. Jsou to potom vlnky. Pár škubnutí. Tak rychlý? Jako když vyvře voda. Stačí mi, abys mě takhle zblízka držel. Ale chce se mi vzápětí strašně smát.“

„Jseš normální?“

„Nevím.“

„Mluvila jsi o psychiatrovi.“

„Jo.“

Rozevřela se před ní propast. Byl to její osud. Skončit tady a teď? Za chvíli bude muset otevřít ústa, vypláznout jazyk, pod nímž má drahokam. Nemusela se dívat, aby i v duchu viděla Scharführerovu pistoli. Nebo ji pošle komínem?

„Zazpívej mi,“ napadlo Scharführera. „No? Dali dali. Co jsi jako dítě zpívala mamince?“

Dala si dlaň před ústa. Zrudla. Co měla zpívat? Začala nápěvem z Carmen. Kdysi to nacvičovali ve škole. Pořád si držela dlaň před ústy. Zkusila nejprve zabrumlat nápěv, aby chytla správně melodii.

„To je ono,“ řekl Scharführer. „Toreadore smělý, pozor si dej… Tak začni!“ Díval se jí na ústa, na hrdlo, na hruď.

„Nahlas!“

Bála se, aby se jí nezaleskl kámen pod jazykem, aby držel na svém místě a nevypadl. Věděla, že jí jde o život.

Zpívala, jak nejhlasitěji mohla. Jak dlouho bude Scharführer chtít, aby zpívala? Znělo to směšně. Myslela na svůj jazyk. Zvedla bradu, aby dala drahokamu co nejpevnější základnu. Cítila kámen, zatím se ani nehnul. Už byla uprostřed árie. Scharführer nespouštěl z jejích úst oči. Napadlo ho, že může mít pod jazykem démant? Viděl, jak se chvěla? Třásl se jí hlas. Skončila. Stále jí stoupala krev do obličeje.

Scharführer jí vzal bradu do dlaní. „Trochu amatérské, ale mohlo to být horší. Vidím, že máš zuby v pořádku. No, ukaž jazyk.“

Přestala zpívat. Sklonila hlavu dolů a na pár vteřin vyplázla jazyk. Modlila se, aby kámen zůstal, kde je, a zároveň se smířila s tím, že je její osud už zpečetěn.

Náhle se Scharführer otočil. Ztratil o ni zájem? Obstála? Vzdechla, jak se udýchala zpěvem.

„Příště nám zase zazpíváš,“ prohlásil Scharführer, už skoro zády k ní.

„Je ti to nepříjemný?“

„Nechci bejt jako kus hadru. Chci to taky. Jako vy. Chápu, proč ze mě mají kluci někdy strach, jako bych je snad mohla spolknout nebo překousnout. Nebo znemožnit, co může holka lehce u kluka znemožnit. Ani na to nepotřebuju nůž. Nejsem taková sadistka.“ Pak řekla: „Holce by se asi taky nelíbilo, kdyby jí někdo uřezal prsa, jako to udělali na konci války milence Mussoliniho. Nebo si taky myslíš, že všechno mezi holkou a klukem rozhoduje kluk? Nebo že holka ve srovnání s klukem má menší cenu než starej neplatnej peníz, mince stažená z oběhu?“

„Jsi zvláštní.“

„Proč?“

„Na to, že pracuješ v prasečinci, myslím.“

„Uznávám lásku,“ řekla najednou.

„Nám se kvůli černejm vejložkám některý holky vyhýbají jako čert kříži. Nejsme pro ně partie. Žádný schody ke kariéře. V tom jsme na tom jako kapitán.“

„Taky se vyhýbám určitým lidem. Měla jsem známého. Ani hezkej, ani ošklivej. Trochu mrkal pravým okem. Potkala jsem ho na trase. Pěkně jsme se picli. Jela jsem s ním domů. Měl takovou malou kuču. Špinavej, smutnej dům, jako ta jeho nora, plná gramofonových desek, knížek a starých fotek. Udělal mi čaj a topinky. Všecko, jak se dalo čekat. Až do chvíle, kdy o sobě kluk už moc neví. Vytáhl šuple u nočního stolku. Bylo plné šitíčka po babičce, po které taky měl ty fotky. Šitíčko bylo zase plné jehel, jehliček a špendlíků. Nevěděla jsem, co si mám myslet. Až mi řekl, ať ho píchám těma špendlíčkama. Myslela jsem nejdřív, že si dělá srandu, ale nedělal. Potřeboval to k tomu. Bála jsem se ty špendlíky použít. Prosil. To bylo nejhorší. Zajíkal se. Křičel. Tak jsem udělala, co chtěl. Ráno se tvářil jakoby nic. Akorát to komentoval: ‚Jsem asi blázen, viď, to jsi nečekala?‘ Od té doby, když jsem ho zahlídla, přešla jsem na druhej chodník.“

„To máš samý takhle krkolomný zážitky?“

„Někdy se na mě takoví lidi lepěj. Když jsme s kamarádkou slavily u Raráška Silvestra, zazvonil telefon a pingl nám řekl, že máme jít naproti do hospody; někdo na nás čeká. Už bylo skoro k půlnoci. Zabouchaly jsme na dveře; měli zevnitř zavřeno. Bylo tam narváno. Nikdo nedodržoval předpisy. Všichni byli šťastní, zdivočelí a opilí. Až jsem ho uviděla. Byl to můj spolužák; věděl, že jsem do něj byla zabouchnutá. Seděl v rohu. Vypadal jako obr. Myslela jsem, že ho už nikdy neuvidím, jednoho z těch, o kterém si v duchu říkáš: Mohlo to bejt a nevyšlo to – a vždycky si o něm budeš spřádat sny. Teď seděl na židli v hospodě u výčepu a bylo to bláznivý a zmatený a krásný. Vzal mě do pokoje. Myslím, že jsem chtěla víc a víc, aby to nikdy neskončilo. Nazejtří vzal nohy na ramena. Je někde v Americe, snad v Bostonu. To byla nejkrásnější noc, co jsem kdy zažila. Tři dny jsem se nemohla narovnat v kolenou ani v zádech a on asi taky ne. Škoda. Bylo to úplně obyčejný. Je to možná právě v tom.“

„Proč je tvůj bráška v blázinci?“

„Má přeludy. Odvezli ho už třikrát. Teď si ho tam nechali; vypadá to na delší pobyt. Věří, že na něho číhají démoni a usilujou mu o zdraví a možná o život. Je si jistej, že ho nezabili jen proto, aby ho mohli mučit, a nepřipravili se tím o potěšení. Než je začal potkávat, byl to fajn brácha. Byli jsme kamarádi. Chránil mě; má dobrý srdce; rozdělil by se o první poslední. Někdo mu radil, aby si proti démonům vzal kolem krku křížek, ale obráceně, delším koncem nahoru. Nějaká stará babka prej s tím měla zkušenosti. Někdy ho jezdím navštěvovat. Pořád řídčej; ne že bych na to neměla peníze, a mrzí mě to. Dívá se na mě, jako bych snad byla taky démon. Nechci ho dráždit nebo trápit.“

„Lidi vidí, co není. A spousta jich není v blázinci,“ řekl Prokurátor, aby děvče povzbudil. Vnímal, jak to s děvčetem mává nahoru dolů. Věděl, o co spolu hráli, a chtěl vyhrát, ale ne aby ona prohrála.

Poslouchali vrány. Krákaly do šera. Rozléhalo se to široko daleko. Pořád se stmívalo.

„Mám ráda, když je noc jako bílá.“

„Co dělá tvůj brácha v ústavu?“

„Sedí, sedí a sedí a kouká a kouká a kouká, asi na ty svoje démony. Nebo ty démoni na něj.“

„Myslíš, že se z toho dostane?“

„Doufám. Třeba se ty démoni změní na takový docela neškodný šotky. Nerada na to myslím. Připadám si jako náš minulej předseda, když hrál, aby vyhrál nazpět, co už prohrál, a už nikdy nebyl na svým. Může se mi jen snít, jak by se moh bráška uzdravit a bejt zase zdravej, silnej a veselej, kamarádskej, normální.“

„Jak vypadá tvůj brácha, komu je podobnej, koho znám?“

„Jako voják u vás. Štíhlej obličej, smutný oči a brada do špičky. Mám doma fotku. Můžu ti ji přinést ukázat. Na statku byli rádi, že se ho zbavili. Měli z něj strach. Nejraděj by vybili všechny pošahaný nebo zmrzačený, slepý a hluchý, aby zůstali jenom ti zdraví a práce schopní, jak za Hitlera. Pořád se něčeho bojej.“

Prokurátor se poškrábal na hlavě; strčil prsty pod čapku. Luplo mu v kloubech. Děvče ho čím dál tím úspěšněji odrazovalo od toho, co od ní nejvíc chtěl.

„Pořád si stěžovat člověka oslabí. Proto si taky moc ráda nestěžuju,“ řekla. „Ale nejhorší jsou na statku ty starý báby. Nevím, jaký byly, když byly ještě mladý. Teď už je skoro nerozeznáš od chlapů. Jde z nich strach. Nejradši by snad vykastrovaly všechny. A na druhý straně by chtěly, aby se holka už narodila zralá a neztrácela čas tím, že roste den po dni. Chraň bůh, aby si holka dovolila se oblíct v sobotu večer jinak než jako do prasečince. Aby si vzala něco, co muže láká, sukni, blůzu, a nezapnula se do nejsvrchnějšího knoflíčku. Není jim vhod, ani jak se postavíš, ani jak se posadíš. Jak chodíš, když se procházíš, nebo jak ležíš. Abys měl i ve spánku pořád nohy u sebe. Jediný, co by ti dovolily, je mejdlo na obličej a lyzol mezi nohama. Snad by tě nejraději dezinfikovaly nehašeným vápnem a kontrolovaly, jak dlouhý máš nehty. Žiju mezi starci, kterým už vyžírají roky mozek. Jsou jako slepí, protože nic nepoznají. Zapomněli, že byli jednou taky mladí. Jejich tělo to zapomnělo. Nebo jako když už neběháš a máš jenom v paměti, jak jsi jednou uměl utíkat.“

„Cos to říkala na staveništi, že jsi exhibicionistka?“

„Někdy to na mě přijde. Z ničeho nic ze sebe strhám, co mám, blůzu, sukni i prádlo, a jsem jen tak, třeba všem na očích, nebo před zrcadlem. Nevím, z čeho se to ve mně rodí. Jestli z nechuti, slabosti nebo prostopášnosti. Nebo chodím do práce mezi prasata v oranžových plavkách. Nejmenší přípustný číslo. Když mně byly čtyři, bydleli jsme v přízemním bytě s velkým oknem. Schovala jsem se za záclonu a počkala, až půjdou kluci ze školky. A najednou jsem odhrnula záclonu – a ukázala se jim – a strašně jsem se hihňala, jak na mě koukali, celí bez sebe.“

„Tos vážně dělala už jako čtyřletá?“

„Měla jsem z toho stejnej pojem jako dneska. Věděla jsem, co to s nima dělalo. Holka to ví dřív, než jí to řekne rozum. Je to síla ženského těla. Jak bych na to asi přišla, když mi byly jen čtyři?“

„Holkám to asi myslí ještě něčím jiný než rozumem,“ uznal Prokurátor. „Jak říká Medik, ten vysokej kluk s fouskem jak z vlhký slámy: Neuspokojit ženskou je zločin a nakonec se to klukovi vždycky vymstí.“

Vzdychla si: „Tohle je nejzajímavější část mojí existence. Alespoň o tom mluvit, ale ne s holkama. Kouzlo to má, když se o tom bavíš s nějakým klukem. A aby to mělo úroveň.“ Nakonec řekla: „Nikdy bych si nevzala muže, který by mě neuspokojil, i kdybych se do něho zamilovala. Leda by dokázal, co od muže všestranně čekám.“

Přehodila výhybku, aby musel místo o děvčeti uvažovat o sobě? Nebo mu zdvíhala laťku, aby si na ni netroufal?

A když Prokurátor mlčel: „Umřel mi táta, alkoholik. Jak je to dlouho, už nepočítám. Věřím, že mi jeho duch pomáhá i po smrti, abych všechno vydržela. Kolem mě je samej stařec a stařena, úpadek, nechuť, nic, co by znamenalo krásu, nějaký trvalý dobro anebo alespoň zajímavý zlo, a je to pořád horší. Jejich děti utíkají do měst. Stejská se mi po fotrovi, i když mi toho moc nedal, ledaže mě nechal na holičkách. Ze všeho nejvíc se mně stejská po tom, že nemám komu říkat tati.“

Přišlo jí to zase k smíchu. Potom řekla, že věří – jako její bráška, ještě než ho odvezli sanitkou ve svěrací kazajce – že se po smrti lidi převtělí; někdy má pocit, jako by potkávala otce ve stromech, v ptácích nebo v hovadech; když se na ni dívají telata, svině a prasata anebo si sedne na okno brouk. Když jede na koni a má pocit bezpečí a síly, která jí slouží. Když kolem proplouvají narůžovělé mraky. Nebo meluzína vyslovuje všemu soustrast a zpívá svoje podivné písně o lásce a lži, úzkosti a o všem, z čeho má holka strach nebo co je jí odporné.

Prokurátor se zeptal, co má ráda. Odpověděla, že se ráda hezky strojí. Dokud měli na statku koně, jezdila nejradši na koni. Kluci nemají tušení, jakou radost a potěšení to skrývá pro holku. Dokázala jezdit hodiny bez sedla. Má radši léto nebo podzim, ne zimu, kdy i zvířatům je líp pod střechou, někde uvnitř.

Prokurátor si myslel, že její záliba v pěkném oblečení na ní není moc vidět; nakonec byl všední den. Dovedl si ji představit na koni. Jak asi seděla. Jak svírala boky koně oběma nohama, s pootevřeným klínem, asi už pěkně zvlhlá. Třeba si odřela zadek až dočervena.

Co to s ní dělalo.

Prapor minus jeden muž už dávno prošel branou kasáren krále Jiřího z Poděbrad a maršála Rybalka. Zpívali Čapajeva v pozměněné české verzi. Kapitána už nedohonili. Přejel kolem nich ve svém ruském voze, vyrobeném podle amerického vzoru. Jel opačným směrem, asi do posádkového městečka (nebo dál, nebo blíž) s rozsvícenými světly.

Vyšla první hvězda, pak tři. Závora se rychle zvedla. Poručík pěších vojsk, se žlutou pletenou šňůrou, si podupával do taktu. Kapitán to vzal smykem kolem Kopce, který se na okamžik osvítil a vzápětí zase zmizel ve tmě.

12

Starý německý barák, kde byl Pomocný technický prapor ubytován, splýval za šera s plotem. Drátěné pletivo, na četných místech stržené, s velkými oky a děrami, jimiž by prošel člověk, se někde o barák jen opíralo.

Strážný motostřelců, který obcházel kasárna, musel dávat pozor, aby se ve tmě nechytil do drátů. Zaprášenými okny neviděl dovnitř, i když se ještě svítilo. Po večerce tonulo všechno v mlhavé, polohvězdné noci. Život se svlékl a uložil ke spánku. Zase o den služby méně. O den blíž do civilu. Za pár. (Pokud strana a vláda neprodlouží vojenskou službu ze dvou a půl na tři roky nebo na tři a půl.) Slyšel jen vítr, ptáky, tu a tam štěkot psů a zatoulané kočky. Noc k němu mluvila. Strážný myslel na to, kolik obchůzek a kroků mu ještě zbývá do konce stojky. Vítr šuměl, sílil nebo ustával. Někde ve tmě byl Kopec. Tma ho pohltila.

Za barákem, kde spal kapitán Pomocného technického praporu, našel strážný večer list z deníku, který zanesl průvan k strážní budce. Pořád před sebou vidím v duchu tvoje krásné hnědé oči. Prostíráš stůl. Steleš společnou postel. Jsi jako pestíky na stonku květiny, kterou nikdo nezná, ani ty sama, jako bříško ženy, když otěhotní. Neměli bychom mít už dítě? (O co ji žádal? O soucit? Soustrast? O pochopení něčeho, co jeho manželka chápala jinak, jen žensky, a čím ho mučila i na dálku?)

Strážný zašlapal lístek do bláta. Kdo by si komplikoval život něčím spojeným s důstojníky? (Kapitán si nedovedl vysvětlit, jak se mu ztratil poslední zápis z deníku.)

Uprostřed kasáren vytryskla z baráku motostřelců melodie Chodouňské polky. (Horší verze.)

Strážný nemohl vědět, že kapitán u svého stolu píše náhradní stránku do deníku. (Měl zavřené okno; nemusel se bát, že mu průvan nový zápis zase odnese.) Byl si pro basu piv autem, aby mu alespoň první láhve nezteplaly. Psal: U Kopce jsem se zastavil a pozoroval dalekohledem mužstvo, jak se točí kolem děvčete ze statku. Cikán si před ní zapaloval špačka jako nějaké drahé cigáro. Pak podal nedopalek Knězi. Kněz odmítal, ale – asi aby se Cikán neurazil – dal si šluka. Pro Kněze je měřítkem člověka důstojnost. Měřítkem nemravnosti ponížení. Opakuje, že žijem ve století, kdy se zabilo víc lidí, než se od počátku světa narodilo. (Tvrdí, že válečná minulost trvale ovlivňuje přítomnost.) Má za to, že kdo lže, zabíjí. Pro Kněze neexistuje žádná nová morálka. Naopak. Bezohlednost podle něj plodí ještě horší bezohlednost. (I teď myslel na to, čím v manželce vyvolává odpor, ačkoli ji vidí jako nazlátlé měsíční paprsky, něžnou a zamyšlenou, jako by krvácela. Mohl si jen připomínat její růžovou pleť – všude. Lůno zvlhlé jinou vlhkostí než tou jeho nebo kvůli němu.)

V tu chvíli řvali vojáci v baráku svou verzi polky Já ti ho tam našroubuju.

Při obchůzkách šlápl strážný několikrát na zápis z kapitánova deníku: už o tom nevěděl. Stýskalo se mu po začátku služby, kdy vojáci v kasárnách víc zpívali. Rád obcházel kolem baráku PTP, protože tam zpívali jiné šlágry. Zaslechl s doprovodem kytary Krásnou Meredith. (Prve zpívali Baltimore…)

Když strážný míjel jejich barák, taky uvažoval o PTP, ale jinak než kapitán. Byli vyřazeni ze života, aniž se jim dala prokázat vina; ale – kromě zbraní – mezi ním a jimi nebyl žádný velký rozdíl. Naopak příslušníky PTP důstojníci nenutili, aby dávali dobrovolně krev do Koreje čínským vojákům. Strážný si představil krev v konzervách, jak cestuje vlakem, lodí, letounem. Do nějaké orientální nemocnice. Za sedmero moří a hor. Až k druhé hranici socialistického světa. Kdo ví jestli. Zároveň si říkal: Už nám to prodloužili o dvě stě dní. (Důvod: imperialistické obklíčení.) Uvažoval o lidech na praporu podle toho, co se komu dá závidět. Co nás trápí, je těší. Jeho rozmrzelost se v myšlenkách na PTP trochu zlepšila. Osobně je na tom možná líp. Až na to, že musí držet stráž. Jeho uvažování o rozdílech mezi motostřelci a PTP se znovu změnilo v závist. Naslouchal písni. Její slova mluvila o bouřlivých vlnách moře, dujících větrech. O lodi, kterou unáší motory, moře a vůle námořníků. Američtí námořníci plují na Quadalcanal; dnes ještě živí, a zítra už, kdo ví… Strážný se zastavil. Věděl, kolik lidí už si tuhle písničku odsedělo. (Kolikrát za ni dostali zvláštní směnu na staveništi.) Nebyla to americká písnička, ale česká, pod kterou se podepsal skladatel. Jak je asi takovým skladatelům, kterým zakazují písně?

U podobných šlágrů bylo lepší, když je neslyšel zpívat důstojník. Kolují snad v každém ročníku. Takové písně jsou stejně nebezpečné jako bible nebo protistátní řeči; anebo skrývat doma zbraň. Pochody, které se učili u pluku, jako Přes spáleniště, přes krvavé řeky nebo Poručíme větru, dešti. Jeho se s takovouhle písní nemohly srovnávat. Představoval si – jako někdy kapitán – Američanku Meredith. Dlouhé nohy, světlou kůži. Je možné, že to byla černoška; spousta amerických námořníků je barevných. Nebo míšenka. (To prý jsou nejhezčí Američanky.)

Co si strážný pamatoval, muži z PTP se vždycky tvářili, jako by neměli co prohrát. (Rozhodující pro ně bylo, jak nést porážku. Mohli si dovolit víc než mužstvo.)

Jsou to jiný lidi, myslel si strážný. Co jim je do toho, jestli je válka ve vzduchu? (Mají za to, že je to výmluva, aby se uživilo víc důstojníků.)

Strážný opakoval obchůzku. Psinec, barák a skladiště, velitelství, kuchyně a jídelna a věznice. Příkop. Ploty. Ohrada s dvířky. Někde štěrk, jinde jen hlína, bláto a jíl, bahno. Hromady písku, kdyby přišla inspekce. Kaolin, který měnil noc z černé na bílou jako nějaký bílý proud.

Ještě neminula půlnoc. Na velitelství se pořád svítilo. Buď hráli karty a pili, nebo připravovali plankonspekty. Nebo si museli odsedět jednu z nespočetných schůzí, strany, odborů, vojenskou schůzi, čertvíco. Minule zaslechl, jak na schůzi mluví generál k bodu osmdesát šest. Nedostatek bdělosti a ostražitosti. Nepřítel v armádě. Bod sto dvanáct: opilství mužstva i jejich vlastní opilství. Čtyřicet tisíc zločinů v zemi připadá na vrub alkoholu. Nad projevy nespokojenosti v hostincích se nikdo nepozastaví, často ani přítomní důstojníci – bod sto šestnáct. Generál už chraptěl.

Znásilňování dívek a žen vojáky. Osmdesát procent případů se ani nedostane k policii, o soudech nemluvě. Padesát procent obviněných soud osvobodí, protože platí slovo vojáka proti slovu ženy, která – někdy – provokuje, aniž si to uvědomí.

Generál dal velitelům na vědomí, že na okruhu existují seznamy podezřelých lidí, bývalých důstojníků, spisovatelů a novinářů, politiků a policejních funkcionářů. Vysvětlil jim také, jaké jsou perspektivy armády. Budují se rozsáhlá podzemní skladiště zbraní, udržovaná v nejvyšší pohotovosti; jsou už po ruce plány, jak přejmenovat dobytá města, ulice, vyměnit peníze. Doporučil důstojníkům studovat zeměpis západní Evropy.

Část projevu vyhradil generál takzvaným zásadám k oklamání nepřítele pověstmi. Zasahují obyvatelstvo nepřátelských zemí i jejich vlády a úřady. Vytvářejí strach, úzkost a zmatek, přehnanou sebedůvěru nebo její nedostatek a paniku. Aby byly pověsti co nejúspěšnější, je třeba zvážit stav mysli lidí, pro které jsou určeny. Ale pozor. Stejně tak postupuje nepřítel a lživými pověstmi ohrožuje nás, zdůraznil generál. Nejnebezpečnější na pověstech a lživých informacích zaměřených proti revoluci je jejich zdánlivá pravděpodobnost. Pak se generál vyslovil, že není třeba se zase přehnaně obávat. Lidi jdou vždycky s vítězem. Devět desetin obyvatelstva půjde s každým, kdo má moc, a bude sloužit do roztrhání těla, aby se najedlo a neztratilo výhody. Jak říkal Hitler, s kterým se samozřejmě nedá souhlasit, masy jsou jako žena – vždycky padnou vítězi kolem krku.

Generál měl chraptivý hlas. Svůj referát už říkal stokrát nebo tisíckrát, v nejrůznějších posádkách mluvil o nezbytné dvojkolejnosti. Říkal, že mohou být na výstavbu země pyšní. Stát staví víc věznic než jakákoli buržoazní vláda v minulosti. Stále méně je dovoleno parazitům přiživovat se na velkodušnosti státu. Mapy, které se tisknou, jsou příliš podrobné. Takové oblasti jako Brdy nebo mimoňské lesy anebo Doupovské vrchy by neměly být na žádné mapě. A co vidí? Jsou na každé. Bdělost, bdělost, bdělost.

Strážný chvíli poslouchal, aniž sledoval smysl slov. Naslouchal jen zvuku generálova hlasu, než ho to omrzelo.

Šel dál. Neslyšel už generálovu odpověď na dotaz, jestli musí každá válka vyústit v kobaltovou, i kdyby vypukla v tak nepatrných zemičkách jako Albánie nebo Izrael. Nezaslechl ani, jak generál okřikl důstojníky za takové otázky. (Jsou dotazy správné a škodlivé. Ty druhé narušují jednotu důstojnického sboru a armády a řadí je k talmudistům a středověkým scholastikům.) Mohli by se ho nakonec ještě zeptat, kolik andělů může tančit na špičce jehly. Není prorok. Je jen generál, z masa a kostí, jako oni. Dobrou noc. Generál chraptěl: „Bojujeme za světovládu, soudruzi důstojníci. Za světovládu – nic menšího.“

Před půlnoci začala skupina motostřelců loupat v kuchyni brambory. Jejich staršina neloupal: jen pozoroval, jak ukrajují tlusté slupky, aby byli dřív v posteli.

Ve věznici, jak věděl strážný, seděli jenom vojíni Pajkrt a Pinc. Patřilo k povinnostem strážného nakouknout do okénka cely. Oba motostřelci šli do díry za to, že nespojili generála. Kontrarozvědčíkovi stačilo patnáct minut, aby odhalil viníky. Pajkrt a Pinc vytrhali kolíky z centrály a zatarasili dveře sekerou; pozvali si na telefonní ústřednu dvě pražské přítelkyně, které přijely současně s generálem, i když každý zvlášť. Celou dobu byl pluk hluchý, odříznut od světa válek a revolucí. Teď hráli karty. Nesměli svítit žárovkou; opatřili si svíčky.

Barák PTP, jak slyšel strážný, byl původně určen německým chlapcům, které už odveleli. Drželi příkladně pohromadě. Půjčovali si vzájemně peníze, rvali se nožem, tvrdě pracovali. (Stačí dvacet mužů s jinými názory a politicky rozloží pluk.) Tvrdili o sobě, že jsou a budou nejlepší, i kdyby jim místo pušky nedali ani šroubovák. Lepší v jejich očích znamenalo horší v očích důstojníků. K takovým lidem se přidávají hordy, soudil politický důstojník.

Strážný byl zase u kuchyně. Dolce far niente, myslel si.

Neměl ani ponětí, že o něm muži v baráku PTP vědí. Přestali mluvit pokaždé, když přecházel, a jenom hráli. Teď zpívali Ukolébavku. „Až budeš velký, staneš se námořníkem; odpluješ jednou velkou lodí v dál…“

Byla to smutná píseň a strážný si ji odnášel ve spáncích do noci, vstříc svítání. V kapitánově světnici byla tma. Taky na velitelství zhasli. (Prokurátor ještě nebyl nazpět. Mohli si spočítat na prstech, proč nepřišel. Až do rána ho mohou krýt. Pak je to na něm. A na děvčeti ze statku.) Strážný si u světla prohlédl samopal, aby mu nevystřelil zadrhnutím spouště o kabát nebo poutko anebo knoflík, jak se to stalo předešlému strážnému. Na cestě mezi psincem a kuchyní se ozvalo vytí a vrčení. Psinec byl izolovaný. Strážný si natáhl čepici přes uši (proti předpisu); pozdní noc byla studená.

13

Muži PTP postupně usínali a budili se. Bylo zhasnuto; svítila jen modrá kontrolka nad dveřmi. (Někdy ji zakrývali přilbou nebo pouzdrem na plynovou masku.) Čára nepřestával hrát. Přehrál asi dvacet trampských písniček.

Ve chvíli, kdy usnul kapitán, se probudil Devatenáctiletý. Měl pocit, že o něm nikdo neví, ani on sám. Jako by žil život někoho jiného. A současně měl pocit, že nikdy není sám, v klidu; vždycky o něm někdo přemýšlí; někdo ho hlídá. Někdo plánuje jeho budoucnost, aniž se ho ptal, co chce nebo nechce, a zkoumá jeho minulost. Nebyl to nejpříjemnější pocit. Existuje telepatie? (Myslel na kapitána, na děvče a na Prokurátora.) Znamená to, že o něm někdo přemýšlí úměrně tomu, jak on přemýšlí o něm? Myslí na něj matka, když on myslí na ni? A otec? Možná, někdy. Co děvče ze statku? Dolehla k němu slova, že vždycky někdo může všechno a má, co se mu zlíbí. Jen to má různá jména a kabáty. Jednou je to roh hojnosti, podruhé kapitalismus. Živí se to přirozenou nenasytností člověka a lidskou povahou. Někdo je pokaždé z kola venku. Pokud je morálka neviditelná, neznamená to, že neexistuje. Ať si to každý přebere.

Vycítil, že většina chlapů nespí.

„Pokud jde o mou vídeňskou matinku,“ šeptal Tetovanému Medik, „jsou podle mamá největší ignoranti v jejím rodném městě. Žijou na svém vybájeném ostrově a nenechají si to narušit realitou. Odvolávají se ke své vlastní minulé velikosti, ale kdo ví, jestli byla opravdu tak veliká. Valčíky a Sachrovy dorty se šlehačkou povýšili na Mount Everest existence. Jsou pyšní na svoji civilizaci a osobní vyspělost, na své dávno už mrtvé, kterým, dokud žili, byli schopni upřít nos mezi očima. Výklad snů Sigmunda Freuda vyšel v šesti stech výtiscích a prodali ho za osum roků.“

Nováček, teď už přejmenovaný na Mikádo kvůli tomu, jak mu rostly vlasy, měl službu u setniny; občas nakoukl dovnitř. Jeho pomocníkem byl Riko-Riko, který spal u stolku, zády ke vchodu. (Původně mu chtěli dát přezdívku Šlechtic právě proto, že tak málo připomínal šlechtice.)

„Stavbyvedoucí si zaslouží zrychtovat nejen řídítka,“ prohodil Devatenáctiletý. Zazíval.

„Cikáne,“ ozval se Medik. „Snad víš, co se od tebe čeká, ne?“

„To je dobrá myšlenka,“ podotkl Holanďan. „Od Primáše to zejtra stavbyvedoucí čekat nebude.“

„Jak se ukazuje, dostane se vyšším řízením každému příležitost, aby si prověřil v ohni sám sebe,“ připojil Medik. „Klasik říká: Porazit nás nemůže nikdo, jen my sami sebe. Jenom bych rád věděl, jestli je to vychloubání, nebo proroctví.“

Medik byl šedá eminence za každou rošťárnou. Byl na cimře nejvzdělanější (proto ho kapitán tolik nepodezíral) a Cikán-Primáš nejprimitivnější. Medik vycházel s většinou mužstva, kromě svobodníka. Ošklivili se mu udavači, patolízalové, a jak říkal: upocenci. Nevoli v něm vyvolávala i možnost donášet. Nikdo se už nediví, že kamarád vykdáká, co mu přítel řekl, že manželka donáší na muže a muž na ženu, děti na dědečka a domovnice třeba i na generála. Nejradši měl Medik Cikána. Dával přednost pudovým lidem, kteří – jako Cikán – spoléhali spíš na vnuknutí než na převzatou zkušenost; na věci, které vyčtou druhým z ruky; Cikán věřil jen tomu, co zažil, viděl a slyšel a vnímal. Rád si hrál na zvíře. Jako Hou-Hou. (To byla pohodlná maska.) Když se ho kapitán párkrát zeptal, proč udělal to nebo ono, odpověděl Cikán se svou černookou upřímností: „To bych sám rád věděl.“ Co vnímal kapitán rozumem, měl Cikán v citlivých špičkách svých prstů. V mrknutí jednoho ze svých černých očí. V tušení, které zdědil po svém cikánském tatínkovi a jeho tatínkovi, po ještě starších předcích ze svého indického kmene na cestě od řeky Gangy do Evropy a dál.

Holanďan se proslavil námitkami proti trestu smrti a dopisem papeži. Žádal ho o přímluvu. Neobtěžoval se opatřit si italský překlad, protože předpokládal, že papež Pius mluví česky. Cikán nechápal, stejně jako Riko-Riko, co Holanďana na trestu smrti rozčiluje. Nezařídila si to společnost už odjakživa, aby se platilo za zub zubem, krví za krev, očičkem za očičko? Papež Holanďana zklamal. Neodpověděl. Snad psaní z hlavní pošty v Praze vůbec neodešlo.

Medik pak vysvětloval Tetovanému. „Židi. Marx zapřel svého rabínského dědečka. (Je to odvaha, nebo zbabělost? Chápal víc než druzí, anebo nechápal dost dobře nic?) Nebo se k němu nepřiznával. Hitler nechal gestapo, aby vyhledalo a zabavilo děkovné dopisy, které posílal svému židovskému doktorovi za to, že mu zachránil maminku před oslepnutím. Možná před rakovinou. Otto Weininger napsal můj oblíbený spis Sex a charakter. Tvrdil, že ženský nemají duši, stejně jako Židi, ačkoli měl židovskou maminku i tatínka. Zasebevraždil se ve třiadvaceti. Artur Schnitzler vypodobnil Theodora Herzla na jevišti a radši se neptej jak. Židi jsou velký dodavatelé munice antisemitům.“

„Muselo po nich zbejt spousta věcí,“ řekl Riko-Riko.

„Jako po Němcích,“ řekl Hou-Hou.

„O to si nedělej starosti,“ řekl Medik.

„Spíš jak si lidé vytahali ruce, když si od nich odnášeli kufry, jen co vytáhli paty,“ řekl Hou-Hou.

„Je to kruh,“ podotkl Medik.

„Začarovanej zámek,“ prohodil Kněz. „Kletba. Nenažranost.“

Kněz potom zašeptal: „Cítím se vinen osaměním židovského obyvatelstva, jako jsem se za války cítil vinen za katolickou církev, jak málo udělala. Cítím se vinen i proto, že stačí, abys řekl slovíčko ‚žid‘, a cukne to ve mně; že jsou mi cizí i proti mé vůli. Teprve po tom všem jim vytýkám, kolik jich podporuje revoluci, stejně jako vytýkám svým lidem, jak horlivě spolupracují se svými hrobaři.“

Starší z Bratří řekl: „O Hitlerovi se tradovalo, že má českou maminku. Není to pravda? Jen se stýkali s českou společností. Hitler prodával pohlednice židovským hauzírníkům. Maloval akvarely. Neměl smysl pro tváře, jen pro architekturu. Měl německé rodiče ze Šumavy.“

„Židi byli pro Hitlera rasová tuberkulóza mezi národy,“ dodal Medik. „Podle něj se množili výhradně mezi sebou tisíciletým incestem. Je to všechno satira.“

„Proč by ses cítil vinen, když jim nic neděláš?“ řekl Čára Knězi. (Všichni by už mohli vědět, čemu se ve válce dalo zabránit. Ať si udělají vroubek lidi, kterým se to nepodařilo. Jistě budou mrtví strašit živé ještě hodně dlouho. Bože, pětapadesát milionů zabitých. Asi v jeho stáří.) Byla to pravda, co říkal Cikán, že se dá, když se chce, naslouchat hlasům mrtvých? Mluví mrtví svým nejlepším a nejsilnějším hlasem, aby překřičeli minulé ticho?

Pak si to vyvrátil: „Když vozili Němci židovské transporty, stál jsem za nádražím. Fascinovalo mě to. Uvnitř vagonů byly tisíce hladových lidí, ženy, děti, starci. Prosili o vodu. Vlak obcházeli strážní v uniformách waffen SS. Zabili tě bez milosti, kdybys vězňům něco dal. Ty ženský kňučely žízní, děti mřely, ale nehnul jsem se. Věděli, že když takovej vlak zastaví a budou je chtít postřílet, zplynovat, stačí, aby jim slíbili vodu, a naženou je, kam chtějí. Umírali žízní. Třeba už pro ně byla smrt žízní vysvobozením. Už museli vědět, že lidskej život nemá pro Němce cenu. Výpravčí čekal, až bude smět zvednout semafor. Byl jsem přimrazenej strachem. Viděl jsem železničáře, co jim podával dovnitř vodu, když strážnej přešel na druhou stranu. Je to pořád ve mně jako nějakej bacil.“

„Omlouvá tě, žes byl jen dítě,“ řekl Kněz.

„Ne, to mně ještě přitěžuje,“ namítl Čára. „Šel jsem doprovodit do Veletržního paláce manžele Popperovy; oběma bylo skoro osmdesát. Byli to naši domácí. Nesl jsem jim kufry. U jatek mi starý pan Popper dal redispero. Násadku zastrčil nazpět do kapsy, že mi ji taky dá, až se vrátí. Poděkoval jsem za pero a těšil se na násadku.“

Devatenáctiletý myslel na děvče.

„Židi jsou pro mě klíč,“ řekl Kněz. „Můžete si přebrat k čemu. Netýká se to jen vyvražděných. I těch, co se už po válce těm mrtvým nenarodili. Myslím na spravedlnost a nespravedlnost. Na Boha. Na zločin. Kam jdeme. Nechci se rouhat, abych tvrdil, že jsou chvíle, kdy je i Bůh bezmocný.“ Nakonec řekl: „Německá válka pro mě ještě neskončila. Nacisti potřebovali židovského démona, který má zkázu světa v hrsti, jak všem namlouvali. Čím horší nepřítel, tím se mohly zdát jejich zločiny nevinnější. Ve jménu lepšího zítřka. Očištěného ovzduší. Většího Německa. Dokonalejšího světa. Přežilo to druhou světovou válku.“

Tetovaný řekl: „Měl jsem se zubatou rande u Dien Bien Fu; přál jsem si jen, aby přišla rychle. Ne aby mi ustřelila koule, ufikla ruku, nohu, vypálila oči. Abych o tom nevěděl.“

„Jsme všichni oběť dekadence,“ řekl Medik. „Jako by se život potvrzoval smrtí. Jako by se teprve to, co ztratím, dotýkalo slávy. Do toho se zamilovali Němci. Nedám si vnutit mýtus smrti jako svěrací kazajku.“

„Pivo,“ vzdychl si Somrák.

Galileo si vzdychl. Valil bulvy do stropu. Doktor ho pozval na prohlídku za osm neděl.

„Počítám, že vzal Prokurátor tu holku někam na aus,“ řekl Hou-Hou.

„Kdo staví lágry pro lidi, je stejný zvíře jako nacistický Němci,“ řekl Mladší z Bratří.

„Stvořil Bůh nacisty?“ zeptal se Hou-Hou.

Kněz si odkašlal. (Podobné otázky si kladl sám.) Aby člověk rozuměl nacistům, musel by mít stejně zvrácenou morálku jako oni, neschopnost pochopit zlo využité proti protivníkům stejně jako proti Židům. Hodně lidí bylo bezbranných jen proto, že by sami nebyli schopni udělat, co chystali a provedli nacisti jim. Ano, nemělo to konec. Šlo to dál než za hranice války. Nemohl z toho vyloučit přítomnost Boha. Ale nemohl vypustit ani jeho bezmocnost.

Devatenáctiletý si nedovedl vysvětlit, proč nespí. Debata na kavalcích ho míjela. (Minule uváděl Prokurátor, že nacisti obalili své ponorky čtyřmilimetrovou vrstvou gumy, aby unikly sonaru.) Bál se něčeho, co by ho mohlo zklamat, ale nevěděl čeho. Medik tvrdil, že Němci mají v historii smůlu. I v tom, v čem jsou první. Fascinuje je východ: Rusko, Čechy, Polsko. Až k Uralu. Jsou náladoví, sevřeni na malém území, neřídí se jen rozumem. Chtěli postavit Hitlerovi v Berlíně byt stopadesátkrát větší, než měl Bismarck. Po každé prohrané válce je svět potrestá ztrátou území, jako ztratili kus Pruska, Slezska, pruhy země, kam se jen ohlédli. A přece jdou znovu do války. Není jim pomoci?

Zpěvák zapálil svíčku. Svobodník možná spal nebo předstíral, že spí. Věděl, že Prokurátor chybí. Měl to na bábovce. Byl by proti sobě, kdyby to udal kapitánovi. (To si spočítali taky ostatní.)

Starší a Mladší Bratr hráli karty ve světle poslední, tlusté a vysoké svíčky.

„Nemůžou tam bejt takhle dlouho, jen v boudě,“ řekl Starší.

„Třeba ho pozvala do statku na mlíko,“ řekl Mladší.

„Na vlastní.“

„Až přijde, můžu se ho zeptat, jestli ví, jak se páří prasata,“ řekl Hou-Hou.

Zpěvák se zeptal: „Je to pravda, že se esesáci a židovky v lágrech pářili?“

„Je to žízeň,“ řekl Kněz.

Z ničeho nic udeřil pěstí. Někdy praštil pěstí třeba do prkýnka a rozlomil ho v půli. Dělal to zřídka, ale dokázal tím, že si druzí rozmysleli příliš ho dráždit. Vyhnul se zatím ještě pokaždé otázce, jestli jsou absolutní situace, ve kterých člověku nezbývá než rozhodnout se zabít, nebo nezabít. Je nenávist druhá strana lásky jako odvrácená tvář měsíce? Nechtěl připustit, že kromě Bohem dané a lidmi přijaté morálky je ještě situační morálka, kdy každý jednotlivec je – musí být – svým zákonodárcem, svým Ježíšem Kristem, Mojžíšem nebo Buddhou, když už ne Konfuciem nebo Alláhem, protože všechno je relativní a rozhodnutí musí být rychlé, protože na tom závisí život, jeho i cizích lidí.

Naposledy přerazil pěstí prkýnko o síle půl palce, když kapitán na politické světnici prohlásil, že východní spojenec bude vyrábět ponorky tak velké, že na nich budou mít bazén jako v nejpřepychovější tělocvičně a budou moci zůstat roky pod vodou díky atomovému pohonu a s nepřekonatelnými, nejrychlejšími a nejsilnějšími raketami namířenými na zbytek světa včetně nejlidnatějších metropolí.

Svíčka už dohořela. Devatenáctiletý kromě hovorů na cimře slyšel vnitřní hlas, který mluvil o něčem jiném. Bratři zapálili novou svíčku, aby mohli dohrát karetní partii.

„Vlci se musí střílet,“ vrazil hlavu do dveří Riko-Riko.

Primáš upíral oči do škvír mezi prkny kavalce, na trsy slámy ze slamníku. Devatenáctiletý spal nahoře, Prokurátor uprostřed a dole měl kavalec Cikán.

„Zjevuje se mi na stříbrném plátně lady Hamiltonová. Chce jet v zeleným voze s mým tatínkem, cikánským králem.“

„Skrč nohy v kolenou,“ zaútočil na něj Hou-Hou.

„Udělal jsem si z deky stan,“ lhal Cikán.

„Nezadři si třísku,“ radil Cikánovi Holanďan.

Devatenáctiletý cítil chvění kavalce. Věděl, co Cikán dělá. Všichni to věděli.

„Kdes všude hrál?“ zeptal se Medik Zpěváka.

„Naposled ve vojenských posádkách, za nepatrnou minci, většinou zadarmo. Začali jsme po válce U Vítězných praporů v Hybernské ulici v Praze, co je Srdíčko. Pak ve Františkových Lázních. Tam je ženských jako máku. Až mě propustí, najdeš mě v Tabarinbaru.“

Devatenáctiletý v sobě slyšel řeku. Vystupovala z břehů. Věděl, že neusne. Byl nervózní. Myslel na to, jak je pro něj těžké domluvit se s dědečkem, s každým. Dotkla se ho vlasy v tváři. Myslel na něco, co bylo stejně daleko a blízko jako jitřní hvězdy. Rozhodl se čekat, až zaječí budíček. Byla to první noc, co nespal. Tma se naplňovala zvuky, které zněly povědomě: štěkání psů, křik koček, houkání sovy, nočních ptáků, tóny a polotóny noci šířící se do ticha. V tu chvíli se ticho protrhlo.

Slyšeli, jak zavrzalo okno. Devatenáctiletý zvedl hlavu. Představil si děvče v žlutém šátku. Ještě slyšel, jak se chvějí dráty v plotu, až skoro zvoní. Spatřil v okně obrys Prokurátorovy hlavy. Cítil z otevřeného okna dech časného rána, mlh, odcházející noci. Prokurátor přicházel sám.

14

Prokurátor přeskočil zárubně okna. Pochopil, že nespali. Vytáhl hlavu nad límcem promoklé zelené vojenské košile, která už týden nezářila čistotou. Pár kroků mu stačilo, aby se posadil na kavalec. Rozhodl se chvíli neříct ani slovo. Pohodlně se odstrojoval. Odhadl, jestli by se ještě mohl opláchnout, než bude budíček. Stočil opatrně pás ze staré americké vlajky s pruhy a hvězdami jako obinadlo a strčil ho pod polštář.

„Pozdrav vítěze,“ utrousil k Devatenáctiletému.

„Kdes byl celou dobu?“ zachraptěl Devatenáctiletý.

„Jezdil jsem s ní celou noc na koni,“ odpověděl Prokurátor. „Na prasatech se jí už tak jezdit nechce. Rajtovat na sviních se jí nezamlouvá. Ta holka je soukromá psychiatrická léčebna. Něco mezi děvkou a andělem. Udělala si osobní čáru, pod kterou nepůjde. Jako my.“

Pak řekl: „Pozval jsem ji na cimru, že jí uděláte představení. Voní po koních. Na návštěvu kasáren by byla ochotna vypotřebovat zbytek voňavky. Pižmo. Vzrušující vůně. Ručím za to, že se bude chtít odvděčit. Nemá nic proti tomu, aby jí pár kluků zkropilo lůno.“

Potom se zeptal: „Kde je Jidáš?“

„Nechceš si nechat toho Jidáše laskavě jednou taky pro někoho jiného?“ zeptal se svobodník.

Riko-Riko zase prostrčil hlavu škvírou mezi dveřmi: „Pánové, než vstanete pravou nohou do novýho dne: v roce 1900, na prahu století, který změnilo svět, vypuklo boxerský povstání v Číně. Lev Tlustej alias Tolstoj dokončil spis Živá mrtvola. Sigmund Freud prodal úspěšně Výklad snů, jak už bylo na cimře v noci řečeno. O rok pozdějc byl ustanoven Australskej svaz. (Měl to načmárané na účtence z hostince.) Konec hlášení.“ Přesto ještě řekl: „Devatenáct set tři, menševici a bolševici se rozdělili. (To měl na druhé straně účtenky.) Vypukly protižidovský pogromy v Rusku. Židi prchali do Ameriky a do Německa. Rok nato, 1904, vypukla japonsko-ruská válka. Jedna polovina ruskýho loďstva za nočního útoku potopila úspěšně svou druhou polovinu. Nikdy to Japoncům nezapomněli.“

„Kam až ses v tý ročence dostal?“ chtěl vědět Hou-Hou.

„V roce 1918 zastřelili v Rusku cara a jeho rodinu. Freud prohlásil, že kvůli nepřítomnosti penisu mají ženský chabej smysl pro spravedlnost. Jsou neoblomný. O ješitnosti nemluvě. Marx to vyvrátil.“

„Zmiz, než vypuknou rozbroje mezi tebou a mnou,“ řekl Tetovaný. „Mluvíme o Venuši ze statku.“

Dozorčí přivřel dveře.

„Zejtra jí musíme sehnat menší uniformu, aby bylo bago,“ řekl Prokurátor. „Slušnější boty, aby nezakopávala levou o pravou. Náš kádrovej profil už pro ni není tajemstvím. Taky se nemusí bát, že by si odnesla ve flašinetu děťátko, aby neznalo tatínka. Neví, že by mohla podat masovej výkon. Poprvé ji to potkalo, když jí bylo čtrnáct.“

„Poznámka,“ řekl Medik. „Semeno příliš teplé nemá sílu dopravit se jako zárodek do příštího života. Zatímco chladné semeno se prozíravostí přírody dostane všude. (Neřekl, co si myslel, že se možná Prokurátor moc chvástá.) Naopak vaječníky ženy uložené přírodou do tepla uvnitř těla jsou spolehlivý prostředek, jak dostat lehkomyslnější slečnu do jiného stavu.“

„Už je ráno,“ oznámil Cikán. „Svítá. Jsem jako moucha. Bude hezkej den, panstvo. Pozor, vypouštím ošklivýho čerta.“

Devatenáctiletý poslouchal, jak Prokurátor oceňoval děvče ze statku a co k tomu ostatní připojili. Proč by jí měla cimra kupovat nové boty?

„Kdo si vzal mou večeři?“ chtěl vědět Prokurátor. „Doufám, že maso jste mi nechali v pouzdru na masku.“

„Jidáši,“ řekl Cikán, „seš žádanej na slovíčko.“

„Máš ho v esšálku,“ řekl svobodník.

„Máš za to u mě třicet stříbrných.“

„Dneska mám pro kapitána horoskop,“ řekl Cikán. „Musí si dát pozor na pravý oko. Levýmu – až na šedej zákal – se nemůže nic stát. Co vidí rychle, je pomalý, a obráceně. Příliš hořkého sypání na kapitánův sladký koláč.“

Devatenáctiletý vstřebával všechno v horečce. Měl v sobě představu noci, kdy byl ve stodole se senem, a než na sebe sáhl, bolelo ho v podbřišku. To přivolalo děvče. Vlny přílivu a odlivu, stesk a touha po ženě, po jakékoli ženě. Teprve dodatečně jí přisuzoval tvář. (Děvčete ze statku.) Jeho představy se slévaly jako ponorná řeka; vzápětí se rysy děvčete ztrácely. Z jedné jich bylo mnoho. Podobaly se hasnoucímu slunci v mlze. Braly ho kolem ramen. Teď zase všechny měly tvář děvčete ze statku. Objevovaly Devatenáctiletému neznámý smysl. Mluvily snovou řečí o stromech, lesích, polích. O ptácích. O Kopci za kasárnami. Střídaly tváře, vlasy, účesy, těla. V duchu zval děvče ze statku do lesa. (Už byla zase jenom jedna.) Krmili sojky. Poslouchali datla. Viděli sovu. Les byl tichý. Mělo děvče už kluka mezi vojáky?

„Z toho, co říkáš, víme s jistotou, že není lesba, ale ani to se nedá vyloučit,“ řek Medik. „A viděli jsme, že není ostříhaná dohola. Doufám, že nikde; nemám rád holky vzorně upravený a učesaný. Mohla bejt v minulým životě Venuše. Nebo možná bude v příštím.“

„Zná pár hospod v okolí,“ dodal Prokurátor. „Baví ji, co jí zakazujou. Byla už samodruhá, ale dala si to vzít. Nebojí se prohrát. Líbilo by se jí mít víc známých.“

„Můžem ji adoptovat,“ ušklíbl se Čára.

„Rozsvěcí se jako lampion. Ale musíš mít sirky. Ráno najdem v trakaři pod celtou bandasku s mlíkem, vejce a máslo. Pro svý miláčky by rozkradla statek, jako jejich minulej předseda. Klidně by ukradla i prase.“

„Doufám, že se jí nechceš jen zbavit,“ řekl Medik.

„Věří, že jsme samí kapitáni. Je trochu duchařka. A exhibicionistka. Vzájemně se to doplňuje. Má na to papír od obvodního doktora.“

„Zaválíme jí Až přijdou chlapci z júesej,“ řekl Čára.

„Viděla Somráka,“ řekl Hou-Hou. „Koupí mu možná pivo, aby si ověřila, že dokáže vypít půllitr na jeden zátah za sedm vteřin.“

„Mě vynech,“ zahučel Somrák. „Chci chmelovou vodu,“ dodal.

V zelených dekách na vysokém slamníku vypadal v jitřním světle jako medvěd.

„Poslední obchůzka.“ Riko-Riko, za ním nováček zvaný Mikádo strčili hlavu do otevřených dveří. „Výbuchy na slunci pokračujou podle plánu. Revanšisti ve Wiesbadenu zvedají hlavy. Vláda Mongolska dosáhla na posledním zasedání ústředního výboru monolitní jednoty mas a koní ve společném výcviku. Mravní normy kapitalismu definitivně odmítnuty. Liberalismus je buržoazní podvod. Neduhy světa nevyřeší žádná metafyzika ani demagogie. Výzvy strany padají na úrodnou půdu. Konec hlášení.“

Devatenáctiletý se díval ven. Viděl Kopec. Co by Kopec říkal, kdyby mohl mluvit? Proč jsou věci, jak jsou? Proč jsou ve světě lidi, lesy a zvířata, muži a ženy, proč vypadají, jak vypadají, a mají, co mají? Proč ho myšlenka na děvče tiskne jako dvě neviditelné ruce pod hrdlem, na prsou, u srdce? Proč jím kvůli tomu probíhá elektřina?

Kněz pozoroval ranní červánky. Neměl rád Prokurátora. Prokurátor neměl rád Kněze. Kněz si dovedl představit, co Prokurátor děvčeti nasliboval. (Dovedl si to představit i Devatenáctiletý.) Ráno se mísilo s mlhou. Kusy světla vypadaly v okně jako veliké, roztékající se perly.

Kněz byl rád, že se Prokurátor vrátil. Nastalo by zdlouhavé vyšetřování a kolektivní tresty. Byl taky rád, že se Prokurátor vrátil sám, což Kněze spojilo s Devatenáctiletým, aniž to o sobě věděli.

Devatenáctiletý třeštil oči na Kopec. Prostupovalo jím napětí. Pro děvče v sobě nechával nedotčený pocit svátečnosti. Na světě musí být nějaká neviditelná síla, která k sobě přitahuje lidi jako magnet. (Jako když viděl italský film La Strada. Provazolezec se baví s holkou-klaunem, proč musí být všechno na světě k něčemu dobré, i kamínek, který jí ukázal, a když se ptala proč, řekl, že neví, ale jistě k něčemu ano, protože kdyby ne, nemělo by smysl nic, ani hvězdy.) Bylo to ještě něco navíc; něco, co v něm čekalo? Na ni? Proč zrovna na ni? Trávila noc s Prokurátorem? Byla pravda, co o ní Prokurátor povídal?

Viděl ji v duchu, jak šla vedle něj, ve žlutém šátku, s holýma nohama. Dával jí v představě pestrá péra koroptví a některá vypouštěl po větru. Pozorovali je, jak letí nad polem.

Co by se stalo, kdyby ji odvedl, aby ji uchránil před tím, k čemu ji zvali? Cítil v sobě příval síly, kterou ještě nikdy nevyzkoušel. Propojil si ji se stromy, jívami a vrbami, smolnými jedlemi. Sám se sebou. Pocítil sevření, které ho téměř bolelo. Cítil únavu, jako by oběhl desetkrát cvičiště.

Vzal by ji někam, kde nejsou lidi. Nikdo by je neznal.

Nechal by ji, aby se projížděla na koni. Někde by jí opatřil grošáka, jestli má ráda grošaté koně, nebo bělouše. Nechtěl by, aby jezdila nahá, aby ji lidi okukovali, leda v noci nebo daleko od lidí, když budou sami.

Objednal by pro ni v hostinci limonádu, pro sebe pivo. Platil by stovkou a vrchnímu nechal shrábnout tučné spropitné. Koupil by jí balonový plášť z modravého hedvábí. Lepší boty, jedny do vody, druhé na lepší počasí. (Slyšel o botách za tři sta padesát korun, dělaných na míru, jen na osobní objednávku.) Chránil by ji, jako chrání muž ženu. (Třeba střelnou zbraní.) Za všechno, čím prošla.

„Nerotuj nade mnou jako na kolovadle, mladej,“ napomenul ho zdola Prokurátor.

Cítil v duchu její dech. Nebyla špinavá, jak se vyslovil na staveništi Somrák. Představa dívčího tepla vylučovala špínu. Mrazilo ho. Nechtěl si představit sebe v boudě místo Prokurátora. Představoval si, jak s ní prochází vesnicí, kde byl doma, kolem stavení, kde bydlel myslivec, podél drátů, na nichž visely vrány. Myslivec je tam přidrátoval pro výstrahu ostatním vranám. Připadal si jako letní řeka, kterou protéká ještě druhý, chladný proud. Slyšel dozorčího Riko-Rika a nováčka Dewalda zvaného Mikádo, jak podupávají okovanými podpatky. Chodba byla kamenná. Z psince se ozýval štěkot.

Ozval se budíček. Nastala vřava. Polovina mužstva šla na umývárnu, vykloktat si a vyčistit zuby. Vojáci se navlékali do uniforem s černými výložkami. Cinkaly esšálky. Otevřeným oknem se valil z baráku teplý, nahořklý vzduch noci, zvenku přicházela svěžest rána. Jitra tu byla chladná. Ještě pršelo, ale už ne tak hustě. Chystali se do jídelny a pak do práce. Pracovali už třináctou sobotu.

Slamníky trochu načichly čpavkem.

15

Sobotní ráno vonělo deštěm. Prapor vypochodoval z brány, jako proplouvá loď propustí. Ostatní mužstvo zůstalo v kasárnách. Během dne mlhy poklesly a rozpustily se i při zemi. Kopec pak vypadal jako veliký nos na tváři země. Na střelnici byl klid. Po šesté odpoledne i výkopy a jámy zely prázdnotou. V ochozech a garážích lenošily tanky a nákladní auta.

V sobotu pracovali bez stavbyvedoucího, mužstvo měl na povel svobodník.

V poledne byl kapitán střílet holuby. (Puškou.) Nebyl to jeho nejoblíbenější sport, třebaže rád střílel a pohyblivý terč mu poskytoval něco jiného než plechovky. Účastnil se toho, protože stříleli skoro všichni důstojníci. Holuby přivezli ráno nacpané do beden složených na sebe, takže trus jedněch padal na druhé až dospod; holubi oslepení tmou a zesláblí vypadali, že melou z posledního, když je pustili na světlo. Neměli už křídla v nejlepším stavu. Část z nich byla holoubata. A pak myslel kapitán na babičku Amálii, která měla holuby ráda pro jejich věrnost, s jakou truchlili pro svého druha nebo družku, schopnost spokojit se doživotně s jednou družkou nebo druhem, jak pečují o své mladé. Armáda používala holuby v signálním oddílu pro jejich rychlost, paměť, vynikající navigaci a schopnost logického úsudku podobného lidskému. Nikdo neupíral holubům zásluhy v obou velkých válkách. Nebyl to zrovna nejhezčí pohled dívat se na zasaženého holuba, jehož lpění na životě babičku udivovalo. Kapitán myslel na holuby, které vyložili mrtvé už z beden. Přivíral při střelbě oči, když mířil proti slunci. Nebylo to hezké, že v okamžiku, kdy holubi zase spatřili světlo, byli vlastně už odsouzeni k zániku? Byla jen otázka času, kdy je který důstojník sestřelí. Kapitán sestřelil devět holubů a devětkrát hvízdli kolegové uznáním.

Jako většinou v sobotu odpoledne ubíjel kapitán čas četbou. K páté se šel projít. Zbytek času si cvičil mušku a ruku střelbou do plechovek. S uspokojením shledal, že už neprší. Chtělo se mu spát, ale přiměl se udělat zápisy do praporní knihy. Potom vyplnil divizní dotazníky o zaměstnání, chování a změnách v náladě mužstva.

Sobota měla pro kapitána ospalé kouzlo. Den, kdy většina lidí lenoší. Chystal se, že napíše dopis ženě. Myslel na to, jak je jeho žena hezká a co to pro něj znamenalo, když se seznámili, i na to, proč si zapírá jako barvoslepý, že je hezká taky pro jiné. Nebyl její první muž. A chtěl být její poslední? Bude? Jsou oba dosud mladí – a nemají děti – závazky mohou oba zrušit. (Kdykoli budou chtít.) Co by měl napsat? Aby se dokázala bavit i bez něho? Nebo že se snaží jako ona vypouštět z hlavy záležitosti, které ho nepovzbuzují, a když nezapomínat, alespoň odpouštět? Mělo to jen málo společného se skokem do budoucnosti, o kterém rád vykládal mužstvu. Přál si přeměnit svou slabost v sílu, jak to radil jí.

Člověk se snaží neupozorňovat na zápory. Škoda, že ve vzájemných vztazích neplatí jako v lásce k ženě, že co chce mít v pořádku, musí udělat sám.

Uvažoval, jak to manželce napíše. Začne asi popisem cesty s Riko-Rikem, když jeli dynamizovat zakázané sochy.

Včera ráno, už po páté hodině, byli spolu na čtyři a půl hodiny v kamenolomech, asi čtyřicet nebo padesát kilometrů od posádky. Většina cesty vedla podél řeky. Byl hezký den. (Překvapila ho potom deštivá a větrná noc, prudká změna.) Dostal z divize za úkol rozbít dynamitem sochy. Byly z liberecké ruly, nejtvrdšího kamene, který se dal v Čechách sehnat, a z průhledného carrarského mramoru. Bylo to sedm soch. Riko-Riko – stejně jako kapitán – měl se sochami a dynamitem už zkušenosti. (Pokryli je obrovskou kaučukovou dekou a připojili k nim šňůru a doutnáky. Dynamit nikdy neselhal. Po sochách nezbylo nic, jen tříšť a kousky ruly. Střepiny. Zbytek obstarali kameníci, kteří dodávali kámen na dlažební kostky a stavby.)

Kapitán neviděl v sochách nic, co by mohlo být nebezpečné armádě nebo státu. Byla to spíš otázka vkusu. Očekával od uměleckého díla pobídku, pokud v něm neviděl jen prostředek, aby hned po jídle neusnul. (Zásadně nechtěl povyšovat svůj vkus na všeobecný zákon nebo pravidlo.) Umění ho zvalo k přemýšlení. (Nebyla to vina umění, že s přemýšlením většinou skončil u své manželky.) Rozkaz rozbít sochy byl rozkaz, stejně jako když vyhazovali do vzduchu opuštěné a polorozbité židovské modlitebny. Snad nahoře věděli něco, co ještě kapitán nevěděl.

Vojína Riko-Rika práce s dynamitem bavila. Kapitán si ho vybral pro jeho kvalifikaci. Příští týden měli objíždět posádková městečka a také odvážet sochy určené k rozbití. Minule rozbili sochu, která připomínala mořskou pannu s tělem ryby a hlavou opice. (Na divizi nebo na okruhu rozhodli, že uráží lidskou důstojnost.) Socha byla z vápence. Riko-Riko jí strčil doutnák do úst. Stejným způsobem rozbil tak sousoší matky a otce, určené do dětského parku, protože matčina prsa byla shledána příliš mohutná. (Kapitána napadlo, že třeba stačilo doporučit umělci, aby je zmenšil.)

Riko-Riko jezdil s kapitánem rád už proto, že ho kapitán bral do hostince a objednával mu dvojitou vepřovou, někdy s trojitými knedlíky a zelím. Minule potkali v hostinci tříčlennou komisi, která pročesávala kraj a mapovala sochy, školy a náměstí a hřbitovy. Registrovali zvrhlé umění, pozůstatek z dob vlády buržoazie. Práce s dynamitem kapitánovi připomínala válku svého druhu. Cítil se ve své uniformě líp.

Jednou ho napadlo, co si kdo o rozbíjení soch asi myslí. Kdo ví, kolik práce stojí vytesat takovou sochu a z jakého kamene. Vžil se do role umělce. Někdo řekl, že ani ti, kterým rozbíjejí sochy, nemusí vracet honorář. (Stát je štědrý.) Bylo to vždycky anonymní. Neznal jména sochařů.

Riko-Riko byl u praporu kvůli otci, který prohlásil o vedoucích, že jsou loutky, které mluví česky. Minulou sobotu (po třech pivech) Riko-Riko prohlásil, že se cítí jako příslušník Rudé armády. I s černými výložkami. Kapitán to nebyl v stavu dekódovat. Někdy bylo lepší vzdát se, a ne chtít vědět o vojácích víc, než bylo nutné.

Kapitán se díval na Kopec. Myslel na záležitosti, které podkopávají energii pilných, zmenšují rozměry života a odvádějí lidi od toho, v čem by uspěli nejvíc. Neměla by se hlediska, jimiž se posuzuje člověk, řídit tím, co je užitečné jednomu i všem?

Pohled na Kopec mu pokaždé vnukl myšlenku, která se ztratila, a pak mu ji Kopec buď znovu připomenul, anebo mu dal podnět k jiné.

Myslel na své kolegy na pluku a důstojníky na divizi a na okruhu. Na rozkazy, které zítra vyvrátí, co včera nařizovaly a co se dneska udělá. Nebo – naštěstí nebo na neštěstí – neudělá.

Mluvil v duchu se svou ženou Kateřinou. Stýskalo se mu po ní, po její bílé hrudi, vlídných rukou a hnědých očích. Myslel na její klín, nejtajemnější místo, stejně nezbadatelné jako žhavý střed země. Styděl se být sám. Patřilo to jen k omezením vojenského života? (Taky mu žena jednou vyčetla, že aby docílil to nejlepší, vyvolává v těch druhých to nejhorší.) Na vteřinu se mu zdály břízy za oknem a Kopec drsnější. Myslel na příboj a odliv, proměnlivost luny, spojení lásky a smrti. Jak něco, co je pro někoho to nejlepší, je pro jiného nejhorší. To staré: my a oni. Oni a my.

Snad je muž jako Kryštof Kolumbus, když se vypravil na cestu za novým světadílem. A objevil druhý. Připadal si jako babička – pradlena – která ždímá vyprané prádlo. Jednou, dvakrát, desetkrát. Proč není schopen dát to nejlepší ani sobě?

Ještě musí zašít rozpáraný šev u uniformy, v průramku. Zmenšit knoflíkové dírky, aby se mu neotevíraly. Myslel na svá vojenská zaměstnání, kam za ním manželka nechtěla. Bála se, že přijdou o byt v Praze. Převeleli ho, když to nejméně čekal. V muničce se sotva stačil zapracovat. (Mohl z toho udělat nevyhlášené pravidlo.) Vyráběli bomby z nitroglycerinu. Pracovalo tu padesát procent žen. Zaměstnanci trpěli srdečními potížemi. Museli brát prášky.

Nemohl přijmout, že účel světí prostředky za každou cenu. Nadřízení měli za to, že stačí, aby ho vyměnili. Očekávali snad, že se řešení dostaví samo? Nejschopnější lidé v muničce pracovali na plastických výbušninách. Nikdo si nevzal na svědomí zpomalit výrobu. (Země třetího světa platily za plastické výbušniny zlatem a protislužbami.) Stačí toho hrst a vyhodí do vzduchu autobus, letoun, loď. Stačí roznětka na rádiu, změna vzduchu, dálkové ovládání. Kdo by brzdil zlaté české ruce? V poslední bitvě, která už vzplála?

Než ho převeleli, stoupala v muničce výroba a rostl počet onemocnění. Spoléhal, že nadřízení vědí, co dělají, protože taky mají ženy, děti, vnuky. (Nechtěl myslet na malicherné spory mezi vedoucími a nejvyššími veliteli, na bezohlednost, s jakou dovedli vyšachovat, ne-li zničit soupeře a podřízené, jako by to byli nepřátelé. Je vždycky bezohlednost nejlepší karta?) Těsně předtím, než přešel k vojenské rozvědce do Karlových Varů, dostal nejvyšší mírové vyznamenání. (Připadal si jako had z bajky, který v kovárně začal lízat pilník; krev, která se objevila na pilníku, mu chutnala tak dlouho, dokud neobjevil, že je to jeho krev. Chtěl pilník kousnout a otrávit, ale už neměl sílu.)

Myslel na prohřešky, které se trestají žalářem. Byl skoro rád, že je jen u praporu. (Kočky v kleci.) Cítil zas neznámou úzkost, která k němu bez důvodu přicházela. Byl mimo zákon? Otázka obsahovala odpověď, kterou si kapitán nedal. Minulost asi existuje jen pro historii. Pro život platí jen tady a teď. Kapitán si uvědomil stud. Náhradní vysvětlení všeho, čeho se dovolávají vojáci.

Dopis ženě už nenapsal. Snad příští sobotu. Půjde si lehnout. Bylo jedenáct večer. Nechtělo se mu číst. Měl pocit, že když zavírá oči, je jako pštros, o kterém se říká, že strká hlavu do písku.

Myslel na písničku, kterou si běžně vojáci chodili odsedět na čtrnáct dní, o krásné Meredith a amerických námořnících, kteří bojovali na Quadalcanalu.

Najednou neznámá dívka a voják, který ji vzývá už ze záhrobí, pro kapitána znamenali víc, než aby se toho dokázal zbavit.

Vzdychl si. Slyšel svůj dech; myslel na život, který chtěl naplnit smyslem.

V jedenáct a pět minut padla na kapitána nepřekonatelná únava. Uvědomil si, že leží na posteli oblečený, ve vyspravené uniformě, ale už se mu nechtělo rozsvěcet, vstávat a svlékat se. Zul si jen podvědomým pohybem boty. Slyšel, jak spadly, jedna po druhé. Kapitán zíval. Myslel na hranici mezi usínáním a spánkem; na tři vrstvy své povahy. V čem je svolný jako tráva, když uléhá pod náporem větru, a v čem je nesmiřitelný, i když jen v duchu. A proč. Myslel na to, jak se zamiloval do své ženy.

Za další minutu, když šmátral rukama po knoflíku rádia, otočil jím v prstech a nenašel, co hledal, kapitán tvrdě usnul. Už neuvažoval o tom, co ho změnilo.

II

16

„Ztratila jsem hodinky loni v prasečinci,“ řeklo děvče. „Spolkl je vepř. Přibyl na váze. Měly starodávnej stříbrnej řetízek. Rodinný klenoty. Mám už jen prsten, ale ne s sebou.“

„S časem si rozumíme,“ řekl Medik. „Kvůli nám začal kalendář po potopě.“ Bříšky dvou prstů si na pravé straně upravil vlnu ve vlasech. „Jsme lidi zvláštního ražení. Aby si nás nikdo neplet, nosíme hodinky na pravém zápěstí.“

Zase se napila. Už pochopila, že mají svůj žebříček hodnot. (Na tom, jak je hodnotí armáda nebo lidi na statku, jim nezáleží. Mají potěšení ze rvaček. Rádi provokujou. Hodinky na pravé ruce. A měli odvahu ji pozvat, všem navzdory.) Dovedla si představit, že je na jejich místě. Stačilo narodit se jako kluk určitým rodičům. (Taky oni patří mezi ty, kterým by to báby na statku nejradši ufikly.) Zahihňala se.

Půl skleničky s rumem už upila. „Někdy se mi zdá, že můj bratr už umřel,“ řekla. „Nebo že bych to chtěla. Aby odešel z mého světa; připomíná mi, co se může stát. Někdy ve snu ho biju do hlavy železnou rourou. Nebo ho přivážu provazem k lavici a cpu mu do pusy hadry na podlahu, aby nekřičel. Vždycky upadne do mdlob. Chci, aby to první, co uvidí, až se probere, byla má tvář. Za to, jak ho mám ráda; jak se trápím pro to, co se s ním stalo. Byl z nás nejchytřejší. Nikdy mě nebil. Zapaluju domek, kde jsme bydleli. Obejdu ho dokola s plechovkou benzinu, pak škrtnu sirkou. Slyším, jak bratříček křičí. Olizujou ho plameny. Většinou to dělám zvenku, abych nebyla uvnitř, až se to vznítí.“

„To je smutná historka,“ řekl Medik.

„Ty nejsmutnější historky ani nevyprávím,“ řeklo děvče.

„Nejsou sny to nejlepší, co člověk má?“ zeptal se Tetovaný.

„Jo, ve snu jsem se ještě nikdy nenudila,“ souhlasilo děvče. „Taky se za ně nemusím stydět. Nikdo o nich neví.“ Zahihňala se zase. Ale kdo ví, co si přitom myslela. Blýsklo se jí v očích.

Vnesla sem napětí i uvolnění a zase napětí, které si do té chvíle mohli představovat. Výsadu, na které se mohou podílet, třebaže nemohli vědět, kam až dospějou. I kdyby se nestalo víc, než že ji sem dostali, už to znamenalo zadostiučinění; nebyl to gól? I takhle už to byl přestupek, orgie, přinejmenším nedovolená návštěva. Byla sobota večer; měli zakázané vycházky – až na svobodníka, který byl venku. Mohli se vsadit, že by si to s nimi motostřelci vyměnili. Znali ji ze staveniště. V posledních pěti dnech se ukazovala na staveništi dvakrát denně. Nejdřív si mysleli, že leze za kapitánem; za těch pět dní s ním ani nepromluvila. Věděli o ní, co řekl Prokurátor. Nebyla nejmenší. (Galileo byl menší.) A nebránila se, aby mluvili otevřeně. Mohli si ověřit, co říkal Prokurátor, když ji srovnal s venkovskou Venuší od sviní. (Určitě tam nestudovala Marxe.) Houpala se v bocích. Oblečením nebo prádlem trochu potlačila prsa. (To je udivilo: proč?)

Přinesla do světnice příslib, v čem jsou holky odvážnější. Co se ani nemůže odehrát, není-li u toho žena. Ale něčím se už předem bránila nebo byla zdrženlivá nebo je odrazovala. Ale zároveň tu byla. Byla pro všechny trochu hádanka. (To z ní dělalo ještě víc ženskou.) Sotva je přišla jen dráždit. Ale i kdyby. Bylo lepší, když tu byla, než kdyby zůstali sami.

Měla silná bílá stehna, kůži jako sýr. A vyrážku. Škoda, že nepřišla bez punčoch. Co tím chce říct, že si vzala punčochy a dala přednost sukni? Ve světnici nebyl jediný voják, který by si nepředstavoval, co má pod bílou blůzou. Koukala jí ramínka černé podprsenky. Asi měla i černé kalhotky.

Pohledy vojáků připomínaly porotu na přehlídce královny krásy, která by měla jen jednu uchazečku. Nemohla prohrát. Byla první. Byla jediná. Nebylo to směšné?

Kněz odhadoval děvče pohledem. Nezdála se mu ani hezká, ani ošklivá. Přál si odhadnout stav, hloubku a zájem její duše. Vzdálenost mezi živočišností a oduševnělostí v jejích očích, tváři a ve výrazu pootevřených rtů. Snažila se dát svým očím sebevědomější výraz, než se asi cítila. Byla pro ni drzost – jako útok – nejlepší obrana? Občas se Knězi zdálo, že zaváhala, nervózně zamrkala, kousla se do rtu.

V tu chvíli myslelo děvče na to, že kapitán není jediné nebezpečí. Když někdo ze statku přijde na to, že šla k vojákům, bude pro ně už definitivně jen a jen dorota. Bude se podobat holce, kterou na čáře schovali vojáci do psí boudy, protože dostali echo, že se blíží v gazíku velitel stráže? Velitel ji našel, protože pes stál před boudou a smutně koukal dovnitř. Anebo děvčeti, kvůli kterému voják v lese zapomněl opasek a samopal, které si pověsil na smrček? A co? Nechce to? Baví ji to. Lepší coura než stará panna. (Jen Kněz poznal, že se děvče současně něčeho bojí.) Okusovala si kůžičky okolo nehtu. Babám na statku by vstávaly vlasy na hlavě, vidět ji tady. (Ani ji nenapadlo, že jednou bude taky stará, k tomu slepá a bezohledná.) Některé drzejší poznámky vojáků – jako například Zpěvákovu – řešila mlčením, s výrazem někoho, kdo je nad tím. Ale není to – i pod tlustou pokožkou – další řez do pomyslného masa její duše? Děvče si pomyslelo, že chytá slova jako staré a vyčpělé vojenské rozkazy, jako motýly nebo balonky nebo kamení, které po ní někdo hází. To je tím, že si moc pamatuje. Je jí sedmnáct a pamatuje si, jako by jí bylo tisíc. Přála by si, aby k ní byli vlídní a jeden z nich hodnější než druzí. (Nechtěla noc co noc a mezi sviničkami, jako předtím u krav a ještě předtím u koní, aby se mohla stočit do klubíčka, vrnět a příst jako kotě a cítit se v bezpečí?) Věděla, v čem je sobecká. Taky k tomu byla radši slepá.

Knězi se zdálo, že se tváří, že je starší, když mluví svým hlubokým hlasem.

Teď ji pozoroval Čára. Asi na chvíli zapomněla, že je „žádoucí ženou“, a vykvikla svým holčičím hlasem, kterým se smála – i ničemu. (Chytila se sama na svou vějičku a sjela hlasem zase dolů, do svého chraptivějšího brumenda.) Nesnažila se o uhlazenost, kterou neměla. Spoléhala se na to, že s děvčaty, která hned nepřipomínají modelky, je víc zábavy?

Hou-Hou jí nabízel své ušmudlané zrcadélko. Její výraz, kdyby se na sebe podívala, by říkal, že vlasy ujdou; mohly vypadat líp, ale katastrofa to není. Oči možná chtěla v jiné barvě, ale neměla by mládence přeceňovat ani podceňovat. Myslel si – stejně jako Devatenáctiletý – že její oči mluvily. Hodně toho na ni prozradily. Měla v nich dychtivost, dávný hněv, vyhaslou radost? Očekávání. Pro Tetovaného to byly hezké oči. Přivírala je jako kočka. Nos měla malý, dívčí ústa a rty plné, a když je vyšpulila, připomínala v šeru hezkou smyslnou černošku. Jen Medika napadlo podezření, že může vysílat mylné signály svému okolí. Zpěvákovi zase přišlo na mysl, že na její hubince by se dalo stavět. Jestliže si – podle něho – holky někdy přejí, aby měl chlap všude jazyk, nebylo by krásné, kdyby mělo děvče alespoň dva, když ne tři jazýčky? Jen něco z toho vtělili do slov.

Když děvče s díky odevzdávalo zrcátko Hou-Hou, myslelo, že rty jsou jedna z věcí, která mohla být v jejím měřítku označena výbornou. (Někdy, když se viděla v zrcadle, myslela na krávy.)

„Co s načatým večerem?“ zahihňala se.

V tu chvíli si mohli představit, že by dokázala být krutá. Proč? Proto. Její oči nebyly jen dětské nebo jen mladé. V letmých záblescích byla vyčkávavost dítěte i stařeny. Řekla: „Ještě jsem v kasárnách nebyla. Za ty roky, co jsem na statku, nikoho nenapadlo mě pozvat. Nikdo neměl odvahu. Chci vyložit karty na stůl: nejsem holka pro všechny.“

„My jsme tu všichni pro vás, slečno,“ řekl Čára.

Cítila, jak se jeden po druhém předvádějí. Ulízla si ze skleničky rum. Teď kdyby udělala čáru a sečetla položky, měla na své straně dost. Tvář jí zhezkla stejným očekáváním, jaké vycítila z vojáků. Dalo se odhadnout, že se taky bála. Nebylo jich tu zrovna málo. Točila se do stran tělem i tváří. Dala si ruce v bok. Protáhla se. (Řeka, které se podobá tělo ženy a jedna část splývá s druhou a vlévá se do ní. Tělo jako důkaz a příslib. Tělo jako moře pro mnoho lodiček, když nejen pro jednu. Tělo jako kovadlina, kladivo i surovina.) Ale i tělo jako trychtýř.

Měla husté, skoro mužské obočí. (Podívala se naposled do zrcadla na statku a věděla, že vzhledem k tomu, jak může vypadat, nevypadá večer nejhůř.)

Mohla se pokládat za výhru v loterii? Odměnu v tombole? Na to stačí tužka a nastříhat lístečky. Už zažila hru na fanty; na to jich tu bylo trochu moc. Ačkoli? (Jaké fanty by určila jim?) Svlékání? Kalhoty, košili, ponožky?

Hnědé vlasy si vyhřebelcovala kartáčem, trochu jako na koně; co s ním dokázala za čtvrthodinu, zničil v minutě déšť. Ve vzduchu je tu sůl, kaolin, vlasům to zrovna nesvědčí, jen se o to víc lepí.

Měla plné rty. Když Medik tvrdil, že podle rtů se dá odhadnout, jak vypadá děvče jinde, nebyl sám.

„Máte ráda veverky, slečno?“ zeptal se Hou-Hou.

„Na dálku,“ odpověděla. „Lezou mi na záchod; pletou si mísu a vodu v ní se studnou. Letos jsem už musela vylovit třetí, která se přišla napít. Matka se veverek děsila. Neznala nic hnusnějšího než veverku utopenou v záchodové míse. Asi si ji tam představovala, ještě než se utopí.“

„Jak se vám tu líbí?“ zeptal se Zpěvák.

„Jako bych tu byla už dávno předtím, než jsem sem vešla.“ Nechala ho chvíli luštit svou odpověď.

„Loterie, tombola nebo fanty?“ zeptala se. „Nebo chcete nějakou jinou společenskou hru?“ Rum jí pomalu stoupal do hlavy. Věděla, že totéž se děje s nimi. Rum měl příjemnou, nasládlou chuť. Snímal z ní tíhu, kterou ji obtěžkával statek, i když v něm nebyla.

Už prve se zmínila, že měla ve stáji na starosti klisnu Palmu. Její připouštění k tomu patřilo. (Koňáci to rádi dávají na starost nejmladším holkám.)

Rum přebíjel chvílemi vůni děvčete; její voňavka. Kdyby náhodou vstoupil do světnice kapitán, musel poznat poslepu, že tu je dámská návštěva.

„To jste ušili žárovce síťkovanou punčochu?“ zeptalo se děvče. „Nebo je to něčí síťka na vlasy?“

„Přitlumili jsme osvětlení gázou,“ vysvětloval Čára. „Kdyby vás to oslňovalo, hodíme na kontrolku přilbu.“

„To by nebyl nejhorší nápad,“ řekla s uznáním.

Věděla, že na tom, co řekne, moc nezáleží. Byla ráda, že není hodně světla, ale taky že není zhasnuto. Nemusela nikoho napomenout. Dovedla si představit, co s ní ve fantazii už asi provedli nebo právě prováděli. Vypjala bezděčně prsa, zvedla hlavu a vyhlídla si místo, kam by se mohla posadit.

Prohlížela si v šeru kontrolky nehty. Sedla si se zkříženýma nohama na Prokurátorův kavalec. Už po prvních locích rumu měla v očích zájem. Věděla, že je to směšné; současně, že nejistota holky vypadá jako cudnost a cudnost jako bezbrannost. Uvidíme, jak se to vyvine.

Už se vyznala v hlucích světnice. Někteří ve světle kontrolky pročítali poštu, jiní si dělali pořádek v černých vojenských kufřících. Ti hlavní, které už znala, pili. (Všimla si, že přezdívky měly svou důležitost. A také vojáci s přezdívkami byli v popředí.)

Medik zapálil svíčku. Se staženými roletami světlo zvýraznilo. Mohli nechat svítit žárovku a omotat ji košilí; ale když to chtěli takhle… Nechtějí, aby jim z ní něco ušlo?

Tetovaný se jí zeptal: „Čemu byste vy dala přednost, slečno? Loterii, hrát na fanty, za každou prohru jeden kus šatstva – vy i my, anebo udělat tombolu? Vy jako výhra uděláte, k čemu se rozhodnete, a každý, kdo vytáhne lístek se správným číslem, si s vámi zatancuje nebo co budete chtít, takže by lístek v tombole sloužil jako taneční pořádek?“

„Co kdybych vyhrála tolik fantů, že byste přišli o výstroj a výzbroj?“ Myslela si: Co očekávají, že budu chtít? Líbat se? Svlíkat? Tancovat? Co si představují oni? Mohla si představit, co si představovali. Dovedla by se ubránit, kdyby ji chtěli znásilnit?

„Kdo neriskuje, nevyhrává,“ řekl Medik. „Pokud jde o ztrátu šatstva nebo prádla, vrací se – dejme tomu – za půl hodiny. Co byste říkala takové doložce?“

„Abysme tu chvíli běhali jako v ráji?“

„Už jsme se sprchovali,“ připojil se Zpěvák.

„Kapitána jsme z toho pro dnešek vynechali,“ usmál se Medik.

Děvče pochopilo, že o tom museli mluvit předem. Dobrá. Cokoli budou hrát, ve všem jsem číslo jedna. Zahihňala se. Má pro ně jednu a tisíc tváří. Jednu a tisíc schopností. Jednu a tisíc možností. Jako trychtýř, kterým se to v hlavě každého z vojáků slévá. Nedělají všude holky takový trychtýř? Buď to, anebo nula. Není holka, představa holky, takový trychtýř? Nahoře, uprostřed, dole. Hlavní výhra. Uculila se. Číslo jedna. (Včera říkal nový předseda družstva, že o každou ženskou se pokouší Satan. Nejmenší Satan v pondělí, větší v úterý a tak dále a ze soboty na neděli ten největší z nich, Lucifer. Měla tu najednou přes dva tucty Satanů. Jsem mezi nimi bílá lilie.) Trychtýř mezi peklem a rájem a nazpět. Cítila se líp, než když jí dali odměnu za vrh selátek. (Dvě stě padesát korun.) Než když ji vychválili za podestýlání koní. (Čestné uznání.) Vnímala, jak ji vojáci oceňují, co od ní očekávají. Kdo. Hledala mezi nimi očima. Mohla si představit, co by o ní řekli v družstvu.

Líbil se jí jeden z nich, s kočičíma očima, což z opatrnosti na sobě nedala znát. Hned po Devatenáctiletém se jí líbilo alespoň pět z nich. (Přistihla se, že mohli klidně zastávat jeden úlohu druhého, ve skutečnosti stejně jako ve fantazii. Nebylo to tak zlé. Už udělala zkušenost, že v představě spí s chlapy, které vůbec nemusí mít ráda. Nezlobila by se, kdyby tu byl i kapitán. Nebo kdyby se dostala ke kapitánovi.)

Upíjela rum. Chtěla už dávno udělat něco, co se nedá měřit všedností. Věděla, co riskuje; nejenom to, že se ji někdo pokusí znásilnit, ale i trapnost, kterou si odnese. Třídila si, co chce a co ne. To holčičí, okamžité i věčné, co v holce existuje jen ve společnosti kluků, asi jako ryba nemůže existovat bez vody. Jistě, jsem trychtýř, mám břicho, můžou mi udělat dítě. Radši by neměla pochybovat. Znovu se napila. Jistě se budou chtít líbat a dotýkat se jí. Pokud jde o svlíkání, na to neměla názor. Dívat se a okukovat ji, to už mají stejně kukadla v plné činnosti.

„Fanty by měly smysl, kdybysme byli tak tři nebo čtyři, ale ne přes dvacet,“ dodala.

Jistě si vymyslí tu správnou společenskou hru, aby se to všem líbilo. Zahihňala se.

Řekla směrem k plamínku svíčky: „Někdy si myslím, že nebudu umět mít nikoho ráda, jen ze strachu, že by mě opustil.“

Nevěděla, jestli to slyšel Devatenáctiletý. Přála by si vědět, na co myslel – a v souvislosti s ní. Přeskočilo na něj, co si o něm myslela? Škoda, že neexistuje telepatie, která by pracovala, když člověk chce. Kdy mu na tom záleží.

„Co vím o koních kromě toho, že mají větší hlavu než já, je Čingischánova jízda,“ poznamenal Medik. „Za jízdy nařízli koni kůži na krku a sáli brčkem krev. V lepších časech si dávali pod sedlo syrové hovězí, které při tažení ukořistili. Tak se dostal na jídelníček evropských gurmánů tatarský biftek.“

„To bych svému koníčkovi neudělala.“

„Teď už se to nedělá koňům – jen lidem.“

„Chcete mi zkazit chuť?“

Zpěvák poznamenal: „Mně takhle jedna holka zkazila chuť; měla v rozkroku červený hvězdičky jako v dětským kukátku.“

Představovala si tělo Devatenáctiletého. Projelo jí chvění; stejné vzrušení cítila, pokud myslela na kapitána. O jaké červené hvězdičce se Zpěvák zmínil? Mohla se dovtípit. Pro holku je někdy málo, jak se myje, i kdyby se drhla sebevíc.

Věděla, že se jich za chvíli na kapitána zeptá.

„Na statku se říká, že jste samej kokain a takový vylomeniny,“ řekla.

„Jediný, co si tady můžeme dát do kafe, je cukr a kofein v karamelkách,“ uculil se Zpěvák. „Rum, becher a pivo, legální chlasty.“

Přejížděla pohledem jednotlivé tváře. Líbil se jí Devatenáctiletý. Měla jeho tvář pořád v paměti. Většinou vážný, s kapánek odstávajícíma ušima.

„Na statku u nás,“ prohodil Hou-Hou, „jsou dvě holky, obě zrzky, co slíbily, že počkají na svého vojáka. Dva nebo tři roky jsou dlouhá doba. Vydržely to asi dvacet dní. Za noci neručím. Obě odešly do vnitrozemí. Pochybuju, že se uvidí. Dodržet slovo je těžký.“

„Co dělá každej, mě neláká,“ zahihňala se. „Je mi jedno, kdo o mně co řekne. Znám pár lidí, co se ničeho nedopustí proto, že se bojí.“

„Kočka do vody by ráda, kdyby mohla.“

„Je to pro mě zkouška, dodržet slovo,“ řekla. „Říct a udělat.“

Svedla řeč na kapitána.

„Je výjimečně ve svojí kanceláři,“ odpověděl Medik. „Tím se nemusíme zneklidňovat. Normálně spí v důstojnický ubytovně. Má v kanclu gauč. Občas se vyčerpá sněním a usne.“

„Kdy chodí normálně spát?“

„Touhle dobou. V sobotu večer nás ještě neprohlížel.“

Venku neustále pršelo. Počasí se nevyvedlo. To se jim mohlo jen hodit. Hluk deště přebíjel zvuky kasáren i jejich hovor. Přišli zmoklí a trvalo chvíli, než se usušili nebo převlékli. (Bylo to tu cítit.) Chvílemi se do klapotu deště procedil štěkot psů. Dalo se odhadnout, kde jsou kotce.

Proč chtěla vědět o kapitánovi?

„Nevzala jsem si nic na převlečení,“ řekla.

A pak: „Kolik vás tady přesně je?“

„Protože svobodník zvanej Jidáš je na vycházce a dva jsou ve službě na chodbě, s vámi dvacet šest duší – a těl – ve vší počestnosti a parádě. Všichni jsme připravený pro ten správnej karneval. Zbytek je vojenské tajemství.“

„Kdy čekáte, že se vrátí svobodník?“

„Ne před druhou, spíš ke třetí nebo ke čtvrtý. Když takhle prší, může si to prodloužit. I tak je bude muset asi v bráně probudit.“

„Škoda, že se vám nezamlouvají fanty,“ ozval se Zpěvák. „To by se báječně hrálo, když jste takhle zmoklá. Čím víc by se hrálo, o to dřív by se vám usušily věci. Chcete pomoct?“

Dávali jí čas, aby se mohla napít. Pomalu pili vedle ní.

Medika znovu napadlo, jestli je děvče ze statku přišlo jen dráždit. (To by taky byla hra, ale jiná, než si představoval, a moc si ani nechtěl představovat jaká.) Uvidí. Potěšilo ho, že nespěchala. Všechno má svoje stadia.

„Nemáme co ztratit, leda svý okovy,“ doplnil. „Zasloužíme si, aby nám někdo splnil pár přání. Pro nás je ve všem demokracie.“

Stůl byl plný: tři láhve tuzemského rumu, které Medik vyprostil ze svého ruksáčku, chleba a salám. Nakrájenou slaninu s uzeným přineslo děvče ze statku. Pili z vymytých skleniček od hořčice. Viděla to ve světle svíčky a kontrolky s gázou, která propouštěla dost světla, aby se ještě viděli.

„Máte tu poměrně čisto,“ řekla.

„Je sobota,“ vycedil zuby Hou-Hou a obdařil ji do šera pohledem velkých modrých očí.

„Voní to tu deštěm a lyzolem,“ řekla.

„Kloktat bych tím nedoporučoval,“ dodal Medik.

„Dá se tu vyvětrat,“ navrhl Tetovaný.

„To by sem vítr nafoukal déšť, ne?“

„Komu to vadí?“ zeptal se Zpěvák. (Měl tělo jako jedna vysoká kostnatá ženská na statku.)

„Mně ne,“ upila rum.

„V létě vás můžem pozvat na plovárnu,“ řekl Zpěvák. „Do místních zatopených štol. Můžete se opalovat na kaolinu – třeba nahá. Můžem to urychlit.“

„Nikdy jste se nezamilovala?“ chtěl vědět Riko-Riko.

„Tak na dvě hodiny. Mým rodičům to vydrželo šest neděl. Zbytek bylo peklo.“

„Vážně vám to dýl nevydrží?“

„Třeba to není ta pravá láska.“

Čára vybrnkal na jednu strunu na kytaře melodii swingového šlágru Kdo by snad chtěl se ptát, co to láska je a potom to doprovodil slovy: Pouze povím, že to nevím, že to snad, možná brzy objevím… a zas toho nechal. Jen ještě dozpíval: Džes je dnes život můj, láska má, můj sen…

Prohlížela si strop, hru stínů, jak se kmital plamínek, okno s roletou a stůl se dvěma podélnými dubovými lavicemi. Podlaha byla vydrhnutá do poslední třísky. V mezerách mezi prkny neviděla smítko. Cítila v tom vojenskou kázeň, strach vojáků, přísnost kapitána. Pohlédla na Galilea, který na ní visel očima. Lichotilo jí, jakou vyvolávala pozornost. Nemá nic proti tomu, splnit jim pár přání. Jen ještě neví jakých.

Prakticky ji už oslovili skoro všichni, až na Kněze, Devatenáctiletého, který vycítil, že ji zajímá, a na Somráka. (Přísahal, než přišla, že mít pivo, vypil by půllitr za šest vteřin.) Připomínal jezevce, který se rozhodl spát. (Říkalo se, že se jeho otec ztratil za války v Německu, totálně nasazený jako dělník v muničce. Dodnes ho pokládali za nezvěstného.) Aby pátral a vytrvale čekal, jestli o jeho otci přijde zpráva, na to neměl Somrák povahu. Děvče ze statku nebral na vědomí. Dal by přednost půllitru piva.

Zájem Devatenáctiletého, který pozorovala už na staveništi, se zatím neprojevil. (Všechno teprve začínalo.) Byl urostlý, s plavými vlasy na ježka a vzdornými ústy. Měl oči jako orel? Jistě ne jako hrdlička, myslelo si děvče. Mohla si představit podle koutů ve vlasech, jak bude Devatenáctiletý vypadat za deset dvacet roků. Věděla šestým smyslem, že by s ním mohla žít. Měl výrazný nos, jako zobák divokého ptáka. Svíral rty; snad se na někoho – možná na sebe – hněval. Mohla by se s ním líbat? Mohla.

Nemusela spěchat. To se jí líbilo. Večeři dostali vojáci v sobotu studenou. Vyložili porce, salám a chleba a vlašské ořechy na stůl na plechových talířích. Její slanina, prorostlá proužky dorůžova a doruda vyuzeného masa, byla mezi tím nápadná. Věděla, že s vymaštěným žaludkem se nikdo hned tak neopije. (To jí radila maminka; u otce s tím stejně neuspěla.) Byla ráda, že nepřišla s prázdnýma rukama.

Ačkoli tu nebylo ještě teplo, nebyla ani zima: zadýchalo se to tu. Světnice voněla strojním olejem, pachem vojenských šatů, ponožek, onucí a bot, nepostihnutelnými pachutěmi zabydlené vojenské místnosti. Znovu si lízla rumu.

Seděla teď pro změnu s nohama volně dolů; občas jimi zaklimbala. Prohlížela si špičky bot. Zůstávala na Prokurátorově kavalci. Nechtěla se chovat, jako by k němu patřila. Prokurátor se tvářil spíš jako její eskorta.

Kývala zase nohama jako závaží na pendlovkách. Až na osvětlení to tu ušlo. Prokurátor jí podával polštář vyplněný drobným písečkem, aby si ho dala za záda. Byla to hrubá pytlovina zašitá ševcovskou dratví a povlečená zeleným lněným povlakem. Připomínal zátěž, o které psal Jules Verne v Pěti nedělích v baloně. (To četli na cimře a u stolku dozorčího všichni až na Cikána a Somráka.)

Opřela se zády. „Díky,“ řekla. Na stole – odněkud – přibyly nakládané okurky a pět láhví. Objevily se taky další skleničky s hořčicí, buráky a čokoláda. A čtyři červené lněné utěrky. Ocenila to hvízdnutím.

„Mám ráda slušné zacházení,“ řekla. „Na statku si toho moc neužiju.“

„Doufám, že si na nás nebudete stěžovat.“

„To taky doufám,“ smála se.

„Kdy jste se narodila?“

„U toho jsem nebyla. Jako novorozená jsem měla velkou hlavu a maminka musela tlačit tři hodiny. Bratr se narodil proto, že tatínkovi praskla ochrana. (To mi řekla.) Když mně bylo dvanáct, zamiloval se do mě koňař. Podle toho, jak vyvaloval oči a zároveň se díval do sebe, počítal, že budu jeho lásku sdílet. Předběhl ho účetní. Koňař žárlil na moje koně. Na klisnu. A na hřebce, na kterém mě naučil jezdit. Prohlížel si vždycky Palmu zblízka, abych viděla, co si prohlíží. Prostrčil špičku jazyka z pusy a svíral pěsti a vraštil čelo.“

Vytušila, že čekají na vysvětlení: „Ty dva jsem viděla spolu poprvé, když mi koňař oznámil, že jsme dostali hřebce a budeme připouštět. Dal mi uzdu Palmy do ruky a řekl, ať s ní chvíli počkám. Když to přišlo, byla to podívaná. Němec byl celý černý a vyváděl. Vytáhl se pod břichem. Šlo to až na zem. Zároveň v tom byla jemnost nebo choulostivost, které jsem nerozuměla. Dalo se tím mlátit obilí. Němec začal Palmu očichávat a lísat se k ní. Nestačila jsem se divit, co dokážou. Palmě se to líbilo. Stála jak přibitá a funěla. Pomáhali mu, aby se trefil, kam má. Pak bylo po všem; byla jsem z toho vykulená jako po zkoušce z češtiny.“ Když s Němcem skončili, vzala Palmu a šla se s ní projít. Palma se chvěla v bocích. Dívala se kamsi před sebe a zároveň do nekonečna. Nevěděli na chvíli, jestli děvče mluvilo o klisně, nebo o sobě.

Přivřela oči. Věděla ze zkušenosti, čeho se musí vystříhat; kdy nastane okamžik, že kluk přehodnotí, co ještě prve chtěl ze všeho nejvíc a co naopak chce nejméně, pokud to už dostal. Něco ji dojalo. Zase upila. Všechno se jí zdálo hezčí. Měla dobrou náladu. Do něčeho se už vemluvila.

„Kdy jste se naučila jezdit?“

„Můj tatínek měl bratra, co choval koně na jízdu. U jejich domku byla rovinka. Nejdřív jsem jezdila krokem, pak jsme začali klusat a cválat. Hopsala jsem jako na trampolíně. Nemohla jsem se dostat do správného rytmu. Nahoru, dolů, nahoru, dolů. Pro holku to není jenom jezdit na koni, jestli víte, co myslím.“

Přisála spodní ret na sklo sklenice a horním se dotýkala nakloněné hladiny rumu. Rum voněl. Měl zlatou barvu a připomínal cukrovou třtinu, která byla na vinětce láhve. (Takhle voněla melasa.)

Líbilo se jí, jak se s ní bavili a co je spojovalo. Zaujal ji hlas Medika. Vedlo to k tvrdohlavosti, kterou znala u sebe. Mělo to jinou úroveň než na statku.

„Z kluků, co se vzbouřili, už tu taky žádnej není,“ řekl Hou-Hou. „Rozházeli je; nejdřív po dvaceti, potom po jednom do nejrůznějších posádek. Tady Čára je ještě zažil.“

„Jo,“ připustil Čára. „Zabili se jim při práci tři kluci. Jeli na náklaďáku, proti nim autobus a řidič ztratil kontrolu. Jeden vylít z korby na strom, chytil se za větve a pak mu korba ušmikla hlavu. Druhý dva přepadli a přejelo je pravý kolo, jeden byl na místě mrtvej, druhej skonal v nemocnici. Chtěli jim jít na pohřeb, ale nepovolili to. Nechali je nastoupit – jako nastupovali normálně do práce – řvali na ně, ale oni místo do práce odpochodovali do márnice. Tam vzali ty mrtvý a odnášeli je se vší poctou na hřbitov. Když pochodovali městečkem a občani už začali tušit, o co běží, postavil se velící důstojník do čela útvaru, jako že jim velí. Řvali na ně pekelně, lítali kolem nich jako vosy. Báli se o svý teplý místa, báli se ostudy, zaskočilo je to. Znáš to: nahrne se ti krev do hlavy a je ti jedno, co se stane a jestli je to poslední vteřina v životě. Mířili na ně na hřbitově automaty, ale nemohli je zastavit. Museli by je postřílet. Šli jak jeden muž. Byla to ostuda pro velitelství, většinu důstojníků za to vyhodili. Potom změnili technický prapory v pomocný technický prapory a dali jim dva měsíce na výcvik se zbraní, aby je zlomili. Výcvikem můžeš lidi vymačkat jak citron. Zažil jsem tu taky kluka, co složil hymnu PTP. Dostal dovolenku k rodině, na Moravu, a zabil se cestou při srážce vlaků; psaly o ní noviny.“

„Jaká je to hymna?“

„Má pět slok. Zpívá se na americkou jupíjupíjej. Tak nám místo pušek a kulometů dali krumpáče a lopatu. Co poznali, že v nás doutná. Co se rýmuje na slovo smějem a co my jim na to; víš co… je v tom písmenko er…“

Nemusela jim říkat, aby hymnu zazpívali. Zpívali ji tichounce, aby neprobudili kapitána.

Hou-Hou se jí postavil u kolen.

„Jestli tě zajímají koně, musím ti povědět, co potkalo mýho strejce na jižní Moravě. Čekal celou válku na vojsko z Východu. Němce nenáviděl. Měl pět plemenných koní a hříbata. Němci rekvírovali koně pro armádu, ale plemenných se nedotkli. Když skončila válka, vojáci z Východu shromažďovali koně z celýho kraje: plemenný, neplemenný, všechno jedno. Strejc byl partyzán a nebál se ani čerta. Přišli, aby zapřáh, že se jede na Červenej kříž. Když se vrátil, našel jen hříbata. Zlomilo ho to. Už to nebyl člověk, kterýho jsem znal. Nestaral se už ani o ta hříbata. Vzali mu plamen, kterej v člověku musí hořet, aby existoval.“

„Doufám, že nechcete, abych se rozbrečela. Smát se taky nebudu. Tomu rozumím. Můj život – alespoň v něčem – skončil bez koní.“

Napadlo ji, že být mucholapka, nalepilo se teď na ni přes dva tucty hladových pohledů. Možná, že jsem si už vybrala, řekla si. (Někoho, kdo se mě možná bojí, jako se bojím těch ostatních?) Nechala svůj pohled o pár vteřin déle na Devatenáctiletém. Přála si, aby se na ni podíval. A aby na ní vydržel pohledem dlouho.

„Už jsem to vymyslel,“ řekl Tetovaný. „Jinak než Riko-Riko, bude to tombola. Nastříháme lístečky a napíšeme na ně čísla. Od jedničky do osmadvaceti. Pak uděláme tah. Kdo si vytáhne nejnižší číslo, může s vámi tančit. Pak se zas lístky nahází nazpět. Jasný?“

„Nezapomeňte na nulu. Chci tam mít nulu. Potom nastříhám lístky já. Jeden někomu dám. To bude druhý kolo.“

„Co z toho budete mít?“

„Z čeho?“

„Jestli to bude jen jeden?“

„Zbytek ostrouhá mrkvičku,“ zahihňalo se děvče.

„Škoda, že holky nejsou tak nezištný jako kluci.“

„Kdo říká, že jsou kluci nezištný?“

„Bejt to obráceně, jeden kluk na osmadvacet holek, šel by do tomboly pro všechny. A bez říkání. Já bych se nevymlouval ani vteřinu. Šel bych, jak daleko dojdu. Do úplnýho vyčerpání. A kdybych byl ženská, nedělal bych s ničím drahoty ani vteřinu.“

„Cestu dlouhou devět měsíců?“

„Bojíte se?“

„Ne moc. A když se dohodneme, už vůbec ne. Dovedu se bránit, radši to nezkoušejte.“

Pak řekla: „Kdo ví, co nakonec udělám.“

Kytara ještě stála opřená o kavalec. Čára ji bral pomalu do rukou. Návrhy na tombolu byly ve vzduchu.

„Tohle si poslechněte pro začátek, slečno,“ řekl Čára. „To jsem složil pro vás.“

Rozuměla dobře? Ještě pro ni nikdo nesložil píseň. (Snad se pro ni pár kluků porvalo. A jednou si ze žárlivosti nafackovaly dvě holky.) Cítila, jak jí stoupá krev do hlavy. Zase měla ten pocit, kdy nevěděla, jestli má plakat, nebo se smát. Čárův hlas se ozval ze stoličky, na které seděl. „Hudba a text Čára,“ řekl. Hrábl do strun. Měl hluboký hlas.

U Opičí rokle holka do větru,
v létě jenom v blůze, v zimě ve svetru.

Ukaž nám své kouzlo, chtěli vojáci.
Holka na to kývla, tím nic neztrácí.

Má to v torně voják, nebo důstojník?
Když to nemá holka, kdo by to měl mít?

Utopit a pohřbít nebo oběsit
za to, čím je hezká a co musí mít.

Za to, že sním sama, když jsem v posteli.
Země nezoraná, kvítek rozmilý.

Už se ti to stalo? řekli vojáci.
Tisíckrát a jednou, ráno, po práci.

Odvedli mě k dříví, přímo pod smyčku,
nahodili provaz přes mou rosničku.

Jsem lehčí než vítr, holka zrousaná,
pomáhá mně vítr mezi nohama.

Když mě táhnou dolů, hned mě podepře,
proč mně připravujou osud pro vepře?

Jsem přítelka větru, vítr zase můj,
už mě nepromění v slámu ani v hnůj.

Teď znáte mé kouzlo, co má vítr rád,
co mu můžu vzít a co mu můžu dát.

Čára dozpíval. Děvče ze statku zatleskalo. Dělal to rum? Byla v stavu dát mu pusu, nezdát se jí to moc brzo. Píseň byla dost dlouhá, lichotilo jí to. (Má snad napsáno na čele, o čem sní a uvažuje?) Znovu se zachichtala.

Napadlo ji: třeba jsou někteří panici. Devatenáctiletý? Věděla, že je příkop mezi skutečností a tím, jak někdo vypadá. Holka může taky vypadat jako živoucí pozvánka hupky dupky do postýlky, a přitom ještě s nikým nebyla. Anebo má tvář jako andílek a vystřídala batalion.

Děvče si myslelo: Všichni jsou nevinní a jeden je možná nejnevinnější. Nebo jsou už všichni jako Prokurátor a jen jeden není. Věděla, komu přisuzuje, co možná ani není. Spoléhala na svůj šestý smysl. Na to, v čem měla – nakonec – vždycky štěstí. Natolik nemůže šlápnout vedle.

Atmosféra zhoustla. S kytarou to bylo najednou něco jiného. Děvče si připadalo jako královna. Jedna jediná na dvacet osm kluků.

Hou-Hou přinesl ze sprchy kbelík, který vytřel hadrem, aby sloužil jako slosovací osudí. Přitom pojídal chleba se slaninou.

Taky děvčeti Medik přilil. Hou-Hou předváděl svou houpavou chůzi jako gorila. Vyhledala očima Devatenáctiletého.

Venku bušil do střechy a stěn baráku lijavec.

Cítila hudbu až v chodidlech, v konečcích nervů. Poposedla si a komíhala nohama do rytmu hudby. Rumem se zahřála. Bylo jí horko.

„Můžeme si tykat,“ řeklo děvče. „Jsme všichni kamarádi.“

Cítila, jak je zmátla, ale mátla současně i sebe.

Čára hrál tiše, aby neprobudil kapitána. Poznali, kdy se do toho Čára vložil. Nelitoval, že si odře prsty a poláme nehty. Oznamoval píseň o toulavém kufru. (Loni složil písničku o zkáze Titaniku, ale nelíbila se mu a nikdy ji nezahrál.)

„Ještě poslední věc,“ řeklo děvče. „Až se rozhodnu odejít, nikdo mně nebude bránit.“

„Se mnou nepočítejte,“ řekl Kněz. „Neúčastním se žádné tomboly nebo loterie.“

„Svornost, rovnost, bratrství,“ prohodil Tetovaný. „Co Somrák?“

„Pivo,“ odpověděl Somrák.

„Máme tady dvacet tři účastníků v tombole,“ řekl Medik.

Pak řekla: „Je to možná první chyba, který se holka dopustí, když si zuje boty.“ A ještě: „Tomuhle tedy říkám hudba.“ Dívala se na svoje boty. Je jako Cikán. Dává přednost spíš vnuknutí než logice. Stačí jí impuls.

„Mezi sebou nebudeme švindlovat, pánové,“ řekl Riko-Riko a ujal se osudí. V něm byly lístečky, které opatřil čísly od nuly k osmadvaceti. (Slinil inkoustovou tužku, pěkně tupou. Přikryl kbelík poklicí ze sudu s protipožárním zařízením.) „Kdo bude táhnout? Cikán?“

„Poctivě,“ opakoval Riko-Riko jako zaříkání.

„Tohle slovíčko už jsem slyšela na statku víckrát, než je dnů v roce. Třeba poctivost už není to hlavní. Jsou ještě jiný věci než poctivost nebo čest nebo nějaká osobní bible.“

Zaznamenala, kolik kluků si vzalo na noc tepláky. Postupně se převlíkali. Pár vojáků se neostýchalo být na chvilku beze všeho. Někdo čelem k ní, někdo zády. Jistě čekají něco podobného od ní. Tu a tam zasvítila do místnosti bílá kůže zadku, břicha, hrudi.

Už se uvolnila.

„Jestli má někdo rezervní tepláky, měla bych to asi pohodlnější.“

Zpěvák jí nabídl svoje.

„Můžu ti podržet deku,“ nabídl se Hou-Hou.

„Na to by museli být dva.“

Věděla, že se budou dívat. Kolikrát už si vlastně v duchu přála takhle se před nimi převlékat? Seskočila do uličky mezi dvěma kavalci. Hou-Hou a Zpěvák drželi deku.

Vyhledala na zlomek vteřiny kavalec Devatenáctiletého. Měl na ni výhled?

Jistě uvidí ve světle svíčky a kontrolky její prádlo. Tolik jim může dopřát. To je toho, říkala si v duchu. Kluci mají rádi dívčí prádlo. Někdy je prádlo láká stejně jako kůže. A šaty jako tělo. Zula si boty. Cítila se okamžitě mnohem pohodlněji.

Svlékla si nejdřív sukni. Mohli si jen domyslet, co dělá. Věděla, až kam může nalákat vojáky blůzkou nebo punčochou, sukní, skoro stejně jako tělem. Myslela na svoje prádlo.

Přetáhla si přes hlavu blůzu a nechala si prádlo. Věděla, že ji pozorovali, nejen z nejvyšších kavalců. Jistě to berou jako závdavek na svlíkání. Na větší svlíkání. Na úplně největší svlíkání. Upravila si tepláky. Viděla, kde ležel Kněz. Měl trochu hranatou hlavu, patku černavých vlasů, z kterých štětinka směřovala do čela. Oči měl daleko od sebe, bambulovitý nos jako ona, široká, rozevřená ústa. Spal v teplákách.

„Mohla jsem si vzít svoje, nenapadlo mě to,“ řekla. „Jsou mi trochu velký, ale ujde to. Můžu si ohrnout rukávy a zarolovat to kapku v pase.“

„Dobrý,“ řekl Tetovaný.

„Co je dobrý?“ zeptala se.

„Mělo by se zajít do proviantního skladu pro pivo a oříšky, nebo co se naskytne,“ usoudil Riko-Riko. „Ještě než začnem s tombolou. Ať se potom nezdržujem.“

„Kdo se nabízí dobrovolně?“ zeptal se Medik. „Doporučoval bych osvědčený borce.“

„A kdo jsi ty?“ vrátilo mu děvče otázku. „Mluvíš chytřej než náš novej předseda.“

„Můj papá byl Richard von Radvansky-Habart,“ řekl Medik, zatímco si upravovala tepláky. „Narodil se ve Vídni, osmnáct let před první světovou válkou. Světlo světa spatřil v bohaté rodině, která nepostrádala, čemu se v překrásném městě Vídni říká prestiž a úctyhodnost. Měli jsme v rodině nejrůznější odnože, včetně české a židovské babičky. Jeho matka byla hrdinkou u dvora, nevím už přesně proč, a můj otec byl vychován, aby si vážil ostatních a aby se mu důvěřovalo natolik, že druhé straně stačil stisk jeho ruky. Během války ztratila rodina majetek. Tatínka nacisti internovali za činnost v podzemním hnutí. Jeho krycí jméno bylo Růže. Růže je krásná květina a nikdo dlouho nevěděl, je-li to muž nebo žena. Za války s ním zacházeli jako se zvířetem nebo spíš ještě hůř, protože Hitler, jak známo, měl rád psy. Otec válku přežil, ale jen krátce. Zůstalo mi po něm několik nejvyšších vyznamenání. Byl poměrně starý, když mě počal. Maminka byla o sedmatřicet let mladší. Nehádali se, ale nechybělo mezi nimi napětí. Obviňovali se pouze tlumeným hlasem, skoro šeptem, a většinou ne přede mnou. Mamá mu vytýkala, že s přibývajícím věkem ztrácí smysl pro humor, papá jí vyčítal povětrnost a ve vzduchu viselo slovo běhna. Vzali se po osmnáctiměsíční známosti. Obviňovali se většinou, že se jeden ani druhý nedokáže vcítit do kůže, šatů a obuvi druhého. Otec nařkl matinku, že nemyslí na dítě, mamá otce, že by jí chtěl udělat ze společného soužití vězení. To si snad odnesl z internace zvyky svých žalářníků? Mamá plakala, zatímco otec předstíral ledový klid. Léta s nimi udělala svoje, zvláště s tatínkem, kterého mamá popichovala, že nejen přišel v manželství o smysl pro humor, ale i o tělesnou sílu a peníze. Musela postupně prodávat šperky, které jí koupil a které předtím dostávala v hojném množství od štědrých ctitelů. Musím připustit, že to vydrželo jako zdroj příjmů poměrně dlouho, než došlo na poslední démant a kožich. Kdo by za takových okolností o humor nepřišel? Nebo kdo by o sobě nezapochyboval.“

Medik upil. „Nemůžu říct, že můj papá udělal všechno špatně. Tvrdil, že ze mě chce vychovat silného a soběstačného mladého muže. Připravoval mě snad na další válku? Slovo pochvaly nebo náklonnosti? Trestal mě tichem. Bylo to mlčení, které mohlo trvat týdny. Chtěl, abych si domyslel. Vnukl mně hodnoty, kterými se můžu řídit: vážit si lidí, aby si vážili mě. Chtěl mně možná dát víc; něco mu bránilo nebo to neměl.“

Dokončil: „Matince pořád nejvíc lahodí flašinet, když jí hrajou Hoch Habsburg nebo Hoch Bodenland Marsch. Tatíčka zaujal švýcarský antropolog Johann Bachhofen, co si vymyslel v minulém století mýtus o někdejší nadvládě žen, takzvaném matriarchátu, kterého se chytil Bedřich Engels, aby podepřel začátky feminismu. S konečným cílem kastrovat muže, ale v zájmu množení lidstva až po prvním početí. Pravda je, že společnosti určovali rytmus od začátku až do konce muži; co bude, se uvidí. Muž od pasu dolů, od pasu nahoru. Třeba si po prvním početí zasloužíme vykastrovat. Nedělám si iluze, stejně jako si nedělal papá.“

Ohrnula si ještě tepláky v pase. Prsa se jí ve velké Zpěvákově teplákové blůze trochu ztratila. Zapila to. Cimra slyšela příběh o Medikově otci poprvé.

„To by mě zajímalo, jestli na světě existuje alespoň jedna šťastná rodina,“ řeklo děvče. „Nebo jestli i ty nejšťastnější rodiny jsou jenom od opony k oponě jako divadelní představení. A jestli si holka a kluk – alespoň v něčem a na chvíli – můžou věřit. Jestli je zdrženlivost na prospěch, nebo na škodu.“

Popíjeli.

Najednou řekl Medik: „Musím připustit, že od té chvíle, když mi bylo třináct a viděl jsem svou mladičkou mamá nahou, můj život už nebyl, co předtím. Ne že bych s mamá udělal, co chtěla jednou udělat s bratrancem; ale objevil jsem, co můžou udělat moje ruce při představě mamá. Její tělo, jemnou pleť a vůni. Viděl jsem ji zepředu i zezadu. Svěží, šťavnatou, bílou. Všechno, kde je plná, jak má být, a co je na ženě až nevysvětlitelně krásné. Poznal jsem, co to je, pro co je muž schopen vraždit, zradit, prohrát a zemřít. Nahé tělo mamá ze mě udělalo muže. Neměla o tom ponětí. Už nikdy jsem neměl klid, který zdobí nevinnost. Prosákla mnou touha, v níž je už dopředu vina a jež některého muže uštve.“

„Čtu ti z ruky, i když na ni nevidím,“ ozval se Cikán. „Jsem jeden z těch, co můžou číst z ruky i po telefonu.“

Zdálo se jí, že vojáci představovali dveře, každý svoje, do kterých jí nabízeli nahlídnout nebo vstoupit. Měla se chytit příležitosti, říct jim o sobě, co by asi na statku zbytečně nerozhlašovala?

Ještě jim neřekla, jak ji Palma pokousala, než se rozešli; jaké má jizvy na rameni; ne každá láska dobře dopadne. Chystala se, že jim – když k tomu dojde – jizvy ukáže. Někdy snila, že ji na ně někdo líbá. Znovu zabloudila očima do šera kavalce, kde ležel Devatenáctiletý.

Kněz něco zamručel. Prolínalo se to se zvukem deště. Z okapu cákala voda. Hou-Hou a Riko-Riko a Medik stáli u kbelíku, který obsahoval lístečky, a Čára s Holanďanem pokračovali ve svých duetech. Modrý měsíc, oznamoval Čára: Billy Butterfield.

Napadlo ji, že neslyšela Kněze modlit se. Zakázali jim modlit se v kasárnách?

Od chvíle, co mělo děvče tepláky, nikdo s tombolou nespěchal. Čára zas džezoval. Když tóny jdou okolo nás… Americká lidová.

Postřehla, že jeho tepláky voní ženskou voňavkou, už vyčichlou. Načichly, jak se k někomu mačkal? Nebo to byla jeho voňavka? Napadlo ji, do jaké – maličké – intriky ji Zpěvák zapletl. Přece nemůže odejít v jeho teplákách.

Pokyvovala bradičkou do rytmu: tydly-tydly, pampampam, rydybydyby-dej… Všechno se dá říct hudbou. (A rumem.)

„Jak to, že máš tak velký uši, babičko?“ zeptal se Hou-Hou.

„Abych slyšela štěkat vaše vlčáky,“ hihňalo se děvče.

„Asi se nemaj s kým pářit,“ řekl Zpěvák.

„Fuj,“ řeklo děvče.

Devatenáctiletý zpozorněl. Neřekl slovo.

Starší z Bratří podotkl: „Znal jsem holku – servírku v hotelu Ideál, potom pokojskou, než ji strkali hostům do postele za příslušný peníz. Měla nožem pobodaný břicho, záda a ramena. Nahoře na paži měla jizvu, jako kdyby si ji snad někdo chtěl nakrájet. Některým hostům se ošklivila. Jiným byla s jizvami milejší než ostatní šlapky.“

„Mně připadala nechutná,“ namítl Mladší z Bratří.

„Jizvy dojímají jen matky, milenky nebo ošetřovatelky,“ poznamenal Tetovaný. „Dovedu si představit, jak ty šlince vypadaly.“

„Kdo ji tak pobodal?“ chtělo vědět děvče.

„Neřekla kdo, ani když ji předvolali na policii,“ řekl Starší.

Dozorčí strčil hlavu do cimry.

„Podle posledních průzkumů se Wolfgang Amadeus Mozart dal k Malé noční hudbě inspirovat častuškou Soldatušky, ljudi molodyje. Psi se rvou v psinci, ale nevím proč. Konec hlášení.“

Starší z Bratří dodal: „Ukázalo se, že ji pobodal důstojník z první republiky. Nesnes, když se valchovala s šaržema novýho režimu, protože ho z armády vyšoupli. Nechala se od zákazníků líbat na ty jizvy; nejvíc ji olizoval důstojník, co ji takhle zrychtoval. Šeptal, že každým políbením – na některou z těch jizev – se dotýká její duše. Líbat pro něj bylo totéž jako se milovat. Byly to jizvy dávno srostlý, na krajích namodralý. V jeho očích zkrásněla. Dokázal na její jizvy civět hodiny. Bral ji i s tím, co na ní nenáviděl. Stejně mu zkrásněla vráskami.“

„To ti snad svěřila?“ hihňalo se děvče.

„Tvrdil, že mu bylo, jako by líbal něco, co strašně bolelo a nedá se zapomenout. Říkal jí, že má pocit, jako by se snad hroužil do hloubky, jako je žhavej střed země. Jednou si na ní natrhnul sval v lejtku. Prodal kvůli ní sbírku starožitností. Na čas dokonce oněměl. Doktor mu říkal, že to přejde; je to jen hysterie; aby tu pobodanou nechal běžet. Dřív byl pyšnej na svoje svalovitý tělo. Pak se mu změnil hlas. Pištěl jako myš; vrátil se do svýho dospívání. Nakonec dostal zánět pobřišnice. Snil, jak ji líbá, aby jí vynahradil, že ji pobodal. (Jako by se z bolesti mohla stejným, jen obráceným postupem stát bezbolestnost. A z ošklivosti, kterou měl na svědomí, zase krása.) Usmívala se na něj – i na mě a na každýho – jako raněná. Měla silný stehna, ale nechci s nikým srovnávat. Měl jsem rád její podbřišek.“

„Byla to běhna,“ trval Mladší z Bratří na svém.

„Měla bříško jako varhánky tahací harmoniky,“ řekl Starší. „Vypadalo jako tvář.“

Mladší Bratr poznamenal: „Pro mě to byla mazaná mrcha. Myslela na zaopatření, ještě než si chlap rozepjal kalhoty. Měla chlapa jako pojišťovnu. Jako předválečnej zaopatřovací ústav. Chlap vždycky za všechno dlužil v poměru deset k jedné, i když tyhle věci měly bejt zadarmo. Byla pěkně vychcaná.“

„Fuj,“ řeklo zase děvče.

„Hlášení,“ ozval se znovu dozorčí. „Třídní spor. Je tango buržoazní tanec? A valčík, obkročák nebo polka tanečky pracujících? Na kongresu v Budapešti světovýho proletariátu tango neprohrálo, protože se na jeho vypučení se podílel proletariát města Buenos Aires v Argentině, polka, valčík a obkročák vyhrály. Zejtra se podává rybí polívka z maďarských konzerv.“

„Halaszlé,“ zpřesnil to Primáš.

„Nezapomeň zapsat do knihy dozorčího, že kravatu vynalezli v Záhřebu,“ křikl za ním Cikán. „První, kdo pojídal v Evropě vidličkou a nožem, byli Srbové v Bosně a Hercegovině. Mám tam dvě stě tisíc příbuzných.“

Šero světnice a polotma dál od svíčky dělala všechno útulnější i přes napětí, které působila přítomnost děvčete.

„Měla jsem sen, že mě volá otec,“ řeklo děvče. „Umřela jsem a šla do nebe. Ve střízlivým stavu mluvil otec vždycky jako anděl. Říkal, že holka si musí ženicha propočítat. Jeho minimální věk. To si svůj rozdělí na polovinu a přidá k tomu dvanáct roků. To je věk nejmladšího, koho si má vzít. Jestli je jí osmnáct, polovina je devět a dvanáct je dvacet jedna. Nejstarší by neměl mít víc než o dvanáct, to je třicet dva, když je jí osmnáct jako mně. Tatínek se na mě v nebi podíval: vypadáš o deset let starší než před čtyřma roky. Překvapil mě. Měla jsem za to, že opilci přijdou do pekla. Vedl mě. Čekal na mě někdo, kdo na zemi nikdy nepřišel, po kom jsem umírala touhou snad od vteřiny, co jsem se narodila. Uschla jsem po něm taky touhou, jako usychají stařeny. Usmál se na mě. Vzal mě za ruku. (Otec na to všecko koukal.) Všecko se ve mně uvolnilo. Co pro tebe můžu udělat, ptal se. Můžeš mě držet za ruku, jak mě držíš, to mně stačí, řekla jsem. Vždycky jsem chtěla, aby mě někdo tak hezky držel, třeba jen kolem ramen; aby mě měl rád a abych věděla, že na mě čeká; protože jsem pro něj ze všech lidí ta nejdůležitější. Cítila jsem se najednou jako stařena, do které z někoho mladšího dotekem proudí život. Usmál se na mě tím druhem úsměvu, o kterém si holka myslí, že je jen pro ni. Konečně, myslela jsem si. Našla jsem, co jsem tak dlouho a marně hledala. Najednou mi nic nevadilo, ani že u toho byl otec. Chtěla jsem se usmát. Cítila jsem v puse sůl. Ptal se mě, proč pláču. Díval se mi zblízka a vážně do očí. Protože jsem měla strach, že nikdy nebudu mít nikoho ráda, zbydu na ocet, nikdo nebude mít rád mě. Byla jsem šťastná. Vtom řekl: Budu muset už jít. Proč? Abys neumřela bez toho, co má každý dostat, než skončí na zemi: svou první – a někdy poslední, jedinou – lásku. Úplně jsem zvadla. Pustil mou ruku. A odcházel. Tatínek viděl, jak jsem vyděšená. Byl to anděl, řekl. Zařídil jsem pro tebe, co sis nestihla zařídit. Nechtěl, abys umřela jen tak. Mezi rájem a peklem není rozdíl? Tatínek se smál. Neodpověděl mi už. Moc se nezměnil. A tak jsem se probudila a místo lásky jsem byla sama. Zdají se mi tyhle sny, abych se bála, že kdo mě bude mít rád, mě taky opustí? Nejhorší je vteřina mezi spánkem a probuzením. Všechno si ještě pamatuju. Nebo je to možná ta nejlepší vteřina?“

„Máš hezký vlasy,“ řekl Zpěvák. „Bylo by krásný tě za ně zakrákat.“

„Párkrát jsem si je odbarvila. Stačí si někdy na sebe něco vzít, na co lidi nejsou zvyklí, a sotva tě poznají.“

Prokurátor s Devatenáctiletým odešli a vrátili se za pár minut, než zásoby ze stolu zmizely. Vyhnuli se obloukem psinci. Z důstojnických rezerv přinesli dvě basy piva. Místo oříšků našli sušené švestky, ze zásob na Vánoce.

Vosk ze svíček kapal na dvě plechové misky. Rozměry světnice zdůvěrněly, stíny se hýbaly.

Plamínky obou svíček, malé a vysoké, osvětlovaly tvář děvčete. Už si nestěžovala, že je tu zima. Stejně nemohli – nesměli – zatopit, aby to změnili. I roura, která vedla z kapitánovy místnosti, byla studená.

„Kolik by vám toho naložili, kdyby mě tu chytili?“

„Třeba by se kapitán rozbrečel. Co bude s tombolou? Mám začít? Chceš?“

Dozorčí zase strčil hlavu dovnitř: „Hlášení: zatím nic. Po službě si objednávám šlágr Snad zítra, foxtrot. Potom Sám s děvčetem v dešti a do třetice Zeptej se srdce svého.“

„Je to tady jak jeskyně ve skalách za kaolinovou plání, kam jsem jezdila na Palmě,“ řeklo děvče. „Ví o nich málokdo.“

„Máme domluvený znamení s dozorčím, kdyby něco,“ vysvětlil děvčeti Prokurátor. „Aby ses náhodou nelekla, kdyby dozorčí odběhl od stolku a najednou stahoval na záchodě vodu nad třema mísami. Rezervoár skřípe a hlomozí. Je to normálně rachot. Nemůže to nikomu ujít.“

Stáhla si spodní okraj bundy tepláků až přes kolena. Byli všichni už trochu přiopilí. Zeptala se: „Máte tady opravdu Kněze? Mohl by nám požehnat? Tombole nebo loterii se na pouti taky požehnává.“

Devatenáctiletý sledoval hlasy, její hlas. Zdál se mu skoro lepší, než co říkala; zamlouvalo se mu i ledacos z toho, co říkala. Tombola, myslel si. Jaká tombola? Nepochopil pravidla. Kdo si vytáhne nejnižší číslo, s ní bude tančit? Stejně se vystřídají všichni, ne?

„Je tu čmoud, nebo se mi to jen zdá?“ chtěla vědět.

„Občas se na cimře kouří,“ odpověděl Mladší z Bratří.

„To smíte?“

„Nemůžeš na všecko žádat povolení, když nechceš slyšet jen věčně ne,“ řekl Starší z Bratří.

„Kapitán možná pálí papíry: dopisy ženě. To dělá jednou dvakrát do měsíce. Máme společnou rouru.“

„Rozdávám,“ oznámil Riko-Riko.

Obešel světnici a dal každému papírek s číslem. Potom požádal Cikána, aby vytáhl lísteček z kbelíku. Kdo má osmnáctku? Všichni zkoumali svůj papírek. Kněz ho nechal na kavalci. Stejně tak si ničeho nevšímal Somrák. Cikánkovi zářily oči. Díval se, jako by všechny obdaroval.

Přihlásil se Tetovaný. (Jeho postoj vyjadřoval zkušenost všech vojenských nevěstinců, kde kdy byl.)

Děvče vykročilo volným krokem do středu místnosti. Tepláky jí byly velké. Upravila si je. Kalhoty jí šly až pod paží. Tetovaný jí napřáhl paži naproti. Vzal její dlaň do své. Sehráli se od prvního kroku. Jejich těla se v šeru začala pohybovat v rytmu tanga. Ověsily je oči ostatních.

„Příště budu mít benžo,“ sliboval Čára. „Pět strun.“

Děvče vychutnávalo tanec i nebezpečí. Kapitána v jejím vědomí spojovala se světnicí kouřová roura.

„Takhle si žijeme každej den,“ lhal Tetovaný. „Zhýralost ve dne v noci.“

Cítili vzájemně ze svého dechu rum. Tetovaný ji tiskl k sobě hned od začátku a od počátku přijala, že se k ní takhle budou tisknout všichni. Vnímala dlaň Tetovaného na zádech a jak ji tlačil ruku až dolů. (Jsem možná trychtýř, smála se v duchu, ale ne tak rychle.) Dotkl se jí hned na začátku na prsou.

Jaká má prsa, budou vědět za chvíli všichni. A co? (Doví se, že nejsem v prsou jako ta dánská manekýnka, devadesát centimetrů. Leda v jednom.) Zahihňala se. Devatenáctiletý sledoval dvojici v šeru. Děvče zachytilo jeho pohled a prolétlo mezi nimi poprvé neviditelné porozumění.

Vdechla jeho dech s rumem. Při každé otáčce se snažila přidržet pohledem Devatenáctiletého.

„Dávala jsem dlouho rodině přednost. I když mi lezli na nervy. Starší bratr, otec i matka. Když se táta opil, řádil. Jednou přišel domů dřív. Ukázal všem, co si normálně nechává člověk jen pro sebe. Podívejte se, děti, tímhle jsem vás udělal. Brácha se z toho nakonec pominul.“

Ještě řekla: „Matka mu hodila na hlavu lavor. Vyhnala ho.“

Děvče cítilo stehno Tetovaného v rozkroku.

„Třináctka,“ řekl Cikán. „Kdo má třináctku?“

Byl to Medik. Tančili foxtrot. Medik řekl: „Jak někdo může řvát z přesvědčení před popravčí četou Ať žije maršál? Jednou si s tím poradí dějiny psychologie, masový hypnózy. Znám komunistu, kterej si utrhává od huby chleba, aby jednou byl zadarmo pro všechny. A jinýho, kterej se nejdřív rozbrečí, když mu nevěříš, pak tě přesvědčuje, a když mu nechceš věřit ani potom, dá tě zavřít.“

U dlouhého stolu sedělo asi osm vojáků. U nových svíček hráli karty. Tlumili hlas.

Hou-Hou připadalo děvče jako teplé vejce; ještě chvíli a vylíhne se slepice.

„V sobotu a v neděli – jako uniformu – světlý blůzy a černý prádlo.“

Někomu, kdo si vytáhl číslo, ale koho neznala přezdívkou, jménem ani podle tváře, říkala: „Ne tak prudce. Umačkáš mě. Chceš, abych se zadusila?“

Cítila by se opilá i bez rumu. Slyšela v tom ozvěny včerejších zkazek, dalekých zemí, doby, která zmizela v pomyslném propadlišti. Tanec tomu přidával. Vnímala z vojáků, co v nich bylo kohoutího. Prudce dýchala. Po pátém tanci si musela chviličku odpočinout. Chytala dech. (To by tak ještě chybělo, aby se jim tu najednou rozbrečela.)

Tetovaný dal k lepšímu, co zažil v Alžíru. Holku s vyvinutým břišním svalstvem. Srostlá s hudbou připomínala tkadleny. Strkali jí papírové bankovky za výstřih. Bohužel ty holky měly červy a byly vychrtlé, což se líbilo Francouzům. Čím víc připomínala holka poušť, tím líp. Nešetřili na voňavkách. Taky vzpomínal na Dien Bien Fu. Na útloučké Vietnamky s pohledem, který slibuje hodně, když ne všechno. Děvčata se jmenovala po kytkách: Hyacinta. Orchidej. Nebo po vlastnostech: Skromnost. Čest. Čistota.

„Nejsem moc zběhlá v politice,“ řeklo děvče. „Vím jen, že svině žerou svině.“

Zase tančili. Museli znát všichni stejný trik, jak se dotýkat holky na prsou. Při otáčce ji nechali naběhnout prsem na dlaň, stačilo ji nastavit. Hihňala se, protože to jim mohla dovolit, dokud nechtěli víc. Dávala, a neubývalo jí. Jednomu vojákovi připomínalo její tělo kytaru.

Hroužila se do hudby, celá zpocená. Zvykla si na ruce, těla, tváře a na stehna mezi svými stehny. Vždycky jen při otáčce, na vteřinu, dvě.

Sobota večer a noc jsou zasvěceny na celém světě opilství a zábavě. Kdo se jí ptal, jestli se nebojí, že za dvacet let bude vypadat jako její matka?

Jak už byla opilá? Byli už všichni opilí. Somrák pivem. Kněz se nedotkl ničeho. Nikomu nebránil, ale nespal; převracel se na kavalci. Necítila takové tělesné vzrušení, jak očekávala? Bylo jich asi moc. Ale to, co v ní narůstalo, zahánělo obavy, kterými tlumila své původní očekávání. Tombola, myslela si. Líbí se jí jeden. Líbí se jí jich vícero, ale nejvíc jeden, opravovala se. Nejsou přece ženatí. A kdyby. Rum jí tlumil i uvolňoval myšlenky. Neměla by si zapírat, co cítí. Měla by se tomu poddat. Je pořád moc zdrženlivá. Smála se ústy a celým tělem. Nohama. Rukama. Hrudí. Stačilo se odtáhnout, zastavit, udělat neviditelnou čáru. Tvář jí nejdřív zrůžověla, pak zbrunátněla. Dívala se rozesmátýma očima a najednou vypadala, jako by chtěla brečet.

„Nejsem tak opilá,“ ujišťovala je.

Konečně tančila s Devatenáctiletým – a po něm si zase oddychne. Díval se jí v šeru do očí. Chvěly se mu ruce. Vnímal, jak se třese, a přestalo mu vadit, že to musela cítit. Koňařka. Měl strach, že ho bude pokládat za sušinku. Přál si, aby se zastavil čas. Zavíral oči, nechtěně. Celý se zpotil.

Nechtělo se mu mluvit a taky děvče neříkalo nic.

„Máš hezký a tvrdý ruce,“ řekla.

„Je všude plno bláta,“ řekl Kněz a zavřel okno.

Kapky deště bubnovaly na sklo. Hlasitě stékaly do louží pod okapem.

Devatenáctiletý jí šeptal, že je lesník. V lese by se jí líbilo. Pořád se chvěl.

Starší Bratr hrál karty u stolu s Riko-Rikem, maličkým Galileem a Hou-Hou. Slyšeli až doprostřed místnosti jeho hlas.

Dozorčí je zase přerušil: „Jsem dveře – doufám, že víte, kdo to řekl.“

„Ráno je neděle,“ řeklo děvče Devatenáctiletému. „Předseda si vyjede ve svým nablejskaným štajeru, co vyzlatokopoval v pětačtyřicátým tady v pohraničí. Přes zimu ho má na špalkách. V neděli jde někdy do kostela. Přes tejden je materialista.“

Devatenáctiletý si připomenul, jak cimra zmlátila Jidáše, když si vypůjčil od Kněze a Galilea peníze a Knězi je vrátil, ale maličkému ne. Dali mu deku.

Vracel se v duchu k polní cestě v červenci. Tenkrát. Teď. Poprvé viděl světlo, jaké ještě neviděl. Proniklo mu do očí, do úst, na patro a do krku, do plic. Pálilo jako plamen. Šlo hluboko. Bolelo to. Nemohl ukázat prstem, jako když byl malý a označoval mamince, kde ho co bolí. Pak cítil v kalhotách mezi nohama želé, a když se konečně rozepnul a viděl, co to je, pocítil zklamání. Co se stalo? Vnímal, jak to znovu přichází, z tepla děvčete, které bylo jako nekonečně sladký a horký vítr, co mu obaloval tělo. Chvěl se víc a víc.

Zavíral oči. Místo tváře děvčete viděl pole, pšeničné lány v červenci. Cítil, co se stalo. Padalo na něj světlo, které vzápětí bledlo. Bolest, která dělá z dítěte chlapce a z chlapce muže. Odtáhl se od děvčete. Snažil se utajit svou vlhkost. Taneční nápěv končil.

„Pořád prší,“ řeklo děvče. „Přijdu k tobě. V mojí tombole jsi vyhrál.“

Věděla, co se mu přihodilo? Snad ne. Devatenáctiletý se styděl.

Pak řekla: „Máš hezkej hlubokej hlas,“ ačkoli nic neřekl. „Chtěla bych se možná jednou vdát, když si na to seženu šaty.“ Zahihňala se. „Náhodou jsem už jednou svatební šaty měla, ale nevyzvedla jsem si je.“

Myslela na silný zátylek, pevná záda a mohutná ramena Devatenáctiletého. Spojila si ho s tím, proč měla ráda koně: se svou schopností ovládnout dívčíma rukama jejich sílu, váhu a rychlost.

Pomocník zastoupil dozorčího. Ujistil je, že kapitán spí. Nevyšel ze své místnosti ani na záchod. Dodal: „Velryby vylovený na Kamčatce jsou o míli a deset centimetrů delší než velryby leklý na březích ovládaných kapitalistickou flotilou. Taky Amerika má ve svý sudbě předurčenej demokratickej socialismus. Dál: psi jsou mi pořád podezřelí. Konec hlášení.“

„Vstupujeme do budoucnosti,“ řekl Medik.

Někdo hodil po pomocníkovi polštář. „Zmlkni, nebo se ohni.“ Somrák říhal. Světnice páchla rumem a pivem. Čára a Holanďan vyhrávali. Hráči karet se soustředili kolem svíček, hlavy u sebe, ale karty u hrudi, aby jim do nich nebylo vidět.

Kněz pootevřel okno. Vpadal sem déšť a vítr; ochladilo se. Místností prolétl průvan. Pomocník si neodpustil ještě jedno hlášení: „V novinách se vysmívají Hitlerovi, že zavedl bezmasý čtvrtky a bral si denně čerstvě vyžehlenou uniformu. Tečka.“

Hráči karet se ošívali. Nevadila jim zima a déšť, ale vítr, který bral karty. Napomenuli Kněze, aby zavřel okno, což udělal.

„Matka měla breviář,“ řeklo děvče, aby to Devatenáctiletý slyšel. „V něm říkanky. Stálo tam taky, že mládí máme jen jednou. Když se díváš nazpět, život se jen mihne. Proto si má holka užít, kdekoli může.“

Oddychovala po tanci a Devatenáctiletý hltal každé její slovo. Zmátla ho. Nikdy ho nenapadlo slovo láska ve vztahu k němu samému. Znal jen sladký horký vítr v červenci. Co ho zahanbovalo? (Prve držel od děvčete odstup, který si vysvětlovala ostýchavostí. Nechtěl, aby cítila, jak se chvěje?) Slunce a světlo, které bylo jiné než předtím. Vůně lesa, tak syté, že je cítil, i když byl od lesa daleko. Věci, které byly povědomé a nedovedl si je vysvětlit. Vlhkost svého těla. Čím může muž zkropit tělo ženy z lásky i bez lásky. Čím se může projevit, potvrdit i znemožnit. Čím zkropí jen svoje vnitřní stehna.

„Stačí, abys dala pokyn, a nastane nepopsatelný třeštění,“ řekl Zpěvák.

Devatenáctiletý žil ozvěnou tance. Čára hrál Padají hvězdy z nebe až po slova otevřel se nám ráj… a To jediné přání mám a Každý, kdo z lidí… A potom Hrály dudy u Pobudy… Vesele tančí celý svět… Mohl děvče ze statku držet a objímat. Sliboval jí v duchu, co by jí ukázal, kdyby ji mohl vzít k nim do lesa. První den by jí ukázal šneka. Druhý večer ježka. Třetí koroptev. Viděla už koroptev, která je těhotná a má v sobě vajíčka? Vidět tři večery za sebou v lese zvíře nebo ptáka je štěstí. Slyšela už na jaře tok tetřívků? Kohouti se mydlí mezi sebou. Souboje o slepici. Po ránu stoupá mlha; mohla by vidět i jelena.

„Tančit dovedeš, ale dovedeš se líbat?“ zeptal se Zpěvák.

„Chceš to názorně ukázat?“

Devatenáctiletý šel do sprchy. Nevěděl dost dobře, co se s ním děje, i kdyby věděl proč. (Ve skutečnosti to věděl a cítil trapnost, jako by vkročil do prázdna.) Pouštěl na sebe proudy studené vody, aby smyl, jak tančil s děvčetem. Sprcha byla prázdná. V šeru splývaly spršky v umývárně s deštěm venku. Díval se na sebe. Viděl ve tmě všechno jen matně. Nepřeceňoval mužnost svého těla. Voda tekla slabě. Pach sprch připomínal Devatenáctiletému močůvku. Šlo to z kanálků. Napadlo ho, že by vzal rád děvče někam mimo světnici, i do deště. Probudila v něm stud. Trapnost. Vzdor. Snahu něco napravit. Ale také chuť udělat, co ještě nikdy neudělal. Cítil něhu i hněv, křehkost i násilí. Nevěděl proč, ale měl pocit, že děvče ztratil. Přehrával si, jak tančili, co řekla. Co se mu stalo. Přijde k němu? Proč to řekla? Jen tak? Vzal si čerstvou košili, spodky i tepláky. Vracel se na světnici.

Říkala: „To nejhorší byl otec, když se opil, zbil matku a pak se milovali; otci nevadilo, že to můžem s bratrem vidět. Matka krvácela a vzlykala. Připadala si asi jako ta ženská, s kterou to ošetřovatel udělal proti její vůli. Ptala se otce, proč s ním u toho musí být vždycky násilí. Dokázal by ji při tom zabít. Byla to hrůza. Ale bylo to tak pokaždé.“ Dívala se na Medika. „Jsem znavená jako kůň, půjdu si na chvíli lehnout. Nikdo se mě teď nedotkne. Točí se mi hlava. Kde je ta místnost? Půjdu sama.“

Ztratila se na chodbě. Za chvíli se ozval hromový rachot. Varovali ji přece. Zvracela? Nedalo se teď nic dělat. Čekali, kdo se objeví dřív: děvče, nebo kapitán. Zhasli svíčky a vlezli si na kavalce.

Objevil se dozorčí: „Ticho po pěšině. Dáma čurala. Kapitán spí. Konec hlášení.“

Proběhla chodbou bosá, v teplákách. V místnosti svítila jen kontrolka. Karbaníci nechali karty na stole, ale stůl byl opuštěn.

„Už nebude hudba?“ zeptala se.

„K tanci?“

„Ale budu tančit sama. Už nemáme svíčky?“

„Máme jich bednu,“ řekl Medik. „Ale jen kousků, co jsme si našetřili.“

„Připrav tři na stole,“ řeklo děvče. „Nebo jich připrav sedum.“

Podívala se na Zpěváka s opovržením. Bylo to přátelské a napolo opilé opovržení. Napadlo ji, že ji tu mají jako kořist. (Noční svačinu na společný účet.) Myslela na to, jak si poprvé vyjela na koni beze všeho. To měla taky takové svědění v podbřišku jako teď. Za chvíli začal Medik rozestavovat různě vysoké (nebo spíš nizoučké) zbytky svíček. Když jich stálo na stole sedm, připravil si sirky.

Tetovaný dal k lepšímu, jak poznal holku z Afriky, která se jmenovala Afrika. Tělo jako vysoustruhované. Na sobě cetky, jakými oplývá francouzská armáda. Všechno jak z ebenu. Oči ve tvaru a barvě mandlí. Dlouhé řasy. Blýskavé oči. Rty plné, jak to od té doby Tetovaný nespatřil. V baru tančila bez podprsenky, jako většina děvčat. Vystupovaly jí vysoké tvrdé bradavky, stejně tmavé jako Afrika. Měla krátké černé kalhoty.

„Mám jenom tepláky,“ zahihňalo se děvče.

„Afrika se za tělo nestyděla,“ dodal Tetovaný.

„A teď mi řekneš, abych si stáhla tepláky, ne?“

Devatenáctiletý měl skoro závrať. Udělá děvče ze statku, co naznačovalo? K čemu chtěla sedm svíček? Cítil v sobě stud naruby, plamen, který ho sežehl od hlavy k patám, a vytušil v děvčeti horlivost a povznesenost, jako by převracela hrdost a odvahu v jejich opak. Nebo výzvu, kterou předestírala sobě i jim – jemu. Cítil, co v tom bude pro něho.

„Můžu se načernit, jestli to k tomu patří,“ řekla.

„Můžeme hodit na kontrolku tílko,“ řekl Medik. (Věděl, že spadne.) „Musí ti bejt v teplákách vedro.“

„Musí bejt nejdřív tma, jako když se naplní sedmá pečeť jako v tom švédským filmu, jestli víte, co chci říct. A jen zbytky svíček na stole uprostřed.“ (Tak uvidí oni ji, ale ona se sama sobě ztratí.)

Slyšeli, jak se svléká? Neměla boty. Jen punčochy.

Dozorčí se zas ozval: „Našel jsem noviny z roku 1942, A-zet. Zoufalý čin Anglie. Porážka u Dieppe. Bolševici na konci svých sil. Situace je stále nebezpečnější. Konec.“

„Neruš,“ napomenul ho Hou-Hou. „Leda by to bylo aktuální.“

„Mám je už rozsvítit?“ zeptal se Medik.

„Hned ti řeknu,“ řeklo děvče.

Medik rozškrtl první zápalku a přidržel ji u knotu. Knotek chytil a svíčka vzplála. Přidržel sirku u druhé, pak u třetí znovu rozškrtl.

Čára a Holanďan hráli tango jako na začátku.

„To je moje cena v tombole, pro všechny,“ řekla.

Místností prošumělo ticho. Zvenku se ozýval déšť.

Už hořely čtyři svíčky.

„Odvahu, jsme tady samí muži,“ řekl Zpěvák.

„Přetrumfneš Afriku?“ zeptal se Tetovaný.

Cítila, co je za slovy. (Co vnímala z jejich těl při tanci.) Co viselo ve vzduchu. Házela jim výzvu, kterou dávala zároveň sobě. Pět svíček. Překvapilo ji, jak se cítila. Tak se asi cítí matka, když porodí dítě, a dítě, když se narodí. Dotýkalo se to nejzazší důvěrnosti, které může člověk dosáhnout? Je mi dobře, říkala si, a doufám, že jim je stejně dobře jako mně. Ale ještě to nebyla docela pravda, i když to nebyla lež. Když nechce, aby s ní všichni leželi nebo aby ji znásilnili, musí jim dát tohle. Z toho budou mít potěšení obě strany a neubude jí. Vyjde z toho se vztyčenými prapory, s neporušeným peřím.

„Znám kluky,“ řeklo děvče. „Potřebujou měkkou holčičí ruku, aby jim pootevřela dveře, a když se dostanou dovnitř, zavřou už sami.“

Už hořela šestá svíčka. Jsou to nizoučké svíčky. Jak dlouho asi vydrží? „Mám jednu podmínku: nikdo na mě přitom ani nesáhne.“

Myslela na to, co se jí zdálo (a nebyla si už jistá, jestli úplně ve spánku), když přišla z boudy na nářadí. Nejradši by začala hned s Devatenáctiletým, ale kdyby nechtěl, myslela si, proč by si to nevyzkoušela s jedním po druhém? Bylo to nestydaté, jak to o ní šířily báby na statku? Nedělala to, aby se pro ně obětovala (protože vojáci jsou tak dlouho bez žen, a zvláště vojáci trestného oddílu) a potěšila je. Víc než dva tucty mužů je ochotno udělat pro ni všechno, co si kdy přála. Dokážou – aspoň na chvíli – vidět v holce to nejlepší. Všichni ji zvou. (Když o tom snila, odvděčila se jim za to, že chtěli to nejlepší pro ni, nejenom pro sebe.) V duchu mohla vystřídat všechny. Každý se jí mohl dotknout, hladit ji na spáncích, ve vlasech, v bocích, třít jí uchozená chodidla, lýtka, stehna, svaly, pruhy svalů na bříšku, záda. (Bylo to stejně vždycky jen v myšlence.)

Zatančí jim, jak jim ještě žádná holka asi nezatančila. Ale ne kvůli Tetovanému.

Vzápětí hořelo na stole všech sedm zbytků svíček. Bude to jako noční mše?

Začala tančit. Kolikrát se tohle holce naskytne? Třeba jen teď. A už nikdy. Když zavřela oči, všechno, co předcházelo večírek, se jí ve zlomku vteřiny vrátilo. Přála si, aby Devatenáctiletý viděl, co uvidí všichni; jako on zase uvidí, co uvidí oni. Už když se večer chystala a opatřila sviničky, aby měly, co jim patří, a nepostrádaly ji do rána (svině, když jim něco chybí, dovedou být hodně zlé navzájem, kvičet a kousat se), cítila vzrušení. Byla to loterie už předtím, než ji vyhlásili s ní jako s první cenou. Nikdo nemá zaručen výsledek. Když se oblékala na cestu, párkrát přestala: je to třeba hloupost chodit k vojákům. Nemusela se dlouho přesvědčovat. Co se jí může stát? Nanášela si rtěnku na rty a třásla se jí ruka; několikrát přetáhla linku rtů. Dělala na sebe obličeje do zrcadla a přemýšlela, co bude komu říkat, jak se tvářit; zkoušela si výrazy. Zaostřila pohled a objevila pupínek na bradě a vymačkala si ho. Zůstal jí po něm červený flíček, který se teď ztrácel v šeru. (To nic, co se dá dělat. Dala jsem se na vojnu, musím bojovat.) Už bylo rozhodnuto: půjde, a dokončila svou večerní garderobu rychle. Cestou z ubytovny se neohlížela doleva doprava. Ovanul ji studený vzduch. Před kasárnami ještě musela obejít Kopec, pak už znala plot. Špatné bylo, že celou dobu lilo. Ještě u plotu si říkala: Mám, nemám. Párkrát. A stejně věděla, že půjde, a když bude mít štěstí, vyjde jí to, jak si představovala. Jen si přála, aby se nepřihodilo nic nečekaného nebo proti její vůli, ale započítala i to. Nesmí se opít, říkala si. Jen trochu. Aby to zvládla. Napít se musí, aby se uvolnila.

Teď už byla skoro víc opilá, než chtěla, ale ne tolik, aby o sobě nevěděla. (Tancem se to znásobilo.) Ať šla řeč o čemkoli, tvářila se celou dobu jako tvrdá holka, aby udělala zadost své pověsti děvčete od koní, od krav, od prasátek; jako chlapi od traktorů, než zdrhli za pohodlím do města. Neměla boty, to jí to ulehčilo. A v teplákách to měla taky jednodušší. Uvědomila si, že ani bez bot nemá lehčí nohy. Vzala si novou dávku rumu. Tím to snad zvrátí. Nevěděla dost dobře, jak začít. Chvíli přešlapovala v punčochách, aby zakryla oko puštěné na punčoše. Dělala to snad už jen bezděčně. Neměla se oč opřít. Tohle ještě nikdy nedělala. Odstoupila maličko od okruhu světla a byla částečně ve stínu – ale opravdu jen částečně. Sedm svíček. Sedm plamínků. A dva tucty kluků a ona.

Stáhla si kalhoty od tepláků. Začala od punčoch. Sesouvala si je a pořád se smála do šera za plamínky svíček. Musela vypadat trochu neohrabaně. Pak si stáhla teplákovou blůzu. Nohy se jí skoro roztřásly. Háček podprsenky se nechtěl rozepnout. Připadala si jako školačka před tabulí. Všichni se dívají. Sledovali do posledního každý její pohyb. (Devatenáctiletý?) Přivřela oči, byla jako slepá – všechno jí šlo najednou snáz. Vlnila se pořád do rytmu kytary. Už toho z ní hodně spadlo, za chvíli spadne všechno, chichotala se. Připadala si jako plamínek svíčky. Začala si s tím hrát. Ani si nemyslela, že ji to bude takhle bavit. Prostředníkem si odsunula ramínko podprsenky, napjatá gumička pleskla o vlahou kůži; nahmatala znovu háček na zádech. Najednou povolil, úplně lehce. Tak, stála tu teď s obnaženými prsy, která se jí kapku chvějí, ale to není v šeru vidět, jenom to cítí. Nebo ne? Bradavky se vztyčily, protože v místnosti nebylo příliš teplo. Překřížila před sebou ruce na prsou. Objala se. Cítila vlhkost i lepkavost kůže. Překvapil ji měkký, sametový pocit vlastního těla. Prsty se jí bořily do polštářků špíčků a připadalo jí to přívětivé. Ukazováčkem jakoby nic sjela od dolíčku pod krkem, kde začíná hruď, dolů, po bocích, které shledávala široké a oválné, a vjela si pod kalhotky, jako by jí překážely. (Měla dojem, že jí tělo roste.)

Trochu se zavrtěla jako had. Měla bombarďáky, takže se jí tam pohodlně vešly obě ruce. Pomohla si patou jedné nohy, pak druhé. Kalhotky byly dole. Najednou tu stála skoro pyšná na svůj výkon. Její spokojenost se napájela z jejího těla, z přítomnosti vojáků.

Podávala jim neviditelné ruce, oni se jí chytali za prsty, jako se chytala ona jich.

Cítila, čím je ohromila. Mohla se vsadit, že to nečekali. Koupala se ve světle svíček. Nechala se oblévat všemi sedmi plamínky. Ohýnky byly vyšší než svíčky. Věděla, co bude stále výraznější, čím blíž bude u stolu se svíčkami. (Medika napadlo, že měl přistřihnout knoty, aby tak rychle nehořely, ale na to bylo už pozdě.) Přeskakovalo na ni jejich vzrušení. Vnímala, čím proměnila svůj i jejich svět a svět nepřítomného kapitána. Vnímala je v šeru. A sebe v plameni svíček, jak se třepotaly. Taková jsem – doopravdy. Vnímala tajnou sílu, kterou má v sobě ženská. Něco, co každá holka zdědila po matce a matka po své, sto tisíc let dozadu a kdoví kolikrát? Vytvářelo to kolem ní něco, co na ně přeskakovalo a ztišilo i nejmenší hluky a šepot. Je to něco, čemu se říká osobní magnetismus? Magnetismus těla, živočišného tepla? Probudilo to v ní směs pocitů, střepů myšlenek. (Jsem pěkně nestydatá. A co?) Báby na statku se neukázaly nahé ani svým zákonitým manželům. Kdyby jen věděly, jaká síla vyzařuje z nahoty. Co vnímají mužské oči. Devatenáctiletý. Po čem natahujou ruce a prsty, nastavují dlaně. Ať si poslouží. Můžou cestovat po jejím těle jako po mapě neznámé krajiny plné tajemství, i když taky vyrážek; napájet se silou, která vyzařuje z každého pohybu, když je dost ženský. Shodila brnění, kterým se holka chrání a kterým chce zakrýt, co je na ní nejlepší. Když chtějí, můžou ji provrtat očima.

Věděli, že je opilá.

Hihňala se teď s krátkými přestávkami a v tanci a v měňavém světle svíček provozovala svoje čarodějnické pohyby.

Čára a Holanďan zůstávali v šeru mimo dosah plamínků svíček, chvílemi skoro neviditelní. Zpřítomnili se jen hudbou. Byla to skoro škoda, že je nebylo vidět, jen slyšet.

Rozhlížela se kolem po jednotlivých tvářích a hledala souhlas, povzbuzení nebo hranici, na které by i to stejné jako až doteď už bylo moc. (Nehledala takhle už vždycky omezení nebo hranici, kam až může jít? Věděla, že v ní žádná hranice není. Zkoušela to vždycky – i nahá na koni nebo se staršími muži na statku – až kam jí dovolili. Ale nebylo to vidět. Dokázala to nedat najevo.)

Pozorovala tváře, jak se kolem nich otáčela. Někteří jí posílali doprostřed úsměv, že je to nerozhází. Smíchali se jí dohromady. Na vteřinu si propojila svou nahotu s jejich. Byla to vteřina fantazie, která – pokud byla na statku, v noci, když snila nebo nemohla spát, i ve dne, kdy pracovala se zvířaty – trvala hodiny a plnila její prázdnotu, celé dny nudy. Pootevřela ústa. Líp se jí dýchalo. Taky – už po několikáté – ji napadlo, že na statku by ji odsoudili – a jak! – jako Lauru, když kojila své nemanželské děťátko bez ohledu na to, kdo u toho byl, ve stáji, v jídelně nebo na schůzi, prostě vyhrnula blůzu nebo si rozepjala košili, obnažila prs a dala děťátku pít, ať se to komukoli zdálo, jaké chce, neslušné, bezohledné, nebo dokonce sprosté. (Vytýkali jí, že to dělá jako zvířata bez ohledu k ostatním, až na to, že ty ostatní byly většinou znechucené a zlostné báby na statku, které jí záviděly mladá, bílá a mlékem nalitá prsa a nechtěly, aby se na to mohli nebo museli koukat jejich muži.)

Pořád měla dojem, jako by tu byla už dávno předtím, než sem přišla.

Ještě v ní vzbudila vnitřní úsměv myšlenka, že je asi hodně holek jako ona, zavalených nudou jako statek po ránu mlhami, ale neodváží se ji odvalit a prorazit, jako se to poštěstilo jí, protože měla dost kuráže a našla tu správnou vojenskou posádku na dosah ruky. (A těla.) Něco za něco. Ještě to neměla za sebou a trochu ztrácela přehled o času. (Na tom záleží asi jen trochu.)

Čím níž se jí dívali, tím rychleji jim začal mizet rozum z hlavy a měnil se v krev, která je zahušťovala od pasu dolů (muži jako poleno, hihňala se v duchu a cítila, jak ji to vzrušuje).

V tu chvíli začali vojáci tleskat (první Medik a Zpěvák) a nutili ji – nepřímo –, aby tichounce pokračovala. Vlnila se ze strany na stranu jako bílé moře nebo jako světlý ostrov ve zšeřelém oceánu. Hledala svými pohledy jejich oči. Někdo jí podal láhev a lokla si. Spolkla a naplnilo ji teplo a vůně melasy. Vrátila láhev neznámé ruce, ani se neohlédla, jen letmo. Zahlédla Devatenáctiletého na kavalci v koutě. Díval se na ni (nebo se jí to zdálo?) se smutkem v očích a v tváři, jako by ji – nebo se jí – chtěl za něco omluvit. To by nesnesla, aby jí teď někdo domlouval. Natáhla bezděčně paži dozadu pro láhev, někdo jí ji podal, zase se napila a vracela láhev a hledala smutné oči v šeru. Teď tleskali – pořád tak tichounce, aby nevzbudili kapitána – skoro všichni. Hudba a tleskání jí zrychlily pohyby. Tleskání jí vracelo nevinnost, kterou vychutnávala stejně jako svou prostopášnost. Nejsem tak špatná, říkala si, jsem docela dobrá. Jsem víc dobrá než zlá. Jsem dobrá. Jsem správná holka. Tleskání jí to potvrzovalo. Tleskají jí, jejímu tanci, všemu, čím je pro sebe i pro ně, tak jak právě vypadá, a pro to, co dělá.

Kývala se chvílemi vestoje dopředu, dozadu a do stran (aby si odpočinula), skoro ztuhlá, aby ubrala na síle a na rychlosti potlesku (to se jí povedlo), ale aby nevypadala jako nemehlo, ani snad upjatě nebo odměřeně. (To nechtěla.) Vypadala možná teď jako kluk, který drží holku těsně u sebe a tančí poprvé v životě. Znovu se napila. Rum zakryl stejně jako prve její strach, teď její nadšení i zaváhání. Začala – už bez potlesku – zase tančit, pohybovala rukama vzhůru a níž, podél těla. Vyhýbala se teď pohledu do jejich očí. Chvílemi tančila dokonce se zavřenýma očima. Když je zas otevřela, pomalu, jako by se probouzela, viděla, jak na ní visí, a potvrdilo se jí to, že je neomrzela, protože to ji také napadlo, že by se mohlo stát. (Znala kluky a vojáky, muže na statku.) Pořád čekali na něco víc? Někteří si olizovali rty. Jiní se drželi za kolena. Cítila rum v žaludku. Točila se v kruhu. Pozorovala je, jak ji pozorují. Tlouklo jí rychle srdce. Jak se točila, viděla, jak se jí dívají na prsa, rozkrok, naposled do tváře. Cítila téměř jejich dech na prsou. Pokud se odvrátila na jednu stranu, zírali na ni z druhé.

Všimla si, jak svíčky ubývaly. Odhadovala, jak dlouho ohníčky vydrží.

Cítila podlahu pod nohama a byla jí vděčna. Podlaha byla to nejpevnější, co pro ni teď na světě existovalo. A vděčna byla taky stěnám, oknu zataženému roletou, svíčkám, kontrolce. Příjemně se to proplétalo a točilo. Jako když jezdila na koni, oblečená jen v botách, nebo ani v těch ne. Co bylo dávné a vzdálené, má tady, s nimi, oni s ní, společně. Přidávají se k tomu sny. Ta část, kterou proměnila ze sna ve skutečnost. Z nedostupnosti se stal podaný dáreček. Nechtěla tohle už podniknout dávno? Co byla na statku a věděla, že kasárna jsou blízko, hned za Kopcem.

Pak řekla: „Vždycky jsem věděla, že září, podzim je pro mě nejlepší.“ A nakonec: „Slibovala jsem si už dávno takovouhle noc v září.“ Spatřila Devatenáctiletého.

Svíčky dohasínaly. Ozvalo se praskání, místnost naplnil čmoud a vůně knotů a vosku.

Pak byla tma, jen modravé světlo kontrolky a ticho. Ztichli všichni. Jen tu a tam se ozvalo zavrzání kavalce. Nikdo nevěděl, kde bude děvče za vteřinu; měnila – jako oběžnice – místa v kruhu kolem světnice.

Trvalo to tři minuty a pak zase tři. Nikdo neopouštěl kavalec. Čára hrál Byl jest jednou jeden cvrček muzikant… A potom Už to máme za sebou… Teď už je nám hej…

A nikdo nevěděl nic jistě. (Měla dojem, jako by sama nic nevěděla.) Stačilo jí tu a tam se někoho dotknout nebo je nechat, aby se dotkli jí. Přála si, aby ji pohladil Devatenáctiletý, ale když nechával ruce u sebe jako přilepené, pohladila několikrát otevřenou dlaní ona jeho. Nepadlo slovo.

Všichni si dovedli představit, jak jde z kavalce na kavalec. K představě se připojovalo teplo, které děvčeti ze statku šlo z rukou, úst; o kterém snili; smyslné a přátelské živočišné teplo, které si berou jen ti, co je mohou vrátit. Ano i ne. Nakolik si ji k sobě oběma rukama přitáhli v bleskovém objetí? Nic nebylo jisté, jen šero a modrá kontrolka. Také nejistota byla vzrušující, spolu s tichem, minutami beze slova. Věděli, že to bude to jediné, co po ní zůstane?

Hlas děvčete se ozval z kavalce, kde ležel Devatenáctiletý: „Chtěla jsem to takhle, alespoň jednou, než budu stará. Kdo by mě chtěl, až budu stará? Příště uděláme karneval na Kopci.“

Kouzlo spojené s děvčetem se dotklo i Kněze směsí nechuti, údivu a hanby. Hledal hranici studu.

„Jo,“ řekl Riko-Riko. „Obsadíme svah z jihu, zašancujeme sever, západ a východ a podminujeme Kopec dynamitem.“

Cítila pružnost svých prsou. Měkce se přizpůsobily každému pohybu. Klouzala bosými chodidly po prknech podlahy. Mohla si představit, jak se ve fantazii vojáků prohýbá. Co dělají. Co chtěli ještě víc? Vyhráli, co čekali? Přehrávala si jejich tváře. Devatenáctiletého. Chvíli, kdy měl oči jako dravý pták. A kdy měl v pohledu závrať. Dělala to pro něho i pro sebe. Proč? To by těžko zodpověděla. Byla by ráda, kdyby se tu náhodou objevil kapitán? Místnost provoněla rumem natolik, že by musel mít španělskou chřipku, aby ho necítil.

Už byla unavená. Zvedala ruce a vytvářela opilé taneční fantazie.

Konečně se zastavila – uprostřed.

„Dobrý?“ zeptala se. Byla udýchaná.

„Báječný,“ řekl Medik.

„To je všechno,“ řekla.

„Škoda,“ řekl Zpěvák. „Mohli jsme se ještě kolektivně osprchovat.“

„To až zase příště,“ hihňalo se děvče. „Nemusíme mít všechno hned, ne? Ještě přijde sobota.“

Ovázala si podprsenku kolem čela. Plnila ji lehkomyslnost i únava.

„Je mi zima.“

„Chceš moje tepláky na památku? Když mi dovolíš, abych ti je přidržel.“

„Ani náhodou,“ hihňalo se děvče.

Všechno se schylovalo ke konci. Nebylo to špatné, říkala si. Špatné? Bylo to vynikající.

Měla strach? Už sama nevěděla. Nechávala si podprsenku na hlavě.

Pár lidí kolem se rozesmálo. Rozlišovala hlasy. Smál se i Devatenáctiletý? Pochybovala.

„Cikánka mi jen nemohla zaručit, jak dlouho bude ta šťastná noc trvat.“

Věděli už, že se chce začít oblékat. Oblékala se skoro rychle, ačkoli nespěchala. Už moc nechtěla, aby ji při oblékání sledovali. (Jako když se někdo dívá u řezníka na maso vyseknuté z velkého kusu; čím déle se na něj dívá, tím víc nedostatků na něm najde; až ho najednou přejde hlad a ztratí chuť.)

Pohladila si jizvy na rameni a jizvu na tváři. Mohla si představit, co jim jde hlavou. Stejně to zvládla, jestli se nestane nic horšího. (To bylo hezké, jak tleskali podruhé.) Nevěděli, že měla za sebou – a ne jedno – ne zrovna pěkné dobrodružství. Obouvala si už boty.

Ticho najednou skoro rušilo. Bylo už děvče oblečené? Vzala si svoje věci a tepláky nechala na lavici. Čára už nehrál ani nezpíval.

Vlezla si k Devatenáctiletému. Udělal jí místo. Kavalec maličko zavrzal. Nikdo neudělal poznámku. Bylo to její rozhodnutí.

Zpěvák se zeptal: „Nikomu jinýmu tady nevěříš?“

„Nevěřím lidem nad tři frčky, s nejmenším úřadem anebo funkcí,“ zahihňala se.

Pak řekla: „Už nejsem tak opilá. Matka by ze mě měla radost. Z otce ji neměla. Pila, aby se necejtil zrazenej a osamocenej. Rodinná solidarita je většinou tenkej led.“

Devatenáctiletý se jí díval do očí. Přivřel oči. Zabil by každého, kdo by se na ni odvážil sáhnout. Byla jen otázka času, kdy to řekne: Kdo na ni sáhne, je synem smrti. Byl ochoten – a to ještě nevěděl, jak dlouho – nedbat na řeči. Trnul celou dobu, co bylo děvče nahé. Byl rád, že se oblékla, i když měla jen prádlo. Zdálo se mu, že vystřízlivěla dřív než vojáci.

Bylo slyšet déšť, zvuky noci, štěkot z psince.

Dozorčí strčil nos do dveří: „Večerní stíny se rozpustily podle plánu. Prší, soudruzi a soudružko. Situace proletariátu ve Střední Americe je nadále příznivá. Stejně na hraničních přechodech s Německem všecko normální. Ale psi jsou nervózní. Pohřbíme kapitalismus ještě v tomhle pokolení. Příště zpráva o stavu vody na českých tocích.“

Kněz něco řekl Medikovi, co nebylo slyšet.

Oknem sem s větrem vnikal zvuk deště, pach bahna; přinášel vůni staveniště, trámů, benzinu a nafty. Z dalekých lesů táhl dech hub a listí a jehličí. Déšť všechno přehlušoval. Kasárna se musela topit v blátě. Stroužky vody stékaly po stěnách baráku, do škvír ve dřevu, padaly okapem. Uvolněný plot skučel ve větru. Děvče vycítilo, jak se všechno najednou vyprázdnilo jako představení, které už skončilo.

„Budu tu chvilku spát,“ řekla. „A až se probudím, budu už úplně střízlivá.“ Pak řekla Devatenáctiletému: „Proč mlčíš? Nemáš jazyk?“ Myslela na jeho oči, podobaly se očím divoké kočky.

Ozval se zase štěkot.

„Máte tady zlý psy?“ zeptalo se děvče.

Pak ji slyšeli, jak vypráví Devatenáctiletému: „Ve třetí třídě měšťanky mně jeden kluk podal čtvrtku, na které nakreslil mužské přirození. To mi tolik nevadilo jako pověst, že jsem otěhotněla; rozšířil ji o mně takovej dlouhán s tenkým nosem a masem, jako by na něm viselo. Urazilo mě hlavně to, že by moh někdo věřit, že jsem těhotná s ním. Chtěla jsem utéct ze školy. Otrávilo mně to život; škola mě přestala bavit. Musela jsem se nutit, abych vůbec chodila za školu, nebo jsem zůstávala doma a lhala, že mi není dobře. Chodila jsem divně oblíknutá, to je fakt. Zásadně bez punčoch. I v zimě na boso. Bez kabátu. Mysleli si, že mně – jako bratrovi – přeskočilo. Jednou jsem vykoukla z okna a slyšela cvrčka. Dovolila jsem se na záchod. Poslouchala jsem pod oknem třídy asi deset minut. Cvrčka jsem neviděla, ale pořád slyšela. Zdálo se mi, že plakal. Vrátila jsem se do třídy a učitelka se ptala, kde jsem byla tak dlouho. Odpověděla jsem, že jsem slyšela brečet cvrčka. Udělala si prstem kolečko na čele. Učitelky mě nenáviděly. Celá třída se začala chechtat. Mohli se uřehtat. Nevěděla jsem, co mám dělat. Tak jsem se hihňala taky.“

Devatenáctiletý poslouchal. Vydrželo jí to dlouho, chechtat se ničemu pro nic za nic jen proto, že se něčemu hihňají ti druzí. Jidášův slamník byl ještě prázdný.

Cikán byl známý tím, že buď nemusel spát třeba osmačtyřicet hodin, anebo naopak usnul, kam ho postavili. Řekl: „Moje matka byla na Cikánku plachá. Za socialismu pracovala v pokladně konzumu, než jim zpronevěřila všechny pětníky, desetníky a dvacetníky. Nikdy se nenaučila věřit papírovým bankovkám. Věštila z dlaně, lógru a hvězd. Z lógru, když měla chuť na kafe, z hvězd, kdy nepršelo a musela se nadejchat čerstvýho vzduchu, a z dlaně, když na ní viděla penízky. Matka zůstala krásná až do dvanácti, potom zestárla. Ve třinácti už věděla všecko. Byla krásná i stará; myslím do čtrnácti. To se poprvé vdala a začala rodit děti. Když spala, ve dne nebo v noci, vypadala jako divoška. Ve dne se její tvář rozsvítila jako hvězda. Znala všecky triky, jak nalákat, odřít a napálit chlapa. Včetně mého cikánského tatínka. Umřela na tuberkulózu. Kdo ví, nač doopravdy umřela? Třeba proto, že už chtěla. Už se jí nechtělo jít, aby neměla šajna kam. Vzala mě jednou do zoologický zahrady. Fascinovali ji sloni. Snad ji to vracelo k vodám Gangy, odkud jsme přišli. Vzala mě do domu velkých opic. Dívali jsme se na gorily a šimpanze. Věděl jsem hned, jak, proč a z koho jsem se narodil. Jak jsem trávil minulý tisíciletí nebo milion let před civilizací. Někdy byla matka divoká, jindy plachá. Možná, že to ani nebyla pravá Cikánka. Přizpůsobila se otci. Otec se – když odešli strýčkové – prohlásil za krále. Alespoň v našem zeleným voze.“

„Se mnou už dneska večer radši nepočítejte,“ řeklo děvče.

Čára vybrnkal Když láska zvolna mizí, je čas k rozloučení a Sbohem ti dávám a na konci nečekám.

A Cikán řekl: „Poslouchej, tohle je jen pro tebe, Koňařko. Když přestane pršet, nastane sucho. Suchá cesta je lepší než bahnitá. Když obrátíš Kopec vzhůru nohama, uvidíš propast. Co se zdá, tě přesvědčí – co lže, taky.“

Obrátila se břichem dolů. Zdálo se, že usíná. Devatenáctiletý naslouchal, jak oddechovala. Nespala. Devatenáctiletý věděl, že nespala. Chtěla, aby to věděl.

Prokurátor vykládal příběh, který znali jen částečně.

„Objevil jsem ji v kafiku. Říkala, ať radši odejdu, že čeká manžela. Udělal jsem pár jedovatejch poznámek. Je žárlivej? Stojí ve dveřích. Ten přestárlej slimák? Ne, ten ne. Šel se učesat. Netupíruje se náhodou na záchodě? Uznala, že je tu nuda. Nabídl jsem jí společnej odchod. Kývla. Lžeš jako armádní tisk, řekl jsem. Šla by tančit. Chtěl jsem ji dostat za vodu. Věděl jsem o hospodě, kde jsem se moh ztratit, kdyby mě vrchní chtěli odřít. Šla hned. Zavěsila se do mě. Jsem Jana, řekla. Mně říkaj Prokurátor, představil jsem se. Bylo mi fuk její jméno, adresa. Nejsem kádrovák ani policie. Nechtěl jsem, aby viděla, jak jsem černej. Udělala z fleku pět piv. Nějak se mi přestalo chtít. Čekal jsem, až se půjde vykropit, že se zdejchnu. Měla nádrž jak pátrací balon. Už měla na tácku osum čárek. Od nějakejch civilů dostala tři griotky. Na záchod chtěla jedině se mnou. Cestou na dámy mi řekla, že by mě mohla mít ráda. Jsem asi jedinej, co by si ji udržel. Nechala pootevřený dveře na dámskou toaletu. Začal jsem ji urážet – před celým lokálem. Vypila div ne čtrnáct piv a má prdelku jak závodní slepice. Měla svažitý prsa a hranatý ramena. Ptala se mě, nakolik už jí věřím. Vyzradil bych jí všechny vojenský tajemství, jaký znám, řekl jsem. Stavím atomový zařízení, ale přidělili mě jen na kopání. Kolem nás jsou elektrický policajti zalitý v drátech s vysokým napětím. Černý výložky mi dali, aby se nemohly víc očernit. V tu ránu se na mě obrátil lampas. To se svou slečnou jen tak žertujete, jak předpokládám. Jo, řešíme záhady vesmíru. Zkoumáme tužby obou pohlaví v období zostřenýho třídního boje. Otočil jsem se k němu zády. Chtěl, abych si uvědomil svou vojenskou hrdost, pitomec. Nevyužívá někdo náhodou mý morální slabosti? Co zatím slyšel, nesvědčí o mý politický uvědomělosti. Slyšel jsem už někdy něco o bdělosti a ostražitosti? Snad chtěl, blbec, abych se šel udat? Ta holka vypustila ošklivýho čerta. Nezmohl se na slovo. Šel pro vojenskou policii. Musím se ztratit, řekl jsem. Začala brečet, tohle si o mně nemyslela. Dal jsem jí dvě minuty. Chtěla sama. Byla trochu špinavá, vášnivá. Zeptala se mě ještě, jak se dostane nejkratší cestou na nádraží. Její kalhotky jsem si odnesl v kapse. Daly se na ksicht svobodníkovi, co nepouštěl nikoho ven.“

Dozorčí hlásil: „Bolívie přišla ve válce s Chile o přístup k moři. Jenže už před sto lety.“ Zachechtal se.

„Mělo by se to…,“ navrhl Prokurátor.

„Jo, ale každej za sebe,“ řekl Cikán.

„Nikdo mi nemusí radit co a jak,“ šeptala k Devatenáctiletému, pořád břichem na slamníku. „Nejsem tak plachá, jak možná vypadám. Vím, kde mám udělat čáru. Ta čára je u tebe… Ty.“ Bylo to slyšet i na druhé kavalce.

„Jsi celej zpocenej,“ řeklo mu děvče. „Proč nemluvíš? Vyřízli ti jazyk? Když jsme tančili, ještě jsi mluvil.“

Nebál se jí. Byl ochoten zabít nebo přizabít kohokoli, kdo by se jí dotknul. Děvče se k němu přivinulo. Slyšeli čůrky deště. Vítr. Devatenáctiletý vnímal její tělo. Její ruce, nohy, ramena, prsa. Něco, pro co se narodil. Co ještě neměl. Neřekla slovo. Vdechoval jen její horký, rumem načichlý dech. Její nakyslý pot. Svůj pot, svůj dech. Bylo to jako voda, lesy a nebe, blízko, jako ještě nikdy nic nebylo, ani on sám. Děvče mělo kůži jako pšeničné pole v letním žáru. Hladila ho, všude. Připomenul si její vůni, když tančili. Už bylo jedno, kdo s ní byl před ním a po něm. Teď byli spolu. Zabil by každého, kdo by se o ní křivě vyslovil. Vnímal její dlaně, nohy. Stehna. Klín. Svůj klín. (Připomněl si studenou sprchu.) Bál se, aby to nepřišlo znovu.

„Od koho se může naučit člověk víc než od prasat?“ zamručel Prokurátor pod nimi, aby věděli, že je slyší, ačkoli mluvili tiše.

Děvče ho ignorovalo. Stejně Devatenáctiletý. Nikdo mu ještě nic neřekl.

„Je ti vedro?“ šeptalo děvče Devatenáctiletému.

„Mám závrať,“ šeptal Devatenáctiletý. „Je mi horko a zima.“

„To přejde, až vystřízlivíš a vyspíš se,“ řekla. „Vypadáš chvílemi jako kočka.“

„Ty taky vypadáš jako kočka.“

„Řekni ‚přijď‘ a budeš mě mít nejblíž.“

Devatenáctiletému vyschlo v ústech. Objímal dívku ze statku, protože ho objímala? Plnila ho neznámá chtivost a neznámá úzkost. A stejně nepoznaná radost, která všechno přehlušila. Ztrácel rovnováhu, ačkoli ležel?

„Jen jestli mě chceš,“ šeptalo mu děvče.

Objetím s Devatenáctiletým uzavřela kruh. Zahrnulo to otce, matku, bratra. Noc s vojáky. Znovuvzkříšení, když tančila. Účetního ze statku a koňaře. Všechna znásilnění, která svedli na ni. Všechno, co by se stalo dál, by bylo jen opakování a rozmělnilo by se to. Venku nepřestajně lilo. Obloha byla nízká. Noc rozlévala tmavozelené světlo.

„Slyšela jsem, že se dorozumíš se psy,“ řeklo děvče potom Devatenáctiletému. „To zvláštní porozumění, co máš pro psy, máš i pro lidi?“

Pak řekla: „Přinesu ti ráno – hlavně tobě – čerstvej chleba a pro všechny housky.“ Zahihňala se zase jako předtím. Měla pocit, že se zase vdala, ale jinak než předtím.

„Na statku jsem se málem už vdala za koňaře. Stačilo mi, že rozumí koním, voní po nich, stýká se s nima. Byl o čtyřicet let starší. Byla jsem mladá a lásku jsem ani neměla na mysli. Dal mi jméno: Koňařka. Neměl, co jsem od muže čekala. Vodil mě k řece. Celou noc jsme pozorovali vlny, jak se otírají o kameny na břehu. Všechno plynulo beze změny a zároveň neustále jinak. Říkal, že mě má rád jinak než lidi. Myslel si, že jsem jeho hříbě, proto se mně nelíbí žádná práce. Nedala jsem se zapřáhnout, byla jsem vzdorná, když mně chtěli nasadit chomout. Držel mě za ruku. Trvalo to tři roky. Tisíc dní. Tisíc nocí. Ze začátku to mělo kouzlo. Pak se někam vytratilo. Dal mi pocítit, co to je, když o mě někdo stojí. Když vím, že mě potřebuje, a neváhá mi to zopakovat. Ohromil mě ve chvíli, kdy si přede mě kleknul a požádal mě o ruku. Nenapadlo mě, že by to mohl někdo udělat. Odpověděla jsem, že potřebuju tejden na rozmyšlenou. Vzápětí jsem řekla ano. Vyspal se se mnou. Dal mi nohy nahoru, skoro až na ramena, abych se uvolnila a bylo to pro mě co nejpohodlnější. Ani nepoznal, že už nejsem panna. Říkal, že v rozkroku vypadám jako růžovej motýl s rozevřenýma křídlama. Určili jsme si datum, kdy se vezmem: osmého června. Nikdy si mě nevzal. Nechtěl mi udělat dítě, už dopředu sirotka, abych byla vdova. Sváděl to na to, že nemá peníze. To byla moje první nabídka k sňatku.“

Pak řekla: „Osmého června, kdy jsem se měla vdávat, za mnou přišli, že mám jet za strýčkem. Věděla jsem, že se něco stalo. Měla jsem strejčka radši než otce. Matka řekla, že umírá; chce mě vidět. Neviděla jsem ještě umírat člověka. Nevím, jestli viděl mě: měl šedý zákal, jako když mně umíral pes. Zahlídla jsem, jak mu z koutků pusy pomalu teče hlen. Za pár minut začal pomaličku zavírat oči, jako když někdo zavře knížku na konci příběhu. Nečekala jsem, že se to může stát. Připomínají mi ho maličkosti. Když se některá holka vdává, jako jsem se měla vdát já.“

„Taky jsem se tak cítil, když mně umřel pes,“ řekl Devatenáctiletý.

„Taky jsi nenáviděl Boha za to, že ho nechal umřít?“

Devatenáctiletý jí dal ruku pod hlavu. Cítil, že děvče ze statku hledá, co mají společného. Hledal to v duchu také.

Vyškrtla v duchu ze sebe zbytek světnice? Prokurátora? Cikána? Modrou kontrolku? Prokurátor pod nimi kašlal. Devatenáctiletý se otřel rty o její rty.

Děvče nechalo dlaň v jeho ruce. Měl velkou ruku.

Medik říkal Tetovanému: „Matinka nevěděla, že jsem doma; čekala bratránka. Měl přinést balíček. Vítala ho v průsvitném brokátovém župánku, s cigaretou ve špičce ze slonoviny. (Měsíc po pohřbu otce.) ‚Už jsem myslela, že nepřijdeš. Podívej, napadlo mě, že jsem tu sama. Co takhle lehnout si do postele?‘ Bratranec nevěřil svým uším. ‚To nemůžu, tetinko.‘ Bylo mu pětatřicet. Matinka mě najednou viděla. ‚Tak vidíš. To jsem si nemyslela, že máme v rodině tolik idiotů.‘“

Hodně vojáků už spalo. Slyšeli déšť. Devatenáctiletý myslel na to, co ještě vedle nikoho necítil; na radost, jakou předtím nenašel. Bylo ti tichoučké potěšení, jako když vánek čeří vodu na rybníce nebo na řece. Blízkost děvčete. Myslel na barvy noci. Na déšť. Bahno a bílý jíl. Na mraky s tmavozelenou barvou. Na to, že je schopen zbít nebo zabít kohokoli, kdo by si na děvče něco dovolil.

„Viděla jsem film s pražskou herečkou s dlouhou tváří a dychtivým pohledem,“ řekla. „Kdyby neměla už nic, bylo to stokrát víc než báby na statku. Dvakrát ji prej znásilnili hned po válce, když jí bylo třináct nebo čtrnáct. Můžeš si domyslet kdo.“

„Jsi taky pěkná,“ šeptal Devatenáctiletý.

Přivřel oči. Už věděl, co mělo děvče ze statku společné s letním větrem, s polní cestou, červencem, kdy stačilo pohnout nohou, aby se zvedal prach. (Měl před očima prašnou cestu s kamennou kapličkou, ze které už dávno někdo ukradl svatého vyřezaného ze dřeva, protože se dal prodat západoněmeckým turistům.) Věděl, že by zabil každého, kdo by se na ni odvážil sáhnout. Snad se pro to narodil a nevěděl o tom. Nemusel to říkat. Věděl, co se pro něj v noci změnilo. Už nebude sám – jako divoká kočka, v kleci nebo venku z klece. Pronikla jím myšlenka na to „venku z klece“.

Opakovala mu tichounce: „Mohla bych tě mít ráda. Vypadáš jako kluk, s kterým bych dovedla žít.“

Devatenáctiletý cítil teplo jejího těla. Vůni, kterou vydávala. Pot, dech. Pro co se narodil? Cukala mu tepna na krku a na pažích, na spáncích. Chvěl se zase jako prve, od paty až po krk. Napínaly se mu svaly na ramenou a pod paží, podél těla. Na stehnech zespodu. Cítil, jak se děvče ze statku dotýká jeho svalů na zádech. Měla teplou, vláčnou ruku. Ještě nikdy se ho nikdo takhle nedotýkal. Snad matka, když byl malý.

„Hlášení,“ ozvalo se ode dveří. „Odvážejí psy k hranici. Za Opičí rokli. Nechávají tu jen ovčáka – pro všechny případy.“

„Co kapitán?“ chtěl vědět Medik.

„Toho vynechali.“

Děvčeti se zdálo, že slyší štěkat psy silněji než předtím. Do toho se mísil ze světnice jiný zvuk. Slyšela snad někoho plakat? Byl to maličký Galileo? Od kotců sem doléhalo kvílení a štěkání, horlivost psů, jako by nebylo dávno po půlnoci. Strážní v psinci napomínali zvířata. Proč vyhlásili poplach? Náklaďáky túrovaly motory.

„Jsem unavená a pořád leje, přespím u tebe,“ řeklo děvče.

„Znám zdejší psy,“ řekl Devatenáctiletý.

„Něco se děje u hranice,“ řekl Medik. „Dobře jim tak.“

Devatenáctiletý si vedle děvčete představoval, že jsou v myslivně u lesní školky. Najednou hoří. Vynáší děvče z plamenů holýma rukama, jsou oba nazí. Nemusí říkat ani slovo – děvče už o něm ví všechno.

Psi štěkali, až najednou ztichli. Auta odjížděla, motory bylo slyšet o chvíli déle, než je utlumil déšť. Děvče nemohlo usnout, ale nebylo docela vzhůru; v polospánku drželo Devatenáctiletého za ruku. Myslela na herečku, kterou znásilnili. Kdo ví, kolikrát otěhotněla a co s tím udělala? Jak to dopadlo s jejím dalekým milencem? Myslela na to, jak dá výpověď v družstvu, protože se bude vdávat. Odejde za mužem. Najde si práci u koní. Začne pracovat někde, kde pěstujou plemenné koně. Nebo v nějaké dostihové stáji. Devatenáctiletý byl vyučený lesník. Vyznal se v tesařině. Pracoval s dřevem, dovede udělat stůl a židle a postele. Žebříky. Kolíbku na dítě.

„Uměla bych ti uvařit to nejlepší,“ šeptalo děvče. „A vím si rady, jak vygruntovat barák. Dovedu být šetrná. Jedny šaty a boty mi vydrží rok. Moc se nemaluju, dokážu bejt věrná. Vím, co je to sebezapření.“

„Hoši,“ strčil dozorčí hlavu do dveří. „U kapitána je svobodník. K něčemu ho přemlouvá. Obvyklý triky. Máte nejvyšší čas vyčistit prostor. Jen tolik, že kapitán na něj skoro zařval. Neslyšel jsem, čím ho Jidáš namích.“

Nechal po sobě nezodpovězenou otázku, proč ztratil kapitán s Jidášem nervy. Musel už vědět, že je poplach u psinců. S psovody neměl co dělat. Odpovídal jen za prapor.

„Na hranicích musí bejt živo,“ prohodil Tetovaný.

Potěšilo by je patrně, i kdyby bylo zemětřesení. To nebyly jejich potíže.

Medik doplnil Tetovaného: „Už je vidím. Jak se na rozkaz semknou do jednoho šiku. Ještě těsněji, soudruzi, než včera; tak těsně, až se z toho udusíte. Jako by nevěděli, že každá hranice má dvě strany, nejenom tu zajištěnou drátem odtud.“

Děvče začalo chápat, že ji nabádají, aby vypadla. Prší. To tedy její svatební noc dlouho netrvala. Odhadla, jak je asi venku: vítr, déšť, zima. Bahno, jíl, vachrlatá cesta až do statku. Má jít zase oknem? Posadila se, poslouchala. Slyšela pár vojáků chrápat, nejrůznější zvuky. Někdo v polospánku napomenul souseda, že uchází. Protáhla si ruce. Kde má svoje věci? Začala se oblékat.

„Nechci, aby mě někdo provázel,“ řeklo děvče. A k Devatenáctiletému: „Ani ty. Kdyby se kapitán ukázal, moc za to nedám, že si vás bude chtít spočítat. Nejsem z marcipánu. Tak rychle se nerozpustím. Domluvíme se na staveništi.“

„Vem to směr Kopec,“ radil ji Starší z Bratří.

Otevřel okno. Vítr zase vehnal do místnosti spršky deště. Obloha byla tmavozelená. Padala sem voda.

„Br,“ otřáslo se děvče.

Děvče mělo věcnější hlas než předtím. Něco se ztratilo. Už to tu nebylo. Dívala se na Devatenáctiletého. Naučila se loučit, když na to přijde; jako když luskne prstem. Nedá jí práci se ztratit; i když se s tím třeba ztrácí všechno a nikdo se k nikomu a ničemu nevrátí. A co? Neřekla, že se naučila nebrečet? Snad to nebude tak zlé, jak to vypadá.

Přehoupla se přes rám okna. Nedalo jí práci přesvědčit Devatenáctiletého. Je rozumnej, myslela si. I když neznělo špatně, že by kvůli ní odešel – bez povolení. Šlo se jí těžce. Na boty se jí hned nabalilo bahno. Nemohla se ani moc dívat do deštivé noci. Věděla jen, kde je Kopec. Půjde po paměti. Hledala pohledem bílé plochy písku z kaolinových dolů jako milníky nebo znamení na mapě.

Na záchodě dozorčí konečně uvedl do stavu pohotovosti poplašné zařízení. (To ještě zaslechla.) Voda padala s předpokládaným rachotem. V rourách hřmělo. (Prve to bylo hezčí.) I kdyby se rozhodl kapitán udělat na Jidášův podnět inspekci, nikoho by tu nenašel. Kapitán měl před bývalým velitelem výhodu, že mezi ně nenasazoval filcky. (Stačily mu asi desítky a stovky dobrovolných udání, o něž si neříkal. U předešlého velitele to nebyli jen vojáci, ale i příbuzní ze statku, sousedé a soupeřící kandidáti na nejrůznější funkce.) U jednotek, kde bylo hodně basistů, a pár z nich darebáci, kterým nikdo nemohl věřit, z nich dělali fízly. Jen se tvářili jako regulérní příslušníci PTP.

Do budíčku jim zbýval ještě kus. Psi a psovodi jsou už asi na hranici. Kdo ví, co se děje. Pořád něco, co nemá cenu, jen následky. Jedna z tisíce událostí, které mají jen tolik hodnoty, kolik se na ně spotřebuje peněz. Smysl uniká. Jidáš se vrátil i v dešti dřív, než musel. (Nebyl by vítaný, ani kdyby se vrátil až za tři roky. S tím se nedalo nic dělat.) Mohli se vsadit, že o děvčeti věděl. Možná, že ne kapitán, ale Jidáš tu má svou filcku. Tak nebo onak. Proč kapitána probouzel? Každé obvinění stálo za úvahu a jednou bude mít nejvážnější důsledky, myslel si Medik stejně jako Tetovaný a Riko-Riko a pár zasvěcených.

„Kdyby kapitán přišel, pánové, a na něco se ptal, je odpověď už daná,“ řekl Medik. „Tombola nebo loterie? Tanec? Ani nápad. Všichni spíme. Dobrou noc.“

„Titanik,“ řekl Mikádo.

Kněz se obracel na kavalci, stejně jako maličký Galileo. Myslel na ctnost, které by se rád přidržel: odsuzovat jen hřích, ne hříšníka. Na nemravnost, která měla jiné rozměry než kdysi, na dobro a zlo. Chápal, že nechápe. Zlo bylo nepochopitelné, ale jen tomu, kdo se mu brání.

Dozorčí přišel s novým hlášením: „Hučí do kapitána. Nevyrozuměl jsem slovo. Jediný, co se dalo rozluštit, byla řeč o kulatině. Motostřelci, jak se dověděl dneska v hospodě Jidáš, rozřezali dříví cirkulárkou a nacpali jednotlivý kusy do hlavní protileteckých kanonů a odstavených tanků. Přetáhli přes to vikslajvantovou ochranu, aby jim to nezvlhlo. Postupně dřevo pálili, když jsme mrzli jak eskymácký psi. Zlikvidovali to do poslední třísky. Nikdo už jim nic nedokáže. Smrt fašismu. Ať žije mrtvej generalissimus. Odcházím.“

„Pátrej dál,“ podotkl Tetovaný.

Starší z Bratří zavřel okno, kterým odešlo děvče. Zvuk deště zklidňoval. Ráno se blížilo pomalu.

Kněz kýchal. Trochu se nastudil. Devatenáctiletý myslel na děvče. Co mu řekla. (Taky vycítil, co se ztratilo s deštěm.) Jak Čára hrál Zavolá srdce tvé a já se vrátím… Nemohl ani nemusel spát. Cítil víc síly než v lese, ještě než nastoupil k praporu.

Představil si děvče, jak jde v bahně. Odhadoval, kdy půjde kolem jam a lešení s provazy na staveništi. A kdy mine kaolinové šachty, bílé hromady. Měl ji doprovodit? A rychle se vrátit? Styděl se, že to neudělal. Mohl a měl to udělat. Cítil k ní lítost i něžnost. Vzdor vůči okolí. Proč probudil Jidáš kapitána?

„V Sidi el Abes jsme takový krysy stříleli zezadu a nemuselo se ani jít do útoku,“ řekl Tetovaný. Nemusel dodávat, že má na mysli Jidáše.

Pak dal ještě na vědomí cimře, jaké to bylo v Indočíně. Vietnamky neuměly tolik francouzsky. Naučily se kapku vojenskou hantýrku. Montréz vos papiers. Qui vive? Halte! Ne bougez pas. Faites demitour. Avancez. Attendez ici. Allez lentement. Levez vous. Conduisez-moi chez un docteur. Taky slovíčko rychle: Vite.

„Kromě parketu tam bylo malinký jevišťátko, kde se holky producírovaly, aby si vojáci mohli vybrat. Madam byla vysloužilá štětka. Holky se prodaly do nevěstince samy; nebo je prodaly rodiny. Holka se mohla vyplatit, ale stalo se to zřídka. Novicky si braly víc vojáků. Malá část, co voják platil, šla na její konto. Starší holky se vyznaly. Nehnaly se, do čeho nemusely. Nejzkušenější měly cíl: manželskou lásku. Nebo alespoň žít na hromádce. Voják ji mohl vyplatit. Někdo si předplatil holku na tejden. Madam ji zaměstnala, jen co vytáh paty. Občas došlo k hádce. Nečekaně se dostal voják z kasáren a načapal holku s jiným. Rvali se o ně jako o zákonité manželky. Všichni chtěli přijít na řadu první, ne na desátým nebo dvanáctým místě. Mě spářila madam hned na poprvé s dames speciále. Holky nesměly pít alkohol, jen barevnou vodu. Taky z pití šla malá sumička holce na účet. Patří k manýrám koupit holce chlast, než se jde do postele. Moje dame spéciale trvala na tanci. Skrečnul jsem to. A nahoru. Někdo to skončil dřív, než začal, protože byl nadrženej. Stačilo, aby ho holka utřela vlažným hadříkem. Někdy si ani nestihl zout boty, o svrchním oblečení nemluvě. Některá holka mu věnovala chvíli navíc. Nechci to idealizovat.“

Dodal: „Líbat bylo zakázáno. Asi ze zdravotních důvodů. Taky aby se nikdo nezamiloval. Ignorovalo se to – na obou stranách. Důstojníkům se provoz nedoporučoval. S tím, že se to pro vyšší šarže nehodí. Platí se předem. Dva drinky, než se začne. Za jedno zaplacení jeden orgasmus. Když jsi chtěl něco mimořádnýho, musel sis to dohodnout s madam.“

„Matinka by ti potvrdila, co znamenají tyhle dámy pro rakouské sídelní město,“ řekl Medik. „Vybraně se strojí. Na Saint Stephan Platzu je najdeš v bobřím kožichu. Sport turistů je vybírat si dámy blízko strážníka. Když to prostitutka dělá, není to trestné. Trestá se brát za to peníze. Proto policajti neodhánějí šlapky, ale turisty.“

„Zapřahaj koně za vozem?“ zeptal se Hou-Hou.

„Je tu těžký ovzduší, musím se vzdálit,“ řekl Riko-Riko.

Vzduch byl hustý. Plnily ho tělesné vůně.

„Ucházíte,“ dodal Riko-Riko.

Ačkoli děvče muselo být už dole za Kopcem a jámami na staveništi, nechtělo se zbytku mužů na světnici spát. Zůstal tu po ní opar, ozvěna slov. Doby, kdy ještě měla koně. Opar bezbrannosti a nestydatosti zároveň. Dozorčí se vracel; čekali poplašnou zprávu. „Pozor, písařka na pluku, soudružka Mazliachová, se odvolala, protože major řekl, jaká je svině, že mu nedala. Musí napsat na nástěnku: Odvolávám, co jsem prohlásil, že je soudružka Mazliachová svině, protože mi nedala.“

Dodal: „Mimochodem, v pondělí nás budou stříhat. Pro dobrovolné dárce krve je v kuchyni litr mléka. Konec hlášení.“

Devatenáctiletý se obracel z boku na bok. Měl pocit, jako by běžel. Cítil ozvěnu svého chvění, hlasy ze sebe; neodpovídal Prokurátorovi, Medikovi ani Tetovanému; vzkazoval něco děvčeti tichou poštou zamilovaných. Měl pocit světa vzhůru nohama, jako by byl a zároveň neexistoval. (Někdy, když přišel úsvit a vdechoval smolné vůně, zdálo se mu, že nezačíná jen ráno, den, ale svět.) Poprvé v životě cítil, že nachází smysl v tom, jak se narodil. A stejně tak se mu poprvé v životě zdálo, že není nic, co by nemohl; žádná překážka, aby ji nepřekonal. Naplnila ho nová energie, jakou ještě nikdy necítil. Vlévalo to do něj sílu, nový pocit existence.

Cikán si šeptal pod dekou: „Ožením se s ní.“

„Co z toho máš?“ zeptal se Čára.

„Dlouhý volný pohyby. A pak cuknout.“

„To máš z vlastní hlavy?“ chtěl vědět Hou-Hou.

„Jak to, že jsem takovou holku ještě nepotkal?“ šišlal Cikán.

„Děláš všecko potmě,“ řekl Čára.

Dozorčí teď stahoval na záchodě vodu skoro nepřetržitě. Věděli, co to znamená.

Slyšeli klapot podpatků. Mohl to být dozorčí, jeho pomocník. Kapitán nebo Jidáš. Anebo je dozorčí napodoboval. Do posledního muže v tu chvíli předstírali, že tvrdě spí. Měli všichni, i v noci, hodinky na pravém zápěstí. Končila pro ně sobotní noc. Jejich staronový kalendář. Uzavírali další kruh. Svět, život se skládal z nových a starých kruhů, které se vzájemně prostupovaly, dotýkaly i vylučovaly.

III

17

Kapitán měl v kanceláři po starém veliteli dubové dveře pobité mosazným plechem zevnitř i zvenku. Devatenáctiletý si musel stoupnout těsně za ně na práh, aby slyšel alespoň něco. Byl to tence vyklepaný plech, ještě se leskl, zprohýbaný odshora dolů. Dozorčí na záchodě zavěšoval splachovadla, která prve strhl. Devatenáctiletý si spočítal, že dozorčí nepůjde dál než ke stolku, ani když se bude vracet ze záchodu. Pomocník dozorčího kryl záda dozorčímu, který se zabýval stahovadly na záchodě.

Kapitánova místnost byla až na konci chodby, blíž hlavním dveřím. I kdyby dozorčí viděl, jak stojí Devatenáctiletý s uchem nalepeným na kapitánovy dveře, nic by se nestalo. Špatné by bylo, kdyby otevřel dveře zevnitř kapitán. Nebo vyšel svobodník. (Kromě Devatenáctiletého, jak špicluje, by viděl prázdný stolek dozorčího.) Devatenáctiletý si v duchu dával dohromady, jak spolu souvisí Jidášova návštěva u kapitána a osud děvčete. To už nebyl sladký letní vítr, lesní a polní cesta. Přeběhl mu mráz po zádech. Nebylo těžké si domyslet následky, jestli svobodník vyžvaní, i co neví. Kapitán zapnul rádio. Devatenáctiletý chvílemi nevěděl, která slova skutečně slyší a která se mu jen zdají. Konec noci byl vlhký a vzduch ztěžkl. Měl horečku; cítil mrazení. Byl hotov varovat děvče; zároveň je nechtěl plašit. Připadal si jako časovaná mina. Bylo toho v něm víc, než unesl a v čem se dokázal vyznat. Věděl jen, že se něco stalo. To něco se taky týkalo děvčete.

Věděl, že za ní vyběhne do deště a tmy bez ohledu na to, kde ji dohoní. Na následky nebo na trest za nedovolené opuštění vojenského prostoru nemyslel. Chápal jinak než ještě časně večer pořadí důležitostí, čemu má nebo musí dát přednost a co může pominout.

Bránil se a současně poddával pocitu, který v něm děvče vyvolávalo. Vážil, co svědčilo pro ni a proti ní. Vždycky měla navrch. Proč? Bylo mu jí líto? Zavřel oči. Cítil plech na čele a pak na tváři, než se dotkl dveří bradou.

Chodbu baráku osvětlovaly tři žárovky žlutým a šedým světlem.

Dřevo vnější stěny kapitánových dveří i s plechem páchlo lyzolem, kouřem a olejem.

Dveře kapitánovy kanceláře byly studené. Kapitán za dveřmi přecházel místností. Už byl oblečen. Svobodník – Jidáš – stál pravděpodobně zády ke dveřím, asi uprostřed světnice, před kapitánovým velkým psacím stolem.

Devatenáctiletý slyšel, jak kapitán otevíral zásuvku ve stole; potom plechovou skříň se spisy. Přišel svobodník pozdě v noci probudit kapitána, jen aby mu řekl, kdo ukradl a stopil kulatinu?

Konečně ustala hudba a svobodník mlčel; Devatenáctiletý slyšel kapitána, jak říkal: „Dobrá, dobrá.“ Zněla z toho kapitánova ospalost; hlas člověka, kterého probudili. Nevyzval je snad – ptal se svobodník – aby mu ve dne nebo v noci okamžitě hlásili, cokoli by se někdo dověděl o kradeném dříví? To byl důvod, proč vstoupil. (Zlaté oči.) Kapitolu s dřívím už měli za sebou, prohodil kapitán. Dá se motostřelcům ještě něco dokázat?

„Ani prapor ze mě nemůže udělat zvíře,“ řekl svobodník. (Odváděl to jinam?) Kapitán se asi divil, proč mu to Jidáš říkal.

„Podívejte se, svobodník Holub,“ řekl kapitán skoro odevzdaně. „Jsme tu skoro dvacet minut. Co jsem se dověděl? Chci vědět, oč vám opravdu běží. Pokud jde o dříví, koho z motostřelců můžete usvědčit tím, co někdo říkal u piva?“

Potom Devatenáctiletý neslyšel kapitána, jen svobodníka a pak zase Jidáše, a ne kapitánovu odpověď.

Svobodník oslovil zase kapitána: „Dovolil jsem si předpokládat, soudruhu kapitáne, že jako důstojník z povolání byste mě mohl pochopit. Mám v papírech – a doufám, že se neztratily – jak jsem litoval, že mi ještě před rokem 1948 nebylo všechno jasné.“ (Jidáš si musel svou řeč nacvičit nebo opsat z nějakých novin, myslel si Devatenáctiletý.) „Vážím si lidí a důstojníků, kteří mně pomohli zbavit se omylů a chyb.“

„Není třeba, abyste se očišťoval, svobodníku,“ řekl kapitán.

„Nemám jen zájem se dívat, jak se páří fena a smečka psů. Nechci se dívat na někoho, kdo se nezastaví před žádnou náruživostí. Na lidi, co nevěří ani sobě, nemluvě o tom, co dělají. Z čeho všeho by se nejradši svlékli. K ničemu se nedám vyprovokovat.“

„Nevím, o čem hovoříte, svobodníku.“

Kapitán se odmlčel.

Devatenáctiletý cítil, jak mu stoupá krev do hlavy. Co už svobodník vyžvanil? Slyšel kapitána přecházet po kanceláři. Patrně přistoupil k almaře, rozevřel oboje dveře a vyhrabal plukovní papíry. Vytáhl revolver a začal ho rozebírat na stole. Kladl součástky vedle sebe na stůl, aby dal ztrátě času se svobodníkem nějaký smysl?

Kapitán zacvakal několikrát naprázdno spouští.

„Podívejte se, svobodníku,“ řekl. „Přišel jste na vlastní žádost. Probudil jste mě. Naznačujete něco a nevím, co si mám myslet. Neříkáte co, kdo, kde a jak. Kdybychom sepsali protokol, bylo by to samé zdá se, domnívám se, jak se mi to jeví a tak dále. Možná ano, možná ne, těžko říct a podobně. Říkáte: Jejich temné stránky. Černé vlastnosti. Všechno je pro vás černé, černé, černé. Nevím, proč do toho pořád pletete svého otce. A ještě k tomu uprostřed noci. Za koho mě máte?“

„Opakuju, že se nemíním setkat s nikým, kdo chtěl protizákonně opustit vlast, i kdyby to měl být můj otec. Mluvím o tom, co je mi proti srsti.“

Devatenáctiletý pochopil, k čemu se nechtěl dát Jidáš vyprovokovat. Čekal na jiné kapitánovy otázky, aby mu odpověděl, a kapitán to prohlédl. Devatenáctiletý si domyslel, že svobodník chtěl zabít dvě mouchy jednou ranou. Nabídl kapitánovi, že mu udá děvče ze statku a vojáky, když bude kapitán ochoten vyjít vstříc jemu? Kilo cibule za kilo česneku? Možná že ano, možná že ne.

„Máme jednu světnici a je těžké přijmout, co mi jde proti srsti, i když se s tím ostatní smíří.“

„Chcete snad mít světnici pro sebe? Máme vám najmout hotel, svobodníku?“

Devatenáctiletý si chladil čelo o kování dveří.

„Pozvali si ženskou.“

Jidáš to tedy ze sebe konečně dostal. Bylo to venku. Devatenáctiletý zrudl.

„Nemám zájem z vás něco tahat, svobodníku,“ opakoval kapitán.

„Je to exhibicionistka.“

„Co tím chcete říct?“

„Ukazuje se nahá. Má z toho potěšení. Je úchylná. Má bratra v blázinci. Říkalo se to, už když se prvně ukázala na staveništi. Chodila naschvál mezi polední přestávkou, aby se mohla vybavovat. Přišla už po večerce, dírou v plotě, napakovaná uzeným.“

„O čem mluvíte, svobodníku?“

„O tom, jak se někteří vojáci vyžívají. Nechci, aby se to mohlo brát jako udání. Jen nesouhlasím, aby někdo, kdo potřebuje jistý druh vyžití, urážel vkus druhého, kterému to nesedí. Máme i tak málo soukromí.“

„Na statku je víc děveček, svobodníku.“

„Pracuje u prasat. Předtím pracovala u koní. Nahlas nikomu neřekla svoje jméno.“

Pak řekl: „Snad jsem měl přijít už v úterý, když s ní byl jeden vojín v boudě na nářadí.“

„Po práci?“

„Po práci, soudruhu kapitáne.“

„Hlásil jste to někomu?“

„Ne, nehlásil. Jste první, soudruhu kapitáne.“

„Proč jste to od úterka nikomu nehlásil? Chcete říct, že neměl propustku?“

„Nechci vypadat jako práskač, soudruhu kapitáne. Jsem u PTP, protože se něco z papírů mého otce připletlo do mých. Nikam jsem neutíkal ani jsem nemohl otce zastavit. Zatkli mě u Karlových Varů, ne na hranici. Nebyl jsem u skautů, jak se mě ptal soudruh major, bývalý velitel. Můj strýček nepekl v Barceloně před válkou s generálem Frankem. Kupoval ve Španělsku pomeranče ve velkém. Neměl jsem s jeho velkoobchodem co dělat.“

„Znám vaši složku, svobodníku. Nikdo vám nepřidal, co vám nepatří. Chystal jste útěk a několik kompliců to připustilo ještě před výslechem. Váš otec nechtěl na vás svést, co vy svádíte na otce. Jako mladistvý jste nedostal nejvyšší výměr. PTP není vězení. Povýšili vás. Nemůžete si stěžovat na neporozumění. Váš otec čeká na příští amnestii.“

„Dostal osmnáct roků.“

„Jednou se otevřou hranice, svobodníku. Budete moct jít, kam vás srdce táhne. Třeba do Barcelony. Chcete mi snad ještě něco říct?“

„Můžu oznámit na světnici, že jsem vám čistil revolver, soudruhu kapitáne?“

Trvalo vteřinu, než se kapitán dovtípil. Něco ho popudilo. Přál si klid. Proč si všichni myslí, že je ve své hlavě něčím, čím není?

„To byste ode mě mohl zítra chtít, abych vás nechal velet praporu, svobodníku.“

„Byla na světnici ještě před chvílí, soudruhu kapitáne.“

„Kdy odešla?“

„Nevím, soudruhu kapitáne.“

„Vyšetřím si to,“ řekl kapitán svobodníkovi. „Ráno pustíme po stopě psa.“

Nastalo ticho. Jen podlaha vrzala.

Devatenáctiletý slyšel Jidáše, jak šel ke dveřím. Otloukalo se mu o spánky, že ráno pustí kapitán po stopě dívky psa. Lekl se a odskočil. Viděl svobodník, jak děvče vyskočilo z okna, prolezlo plotem a šlo ke statku? V dešti by ji možná ani nepoznal. (Devatenáctiletý neměl ani tušení, že v tu chvíli kapitána napadlo, že svobodník by mohl mluvit ještě s někým jiným než s ním. A že by někdo mohl obvinit kapitána z vlažnosti. Nebo z něčeho jiného.)

„Dovolte mi odejít, soudruhu kapitáne,“ ozvalo se těsně za dveřmi.

Než se otevřely, už se Devatenáctiletý opíral zvenku o stěnu baráku, pod stříškou, aby na něj netekly proudy vody. Už věděl všechno, co potřeboval vědět. Jidášovu pozornost k sobě přitáhl dozorčí, který stál ve dveřích záchodů a naslouchal hřmotu vody, jak díky pomocníku dozorčího padala do mís jako mořský příboj. Svobodník se zeptal přes celou délku chodby, aby to skrz dveře slyšel kapitán, jestli potřebuje dozorčí s něčím pomoct. Dozorčí odpověděl, že ne. Postará se o stahovadla sám. Devatenáctiletého svobodník nepřehlédl. (Měl oči jako divoká kočka.) Vešli do světnice jeden za druhým.

18

Cikán se Somrákem přinesli z kuchyně putnu studených brambor, oba zmrzlí. Kněz větral. Promoklí vojáci beze slov svědčili o síle deště. Medik se dal slyšet: „Život je dar, umět žít talent a talent je řídký.“ Pasoval Cikána se Somrákem na umělce života. Každá brambora dobrá. Mohli by z nich být maršálové.

Za chvíli se ukázalo děvče, které se nedostalo dál než ke Kopci. Devatenáctiletý se lekl. Chtěla je ohromit? Co se děje? Byla zmoklá, i s pláštěnkou a kapucí, ošlehaná větrem. Nevadilo jí, že se přivádí do nebezpečí? Proč se vrátila? Zachází se svým osudem jako hazardní hráčka? Má v sobě nějakou chorobnou náchylnost? Nebo chtěla, aby ji viděli jinak, ještě než skončí noc? Devatenáctiletému se hrnula krev do hlavy. Bušilo mu srdce.

„Musím tu počkat do rána,“ řekla. „Zabilo by mě to.“

Zamířila ke kavalci Devatenáctiletého.

„Nebreč,“ řekl Prokurátor. „Tady neprší. Jsi jako houba. Potřebuješ vyždímat.“

„Neměl jsem otevírat okno,“ řekl Kněz.

„Doufám, že tu nikomu nevadím,“ řeklo děvče.

Měla v hlase výčitku. (Jako někdo, kdo ví, co dělá. Kdo už si poradil s jinými záležitostmi.) Vzhlédla k Devatenáctiletému.

Byla zmožená deštěm, nohy plné bláta. Zbrunátněla ve tváři. Vlasy měla slepené a kapala z nich voda. Celá se chvěla zimou.

„Můžu si tu odpočinout?“ zeptala se. „Je tam hrozná tma. Řítí se to na tebe, jako by už nikdy nemělo bejt světlo.“

Devatenáctiletý jí udělal místo. Chtěl jí říct: Půjdou po tobě. Nasadí na tvou stopu psa. Zrádce je mezi námi. Řekl jenom: „Jo, pojď sem.“

„Je tam noc jako ropucha,“ vydechla. „Je to zelená a studená a hodně mokrá noc.“

Snažila se to říct, aby to neznělo naříkavě; postrádalo to její předchozí huhňavost. Devatenáctiletý s ní v duchu souhlasil: byla to noc jako ropucha. Noc jako dělaná pro práskače, udavače a skety jako Jidáš a ten, kdo mu na cimře všechno vycamral. Bylo znát, že děvče na jílu upadlo. Na boty se jí nalepil kaolinový píseček, bílé bláto.

„Nevěděla jsem, že bude takhle pršet. Vítr by mě snad roztrhal. Zapadla jsem do kaolinové jámy nebo do vašich jam s lešením. V noci jsou to víc pasti na lidi. Mohla jsem si zlomit vaz nebo zpřelámat kosti.“

„Mohla ses zaplést do mokrých provazů,“ řekl Devatenáctiletý. „Dobře, že ses vrátila. Můžeš počkat u mě, než přestane pršet.“ Mluvil nahlas. Chtěl, aby to všichni slyšeli. Váhal, co jí má říct, když stejně nemohla odejít. Cítil, jak se dostává do úzkých. Ale zároveň měl radost. Vnímal její přítomnost jako nenadálé, ale příjemné překvapení. Byla to radost i strach. Mohl si spočítat důsledky. Odhadoval, kolik mají času. Co když Jidáš v tomhle okamžiku půjde za kapitánem? I to by jí dalo čas utéct. A Jidáš není tak hloupý, aby před očima všech vstal a šel ji udat.

„Byla jsem už za Kopcem. Na otevřené cestě se skoro nedá chodit. Odneslo by tě to.“

„Proto si asi na hranicích vybrali záškodníci tuhle noc,“ řekl svobodník, aby si uvědomili, že je slyší.

„Co ti na tom sejde, koho si vybrala tahle noc?“ řekl mu Tetovaný.

Cikán přišel s tím, že může doplnit taje cikánské svatby cikánským pohřbem. Může to být stejný pes jako na svatbě.

Podotkl, že by to nebyla cikánská svatba, kdyby se náhodou nejbližší příbuzní nepobodali.

„Hraju to při zdi,“ zašišlal.

Prokurátor se vyklonil z kavalce: „Jidáši, co ti chtěl kapitán? Nebo cos chtěl kapitánovi ty?“

„Toho Jidáše si odpusť. Kapitán řekl, že se u něho mám stavit, až přijdu z vycházky. Jsme na stopě zlodějům kulatiny.“

Děvče si svléklo to nejvlhčí.

„Ty se nesvlíkneš?“ zašeptala k Devatenáctiletému. Neodpovídal jí.

„Potřebuješ vysokej oheň,“ řekl Cikán. „To by tě usušilo. Zažil jsem takovej oheň na svatbě i na pohřbu, i při rozvodu, kdy musíš překročit tři psy pozpátku. Musí ti bejt zima. Potřebuješ živočišný teplo.“

„Jo,“ přisvědčilo děvče. Zacvakala zuby.

Kněz stál u okna. Nechal do světnice vnikat vichr a vodu. Teprve za chvíli, sám celý zvlhlý, okno zavřel.

„Počkej tu na mě,“ řekl děvčeti Devatenáctiletý. „Nikam nechoď, dokud se nevrátím.“ A aby předešel otázku děvčete, kam jde, řekl, že musí něco zařídit. Kdyby chtěla, doprovodí ji potom do statku. Řekl jí, že to má vymyšlené, aby si nedělala starosti. (Neměl, překvapilo ho, že to řekl.) Mluvil k děvčeti docela zblízka, protože už nechtěl, aby to někdo slyšel. „Zatím se zahrab do dek.“ A zašeptal k ní: „Nespi. Kdyby svobodník vyšel, hned se obleč a vypadni, jestli nechceš, aby tě tu načapal kapitán.“

Děvče vidělo v pohledu Devatenáctiletého dravost, která mu rozsvítila oči. Cítila jeho horký dech. Poslouchala dobře. Tomu rozuměla. Vycítila, co Devatenáctiletý nevložil do slov. Tak vypadá muž, který v sobě našel lásku? Něco jí říkalo, že ano. Vybrala si Devatenáctiletého, nebo si Devatenáctiletý vybral ji? Usmála se poprvé od chvíle, co se zkřehlá vrátila. „Neboj se,“ řekla. Vlilo se do ní odhodlání Devatenáctiletého. Cítila ochranu muže. Pomohlo jí to unést chlad a vlhko. Byla celá prochladlá.

„Udělám taky, co je mi souzeno,“ řeklo děvče.

Devatenáctiletý neodcházel. Cítil dech děvčete. Přikryl ji dvěma dekami.

„Zůstaň u mě vteřinu, než se zahřeju,“ řeklo děvče. „Jsi horký, jako bys měl horečku. Hezky se o tebe můžu hřát.“

„Nech si obě deky.“

Devatenáctiletý se vyplížil z baráku. Měl na sobě pláštěnku a kapuci. Na stolku dozorčího setniny vypojil telefon.

Udeřil ho závan větru, deště a tmy. Noc jako zelená ropucha, myslel si. Jako před koncem světa. Devatenáctiletý myslel na to, k čemu se rozhodl kapitán. I kdyby nechtěl víc, než aby ji pes usvědčil, stačí to. Kamkoli děvče půjde, pes ji vyčenichá. Jediné zvíře v psinci.

Devatenáctiletý to se psy uměl. Věděl, že si udělal pověst člověka, kterého mají rádi psi. Představil si hajného, jak jde po stopě jelena, laně, vlka nebo divokého kance. A představil si sám sebe v roli pytláka odhodlaného ke všemu.

Vzduch byl studený. Do všeho se mu tlačila představa děvčete, její dech, hlas, pohled, vůně, jak zmokla. Co mu řekla. Nebála se udělat, co ji napadlo. Už to svědčilo o její vůli, když ne hned o odvaze. Kdo by udělal, co udělala ona, ať se mu to líbilo, nebo nelíbilo? Byla hezká, holčičí, mnohoznačná, útočná. A přišla nazpátek k němu. Jen k němu.

Trvalo mu teď minutu, než přeběhl blátem ke kójím, kde byli vlčáci. Kotce byly prázdné, až na jeden. Snažil se vcítit do chutí psa, kterého poslali, aby sledoval stopu.

Devatenáctiletý věděl už dopředu, že je schopen psa zabít. Jednoho už zabil. Byl to pes majora Polanského od dělostřelců. Na zábavě ke Dni armády řekla Polanská vojákům, kteří s ní tančili, že manželův otec za války sloužil Němcům ve vládním vojsku a jak je ráda, že její muž nešel pro podezřelý původ do dolů nebo k PTP. Stal se po šestinedělním rychlokursu poručíkem; postupoval rychleji, než se mu mohlo snít. Byla hezká, opilá a trochu zlá. (Medik řekl, že byla hloupá.) Neměla majora ráda, to Devatenáctiletý vycítil. Major ji odvedl uprostřed zábavy ven a na dvoře u záchodů ji zfackoval. Čtyři z pěti vojáků, co pro ni chodili tančit, se s ní vyspali. Odvedl majorovi vlčáka a otrávil ho buřtem, do kterého dal jed.

(Smrt dalšího psa pěkná nebyla. Desátník od tankistů si bral s sebou jako talisman ratlíka. Řídil tank a na zimním cvičení usnul vyčerpáním. Než se probudil, opekli si vojáci ratlíka v místnosti, kde spali, rozloženi paprskovitě kolem bubnových kamen na piliny. Upekli si ho v hranaté míse na olej z tankového motoru jako na pánvi. Ráno desátník plakal.)

Devatenáctiletý přeskočil louži a rozstříkl druhou. Už věděl, co dělá a proč. Odejde s děvčetem někam, kde je žádný pes nevyčenichá. Kdo by na ni sáhl, je synem smrti.

Obešel kotce. Pak se vloupal na marodku. Našel, co hledal.

Nevypadá to, že ostatní psi z hranice budou tak brzy nazpět. Všechno mu zapadlo do plánu. V kuchyni si naplnil kapsy pepřem, paprikou a solí. (Myslel na to, co přijde, až budou s děvčetem na cestě někam.) Za další chvíli byl v kotcích. Pes ho znal. Chviličku vrčel a pak se lísal. Devatenáctiletý si polil ruce jedem. Čekal, až mu je začne pes olizovat. Potom vzal ovčáka za hrdlo. Pes vytušil, že muž, k němuž se chtěl lísat, pro něj znamená nebezpečí. Měl zuby a drápy, s nimiž Devatenáctiletý nepočítal. Byla to psice.

V horečce necítil Devatenáctiletý ani všechny drápance a kousnutí, která utržil.

Před barákem nechal po sobě stékat déšť, aby ze sebe smyl krev. Rány pálily.

Prokurátor viděl obrys Devatenáctiletého ve dveřích světnice.

„Kdo neuznává, že v nejlepším se má přestat?“ zeptal se Kněz.

Devatenáctiletý si mohl jen představit, co se na světnici odehrálo, zatímco tu nebyl.

„Bylo by dobře na chvíli spát, ne?“ zeptal se svobodník.

„Pojď ke mně, ať se zahřeješ,“ řeklo děvče.

„Bude lepší, když odejdeme,“ řekl Devatenáctiletý. „Počkáme ještě chvíli, než trochu uschneš. Snad ti mezitím uschnou šaty.“

„Radši ne,“ řeklo děvče. „Ještě počkej. Jsem ráda, že to chceš.“ Pak řekla: „To by nebylo rozumný, udělat do teď hned.“

Devatenáctiletý myslel na možnost, že by přišel kapitán. (Nebo co by se stalo, kdyby viděl ráno jeho škrábance.)

„Vypadáš, jako by tě přejeli bruslí,“ řeklo děvče.

„Sklouzl jsem a narazil na podvozek,“ lhal Devatenáctiletý. „Nic to není. Za chvíli to přejde.“

„Jsi pěkně poškrábaný,“ řeklo děvče zblízka. „Ošetřím ti to. Počkej.“

Devatenáctiletý cítil pot a pach děvčete. Spojilo se mu to s pachem kotců a psa.

„Co se ti stalo?“ chtělo vědět děvče. „Vypadáš, jako by ses popral s jezevcem. Nebo ses s někým popral kvůli mně?“

Myšlenka, že by se kvůli ní porval, jí lichotila.

„Už dlouho se kvůli mně nikdo nepral,“ řekla.

Musela jí být i pod dvojí dekou zima, protože cvakala zuby. „Vychladla jsem jak eskymo. Taky si připadám jako ropucha.“

A pak: „Nemůžu ani pořádně mluvit. Potřebuju chvíli, než se to rozežene. Co je ti? Proč se na mě tak díváš? Kam chceš jít?“

Pořád jí cvakaly zuby.

Devatenáctiletý si utíral krev rukou.

„Kde máte tu gázu, kterou jste měli na lampě?“ chtěla vědět. Pak mu ovázala čelo a řekla si o náplast na jeho bradu.

„Už alespoň nekrvácíš.“

„Dík.“

„Stejně jsem náhodou chtěla ráno odjet, ani nevím kam,“ řeklo děvče tiše k Devatenáctiletému.

A potom: „V neděli jezdí jen vlaky, žádnej autobus.“

A pak dodala, co se Cikán snažil zachytit, ale Devatenáctiletý řekl: „Ne tady a teď.“

„Chodíš někdy k řece?“ zeptalo se děvče. „Jezdil jsi na koni?“

„Zejtra přijdou do kasáren generálové,“ řekl skoro výhrůžně svobodník.

„Jo,“ ozval se Cikán. „Nefachčenko, Chcaldomandolíny a Lundprdplyn. Dlouhej, Širokej a Bystrozrakej.“

Potom řekl: „Vidím mumie ženských, kterým moje cikánská matka prorokovala, že jako ptáci doletí k lásce a budou si moct vybrat. Vidím cestu deštěm, překvapení. Žádný formality. Jedině pád do kaolinu.“

„Taky bych chtěl mít holku, která by mě naučila jezdit na koni,“ řekl Zpěvák.

„Tohle už není ta správná tombola,“ řekl Prokurátor. „Buď všichni, nebo nic.“

Prokurátor zvedal nohama slamník. Devatenáctiletému cukalo v rameni. Napadlo ho, že by mohl dostat otravu krve.

„Nech toho,“ napomenul Prokurátora.

„Na správném dostihu vyhraje jen jeden kůň,“ řekl Čára. „Buď nejlepší kůň, nebo nejlepší jezdec.“

„Tak se to nehraje,“ řekl Prokurátor. „Tak jsme si to neujednali.“

Devatenáctiletému se dělaly kruhy před očima. Jednou našel v lese mrtvé holoubě, kterému jestřáb vyrval srdce. Pták ležel na lesní cestě, kolem rozházené peří. Stačilo zavřít oči, aby to před sebou jasně viděl. Viděl střídavě tvář a ruce a tělo Prokurátora a srdce vyrvané jestřábem.

„Kdyby na mě někdo šáhnul, vyškrábu mu oči,“ řeklo děvče.

„Nemůžete si pro jednou tenhle mumraj odpustit?“ ozval se svobodník. „Neměli jste toho už dost?“

Nocí pronikal vítr s deštěm.

„Je to prásknutý, že je tu holka, že tu byla,“ řekl Devatenáctiletý.

„Nejsem žádná kurva,“ řeklo děvče.

„Těžko to budeš vysvětlovat kapitánovi, jestli to někdo prásknul,“ přidal se Medik.

„Nechcete sebrat flašky od piva?“ zeptal se Starší z Bratří.

„Dobře, že se to vyvětralo,“ dodal Mladší. Mluvil jako ozvěna Staršího.

„Taky jsem si od nikoho nic nevzala,“ dodalo děvče.

„To říkáš ty,“ řekl Prokurátor. „Doufám, že jsme si ani my od tebe nic nevzali.“

Svobodník dělal, že spí. Otočil se ke zdi. Přetáhl si zelenou deku přes hlavu.

„Za chvíli bude svítat a pořád prší,“ řekl Hou-Hou. „Vypadá to, že se rozhodl pátrat po tom až ráno. Zatím se nehnul z kapitánský cimry.“

„Jsem slušná,“ řeklo děvče ze statku. „Nejsem žádná filcka.“

Prokurátor říhl a zvedl nohama matraci.

„Víme, jakej kdo je,“ řekl. „Kdo je nebo není filcka.“

Devatenáctiletý dopadl tvrdýma nohama na podlahu. Jestli hodlal Prokurátor říct děvčeti ještě něco a zvednout znovu chodidly slamník, už to nestihl.

Prokurátor měl pocit, jako by narazil na náklaďák v jízdě. Nebo ztroskotal v helikoptéře. (Jeho hlava narazila třikrát na sloupek kavalce.) Pochopil, že se musí bránit, jestli si nechce nechat otloukat hlavu o kavalec do bezvědomí. Devatenáctiletému cukalo v zápěstí. Překonal to; uchopil Prokurátora za hrdlo, zvedl mu hlavu a udeřil jí ze všech sil o pelest. Ruplo mu v ruce. Znovu. Zasténal bolestí. Takhle Devatenáctiletého neznal. Je schopen ho zabít? Mohl by ho ukopat? Vycítil, že zápasí s šílencem. Nemohl si dovolit o tom dlouho rozvažovat. Devatenáctiletý ho vytáhl za hlavu z kavalce a mrštil jím o zem a kopl. To byla chvíle, kterou Prokurátor ve tmě využil k obraně. Jak se Devatenáctiletý k němu sklonil, kopl ho Prokurátor do obličeje. Jen to, že neměl boty, Devatenáctiletého zachránilo. Mezitím Prokurátor vstal. Začali do sebe bít jako dvě mlátičky. Kněz, Medik, Tetovaný a Čára s Riko-Rikem a Holanďanem je odtrhli od sebe. Oba Bratři a Kněz je drželi od sebe.

Hrana postele byla od krve.

„Ring volnej,“ přerušil napětí Cikán. „Cink cink, první kolo, kýbl, čpavek a ručník.“

Děvče chtělo říct, že Prokurátor krvácí z nosu.

„Mám něco s rukou,“ řekl Devatenáctiletý.

„Ticho, mládeži,“ vrazil hlavu do dveří dozorčí. „Je vás slyšet až k Opičí rokli západní hranice. Chcete vzbudit a přivolat kapitána?“

Místnost vzápětí ztichla. Devatenáctiletý hlasitě oddechoval. Prokurátor krvácel nejenom z nosu.

Prokurátor byl první, kdo našel v očích Devatenáctiletého, co v nich ještě nikdo nespatřil: nejen vůli zbavit se vlčáka. Starší a Mladší Bratr a Kněz Prokurátora pustili. Chytal dech. Krev z nosu mu tekla po tváři, do úst, za krk. Olízl ji jazykem kolem koutků a nad horním rtem. Sehnul se, aby našel v kufříku pod kavalcem ručník nebo fáč. Otevřel kufřík, ale dřív než ho mohl někdo zarazit, vzal z něho pánev a uhodil; místo Devatenáctiletého zasáhl do hlavy Kněze. Kněz se zapotácel. Všechny překvapilo, že Kněz začal Prokurátora mlátit, jak ještě nikdy nikoho nebil. („Nemám rád hřích, nemusím nenávidět hříšníka.“) Prokurátorovi pořád tekla krev.

Kněz ho nešetřil. Bil ho pěstmi do úst, do očí, mířil na hruď. Nikdo ho nezarazil. Vyřizovalo se tím mnoho nevyřízených účtů i za děvče, které by tu bez přičinění Prokurátora nebylo. Kněze to pobouřilo už předtím; teď to vyvřelo.

Výprask, který uštědřoval Kněz Prokurátorovi, se odehrával v tichu. Bylo slyšet jen rány. Praskot kůže, náraz kloubů na čelist. Všichni si vzali k srdci napomenutí dozorčího.

Devatenáctiletého ještě víc poplašilo, jak ohrožené je teď děvče. Je možné, že Kněz, který se ovládá tři sta šedesát čtyři dní v roce, svůj vztek a bezmocnost nezvládne?

Konečně Prokurátora nechal. Ve tmě Prokurátor nevěděl dost dobře, kde stojí. Vrhl se na Bratry a Bratři ho zbili stejně jako předtím Kněz. Dál už to Prokurátor nezkoušel.

Za chvíli začalo svítat. Na obzoru se protrhl zelený pruh tmy a den se ukázal šedě.

Kněz se opíral dlaní o desku stolu. Zpěvák a Holanďan šli na záchod pro kbelík z protipožárního zařízení a pro hadr, aby co nejrychleji omyli z podlahy krev.

Svobodník byl vzhůru. Vážil, co by měl udělat. Jít pro kapitána? (Pamatoval si, jak dostal deku.) Ani odvést Prokurátora a Devatenáctiletého na ošetřovnu nemělo smysl. Prokurátora pro modřiny podlitiny a odřeniny a Devatenáctiletého pro vymknuté zápěstí nebo zlomenou ruku.

„Pojď,“ řekl Devatenáctiletý k děvčeti.

„Nechoď se mnou. Vím, co říkám. Ještě ne. Musíš mi věřit. Zvládnu to zatím sama. Chápeš? Počkám na tebe.“

Měla už na sobě pláštěnku a kapuci. Vylezla oknem. Vpadl sem vichr a voda. Vzápětí se ozvalo cinknutí v drátech. Bylo slyšet, jak běžela do zbytku noci vstříc ránu. Mířila ke Kopci.

Devatenáctiletý stál u otevřeného okna. Nechal na sebe padat déšť.

Somrák křičel ze sna. Nebylo mu rozumět. Prokurátor zvracel a krvácel do kbelíku, do něhož Holanďan ždímal hadr. Svítalo pořád rychleji. Galileo plakal.

Z chodby, ze stolku dozorčího u setniny, se ozval telefon a potom hlas dozorčího, který říkal do mluvítka: „Jasně, soudruhu majore, provedu.“ A potom: „Dvě auta cementu. Ano, mimořádná směna.“ Dozorčí položil sluchátko a řekl: „Blbec.“

Pak zařval: „Budíček!“

Pomocník dozorčího přicházel ze záchodu.

Devatenáctiletý se nehýbal od okna. Snad v duchu viděl děvče, jak se brodí blátem přes kaolinové doly a haldy bílé hlíny a písku směrem ke statku. Pro věci, papíry, peníze. Věděl, co se změnilo touhle nocí, co nebude už nikdy, jako to bylo ještě do včerejšího večera. (Do dnešní noci a rána.)

Třásl se chladem. Myslel na to, jaká zima je děvčeti. Byl by ji rád zahřál.

Cikán řekl: „Pro podobné případy, když došlo k pranici, měla moje cikánská matka průpovídku o dvou kohoutech, co se prali o smetiště a pět slepic. Přiletěl jestřáb a ukázalo se, že kohout, co vyhrál bitvu, prohrál válku. Smetiště i se slepicema převzal poraženej kohout.“

Devatenáctiletého bolela ruka. Překousl to. Naučil se už jako dítě překonávat bolest. Muž je silnější než bolest. Už se rozhodl: nepůjde k doktorovi. Půjde za děvčetem – i když ne hned.

Dozorčí u stolku křičel podruhé a potřetí: „Budíček!“

19

V sedm patnáct Pomocný technický prapor vypochodoval z brány kasáren řídnoucím deštěm, v pláštěnkách a s kapucemi, v síle dvaceti osmi mužů plus dva. Byla neděle. V mlhavém dni po propršelé noci vzbudili stejně málo pozornosti jako jindy. Stráže v bráně líně odpočítaly třicet mužů. Ze špatného kalendáře, v němž dny postrádaly svůj zaběhaný význam, dělaly PTP ještě horší. Co tu jsou, neděle už nebyla neděle; všechno zevšednělo.

Svobodník čekal, až je odškrtnou na listinách. Strážní byli pod stříškou, aby na ně nepršelo. (To bylo taky obvyklé.) Na staveništi čekali dvě hodiny, než předjedou auta s cementem. Pytle vlhly; musely stahovat děravou celtu, která je špatně kryla. Bylo devět patnáct. Další dvě hodiny trvala vykládka a přikrývání pytlů.

Jak daleko se mohlo děvče ze statku za tu dobu dostat? Stavbyvedoucí, kterého probudili o hodinu později než vojáky, došel ke kapitánovi. Podle toho, jak vedl kolo, aniž je mohl použít, už bylo všechno jasné.

„Je to docela čerstvý, pane kapitáne,“ řekl mistr. „Nedali by si říct, ani kdyby už vstupovali do pekla. Mají asi každej den soudnej. Já taky.“

Pak řekl: „V neděli.“

A do třetice: „Museli to udělat mezitím, než jste přišel.“

Stavbyvedoucí se neodvážil vytknout kapitánovi, že přišel, jako většinou, pozdě. Kapitán ocenil kolo pohledem a zavolal si svobodníka na slovíčko k boudě s nářadím.

Chvíli se ho vyptával a Jidáš odpovídal co nejúsečněji. (Nebylo slyšet, co se kapitán ptal.) Propustil svobodníka a vracel se na staveniště.

Už věděl, že děvče mělo rádo koně a šla o ní pověst, jak vyjíždí ze statku bez sedla, nahá, jen v botách. Věděl o koních, jen co se naučil u babičky. Připadal si jako správce koně, který si zlomil nohu. Co se dá dělat s koněm se zlomenou nohou? Porvali se pro holku? Nebylo to prvně, co se porvali, ale nikdy zatím mezi sebou. Pohlédl na nebe. Mraky se rozpadaly. Už konečně nepršelo. Krajina vypadala jako po záplavě. Když takhle prší, připomíná to vždycky potopu světa, myslel si kapitán. Díval se na Tetovaného; vybavil si pár jeho malajských slovíček. Díval se na Kněze, na Prokurátora. Odplivl si do bláta.

„Je to od vojenské křápy, pane kapitáne,“ dodal stavbyvedoucí. „Nemohli kolo víc poškodit, ani kdyby do něj mlátili perlíkem. Do řídítek někdo praštil snad desetkrát lopatou.“

Kapitán vnímal stavbyvedoucího jen okrajově. Díval se na Kněze, který měl na čele bouli. Byla čerstvá, obkroužená podlitinou, místy tmavomodrou. Prokurátor byl zboulovaný a odřený až hanba. Měl oteklý nos. Devatenáctiletý měl obvázanou ruku, lopatu držel v levé, aby si toho nikdo nevšímal. To ale musela být rvačka, pomyslel si kapitán. Zúčastnil se taky Kněz? Větve bříz vypadaly schlíple. Déšť byl těžký i pro stromy. Jen Kopec přestál dlouhý noční liják beze škody, i s balvanem nahoře.

Prokurátor kulhal na levou nohu; Starší z Bratří ho nakopl do holeně. (Div si nevymkl kotník pravé, jak kopl Devatenáctiletého do obličeje.) Všichni se snažili zamaskovat rány spuštěnými ušankami, které nosili, když byla ráno zima.

Kapitán si všiml, že se Devatenáctiletému začaly žlutě podebírat škrábance na rukou i v obličeji. O tom, co se v druhé polovině noci stalo v psinci, ještě nevěděl.

Devatenáctiletý si stáhl čepici do čela; obtočil si kolem krku šálu, aby zakryl co nejvíc. Měl v očích horečku. Zkalněly mu panenky, zvodnatěly zornice. Byl bledší než jindy.

„Co je vám, že vypadáte jako po bitvě?“ zeptal se kapitán Devatenáctiletého.

„Upad jsem včera na kamení,“ odpověděl Devatenáctiletý.

„To byste musel padat z Kopce, od balvanu na špičce,“ řekl kapitán. „Nebo to musela být velká hromada kamení. To bych mohl věřit, leda byste byl u parašutistů.“

Potom řekl: „Hoďte sebou, chlapi. Neptám se vás zbytečně na nic, ale mám jen jednu trpělivost.“

Obcházel staveniště, včetně boudy s nářadím. Rozhodl se, že po práci dovede Devatenáctiletého na marodku. (Znovu ho napadlo, že se Devatenáctiletý dívá jako kočka v kleci.) Prokurátora možná taky. Kněze? Uvažoval, kolik bolesti unese Kněz. (A o tom, že bolest je neviditelná.) Sami by asi nešli. Jsou příliš trucovití. Kapitán si dovedl představit, jakou záminkou pro ně bylo děvče v noci. Co asi s děvečkou ze statku měli? A kdo? Všichni? Nikdo by mu neodpustil, kdyby trpěl u praporu orgie. Mohl si představit, jak by si všichni muži dokazovali s jedním děvčetem najednou svou mužnost.

Kapitán oslovil Medika: „Co jste dělali v noci?“

Svobodník to zaslechl a trhl sebou. Okamžitě se sklonil k hromadě želez; jedno zvedl, nevěděl, co s ním, a položil je nazpět. Medik se opřel o lopatu:

„Jako většinu noci ze soboty na neděli jsem si v duchu na koncertní křídlo v obývacím pokoji své vídeňské matinky přehrával šest krátkých kousků Franze Schuberta, které zkomponoval krátce před smrtí. Myslel jsem na svého otce, abych mu nemusel psát dopis do záhrobí, soudruhu kapitáne.“

„Váš otec měl zajímavý osud,“ řekl kapitán.

„Jo, tvrdí to celé moje nespolehlivé příbuzenstvo.“

„Mrtví už nejsou nespolehliví. Zasloužil by si – myslím váš otec – možná víc úcty.“

„Proč neposkytovat víc úcty raději živým, soudruhu kapitáne?“ Medik mírnil hlas. „Jejich majetku, jejich postavení, jejich cti. Záležitostem, které se jen zdánlivě promlčí.“ Nechtěl, aby to znělo drze. (Kapitán nebyl tak hloupý, aby si nevšiml, že nedostal odpověď.) Byl by měl rád nedělní směnu za sebou bez komplikací. „Brnkal jsem to jen prsty levé ruky, soudruhu kapitáne.“

„To jste udělal pro duši. Co jste udělal pro tělo?“

„Duše je u mě to první. Citoval jsem si svatého Augustina: Bože, udělej mě lepším. Ale ještě ne.“

„Tomu ještě ne bych rozuměl,“ řekl kapitán. „Na šaškování vás všechny užije.“

Potom se obrátil kapitán na Devatenáctiletého: „Můžete nosit vyměřovací železa?“

„Jako vždycky,“ odpověděl Devatenáctiletý. Měl napětí v hlase. Čekal, co se ho kapitán zeptá dál.

„Nebojíte se otravy krve, člověče?“

„Byl jsem s tím na umývačce.“

„Aby to nebylo horší, než to vypadá. Hezky to nevypadá,“ usoudil kapitán. „To bych rád věděl, co se vám honí v hlavě.“

Starší z Bratří míjel stavbyvedoucího.

„Každá holka je trochu kurva,“ říkal Mladšímu Bratrovi Starší. „Přijde na okolnosti. I když někdy, aby si něco dokázala, dá se radši pobodat, než aby utekla včas. Je to válka, která začala už dávno a možná nikdy neskončí.“

Zněly z toho nože a krev, aniž to jediný z Bratří vyslovil. Co si – podle Bratří – každá žena zaslouží?

Kapitán to zaslechl; víc o děvčeti ze statku před ním nikdo neřekl.

Stavbyvedoucí si posteskl: „Traverz se tady asi za svého života už nedočkám.“

Kapitán myslel na starosti, které si každý nese v hlase.

„Nemusíte s železy utíkat,“ řekl kapitán k Devatenáctiletému.

„Provedu,“ řekl Devatenáctiletý.

Kapitán předstíral, že si nevšímá, jak se svobodník ošíval. Bylo něco, co mu neřekl, a měl povědět? Byli všichni bledí, včetně svobodníka, jako bývají vojáci po prohýřené noci a rvačce.

Začali výkopem pro podzemní elektrickou ústřednu. Ke dvanácté přijeli inženýři a architekti z okruhu. Píchli po cestě, byli rozmrzelí a měli hlad. Ptali se, kde se podává oběd. Vedl je vojenský inženýr, vysoký důstojník. Říkal jen asi tisícinu toho, co věděl; koukalo mu to z každého oka. Kapitán se nevyptával. (Vysoký důstojník zásadně neřekne, co nemusí. Ani o slovo víc, než je třeba, aby splnili úkol.) Už dopředu zdůrazňoval, že na to, co už je uděláno, je nejlepší co nejrychleji zapomenout. Za každou maličkostí se skrývaly strategické cíle armády, napojené na armády dalších pěti zemí, v čele s tou největší, mnohamilionovou armádou. Po desetiminutovém ohledávání odjeli na oběd. Stavba centrály byla zajištěna předem. Kapitán si zvykl i na odvrácenou a tajuplnou tvář revoluce, kde lidi ztráceli jméno, krky a hlavy.

Káně plachtilo v obrovské výšce. Kapitán se snažil představit si podle plánů systém strážních věží, jejichž středem bude centrála zásobující proudem dráty a elektrická zařízení na hranici. Věděl, jak nákladná zařízení zahrnou instalace, jejichž činnost není řízena jen z Prahy. Byla to obrovská hradba proti vichřici, která, jak všichni doufáme, nepřijde, myslel si kapitán. Byl to bílý kraj bříz a kaolinu, bílého bláta a bílých vrchů.

Zbytek pracovní doby trávil u řeky, s pohledem na Kopec. Díval se, jak plyne voda, kalná po nočním dešti a odnášející množství úrodné prsti. Byla světle hnědá, chvílemi béžová, jako řídká káva.

Myslel na noční dobrodružství vojáků a na děvče ze statku. Zpívali jí Krásnou Meredith, ovšem; na to nepotřeboval svobodníka.

Díval se na rozvodněnou řeku. A představoval si moře, nějaký vzdálený kus oceánu, Quadalcanal. Musel si přiznat, že z písně o Krásné Meredith zněl skutečný smutek, který pozůstalí cítí po padlých.

Myslel zas na svou ženu. Vždycky se všechno dostalo nějakým způsobem ke kapitánově manželce Kateřině. Když se viděli naposled, zdálo se mu také, že to nějak nehraje. Něco se ztratilo. Už to nebylo. Měla v očích bolest i úlevu, když odcházel? (Bylo by to jiné, mít dítě, děti?) Musím už jít, řekl jí. Oslovila ho pohledem: Je to proto, že to mezi námi neklape, nebo bys odešel, i kdybych tě milovala jako ze začátku? Snad, odpověděl jí tiše. Mrzí mě, když v tom vidíš záměry, které nemám, řekl ženě. Nech mě jít. Na to odpověděla: Ty mě nech jít. Plakala. Cítila se ponížena, zklamána, podvedena. Představovala si to jinak. Vypadá láska ze začátku jako hra dvou dětí, které si vzájemně ve všem vyjdou vstříc, a teprve později, když všichni dospějí nebo dozrají, děti i hra, ukáže se, že to nebyla nikdy pouhá hra, ale iluze hry anebo jen nebezpečná hra? Že nakonec každá láska bolí, než se rozplyne do ztracena? Proč? Kdo je vinen? Nechal se při povyšování tolikrát přeskočit mladšími a méně schopnými, než byl on. Co to bylo, na čem mu nezáleželo? Ona? Mohl se jen ptát proč. Vytkla mu, že miluje mrtvé věci víc než živé. Nebo má za to, že ji k něčemu přiměje donucením jako vojáky? Jak může dopadnout sen nebo touha, které se mohou naplnit jen z donucení?

Devatenáctiletý se ztratil až po obědě; přišel to kapitánovi k řece ohlásit svobodník. Hou-Hou s Cikánem, Riko-Rikem a Tetovaným přestěhovali nákladním autem boudu na nářadí.

Na oběd měli pětadvacet minut. Vétřieska přivezla jídlo teplé, protože kuchař a pomocník jeli jen k PTP.

Kapitán se asi deset minut nikoho na nic neptal. Nemusel být věštec, aby si zmizení Devatenáctiletého dal dohromady s děvčetem ze statku. Měl své informace. Zatím, kromě manželky, si je nechal pro sebe.

Kapitán už vše věděl od vojína Václava Doubka, který chtěl za každou cenu dovolenku, protože se mu narodilo před šesti týdny dítě, které ještě neviděl, a informoval ho, co se na místnosti dělo. Kolikrát sem dívka přišla a nechala na sobě vystřídat všechny. Nebo, někdy, skoro všechny. Kapitánovi bleskem proběhlo myslí, na co se tázala jeho žena, které se svěřil, že existuje taková dívka, a manželka se vyslovila, že to není možné, že tohle by žádná dívka nebo žena neudělala. Ačkoli její matka znala dívku, která by toho byla za peníze schopna. Tkvěl v tom rozdíl mezi vojáky, kterým to nedělalo potíže, naopak dobře, a dívkou, která byla svým způsobem výjimečná? Byla dívka, na kterou hleděl, v krajní situaci, pokud ne v přímém nebezpečí, v duševním, psychologickém tlaku, z něhož hledala únik v tom, co dělala? Než voják řekl dost, kdo na ni sáhne, a tak dále. Byl to druh psychologické sebevraždy, kdy někdo chce skoncovat snad ne rovnou se životem, ale se svým morálním základem a před koncem, anebo tímhle koncem, dovrší, co chtěl, co mu bylo nepohodlné, nebo dokonce nesnesitelné? Nebo se posilovala alkoholem, nebo dokonce ještě něčím jiným? Chybělo jí něco tak zoufale, že podstoupila, co podstupovala? Manželka soudila, že taková dívka, která by to udělala, a to několikrát za sebou, by zemřela. Manželka neřekla, zda hanbou, nebo vyčerpáním. Asi se žena mýlila. A vojáci? Nebyli přece tak odloučená jednotka. Chodili do hospod v okolních vesnicích. Jak na tom byla dívka s psychikou? Chtěla vojáky povzbudit? Obdarovat je, jak obdarovávají dívky a ženy muže? Kapitán si nemyslel, že se to nedalo vydržet. Fakta svědčila o opaku. Myslel na to v bleskové zkratce. Měl s vojákem jinou starost. Jen mu prolétlo myslí, že to mohla být pomsta někomu, kdo ji zklamal, zradil a opustil. Jedno z toho. Nebo kombinace všech tří, nebo dokonce více příčin. Stačila by nevěra? Hledala dívka partnera, než ho našla v dezertérovi? Vedlo to od pokušení a od příležitosti k příležitosti k dezerci? Vymkla se situace ze sebe samé až k této chvíli? Kdy případ vojáka a dívky nebyl jen problémem jeho a děvčete, ale i kapitána, armády?

Přehánění nadřízených? Ne, to vyloučil. Věděl, co je příkazem dne. Střežení ideje? Vybrala si dívka chlapce, anebo opačně?

Obráceně, jak věděl kapitán od vojáka Václava Doubka, který čekal na svou odměnu, dovolenku, aby spatřil poprvé novorozeného synáčka. Kapitán četl o markytánkách, které, kdysi, neplnily jen záchranné a ošetřovatelské úkoly. Někdy to ve středověkých vojscích nebyly jen zdravotnice. O potřebě naplnění, snad i fyzického, ale také psychologického, po pobloudilé hledání smyslu existence mladé dívky? Strach, co zmešká? Úchylka, která je nebezpečná, zdravotně, jen dívce?

Hledání? Sebevědomí? Jistota, v jistém směru? Pokus? Možnost, kterou lze odmítnout, nebo využít? Jistota, nejistota? Ženská psychika, do které nikdo nevidí, ani dívky? Kapitán byl v koncích a přestal si tím lámat hlavu. Bolela ho hlava ze situace.

Kapitán věděl, že na vojáka, a snad na mnoho mužů, stačí, aby se na něj žena usmála, a vidí v tom výzvu.

Jistě o tom některé dívky vědí. Seděl s vojáky párkrát v hostinci. Úsměv se promění ve výzvu, výzva v pokušení, pokušení v čin.

Na to teď neměl kapitán čas.

Poslal svobodníka nazpět k praporu. V morku svých kostí věděl, že se stalo něco mimořádného, co – naštěstí nebo bohužel – nemá s čím srovnat, kromě s potížemi starého velitele-majora. Je tohle příležitost, kterou dostal všem na očích, aby se osvědčil? Přemýšlel, co bude muset podniknout, ať k tomu dostane rozkaz, nebo ať tím velitelé pověří někoho jiného.

Než nechá vojáky odpochodovat do kasáren, musí počkat na druhou vykládku. Slyšel Medika, jak říká Tetovanému a Knězi: „Je to jako závist páva k orlovi, nenávist kočky a psa, hlupáků k chytřejším a nešťastných k šťastnějším. Nemluvě o závisti nesvobodných k svobodným. Proto vykřikují – a věří tomu – že žádnou buržoazní svobodu nepotřebujou. Jistě, kdo tě chce zotročit, vymyslí si spoustu vejmluv, abys mu musel sloužit. Svoboda jako poznaná nutnost je jen jedna z nich. Můžeš na chvíli trpět, ale nesmíš tomu věřit. I kdyby se zapřísahali dočasností, mají na mysli trvalost. Nevěřil bych jim ani v neděli, kdyby říkali, že je neděle, a náhodou byla neděle.“

Bylo slyšet cinkot lopat a krumpáčů. Pracovali podle pokynů stavbyvedoucího a nedalo se jim nic vytknout.

„Nikdo mi nemůže nařídit, co se mi bude zdát,“ řekl Cikán. „Ani pan Freud. Mně – nikdy – žádná mrtvola nic nařizovat nebude, ani nemůže. Museli by mě…“

Kapitán se díval na hodinky, kolik ztratí času, než dojede druhá vykládka. Tady nic vyšetřovat nebude.

Cítil se ve stejné pasti, v jaké, jak si myslel, se ocitl Devatenáctiletý. Čím více je nutil, tím zmatenější se mu zdáli. Čím víc z nich chtěl vyždímat, tím méně toho řeknou. Nátlakem nepomáhá ani sobě, ani jim. Přál si, aby se mu ujasnily myšlenky a aby se vyjasnily i jim. Rozbolela ho hlava, ještě než se k něčemu odhodlal. Pohlédl na vojáky. Na co opravdu myslí? Co cítí? Nikdy mu to neřeknou. Je odkázán na svobodníka, jako byl starý velitel odkázán na anonymní a neanonymní udání. Byl pro ně cizinec, jako byli cizinci pro něj?

„Nástup,“ zavelel svobodník na kapitánův pokyn. „Nebo mě neslyšíte? Všichni.“

„Kdo by tě neslyšel, když tak krásně řveš,“ řekl Zpěvák.

Ozval se povědomý cinkot krumpáčů, lopat a odkládaného nářadí. Ve slunci se blýskala ocel, otupělé špice rýčů.

Kapitán myslel na Devatenáctiletého a bránil se myšlence, že je to – mimo jiné – taky důkaz, že ještě existuje nezištná nebo obětavá láska. Láska, pro kterou dává člověk do hry všechno – svou minulost i budoucnost, své jediné teď. To, co dosud ani sám v sobě neznal. Devatenáctiletý ztratil kontrolu z důvodů, které byly částečně čisté a zároveň už ne tak neposkvrněné. Proč vede láskou cesta jen k neštěstí? Lekl se své myšlenky. Kolik snů člověk unese anebo jak dlouho může existovat beze snů, než dezertuje? Cítil se stísněně. Lidi u praporu vidí základní věci jinak. Pozval Devatenáctiletý děvče do svého světa, anebo ho pozvalo děvče ze statku? Snili o nějakém svém světě společně? Cítil se zase unaven už předem, aniž udělal krok.

Jen Somrák a oba noví vojáci od motostřelců nepostřehli, co se děje. Somrák měl bílý maz v očích a v koutcích úst. Oba noví vojáci se ho zeptali, jestli se taky někdy myje.

V kasárnách nastoupili muži PTP před barák.

Kapitán pozoroval jednotlivé tváře. Hledal vzdor, lhostejnost, vyhaslé výrazy. Vzdali se vyhlídky na zlepšení? Spoléhali na čas? Na sebe? Na někoho? Mysleli si, že je donutí? Trestat není problém ani řešení. Jsou tu předpisy. Revoluce je na úrovni válečného stavu. Dezerce za války se trestá kulkou. Mohl zdůvodnit na pluku, na divizi nebo na okruhu – kdekoli výše – sebevyšší trest. Předpisy byly na jeho straně. Vázaly ho jako neoblomná lana. Stalo se běžným odsuzovat vojáky k dlouhým trestům. Snažil se tomu vyhnout. Tresty zasloužili podvodníci, zloději, vrazi. Věděl, že bude muset použít své moci vymezené jako povinnost, přinejmenším už proto, aby sám neseděl, až zčerná. (Mohl si představit kobku, kde vytesali do kamene sedací záchod, a díru, kterou šel do cely vzduch.)

Měl na sobě vycházkovou uniformu, jako každou neděli. Naštěstí stejnokroj zakrývá nepevnost rozhodností, váhání autoritou. Vzpomněl si na matku, která ho trestala bitím. Nikdy jí to neodpustil. Vojáci mu vnucovali jiný rytmus existence, než který mu vyhovoval. Vojákův odchod bez povolení už ohlásil na pluku. Pluk ohlásil dezerci okamžitě dál. Věděl, že to půjde až nahoru. Jiskrové depeše se budou předhánět v obou směrech. Ničeho se nikdo tak nebál jako mimořádné události.

Vojáci praporu si kapitánovo mlčení vysvětlili jako výhrůžku. Měl na prsou triedr. Za kapitánovými zády byl psinec, kuchyně, telefonní ústředna.

„Chcete mi někdo něco říct?“ zeptal se konečně kapitán. „Víte, co se stalo. Jak vážná je situace, které musíme čelit s nejvyšší rozhodností.“

„Já,“ ozval se svobodník.

„Mluvte,“ řekl kapitán.

„Už dávno sem nepatřím, soudruhu kapitáne.“

„Zařaďte se, Holub!“ odsekl mu kapitán, aniž svobodník vystoupil.

„Žádám, soudruhu kapitáne, abych směl promluvit,“ řekl Medik.

„Pokračujte.“

„Zažil jsem takhle nemožnou situaci, než jsem nastoupil do praporu, v brigádě na řepu. Pršelo, kromě nás tam nikdo nebyl než pár ženských a Cikánů. Šli jsme se schovat do kostela, úplně promoklí. Kostel měl rozbitá okna a na podlaze zvadlé snítky jív a bříz. Voják, který hrál na varhany, měl přezdívku Hrabě Jan z Nepomuka. Šel na kůr a začal hrát Píseň moře. Za oltářem dva nevěřící vojáci močili. Hrabě z Nepomuka přerušil píseň, vstal od varhan, klekl si do louže, kterou ti dva udělali, a plakal. Dostal dvacet pět roků. Oběsil se. Sundali ho a potvrdili mu trest.“

„Nehrajte si se mnou,“ řekl kapitán.

„Vyzval jste nás, aby vystoupil, kdo vám chce něco říct,“ dodal Medik. „Jeho matka mi napsala dopis, soudruhu kapitáne. Nedovedla si nic vysvětlit. Byl u PTP, protože u něj našli náboženské písně a rozebranou pistoli. Propustili ho na amnestii. Vrátil se do civilu a žil s matkou. Jmenoval se Josef Král. Jednou ráno, když už si jeho matka myslela, že se z toho dostal, se probudil a skočil z okna. Bydleli ve čtvrtém poschodí, na nábřeží Marxe a Engelse. (Mohl si domyslet, jakou nepsanou dohodu mezi sebou měli. Ale co to bylo, co mu nedovolili, aby si domyslel?) Měl se ten čtvrtek v červnu ženit. Měl za nevěstu rozvedenou ženu s dítětem.“

„Proč mi to říkáte? Jako byste nevěděl, co chci slyšet.“

„Protože v lidech jsou nepotlačitelný vášně. Někdy vášně podnítí akci, jindy akce podnítí vášně. Protlačí se na povrch a zpustoší člověka.“

„Porvali jsme se,“ řekl Prokurátor. „Byla v tom ženská.“

Kapitán vypozoroval neklid ve tvářích a očích vojáků. Hrubost, kterou strach měnil v křehkost. Druh výsměchu. Drzost, úskočnost i mazanost. Byl to výraz nejdrsnější touhy po volnosti? Co tady všem, včetně něho, unikalo? Mohl si domyslet, jakou nepsanou dohodu mezi sebou měli. Ale co to bylo, co mu nedovolili, aby si domyslel? Měl ve své oválné tváři výraz člověka, kterého mučí. Jeho a jejich svět byly dvě planety otáčející se kolem jednoho slunce, odděleny a bez naděje, že se někdy spojí. Nechtěl snad i pro ně – navzdory všemu – to nejlepší?

„Slyším,“ řekl a myslel na něco jiného a zároveň poslouchal.

„Přivedl jsem ji dírou v plotě,“ dodal Prokurátor.

„Nikdo vám nepomáhal? To jste ji pozval z vlastní iniciativy?“

„Je to na mně, soudruhu kapitáne.“

„V plotě jsou obrovský díry,“ zašišlal Cikán.

„Byla sobota večer,“ řekl Riko-Riko.

Kapitán si uvědomil, že se s vyšetřováním daleko nedostal.

Starší z Bratří řekl: „Přes všechny urgence mužstva, soudruhu kapitáne, neposlali nikoho, aby ty díry v plotě spravil.“

„Svádíte to snad na díry v plotě? Nechcete svádět noc na skvrny na měsíci?“

„Je to stejně zdlouhavý jako s traverzami,“ přišel bratrovi na pomoc Mladší. „Volal jsem jako služba pětkrát dozorčího setniny na velitelství, že se kácí plot, nejen že jsou tam ty obrovský díry.“

Medik řekl: „Podle Nietzscheho, německého učitele mého papá, stupeň nebo druh lidské sexuality dosahuje nejzazší či nejprapůvodnější vrchol odvahy nebo ducha – mimo dobro a zlo.“ (Nebyl si jist, že citát trefil přesně. Jen tím, že sex nějakým způsobem souvisí se smrtí. S porážkou, která jen vypadá jako vítězství.)

„Nehrajte si se mnou,“ řekl kapitán. „Nezkoušejte mou trpělivost donekonečna.“

Odpovědělo mu ticho. Dvacet párů očí, které říkaly: nemáme co prohrát. K ničemu už nikdo nemůže nikoho donutit. Berte, kde nic není. Díval se jim na uniformy. Na boty. Potom sklouzl pohledem na svoje boty. Neříkal starý velitel-major, že nejhůř se jedná s lidmi, kteří nemají co ztratit? Pro ně je kopaná – a jak to vypadá v lize – ventil pro všechno. Kdo vstřelí gól, za koho, proti komu. To pro ně zahrnuje „velké otázky“. Gól Sparty proti Slávii je pro ně povznesení národa. Střelci gólů jsou spasitelé lidstva. Když útočí Slávie, útočí český národ.

„Nemáte odvahu?“ zeptal se kapitán. „Je tu někdo, kdo mi řekne co a jak?“

„Vím, co to je odvaha, soudruhu kapitáne,“ řekl Medik. „Mám na mysli generála ze španělský občanský války. Odmítl přiznat, co neudělal. Postavili ho do výklenku ve zdi, co jsou v činžovních domech jako kapličky, z kterých odstranili světce. Polejvali ho prej ledovou vodou. Nevěřil, že by se měl přiznat, i kdyby to byla lež, která poslouží vyšším cílům; nevěřil, že ze lži může vzejít pravda nebo dobro. Řekl, že radši zmrzne. Ať ho dál polejvají. Neosvědčil se v nový morálce, ale přežil. Ti, co se přiznali, ačkoli nic neudělali, viseli.“ Zbytek už nemusel vyslovovat, aby si kapitán domyslel, na čí straně je Medik. Věděl, že to kapitána neoslovuje. Stejně tak nebyl kapitán v stavu oslovit je.

„Byla to filcka,“ řekl svobodník, aby usměrnil odpovědi, které kapitán čekal.

Nastalo ticho. Kapitán si přešlápl. Prve mu hlásili, že někdo (a podezření směřuje k jeho praporu) zabil v noci psa.

„Byl s ní jako panic,“ řekl Cikán.

Za chvíli to zkusil Tetovaný: „Byl to omyl, k jakému dochází i u nejlepších jednotek, když nemají dlouho vycházky a zůstávají bez žen.“

„Nebyl asi při smyslech,“ řekl o Devatenáctiletém Riko-Riko.

„Co to znamená – nebyl při smyslech?“ chtěl vědět kapitán.

Medik se pokusil o odpověď, která se zdála kapitánovi zdlouhavá a od věci.

„Na novým staveništi si šel pro vodu do blízký studánky. Stála tam barokní socha svatého Blažeje. Když se vrátil s plnou polní flaškou, říkal, že mu bylo teskno a do pláče. Vyhrožoval, že když nedostane dovolenku, prokopne si ruku krumpáčem. Nebyl ještě nikdy zamilovanej.“ Doplnil: „Všiml jsem si už v létě, že když je krásně a zpívají ptáci nebo jen jeden pták, zvlhnou mu oči a je mu do breku. A pak se zas dívá, jak on se umí podívat, tvrdě jako krahujec. Je jako tady maličkej Galileo, vojín Novák.“

Kněz vystoupil o půl kroku dopředu; upřel na kapitána jasné modré oči a ukázal své zkažené zuby.

„Je-li někomu vyčítána v jednom kuse jen minulost, otupí. Když otupí a zlhostejní, nevěří v žádnou budoucnost.“

Kapitán a Kněz se setkali očima. „Hm,“ zamručel kapitán.

Mohl se vsadit, že i ti nejotevřenější si toho nechávají hodně pro sebe. Najednou pochopil, že dovolávat se jejich účasti by nebylo důstojné ani účinné, a měl ještě větší vztek. I na sebe. Taky on má své pojetí důstojnosti, vítězství nebo porážky. Vědí toho málo o důstojnické cti. Udělá jim z toho stejnou zkoušku, jakou připravil Devatenáctiletý jemu. Je to vždycky nějaká zkouška, myslel si. A nejen odvahy nebo všech možných ctností. Běh úzkou uličkou. Dobře, ať ukážou barvy.

Hou-Hou přenesl váhu těla z nohy na nohu. I vestoje, stejně jako když chodil, připomínal šimpanze. Měl nohy trochu do iks. Pokud si chtěl odpočinout, dokázal i v pozoru stát na jedné noze stejně dlouho jako ostatní na obou. Jeho obličej a pleť působily čerstvě, i kdyby osmačtyřicet hodin nespal. Kapitán si všiml dolíčků v jeho tváři. Koutků úst, vždycky blízko úsměvu. Dobře, nebude vám do smíchu, jako není mně, řekl si v duchu. A nahlas:

„Necítíte žádnou kolektivní odpovědnost? Stačilo by mně – někdy – kdybyste se chovali alespoň jako hokejové mužstvo. Jeden za všechny a – víte, co chci říct.“

„Každý z nás může říct jen: Jsem, co jsem. Jsem, kdo jsem,“ řekl Kněz. Koutky širokých úst mu klesaly. Rýhy po vypadlých stoličkách a tesácích se mu prohloubily. Měl hladké čelo jako z kamene.

Jistě, myslel si kapitán. To mohu říkat taky. Díval se na ně tázavě, vyčkávavě. Hledal v jejich tvářích vinu? Poznali, že vzrušeněji dýchal, protože se mu roztahovaly nozdry. Měl současně nevinný, otrávený a přesvědčený pohled člověka, který už k závěru dospěl. Nahlas řekl: „Netěší mě hrát si na detektivní kancelář. Ale když chcete… Když jinak nedáte…“

„Vím jen o holce, která si říká Koňařka nebo Kobyla, soudruhu kapitáne,“ řekl Cikán. „O psu neví nikdo nic. Alespoň já o psu neslyšel slovíčko. Taky mě psi nemají tak rádi jako jeho. Na něj ani neštěkají. Já můžu psy klidně jíst. Je to rodinná tradice. Mému taťkovi se psi z pudu sebezáchovy vyhýbali na dvě stě metrů. Má se psy přátelství jako nikdo.“

„Upřímnost nade vše,“ poznamenal kapitán. Neznělo to přesvědčivě. Rád by řekl, že nesnáší lež. Nebo když si hrají na blbce. Měl jim věšet na nos, že čestný člověk nelže? Mohli by se ho zeptat komu. Mohli by alespoň jeho vynechat ze svého seznamu lidí, které vodí za nos? Nedělali asi velký rozdíl mezi ním a majorem a prvním velitelem praporu. Nezáleželo to na něm, jak se k nim choval, jaké měl úmysly.

„Dokud nebudou všichni lidi svobodní, nebude nikdo na svobodě,“ řekl Kněz. „Jde to přes hranice zemí, řek a hor.“

Bylo to dvojsmyslné jako všechno, co Kněz řekl, myslel si kapitán. Kněz byl samá modřina. Kapitána unavovalo vyptávat se, jak k modřinám přišel. Všichni se už tváří jako odsouzenci k smrti. Nerozuměl, proč si s ním chtěli hrát na papoušky. Nechtěli mu rozumět? Byli opravdu každý na jiném konci třídní hranice nebo nějaké jiné neviditelné hranice? Věděli nebo tušili, kam to všechno směřuje? Do čeho jdou – kapitán i oni? Brala jim snad socialistická společnost víc, než jí chtěli nebo mohli dát? Podle jakého kompasu se řídili, aby se dokázali bezbolestně rozhodnout, na čem mohou mít účast a čemu se vyhnout?

„Že se vám chce pořád mluvit o něčem jiném,“ řekl kapitán. Každý si chce najednou přihodit svoje polínko, myslel si. „Mám čas.“ Neměl.

„Chce se mi z vás zvracet,“ řekl.

Nedostávali současně něco, co sami nikomu neposkytli? Napomínal se, aby je neviděl jako jedinou masu, lidi bez tváří. Přelétl je pohledem; každá z tváří byla osud nezachycený v papírech a zároveň cejchovaná posudky, razítky, rozsudkem s neodvolatelnou platností. Mohl si dosadit ke každé tváři uniformu a zbraň a představit si ji na fotografii v normálních vojenských průkazech. Znal je. Znal je?

Neměl tolik času, jak se tvářil.

Ve skutečnosti měli víc času oni. Neměli co ztratit. Měli všechen čas světa. Měli logiku odlišnou od jeho uvažování. Patřili snad k jinému druhu lidí? Nemohou si nikdy rozumět?

„Poslouchal jsem vás,“ řekl. „Teď poslouchejte vy mě. Moje rozhodnutí: vrátí-li se před večerem, nebudu to považovat za dezerci. Jako kázeňský přestupek to bude v denním rozkaze. Nedám to do hlášení nahoru. V opačném případě bych nechtěl být ani v jeho kůži, ani ve vaší.“ (Kapitán věděl, že nelže jen v druhé nebo poslední části svého prohlášení. Nebude věc posuzovat sám. Opuštění vojenského prostoru není, jako když někdo zašantročí holínku, náboje nebo plynovou masku.) „Doufám, že si rozumíme.“ (Myslel na svou kůži a náhle pochopil, že bude vyměněn jako jeho předchůdci u praporu. Může mluvit do alelujá, dát rozkazů, kolik bude chtít, mohl vznést víc dotazů, než je hvězd nad kasárnami, ale co se stane? Nic.)

Pozoroval prapor, ale jednotlivé tváře už tak ostře nevnímal. Nové dva vojáky: Pince a Pajkrta. Nováčka, kterému říkají Mikádo. Bratry. Zpěváka. Galilea. Kde vzal tuhle přezdívku? Co se pro něj točí všemu navzdory, jako se točí Země kolem Slunce, a ne Slunce kolem Země? Už si párkrát předsevzal, že si s maličkým vojákem promluví. Nikdy se k tomu nedostal.

V kotcích štěkali psi. (O jednoho méně, myslel si kapitán.) Nebe bylo jasné, ani stopy po mracích. Mohl uhodnout bez velké vynalézavosti, že co se stalo, bude mít dalekosáhlé následky. Nemohl už nic zpomalit ani urychlit. Kde asi je v tu chvíli Devatenáctiletý? Mohl se po telefonu zeptat, je-li děvče na statku. Kdo ví, jak bude zítra?

Kapitán bezděčně pozoroval jestřába, který kroužil nad kasárnami. V takové výši nevypadal jako dravec. (Jenže někde dole na něj čekala vábnička.) Kapitán pohlédl na hodinky. Byly čtyři. Ještě nedal rozchod.

Překvapil ho nováček, jemuž dali přezdívku Mikádo: „Co mu uděláte?“ zeptal se.

Riko-Riko se díval do louže: „Vystrojí se mu svatba.“

„Rozchod,“ zavelel kapitán.

„Sloužíme lidu,“ zařval prapor minus jeden muž.

20

Dvacet minut nato se kapitán po spěšné poradě na pluku a po telefonickém vyrozumění divize vydal do opuštěných vesnic. Věděl už, že děvče na statku není. Svoje věci nechala na místě. Vzala si jen to nejnutnější. (Prsten po mamince, jak už věděl předseda.) Zelená pustina léta udělala místo podzimnímu blátu. Kapitán ve svém gazíku pročesal asi pět vesnic, i ty nejrozstřílenější, aniž vystoupil. Dostal se už Devatenáctiletý za řeku? Mířili s děvčetem na druhou stranu? Přál si dát důraz slovíčku sotva, ale nechtěl si lhát. Nevěděl. Většinou o sobě lidi nevědí buď vůbec nic, nebo málo, nebo co vědí, je zkreslené. Dovolával se svého šestého smyslu, aby odhadl, co Devatenáctiletý udělá. Komplikovalo to děvče. Mohl si představit, jaký zázrak vzbudila ve vojákově duši. (Věděl z vlastní zkušenosti, že se může člověk cítit i tím, čím není.)

Kapitán tušil, že k tomu, čemu chtěl zabránit, je děvče klíč. Ale hledat motiv útěku je k něčemu, jen pokud uprchlíka chytí. Jenže pak se případu ujmou jiní. Bál se myšlenky, která se v něm ozvala: Co kdyby musel Devatenáctiletého zastřelit? Mohl si utišit svědomí omluvou, že by Devatenáctiletého stejně odsoudili?

Zpotil se na krku a v kříži. Na čele. Podíval se na ukazatel paliva. Měl poloprázdnou nádrž. Vrátil se do kasáren. Nechal automobil stát u vojenské pumpy s pokynem, že chce zkontrolovat olej a pneumatiky. Zašel mezitím na světnici mužstva, aby je nemusel dávat neustále nastupovat.

„Stanovisko jsem nezměnil,“ řekl. „Máme čas do čepobití. Beru s sebou psy.“ Pohlédl na Kněze a Medika. „Vy dva půjdete se mnou. Radvanský-Habart a Novák.“

„Jako vějička, nebo rukojmí?“ zeptal se Kněz.

„Je to rozkaz. Půjdete, jako jdu já.“

Všiml si rozbité kontrolky. „Než se vrátím, ať je to spravené. Dozorčího.“ V kanceláři si kapitán oblékl dlouhý pršiplášť, v kterém přijel, když nastupoval u praporu. Narovnal si a utáhl opasek. Přesvědčil se pohybem dlaně, že sedí. Vložil si do pravé kapsy raketovou pistoli a do levé mauser. Dotekem zbraně ho prostoupil pocit neodvolatelnosti, který vyhovoval jen jedné vrstvě jeho povahy; znepokojoval první, pomíjel druhou a dráždil třetí. Nestál o pocit moci, i když se ho nebál.

Slyšel skrz dveře Cikána. Říkal: „Něco mu vystrojí, ale jestli to bude svatba, na to bych nevsadil ani pohřebního psa.“ (Měl na mysli psa, kterého spořádají na pohřební hostině?) „Nemá dobrý čáry na dlani. Nevyčet jsem mu žádný děti. Jen sílu a vztek. Oči divoký kočky. To už mu nikdo nesmaže.“

„Chtěl se asi posílit psím sádlem, proto ho zabil,“ řekl Hou-Hou. „Psí sádlo byl dřív taky můj svět.“

„Svatební rvačku mají alespoň za sebou. A my taky,“ dodal Cikán.

Kapitán se objevil ve dveřích. Ukázal na Cikána: „Vy taky půjdete s námi.“ Maličký Galileo měl skoro slzy v očích, aby ho kapitán snad nevzal s sebou.

A potom odcházeli, kapitán a Medik, Kněz a Cikán, kolem stolku dozorčího, který volal do dílny, aby přišli spravit kontrolní světlo na světnici.

Kapitán se stavil v psích kotcích. Vzal si dva psy. Dal jim očichat kabát a deky Devatenáctiletého. Snad najdou stopu. Ke každému psu dostal kapitán psovoda. Psovodi měli samopaly s ostrými náboji.

Kněz a Medik šli krok za kapitánem, Cikán se loudal asi deset kroků za nimi jako na procházce. Kapitán ho musel několikrát zavolat, aby si pospíšil.

Medik se obrátil ke Knězi: „V roce 1904, jak mi vyprávěl papá, berberskej pohlavár Raisuli zajal v Maroku Američana Perdicarise. Americkej prezident poslal marockýmu sultánovi telegram: Perdicaris živej, nebo Raisuli mrtvej. Poselství bylo jasný: buď živýho Američana, nebo mrtvolu Raisuliho. Nic mezi tím. Jak říkal můj papá, nikdy nepomine čas, abych se nemohl poučit z historie.“

Zmlkl, když se kapitán otočil. Kněz už taky neměl čas nic podotknout.

Kapitán ukázal na bok Kopce. Dal psovodům rozkaz, aby se drželi za nimi ve vzdálenosti nejméně třicet metrů, ale ne víc než šedesát. Stoupali po strmější straně Kopce. Za dalších dvacet minut se ocitli na horní plošince u balvanu, kde nikdy nebyli. Cikána nezklamalo, že tu nic není, stejně jako to nezklamalo Kněze, ale rozčarovalo to Medika. O mýtus méně. Legenda jako prázdná bublina. Měli rozhled po kraji do všech stran. Přehlédli statek. Budovu muničního skladiště, před níž přecházel strážný. Bílá ložiska kaolinu. Kasárna a staveniště, jámy s lešením a lany. Haldy a břízy. Zatopené mělké šachty. Zaplavené louky s ostrůvky bílého písku jako někde v Africe. Haldy zeminy.

Psi za nimi párkrát zavrčeli, štěkli tu a tam a utišili se, drženi zkrátka na dlouhých řemenech. Kapitán kopl několikrát do kamení. Skutálelo se dolů, ale nestrhlo za sebou žádnou lavinu. Na svahu nahoře leželo několik kmenů svázaných k sobě houžvemi jako vor. Už trouchnivěly. Mezi dřevy protékaly čůrky vody. Kde se tu vzala dřeva sbitá dřevěnými hřeby a svázaná lýkem jako nějaká Noemova archa? Jak dlouho tu byla?

Kapitán si přiložil triedr k očím a díval se z vrcholku Kopce na všechny strany. Koutkem oka viděl své muže. Kopec ho zklamal. Byl to rozblácený vrch, který nikomu nestál ani za to, aby ho pojmenoval. Medik se rozhlížel po krajině. Ani v jeho očích neplálo nadšení. Pozoroval kasárna. Staveniště. Bílé kaolinové šachty. Jediný Cikán se rozhlížel jako na místě, kde nikdy nebyl, ale kde si často přál být. (Díval se jako člověk, který pátrá, co by se dalo vzít. Medik mu rozuměl.) Kněz se nadechoval, jak mu dole v nížině chyběl vzduch. Všichni si mysleli, když se sem dívali, kdoví co tu není. Byl tu balvan ohlazený dešti milionů let a stejný počet roků vysoušený slunečními paprsky.

Vyměnili si pohledy s Medikem, když k nim stál kapitán zády. Věděli oba už dopředu, co přijde, co se stane? Nechtěli se toho účastnit. To je věc kapitána. Ať si zkoumá svoje svědomí zítra, za deset nebo padesát let.

Kněz si mohl už dopředu představit, jak to skončí; nevěděl jen kdy. Nedovedl si ani představit, jak dlouhý by byl seznam všeho, co mu šlo proti srsti, co znásilňovalo člověka. To vdechlo jeho pohledu smutek a tvrdost, které se střídaly; vypadal nevypočitatelný. To byl okamžik, kdy se na něj kapitán obrátil.

„Dezerce je dezerce,“ řekl. „Dezerce je zločin, který netrpí žádná armáda na světě.“

„Kolik lidí chcete zničit?“ zeptal se Kněz.

„Nechci zničit nikoho, ani sebe,“ odpověděl kapitán.

Pozoroval podzimní břízy. Měnily barvu. Psovodi drželi psy pod vrcholkem Kopce. Občas jedno nebo druhé zvíře zaštěkalo.

Cikán prohodil: „Dočet jsem se, že v Austrálii najdou domorodý lidi cestu bez mapy přes celej světadíl. Mají mapu v hlavě, po předcích, i za svoje děti, co se ještě nenarodily. Znají jména skal, kamení a písku i v končinách, kde nikdy nebyli. Poznají cestu podle toho, jak vypadá, očima, i podle zvuku, ušima. Žijou v nich pudy, který už jinde lidi zapomněli. Jsou zvířata. Domlouvají se beze slov. Ne proto, že to neumějí. Nepotřebujou to.“

Cikán si přál, aby Devatenáctiletého nenašli. Už kvůli dobrodružství. Ať si s tou svou obnaženou kvakničkou udělají tucty dětí co nejdál odtud. Proč by nepráskla do koní, když jí na statku dávají o tolik míň, než si zaslouží? Vynahradí si cestováním, co nemá. A mohli by se flákat pár dní. Týdny. Na trestech mu nezáleží. Přinejmenším mu už nikdo nemůže vyrazit čtyři přední zuby. Nemuseli hádat, co chce kapitán. Krejt si zadek. Každý důstojník na jeho místě by si počínal stejně, když ne hůř. Kapitán se asi už rozhodl, kterým směrem půjdou. Sestupovali. Psovodi zase zůstávali přibližně třicet metrů za nimi.

Kapitán se snažil odhadnout, co by udělal na místě Devatenáctiletého. Čím déle o tom přemýšlel, tím více byl Devatenáctiletý jeho nepřítel. Dezertér. Nejen nepřítel jeho důstojnické kariéry. Nepřítel země. Nepřítel jeho dobré vůle. Nepřítel všech, kterým chtěl kapitán svou prací a postojem pomoci. Všeho, za čím tato země stojí, o co usiluje. Co si přál brát kapitán vážně. Co podle kapitána přesahovalo velikost nebo malost člověka. Zájem jednotlivce.

Slyšel za sebou štěkat psy. Jsou už na stopě? Odmítl připustit, že všechno je jako řeka, která si teče po svém, bez ohledu na jeho vůli. Cítil, že slouží věci, větší než on. Strana a vláda se staly vedoucí hvězdou smyšlení jeho existence. Poddával se tomu, čím ho to přesahovalo.

Rozhlížel se teď na okraji vesnice u zbořené a zasypané studny. (Nic není tak smutné a marné jako zasypaná studna.) Tady kapitán už jednou byl. (Tenkrát si myslel, že voda ve studnách vysychá i proto, že už ji nikdo nebere.) Obrubeň studny spadla, když se jí kapitán dotkl, aby se podíval dolů, do prázdného okruží. (Slyšel, že metr nad někdejší hladinou měla být chodba. Tam nemělo smysl hledat Devatenáctiletého s děvčetem; nebyly tam pravděpodobně už ani krysy.)

Začalo se pomalu stmívat. Budou se muset spolehnout na psy. Břízy začaly šednout. Nejdříve listí, potom kmeny, bílá kůra. Pak zmizely bílé stromy na kaolinové pláni u neviditelných šachet. Kapitánovi se jen mihlo hlavou, že se břízy připravují na noc jako ženy. Břízy v šeru jsou krásné, skoro tajemné. Jako ženy něco ze sebe skryjí, něco odhalí a něco jen naznačí, ale jen tomu, kdo je už viděl ještě za světla. Odevzdávají svou štíhlost, vůni a hloubku a svoje tajemství tmě? V kapse měl kapitán pistole, za sebou psy s doprovodem. Nemohl se vybavit líp. Rozhodl se dát pokyn psovodům, aby šli vpřed.

U prvních stavení sebou psi na šňůrách začali trhat. Psovodi měli co dělat, aby je udrželi. Kapitán dal další pokyn: pustit psy na nejdelší šňůry, ale nepouštět je volně. Psi se rozštěkali. Chytili stopu? Z výrazu psovodů vyčetl kapitán stejně jako tři vojáci, že jsou u cíle. Nebylo to poprvé, co kapitán o něco usiloval a téměř toho dosáhl, aniž to skutečně chtěl. (Jako když se třikrát přestěhoval a v duchu se ptal: To je místo, kde bych se chtěl usadit, nemluvě o tom, že bych tu hodlal nebo měl umřít?)

Zastavil psovody, aby čekali, než jim dá další rozkaz. Psi se neochotně usadili psovodům k nohám a vrčeli, čmuchali, cenili zuby a vrtěli ocasy. Tma houstla. Vítr odvál mraky. Vyšel měsíc. Krajina vydávala zvuky podvečera, tma rychle houstla.

„Jdeme spolu – sami, bez psů,“ řekl kapitán. Vyzval Kněze, Medika a Cikána, aby ho následovali.

Kapitán měl obě ruce hluboko v kapsách kabátu. Když vytáhl levičku, držel v ní raketovou pistoli. Přehodil si ji do pravé ruky. S tlustou hlavní vypadala bachratá pistole ve tmě jako z hliníku. Kapitán zvedl hlaveň k obloze. Zamířil na severní hvězdu, která vyšla první a nejjasněji, a vystřelil.

„Budiž světlo,“ zašeptal Kněz.

„Dá se střílet na hvězdy?“ zašeptal Cikán.

Medik si myslel: Je to výzva? Varování? Něco, co my tři nepochopíme? Cítil ve vzduchu, co všechno zmenšuje. Najednou mu jeho obvyklá formulka nestačila. (Život je dar. Ale žít je nadání. A nadání je řídká záležitost.)

Cikán si myslel: Moje cikánská matka byla na omylu. Dostávám víc, než si zasloužím. Nestál o to, až uvidí Devatenáctiletého s děvčetem. Nebo jen Devatenáctiletého. Anebo pouze děvče. Ještě prve odtud viděli Kopec. Byli prakticky v nejbližší neobývané vesnici.

Z hlavně vylétla červená světlice. Nahoře se rozprsklo odstředivé světlo odskakující od středu; žhnulo jako žárovka roztříštěná na tisíc kusů; zbarvilo rozbitou a opuštěnou vesnici do ruda. Kraj s vesnicí na sebe nabraly karnevalové vzezření; jako zbarvené požárem; rozšířené ústí vybuchující sopky. Ačkoli mimo světlo se nic nepohnulo. Světlice obnažila kraj. Medik měl pocit, že to je a není skutečné i neskutečné. Život. Marnost. Věčný koloběh existence.

Pro Kněze to nebyla podívaná, stejně jako pro kapitána. Světlo padalo na rozbité střechy s hladkými taškami nebo s potrhanými došky a na rozstřílené domy, terče cvičné střelby, beze střech a dvory bez plotů; nic hmatatelného se jich nedotklo. Cikána napadlo, jaká by to byla podívaná, kdyby rozbitá ves shořela. Všechny doškové střechy a krovy a stěny. Třesk výstřelu spolkla záře, jejíž životnost trvala pětačtyřicet vteřin.

Kapitán vystřelil znovu. Uvnitř spánků se mu otloukalo, co bylo v rozkaze, který přišel z divize: chytit, nebo zneškodnit. Co znamenalo zneškodnit? Přeložil si to do svého jazyka: chytit, nebo zastřelit. Mluvily v něm dva hlasy. Jeden, který říkal, že to musí udělat, druhý, že to nemůže udělat. První říkal věcně a srozumitelně: udělej to. A druhý: nedělej to. Nerozuměl si. Nebo si nechtěl rozumět. Zbytek byla odpověď na nevyslovená proč. I bez ozvěny si to mohl spočítat. Proto. To proto obsahovalo, čím žil, co žil, jak žili všichni ostatní. Čím chtěl žít, ale co se v něm bezděčně vzpouzelo.

„Nerozumím,“ řekl Kněz.

„Kronika nechtěných událostí,“ utrousil Medik.

„Bolí mě v noci dásně,“ řekl Cikán. „Jsem asi nastydlej.“

Nebylo to, co chtěl Cikán říct. U studny štěkali psi. Vyli a vrčeli. Psovodi se drželi rozkazu. Drželi je nakrátko. Cikán cítil smysly, po nichž přišel ke slovu rozum, že je cosi ve vzduchu, mimo lehkost, která mu pomáhala přenést se za záležitosti, které ho zatížily. Ve vzduchu byla smrt. Cikánkovi přeběhl mráz po zádech.

Kapitán pomalu postupoval ke stavení, které se osvětlilo asi na třicet vteřin.

Devatenáctiletý se díval na příchozí, narudlé svitem třetí světlice. Ztěžka dýchal, jako by sem doběhl přes Kopec. Opíral se o stěnu stavení zkraje. Těsně za Devatenáctiletým stálo děvče. Venuše ze statku. Měla rozcuchané vlasy a bylo na ní znát, že nespala. Její pleť se leskla mastnotou jako u lidí, kteří neměli kdy nebo kde se umýt.

Devatenáctiletý se díval kapitánovi přímo do očí. Kapitán viděl oči kočky v kleci. Oči dravého ptáka. Také děvče se dívalo kapitánovi do očí, aniž mohl (nebo chtěl v té chvíli) pochopit, co svým pohledem hodlala říct. Podvědomě myslel na vlastnosti ženy.

Nikdo neřekl slovo. Kapitán držel raketovou pistoli v levé ruce, pravou měl v kapse. Ozvalo se cvaknutí pojistky, kterému všichni rozuměli.

Chalupa připomínala bezzubá ústa dávno mrtvého. Nebylo tu nic, co by ještě někdo mohl odnést nebo zužitkovat. Všechno zchátralo; stačilo opřít se, aby zdi spadly. Ochablé trámy a stěny hrozily zhroucením při pouhém dupnutí. Těžké a důkladné německé krovy, kdysi spolehlivé, aby vydržely staletí, nesly děravou střechu. Na spodku polorozpadlého komínu se drolily zbytky kamnářské hlíny. Zem byla napolo hliněná, dřevěné podlahy ztrouchnivěly, kusy trámů se propadly do sklepů. Všechno znělo dutě, i dech. Kroky, hlasy, ozvěna. Proč si Devatenáctiletý s děvčetem vybrali tuhle zříceninu? Věděli, že po nich jdou?

Kapitán, stejně jako Kněz, Cikán a Medik, vytušil v děvčeti drzou důvěrnost. Bylo to podobné tomu, co v ní cítili na světnici, to živočišné, ženské a lstivé nebo vypočítavé, a něco navíc, co v sobě v kasárnách neměla nebo co neprojevila. Narušený sen, z kterého se probudila. Slepá ulička. Jako někdo, kdo ví, co hledá, bez ohledu na to, kde to je, a kdo je schopen si to vzít kdekoli, kdykoli a od kohokoli. Ztratila se jí z očí zvědavost a vzrušení a nahradilo je vědomí, že něco ještě teď a tady zkoušet nemá cenu. Dýchala krátce a rychle. Třásly se jí ruce. Měla strach.

Kapitán mlčel. První promluvil Devatenáctiletý: „Nejsem tak bezbrannej, jestli si myslíte…“

Kapitán se mu díval na holé ruce. Všichni viděli, že nemá, čím by se bránil; zápěstí pravičky mu bezvládně viselo.

Kapitán vystřelil další světlici. Rozlila světlo, ve kterém se zvýraznily stíny. Kapitán zahlédl svůj stín, jak se dotýká nohou Devatenáctiletého a zakrývá děvče až k bokům. Padla sem tíha stínu, beztíže světla. Cikán cítil napětí a rozhodl se je přetnout. „Překročit živýho psa je sňatek, překročit pozpátku mrtvolu psa rozvod.“

Děvče si uhlazovalo dlaněmi vlasy. Připomínaly zlato zmoklých nebo mastných žitných lánů. Vzrostlá a nepokosená pole, z kterých odešli lidi ještě před žněmi. Také připomínaly kapitánovi zhnědlou hladinu řeky odnášející úrodnou prsť. Všechno v něm bylo najednou mrtvé, bez ozvěn. Chytit, nebo zastřelit. Jako název filmu, který viděl s otcem ještě za první republiky: Přiveďte je živé. Obsáhlo to svůj opak. Taky kapitána zamrazilo.

Děvče stálo u zdi a dívalo se do stran, kam se dá ještě ustoupit. Kapitán vážil, jestli se oba opírají o zeď naschvál, nebo náhodou; měli si spočítat, co znamená, když Devatenáctiletý řekl, že není tak bezbranný. Kapitánovi to došlo.

Nešlo o to, kdo stojí ve vchodu a kdo ne. Stavení už bylo dávno bez dveří, oken, rozevřené do noci.

„Jsme tady,“ řekl konečně kapitán.

Devatenáctiletý přimhouřil oči. Děvče udělalo úkrok doleva, dál od Devatenáctiletého. Kapitána napadl příběh Devatenáctiletého o bezzubých japonských rybářích, kteří odcházejí do hor, aby se vydali všanc hladu a vlkům, protože už nejsou nikomu užiteční.

„Přišli jsme si pro vás,“ řekl kapitán.

Devatenáctiletý se díval do tváře Kněze, Medika, Cikána. Byl si skoro jistý, že v nich nevidí nepřátelství, ale nechápal, proč jsou tu s kapitánem. Nemusel si lámat hlavu, co znamenají psi venku u studny. Slyšel je dřív než kroky šesti mužů. (To byla chvíle, kdy mu děvče řeklo, že by to bylo jiné, kdyby měli koně.)

Kněz sledoval kapitánovu ruku. Kapitán držel v kapse revolver, s prstem na spoušti. Stačilo ruku vytáhnout. Neudělal to. (To byla vteřina, kdy kapitán znovu myslel na život a na smrt, na neodvolatelnost, kterou mohou v jednu chvíli znamenat revolver i revoluce.) Svíral pistoli a zahříval ji dlaní. Něco mu říkalo, že jestli to přijde, bude to rychle. Jak rychle dokáže člověk vytáhnout revolver a stisknout spoušť? Sjel pohledem po hlavě, hrudi a břiše Devatenáctiletého. Nebo jen nohy? (Případné terče. Vybavil si, co slyšel od starých vojáků, že rána do břicha je smrtelná, ale zároveň bolestná jako prodloužení výkonu trestu. Zaslouží si ji jen nejtěžší zločinci. Pokud má být smrt rychlá, má být terčem čelo nebo srdce. Jen okamžitá a rychlá smrt zabrání komplikacím. Možnosti dezertéra bránit se a ohrozit toho, kdo ohrožuje jeho.) Tušil, že mezi tím, co udělal Devatenáctiletý, a zkazkou o japonských rybářích je souvislost. A jak se to spojuje s přáním, že je líp umřít než žít, a v čem, jak a čím člověk sám před sebou ztrácí cenu. Slyšel párkrát o Španělce Dolores Ibaduri, která pronesla nesmrtelná slova pro slávu revoluce – lepší zemřít vestoje než žít na kolenou. To bylo daleko. Kapitán si připadal, jako by byl sám vzdálen, sám od sebe, a zároveň přítomen a připoután k nechtěnému tady a teď.

Vybavil si svobodníkova slova o děvčeti. Nedostávalo se jí dechu. Celá se třásla. Spatřila v očích Devatenáctiletého přání radši nežít než ji prohrát a prohrát i za sebe. Změnila se náklonnost děvčete k Devatenáctiletému v strach? A bázeň v malomyslnost a malomyslnost v paniku a panika zase ve svém souhrnu v ještě větší strach? Vystřídal v ní strach všechno? Čišela z ní sklíčenost. Představil si ji svlečenou, bez zablácených šatů.

Dovedl si představit, jak děvče nalákalo Devatenáctiletého. Co to je pro vojáka, baculaté a měkké osmnáctileté tělo. Její vlídné, zvlhlé mezinoží, předmět snů každého vojáka a muže, touha rozněcující odvahu, schopnost žít dál, dosáhnout, dotknout se, být úplný. Dovedl si představit hodně věcí, v tom byla jeho potíž. Tanulo mu na mysli slovo exhibicionistka. Někdo, kdo se odhaluje, když to nikdo nečeká, nutkání, které je vážně směšné.

Věděl, že Devatenáctiletý je stejně jako děvče neozbrojen, mohli mít leda nůž; dal si dohromady škrábance ve tváři Devatenáctiletého a smrt psa.

Sešli se s Devatenáctiletým pohledem.

„Musíme se vrátit. A čím dřív, tím líp,“ řekl.

„Co ode mě chcete?“ zeptalo se děvče.

„Zatím – od vás – nic,“ odpověděl kapitán.

V duchu si říkal: chytit a zastřelit. Chytit a zastřelit. Otloukalo se mu to v čele. Nebo zase selhat. Ozvěna slova selhat se mu také otloukala ve spáncích: selhat… selhat… selhat… Vrátil se k prvnímu: chytit nebo zastřelit. Splnil už část úkolu – tu první: dostihnout, najít. Devatenáctiletý měl v očích lesní školku, železa, do nichž se chytá zvěř, a prošlou noc. Nebyli to už tokající tetřívci, kteří se na jaře rvou o slepice.

„Co ode mě chtějí?“ zeptalo se děvče Devatenáctiletého i vojáků.

„Je to, jak řekl kapitán,“ potvrdil Medik.

„Chtěla bych tomu věřit.“

„Přišli jsme pro vás,“ opakoval kapitán Devatenáctiletému.

Podvědomým pudem, který člověku radí dřív a často líp než rozum, se kapitán ještě nepohnul. Nikdo se nepohnul. „Půjdeme?“ zeptal se kapitán. „Po dobrém?“ A dodal: „Po dobrém, nebo po zlém.“

Kapitána překvapilo, jak to z něj vyklouzlo. Byl to jiný slovníček, než jaký si připravoval podle nejrůznějších scénářů. (Podle toho, kdy a jak a kde Devatenáctiletého dostihnou.)

„Pro pět ran,“ řeklo děvče. „Co od něj chcete? Vždyť nic neudělal. Je tady.“

Sklouzla pohledem na kapitánovu ruku v kapse.

Věděli teď všichni, na čem jsou. Děvče muselo být propojeno na Devatenáctiletého, protože mu řekla ze strany šeptem: „Myslels, že mám halucinace? Říkala jsem ti, že si jdou pro tebe. Vidíš sám, že to už nemá cenu. Nešlo to. Nejde to.“

Devatenáctiletý zaslechl ve věcnosti děvčete strach a v něm chlad a v chladu zradu. Odehrávalo se mezi nimi, co ostatní mohli tušit. Nemohl uvěřit tomu, co slyšel?

Devatenáctiletému cukaly svaly u lícních kostí. Měl na hlavě ušanku jako ráno. Něco mu trhalo tvář. Aniž spouštěl oči z kapitána, vysílal očima signály k děvčeti, které mu je nevracelo.

Teď přehlédl výmluvným pohledem krovy a zdi. Opíral se o nejchatrnější stěnu. Kapitán už věděl a Medik, Kněz i Cikán to právě pochopili, že opře-li se Devatenáctiletý o zeď, spadnou krovy a trámy i se střechou a zbytkem kamenného komína na všechny. I v rozšířených očích děvčete se objevilo poznání. Zavalí je to. Zabije je to všechny. Znali legendu o Samsonovi, která přišla na mysl kapitánovi.

„To ne,“ vydechla. A potom: „Jste snad všichni šílený?“

Venku utěšovali psovodi psy.

„Co chcete?“ zeptalo se děvče kapitána. „Nevidíte snad nic?“

Její pohled křičel otázku: Jste slepí? Volala očima na poplach. Slyšeli její dech a sípání Devatenáctiletého. Musel mít horečku. Bylo to dlouho, co nespal. To, s čím v duchu končil, nebyl jen sen o volnosti, krátké lásce k děvčeti ze statku, ještě kratším společném dobrodružství. Kapitán viděl děvče, jak pokleklo a po kolenou přilezlo k Devatenáctiletému a začalo mu šněrovat boty. (Měla zase nohy v kolenou a ruce v loktech do trojúhelníku, na pohled v lehkém pokleku, ve skutečnosti napjaté jak tikající bomba, rozevřené i uzavřené, s oblouky hrudi a boků, skloněnou hlavou, všechno jako hadovitý proud vlévající se jeden do druhého. Celé tělo jako řeka.) Jeho tvář se zbrotila potem. Chtělo mu děvče vnuknout myšlenku na odchod a zároveň mu vyvrátit, že s ní už nemá nebo nemůže počítat? Na to, že bude lepší se pohnout, odtrhnout od zdi a jít? Na to, že půjde, alespoň kousek, s ním, aby se nedal zastřelit?

Kapitán by ani za jednu z těchto myšlenek nedal ruku do ohně. Kněz si myslel, že to všechno tu už jednou bylo. Sloupy a trámy a žena a muž, který radši pohřbil všechny, než by se dal znovu oklamat.

Medik si hvízdl, aby dal najevo, že nevěří, že dojde k nejhoršímu. Cikán bezděčně couval, skoro neslyšně, aby byl alespoň pod největší dírou, skrz kterou uvidí nejméně tři hvězdy. Pokud je na něm, nechá všechny hvězdy, kam patří. Nikdy by nestřílel na hvězdy. Ani bez rady otce by se je nepokoušel krást.

Medik viděl v očích Devatenáctiletého ztracenou lásku a váhání dravého ptáka. Myslel na krahujce a jestřáby, kteří jsou tu doma. Jestřábi a břízy, bláto a Kopec, bílé vršky a louky a šachty kaolinu, to je všechno, co mu tenhle kraj mohl nabídnout. Nechtěl být svědkem toho, k čemu se schylovalo.

Dívka neodcházela z očí Devatenáctiletého. Bylo vidět, že není schopen se děvčete zříci ani myšlenkou, natož činem. Jeho pohled těkal. Bylo pro něho nemožné odpoutat se od děvčete, jako je nemožné zbavit se stínu v přítomnosti světla. Devatenáctiletý nechtěl připustit, že ho opouští štěstí a s ním i děvče ze statku, jako by srdce člověka byly neopatrně pootevřené dveře. Nebo dveře se zámkem, k němuž ztratil klíč.

Ještě si nepřiznal, že děvče už od něj ve skutečnosti odešlo, i když ještě sedělo u jeho bot, patami na zemi, skrčeno v kolenou. A kapitána napadlo, proč to není hra. I kdyby chtěl jen Devatenáctiletého postrašit a vytáhl revolver, opřel by se Devatenáctiletý o zeď. Měl vždycky dost času zbořit dům, dokonce i kdyby už nechtěl; mohl svou vahou zbořit dům i mrtvý. Devatenáctiletý se na konci všech součtů měnil v kapitánova nepřítele; usiloval nejen o kapitánovo dobré jméno a bydlo, ale i o jeho život. Kapitán cítil bezmocnost života a sílu smrti jako ještě nikdy. Každý se nakonec dostane na čáru, na které platí jen zabít, nebo se dát zabít. Tak jako primitivní obyvatelé Austrálie nepotřebují mapy, aby se dostali, kde předtím ještě nebyli, nepotřeboval kapitán slova.

Zády ke zdi mohl udělat Devatenáctiletý jen dvě věci; pouze jedna byla praktická: vykročit kupředu. Situace byla kapitánovi jasná. Potřeboval pár vteřin, než se rozhodl, co provede, třebaže druhá možnost Devatenáctiletého, že udělá krok dopředu, byla snadnější. Byl by rád viděl v Devatenáctiletém zklamaného, poraženého a mírného muže na konci sil, poslušného natolik, aby četl vůli, když ne slova svého protivníka. Bylo to všechno příliš skutečné, než aby to osladila jakákoli utopie. Tušil přání Devatenáctiletého, mezi čím volil; jak si přál zemřít.

„Stručně,“ řekl kapitán. „Když se vrátíme do kasáren před čepobitím a večerním rozkazem, je možné to považovat za opuštění prostoru, možná ne dezerci. Alespoň já myslím, že ne.“ (Víte, na jakém úseku pracujeme. Atomové ochozy. Stavba nejvyšší důležitosti. To neřekl.) Současně sledoval druhý proud svých myšlenek: jestli to udělám, musím to udělat rychle, co nejrychleji. (Jako když jsem jednou, ještě s babičkou Amálií, musel zašlápnout na mezi čmeláka. Babička věřila, že tři čmeláci mohou ubodat člověka k smrti. Proč je smrt neustále tak blízko?)

„Přišli jsme s kapitánem, nemusíš se bát,“ řekl Medik.

„Je válka,“ řekl kapitán skoro bezděčně a možná že sám k sobě.

Kněze zamrazilo. Bude pro kapitána snadné zastřelit Devatenáctiletého? Má proto přemluvit vojáka, aby se vrátil do klece? Není život víc než klec, nesvoboda, trestný prapor? Omezení osobních práv, život ve lži? Kněz věděl, s čím si to podává ruce. Uzná kapitán, že v každé době, pro každého člověka, jsou vedle psaných zákonů také zákony nepsané?

„Co takhle už jít?“ řekl Medik.

Devatenáctiletý se maličko opřel, jak se o něj pokoušela slabost. Na hlavu děvčete u nohou Devatenáctiletého spadla sprška zdiva. Děvče začalo pištět. Vstala a stoupla si kus od něj.

„Byla jsem tu na procházce,“ řekla kapitánovi. „Vzala jsem si volno. Hledám nový místo. Vyznám se v koních. Budu možná pracovat v dostihových stájích. Stejně jsem tu nechtěla zůstat.“

A pak zašeptala k Devatenáctiletému: „Nevidíš to sám? Nemůžeš vstřebat víc než jedno neštěstí, jednu starost.“ A ještě: „Nechtěla bych, aby to pro tebe znamenalo míň, než to znamená pro mě. Nebo víc, než to je. Aby to z tebe vzalo všechno, co už stejně nemáš.“ A znovu: „Jsou to věci, které znamenají vždycky víc pro tebe než pro ty druhé?“ Byla to výtka, nebo jen dopovězení něčeho, co neslyšeli? Museli o něčem mluvit, na co děvče teď navazovalo.

Devatenáctiletý stál jako kámen.

„Nechoď,“ řekl k děvčeti.

To bylo první slovo, které vyslovil. Kněz věděl, co změkčují slova. Devatenáctiletý prosil děvče pohledem. Odmítal týmž pohledem kapitána. Kapitán měl v očích otazníky. Díval se na děvče a na vteřinu myslel na svou ženu. Až do této chvíle se zdálo, že třeba Devatenáctiletý nemůže mluvit, protože měl podebrané rty a oči modře podmalované ranami, únavou a škrábanci od psa. Měl nepěkně opuchlá víčka. Klesala mu čelist. Prohloubily se mu jamky u spánků. Brada mu trčela dopředu, než poklesla. Přivíral oči jako dvě štěrbiny. Zmenšil se mu obličej. Ztvrdly mu rysy. Kapitán viděl, jak se mu zašpičatil a prodloužil nos. Byl zarostlý a vychrtlý. Snad chtěl děvčeti říct, že mohou utéct do noci, někde ukrást auto a ujet. Do hor. Do lesů. Alespoň za řeku. Za hranice. Někam, kde je nikdo nezná. V záři světlice bylo vidět psovody, jak drží samopaly připravené k střelbě, sklopené šikmo k zemi, v jedné ruce řemeny psů.

Devatenáctiletý se snažil přidržet děvče zdravou rukou; chtěl ji chytit za límec, ale dokázal jí sevřít v prstech a pěsti jen vlasy. Vytrhla se mu.

„Nehraj si na Samsona,“ řekla mu. „Ne kvůli mně. Počkám. Nebudem přece někde vykrádat chaty.“ Nebylo jasné, proč to řekla. Znělo to tvrdě. Asi se i nyní děvče snažilo všechny ohromit. Asi i teď věřila spíš tomu, co v ní vidí druzí, čím vzrušuje ostatní, než tomu, co byla bez toho, sama pro sebe a sama před sebou. Byla jinak nahá než v noci s vojáky a s Devatenáctiletým. A jenom skrz to se to mohlo proměnit v pravdu a někoho přesvědčit. Snad to bylo jediné, co jí dávalo sílu. Strhla na sebe pozornost všech, včetně Devatenáctiletého. Opouštěly ho síly?

Snažila se od Devatenáctiletého oddělit? Zabránit kapitánovi, aby střílel? Smrt nad nimi visela jako světlo a tma, střídavě, stejně silně.

Potom ještě řekla: „Nechci se tě držet jako klíště. Nebo aby ses jako klíště držel mě.“ Nakonec řekla: „Jsi jako kočka.“ Myslela si to o sobě taky. Připadala si jako holka slabší. Dovolila si víc než narodit se jako kluk? Nebylo pro ni najednou skoro lepší být sama, bez kluka? Čím a kdy je někdo víc sám než s někým? Proč by do toho pletla lásku? Měla zas svůj život ve svých rukou? Ještě ne.

Kapitán sledoval oči Devatenáctiletého. Jeho hlavu a ramena. Devatenáctiletý se třásl. Děvče bezděčně pištělo.

„Naposled, potřetí,“ řekl kapitán. „Chci se dohodnout.“

Napětí dostoupilo vrcholu. Byla to hustota šera. Dala se krájet. Kapitánova ruka s mauserem v kapse se pohnula. Nemusí vytahovat ruku s revolverem, byla by to zbytečná ztráta času. Padne-li Devatenáctiletý, padne dopředu.

„Kamaráde,“ řekl Cikán.

Kapitán stiskl napůl spoušť. Byla v tom svůdnost každého konečného řešení. Pak – možná – přijdou otázky a odpovědi a potom jen ozvěna a nakonec nic. Přeletěly mu mrákoty kolem čela. Věděl, že se rozhodne ve zlomku vteřiny. Musí. Udělá, co musí. Rozhodl se. A blesklo mu hlavou, co je nepromlčitelné, i kdyby už nežil. Ale je to tak? Je to opravdu nepromlčitelné?

Vytáhl ruku z kapsy a zastrčil raketovou pistoli. Zkřížil si ruce na prsou.

Napětí pominulo. Bezděčně zkřížil stejně ruce na prsou Cikán. Medik a Kněz si zastrčili ruce do kapes.

„Nebreč,“ řeklo teď děvče. „U kluka to není tak zajímavý jako možná u holky.“ Zněla v tom úleva.

Kapitán věděl, že to mohl udělat. Mohl udělat cokoli. Měl své instrukce a opíral se o směrnice a rozkaz. Bylo to něco jiného, co ho přimělo neudělat to, ale nevěděl přesně co. Vrátila se mu myšlenka na to, co je nepromlčitelné. Udělal by to první, kdyby mu sen o revoluci odpustil otázky, co bude zítra, za padesát roků. (Bylo by možná lepší, kdyby byl člověk ostrov. Není to tak.) Cítil proměnlivost věcí a důvody pro to. O tom bude uvažovat až jindy. Zítra. Napřesrok. Kdykoli. Vedle své ženy.

Přehlédl v šeru stavení, trámy, podlahy, jimiž muselo být ve dne vidět do sklepa.

Kapitán cítil, co je v něm zmrzačené, aniž mu někdo nebo něco zkřivilo vlas na hlavě. Dokonce i kdyby se ničeho nedopustil. Co to bylo, co z něj vysávalo životní mízu? Co podkopávalo radost ze života, bralo věcem smysl? Křivé zrcadlo, odrážející jeho svět. Byli si rovni všichni především v tom, jak je to zmrzačilo? Poražení i vítězové? Stejně jako prve Medik cítil kapitán, co všechny zmenšuje. Co je pokřivuje. Co to bylo? Vzduch, který dýchají, dny a noci, které je míjejí a oni míjejí je, aniž se dobrali smyslu? Žiju jako mrzák v invalidním světě? Kde to začalo? Kde a kdy a jak to skončí? Neměl jedinou z pohmožděnin Devatenáctiletého, ale nebylo to ve škrábancích nebo modřinách. Najednou cítil, že vždycky dojde k souboji v něm samém, že největší spor nebo zápas podstupuje se sebou. Já proti já. Jedno já proti druhému. Může se jen napřímit, nebo ještě víc pokřivit.

„Půjdeme?“ zeptal se kapitán. Nečekal na souhlas Devatenáctiletého. Vycítil ho ve vzduchu.

Děvče šlo chvíli vedle nich; cítila, že tu nemá co dělat, když Devatenáctiletý prohrál. Bylo by směšné, kdyby to pokládala za nějaké vítězství. Ale žila. Myslela na svého otce, matku, na svého bratra, jen letmo. Neslibovalo to nic z toho, co jí proniklo, když přišla včera večer do kasáren. Vzdychla si. To nejlepší, co může udělat, je zbavit Devatenáctiletého svého svědectví. To bylo všechno, aby se neřeklo, že je nevděčná nebo neuznalá. Připadala si, jako by v ní něco vyhořelo. Nebo vychladlo. Nebo jako by jí spadly šupiny z očí. Jako by spadly všem. Zároveň se jí ulevilo.

Děvče už utíkalo. Kolem kapitána, mezi Cikánem a Knězem, podél vojáků se psy. Předklonila se; držela si sukně. Kapitán vystřelil ještě jednu raketu, aby viděli na cestu. Světlice ozářila Kopec. Devatenáctiletý třeštil za děvčetem oči. Rozevřel okoralé a podebrané rty. Mezi stroupky mu stékal pot. Mlčel, jako mlčí němí. Opouštěla ho představa, kterou chtěl svěřit děvčeti, než ho našel kapitán, jeho psi. Nesl si v sobě dávnou představu, viděl mrtvé holoubě na lesní cestě; srdce mu nevyrval jestřáb, ale kočka. (Nejdivočejší jsou kočky, které žijí v lese.)

Raketa pohasla. Mohli jít potmě. Psi znali cestu a psovodi šli vpředu. Devatenáctiletému se šlo líp potmě. Napuchly mu oči. Dýchal nepravidelně. Cítil sklíčenost temnější než noc, těžší než kámen a lepkavější než bílé bahno. Ruka mu visela a houpala se jiným rytmem než jeho kroky. Musel ho bolet každý pohyb.

Obloha ztmavla. Na nebi vystoupily nové hvězdy. Nebe se podobalo hroznům vzdálených vinic. Cítili vítr, který přicházel od řeky a z lesů. Kraj byl pustý. Nebylo tu nic, jen vojáci a ochranná hraniční zařízení, vojenské stavby, přítomnost nevypovězené, ale přítomné války nebo ducha války.

Děvče běželo směrem ke Kopci, ačkoli statek byl opačným směrem. Nechtělo se jí jít na statek. Nikdo na ni nečekal. (Zaslechla ve spáncích ozvěnu hádanky, jestli dům, který shořel, nikdy neexistoval. A co asi smaže všechno, co plnilo vyhořelý dům, to neviditelné, čemu se může říkat cit nebo láska a co, když už není, vypadá, jako by to nebylo ani nikdy předtím.) Rozhodla se, že si vyleze na Kopec, aby viděla eskortu, která vede Devatenáctiletého do kasáren, ale oni neuvidí ji. Neměla už pláštěnku a kapuci; nepotřebovala je. Cítila únavu v nohou a přála si věřit, že je to z noci, kdy tančila na vojenské světnici. To nejhezčí, čeho se kdy dopustila. Čím ohromila sebe i je. Čím se pomstila všem a všemu. V čem našla sílu, jako si po smrti otce a matky a potom, co odvezli bratra do ústavu, mohla dokázat, že je nebo kdo je. Byla to zase hlava a duše, ale už ne vír, kůže a krev.

„Ať žije svoboda,“ šeptal Medik.

Kopec byl strmější, než si myslela. Cítila, jak jí proudí žilami krev. Jak jí vlají vlasy vymáčené včerejším deštěm. Jak rychle dýchá a buší jí srdce. Nezastavovala se; nohy jí ztěžkly. Unesu i nohy ze železa, myslela si. V ústech jí vyschlo. Jak šplhala vzhůru, dech jí zpravidelněl. Kopec. Proč sem lezu, ptala se. Chtěla se zbavit myšlenek na Devatenáctiletého, nebo se jich přidržet? Představila si, jak bude zlézat druhou stranu, blátem a mezi kamením. Nenacházela sílu čelit smutku, jako překonala bolest v nohou. Napadlo ji, že se šplhá nocí na Kopec, jako když tančila a pila ve světnici vojáků, chvíli nahá, se vším svolná, jako když předtím vyjížděla ze statku na koni, a když se vracela, byla spokojená víc, než když pobouřila pár dědků, kteří říkali, že je s hanbou jedna ruka.

Každý člověk má svůj svět. Čím výš se dostala, tím se zdál Kopec strmější i obyčejnější. Měla pocit jako u vojáků při tanci a na kavalci Devatenáctiletého, že z celého těla najednou cítí jen to, čím ohromuje lidi. To je její vízum. Její srdce.

Nabrala si na boty bláto. Kutálely se za ní kameny. Konečně byla nahoře. Opřela se o balvan. Za chvíli se jí zdálo, že slyší štěkot psů a ve tmě kroky. O tolik napřed se sem tedy nedostala. Psi se rozštěkali, ale psovodi je drželi zkrátka. Měla strach. Cítila, že to byl rys jejího charakteru, kterému podléhala, i když to nikdo neviděl. Bála se skoro všeho. Sebe, jiných časů a chutí. Měla strach jako…

Vojáci přešli, aniž je viděla. Jen je slyšela, díky psům. Už chtěla jen slézt a na nic nemyslet, i když věděla, že nemá kam jít. Až dole, na odvrácené straně svahu, najednou pocítila, co se od soboty večer do neděle v noci změnilo. (Dům, který shořel až do základů.) Co se ztratilo.

Už by ji asi Devatenáctiletý tolik nezajímal, přijít příště, ať se s ním stane cokoli. Tak by to asi bylo s kapitánem, kdyby ho někdy potkala anebo kdyby s ním mohla mít podobné nebo jiné dobrodružství.

Co ji proměnilo? Kopec? Déšť? Noc? Štěkot psů? Devatenáctiletý? Jak to s ním dopadlo? Jak to dopadlo s ní? Kdyby ji Devatenáctiletý viděl a díval se jí do zad, měl by za to, že běží jako slepice. Venuše ze statku. Asi by se mu její tvář už pak nelíbila. Tiskla bradu k hrudi. Cítila zase staré prázdno. Měla Kopec za sebou, hvězdy nad hlavou. Za chvíli uslyší kvičení prasat z vepřína. Kohouta, který si plete čas. (Kokrhá, ne aby oddělil den a noc, ale aby uchvátil co nejvíc slepic. A slepice mu šťastně vyjdou vstříc.) Celé její tělo neslo teď únavu, kterou cítila prve jen v nohou. Šla a ztrácela každým krokem něco, čím se předtím mohla opřít sama o sebe.

Kapitán už neměl světlice. A tak šli potmě, děvče jedním směrem a eskorta vojáků druhým.

„Kamaráde,“ opakoval cestou Cikán.

Než došli do kasáren, řekl Kněz: „Člověk nemusí zemřít, aby už nežil.“

Kapitán si myslel: Dobře to dopadlo. Zatím. Všechno, co trvá dost dlouho, donutí lidi, aby si zvykli a naučili se s tím žít. Ano, můžu být vrah. Není to tak těžké. Jen na mně to nezáleží, i když to – nakonec – záleží i na mně. Styděl se, jak snadno si to dokázal vyvrátit.

Byla teď tma. Psi je skoro táhli. Konečně došli do kasáren.

V bráně viděli vojáci, jak kapitán vedl Devatenáctiletého bez pout vedle sebe pod paží a Kněz ho podpíral z druhé strany. Za nimi šli Cikán a Medik.

„Nemáte mi co říct?“ zeptal se kapitán.

Snad ani nechtěl, aby Devatenáctiletý něco říkal. Nechtěl ho vyslýchat první. Slyšel v duchu ozvěny, které by radši neslyšel. Dokud bude kapitánem, zůstane hodně věcí stejně nechutných jako ty, které odmítá z jiných důvodů jeho žena.

„Jak říkala moje vídeňská matinka,“ připojil Medik. „Co jednou poslouží, podruhé selže. Tak je to i s lidmi. Co je chvíli špatné, může být vzápětí nejlepší.“ Mohl to být masakr, dopadnout to o poznání hůř. Všichni věděli, že je to ve vzduchu. Ještě to nemají za sebou.

Cikána napadlo, že nemá zuby, protože si za boha nenechal nasadit umělý chrup, ale že ani kapitán nemá zuby, i když má ještě všechny.

Ráno šel Pomocný technický prapor v počtu dvaceti devíti mužů plus kapitán do práce skoro ještě za tmy. Bylo pondělí, začátek pracovního týdne. Měli dohánět práci za včerejší odpoledne. Podobali se sami sobě a podobali se každý něčemu jinému. (Až později se začalo na statku a v hospodě říkat, že někdo měl dodatečně soud a jako svědka volali děvče, které se snažilo je ohromit, třebaže jen slovy a tím, co na sebe řekla, a že vojáka zastřelili za dezerci. Podle jiných pověstí, které se vyrojily, někoho popravili za to, že ukradl vojenský dalekohled, slepici nebo ručník. Nikdo to nemohl potvrdit ani vyvrátit. A mezitím se stalo hodně jiných věcí.)

Foukal vítr. Už druhý den se drželo hezké počasí. Za chvíli byli vojáci praporu zaprášení, protože bláto rychle vysychalo. Jediné vybočení z obzoru znamenal Kopec. Vítr šuměl v březovém listí a ještě nepokácené břízy se roztroušené táhly do daleka. Byly bílé, s polooloupanou kůrou, některé u kořenů zahnilé a obrůstající mechem, čím výše po kmenu, tím zdravější. Vroubily řeku. Zdály se nevinné, pružné a svěží. Zbytek pustiny zaplnily zrušené kaolinové doly, haldy bílého písku, zaplavené louky a šachty. Vojáci pochodovali rázně, špinaví a v záplatách, s černými výložkami a jako vždycky většinou bez opasků.

Arnošt Lustig (21. 12. 1926, Praha – 26. 2. 2011, Praha)

„Fascinuje mě židovská mravnost, podle které musí člověk dodržet dané slovo, i kdyby měl prodělat, protože to znamená, že má duši. Staří Židé věřili, že mravnost je jako pták letící nad mořem. V okamžiku, kdy přestane mávat křídly, spadne a utopí se. Slušnost si člověk nemůže našetřit ze včerejška. Musí být slušný teď, zítra, napořád, znovu a znovu.“

Arnošt Lustig

Prozaik, scenárista, novinář, pedagog, který věnoval podstatnou část své tvorby holocaustu. Patří k nejvýznamnějším světovým autorům zabývajícím se tímto tématem.

Věnovat se především leitmotivu židovské masové vraždy se rozhodl po zkušenostech z koncentračních táborů Terezín, Osvětim-Birkenau a Buchenwald. V dubnu 1945 se mu povedlo utéct z transportu smrti, který mířil z Buchenwaldu do Dachau nebo Terezína. V Praze se zúčastnil Květnového povstání. Z rodiny přežily pouze matka, sestra a sestřenice.

Po osvobození začal v Praze studovat obchodní akademii, na podzim 1945 přešel na Vysokou školu politickou a sociální, kde vystudoval novinářství. Profesní dráhu započal v Československém rozhlase v roce 1948 jako válečný dopisovatel z arabsko-izraelského konfliktu. V šedesátých letech patřil v Československu k nejprodávanějším autorům, jeho knížky vycházely ve více než půlmilionovém nákladu. Mezi lety 1961 a 1968 pracoval jako scenárista Filmového studia Barrandov. Filmy natočené podle jeho předloh a scénářů obdržely řadu trofejí na festivalech v Amsterodamu, Locarnu, Benátkách, Pesaru, Monte Carlu, Mannheimu, San Sebastianu. Do filmu Obchod na korze (1965), vůbec prvního československého filmu oceněného Oscarem (1966), napsal dialogy.

Pak strávil coby zakázaný spisovatel a scenárista přes dvacet let v emigraci, především ve Spojených státech, a za opuštění republiky ho československý komunistický režim odsoudil k nepodmíněnému trestu odnětí svobody. V USA se mu dostalo cti číst vlastní tvorbu v Bílém domě i v Kongresu. Na The American University ve Washingtonu, D. C., se stal profesorem literatury, tvůrčího psaní a filmu.

Po listopadu 1989 pracoval a žil střídavě ve Washingtonu, D. C., a v Praze. Doma v Čechách postupně publikoval 23 beletristických knih a řadu knih esejů, filozofických úvah, projevů a novinových článků. Dostalo se mu mnoha poct a významných funkcí – mimo jiné byl čestným předsedou Společnosti Franze Kafky a společnosti Česká hlava, členem filmové poroty Mezinárodního filmového festivalu v Karlových Varech. Stal se nositelem mezinárodní literární Ceny Franze Kafky, ceny Emmy za televizní scénář, laureátem Americké akademie umění a věd za celoživotní literární přínos, dvojnásobným nositelem Národní židovské ceny ve Spojených státech, nositelem Ceny Bʼnai Bʼrith, byl pasován rytířem Řádu Marka Twaina. Za novelu Modlitba pro Kateřinu Horovitzovou byl navržen na nejprestižnější americkou Národní knižní cenu, kterou však nezískal, protože tou dobou ještě nebyl americkým občanem. Opakovaně byl v užším seznamu spisovatelů nominovaných na Nobelovu cenu, za celoživotní dílo byl nominován na Mezinárodní Man Bookerovu cenu i na Pulitzerovu cenu. V roce 2018 byl digitálně zrestaurovaný film Démanty noci uveden na Filmovém festivalu v Cannes.

V srpnu 2020 byl v Praze založen Nadační fond Arnošta Lustiga za účelem šíření a rozvíjení humanistického odkazu jeho celoživotního díla.

Lustigův mimořádný globální dopad potvrzuje i skutečnost, že sté výročí jeho narození bylo organizací UNESCO zařazeno na prestižní seznam významných jubileí připomínaných v letech 2026–2027.

Eva Lustigová
Nadační fond Arnošta Lustiga,
www.lustigfoundation.cz

19. 1. 2026

Autoři nesou odpovědnost za výběr, prezentaci názorů a vyjádřené postoje obsažené v projektu FestivAL100, které nemusí nutně odrážet stanoviska UNESCO a nezavazují UNESCO.

Arnošt Lustig
Bílé břízy

Jubilejní edice k 100. výročí narození Arnošta Lustiga

Úvodní slovo a medailon autora Eva Lustigová

Ex Libris Renáta Fučíková

Fotografie Petra T. Růžičková, Muzeum fotografie a moderních obrazových médií v Jindřichově Hradci

Fotografie na obálce z Pixabay.com

Korektura Jaroslava Bednářová

Technická redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 3. 4. 2026

ISBN 978-80-274-4863-0 (epub)

ISBN 978-80-274-4864-7 (pdf)

ISBN 978-80-274-4865-4 (prc)