Zasvěcen démony

Olomoucký román

Lubomír Macháček

Znění tohoto textu vychází z díla Zasvěcen démony tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Votobia v Olomouci v roce 2001.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

§

Text díla (Lubomír Macháček: Zasvěcen démony), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 23. 1. 2026.

ČÁST I

Písek v zubech

1

To nehrál vánek na šalmaj, to mě provázela Renata:

„Miluju tě, Jáchyme,“ přitiskla se ke mně vší silou.

„Já tebe taky,“ ztrácel jsem v jejím objetí dech. Ani jsem nečekal, že naše loučení bude tak dojímavé. Jako bychom od sebe navždy odcházeli…

„Ne abys mi byl nevěrný, záletníku!“

„Budu ti psát.“

„Jen aby!“

Vlak z Prahy dosupěl na nádraží po ránu plný, měl zpoždění pouze pár minut. Pod dojmem dobrodružné četby jsem si ho obvykle vybavoval jako ohnivého oře s čepicí jisker a čmoudícím ohonem pekelníka. Vezl dělníky, zlatokopy, všelijaké pobudy a mastičkáře na západ, až do míst, kde končí svět a začíná cosi neznámého, tajemného a možná i divokého: Konec světa, vystupovat!

Ve stanici Pardubice však téměř nikdo nevystoupil. Na peróně se rojily houfy lidí, nádražní plac připomínal termitiště. Podařilo se mi sice prodrat do jednoho z vagónů, ale stejně jsem musel celou cestu prostát na chodbičce.

Sledoval jsem utíkající krajinu očima dítěte. Renčina ruka letěla ještě kus cesty za mnou, za okny vlaku jí narostla křídla, která se dotýkala zelených cípů stromů a rumělky nebe, až se mi ztratila v paprscích slunce.

Vážil jsem v duchu místa, kolem kterých se trať vinula, ostatně dělám to tak pokaždé, když po čase cestuji stejnou trasou. U Chocně se smrtelně zranil Jan Perner, do Brandejsa jsem jezdíval praktikovat na tábory, z Třebové pocházela má dívka Renka a před Zábřehem…

Tady se mé myšlenky přerušily, protože do vagónu vstoupil muž, prosmýkl se kolem mne s omšelým futrálem na housle a nabízel cestujícím muziku. Napadlo mne, kde se tu chlapík vůbec bere…

Jakási rodinka venkovského ražení o jeho služby projevila zájem, muzikus vytáhl z pouzdra housle, s vervou spustil Souvenir od Franze Drdly a poté přidal Dvořákovu Humoresku. Lidé kolem ho užasle sledovali, ba co víc, fandili mu a v okamžiku, kdy přestal hrát, ho dokonce jistá dáma v červeném kloboučku požádala o Bachovu Ciacconu. Vypadala jako učitelka hudby.

Všichni v okolí jsme ožili. Když byl asi ve dvou třetinách skladby a posluchači měli dojem, že jim hraje snad celý komorní ansámbl, objevila se na konci vagónu průvodčí. Pátrajíc po šumaři, hartusila, co že to je za způsoby rušit občany a kdo že mu vydal ke hře na housle povolení.

Takové a podobné řeči vedla, až jí cestující v chodbičce zabavili a zdrželi v postupu. Muzikus zatím vybral spropitné, poděkoval a pádil vagónem kupředu, až definitivně zmizel mezi lidmi.

Napadlo mě, že ten obstarožní chlapík se v tlačenici vyzná. Chtěl jsem se začíst do novin, ale nešlo to, písmenka mi bublala v ústech, oči marně prosévaly věty a fragmenty myšlenek jen marnotratně doutnaly. Mohl za to snad hudebník nebo jeho hudba?

Před Olomoucí na nás čekalo velké depo, připomínalo železniční skanzen. Na točně dřepěla v barevných sukních stará dáma, taková ošlehaná rachejtle, předpotopní mašina z roku jedna dva, a měla parní poprsí, můj orientační bod. Zbystřil jsem, vlak ubíral na síle, za pár minut už budu vystupovat.

2

V hale na nádraží, právě když jsem si chtěl koupit lístek na tramvaj, jsem zjistil, že mi někdo ukradl peněženku. Báječné přivítání. Oči mi sklouzly po davu, plazil se halou jako had a syčel, muzikanta jsem však nezahlédl…

Nebyl jsem si jist, jestli se to nestalo už ve vagóně, kde se kolem mě co chvíli někdo dryáčnicky otřel, mohl jsem ji také ztratit, i houslistu jsem v duchu prověřil, po chvilce váhání jsem ale myšlenku, že krádež nahlásím policii, zavrhl.

Dokumenty jsem měl naštěstí uloženy jinde, i peníze mi otec prozíravě rozdělil a část jich nechal v příručním zavazadle. Nakonec jsem sebral odvahu a vydal se do neznáma…

Najednou jsem stál mezi domy a klubky lidí uprostřed cizího města, oni neznali mne a já zase je. Neslyšel jsem dech města, necítil jeho vůni, ani obyvatelům jsem zdaleka nerozuměl a připadal si spíš jako poutník, který nemá kde složit hlavu. Postel byla opravdu v nedohlednu a já tu začínal od září studovat.

3

Před budovou kolejí na ulici 17. listopadu se už rojily houfy studentů, dveře u hlavního vchodu broukaly nějakou pijáckou dumku a strašlivě lomozily, co chvíli někdo odcházel a jiný se opět vracel.

Vstoupil jsem do budovy a rozhlédl se. Uvnitř pobíhali jen samí chlapci, vrátnici však hlídala nějaká tlustá Berta v proužkovaném modro-bílém triku. Na hlavě měla posazený drdol, takové hnízdo pro čápy, ve rtech žmoulala cigaretu a očima rentgenovala příchozí. Kývla na mne prstem, novice poznala okamžitě.

Přiznal jsem svůj původ a zeptal se na kancelář. Ta se nacházela v ponuré chodbě hned za rohem, ale nikdo tam momentálně neúřadoval, ani ing. Kracík, který měl vizitku na skle i s pracovní dobou, a tak jsem si sedl do křesílka u vrátnice a čekal, až tlustá Berta Kracíka zavolá.

„Bohužel je stále plno, ale obvykle se nějaká místa dřív či později uvolní, zeptejte se za měsíc,“ vybídl mne muž s voňavou lulkou a zjihle se zazubil. „Budoucí psycholog? Jestli chcete, můžu si vás poznamenat.“

Zapsal si mé jméno, adresu jsem bohužel ještě žádnou neměl, vyšel za mnou na chodbu a chvíli mne sledoval, jako by nedůvěřoval, že z posvátné budovy vypadnu. Asi měl už svou zkušenost, ostatně nebyl daleko od pravdy.

Nemínil jsem ale dělat problémy, Mirkovi zavolám později. Vrátil jsem se ke křižovatce a u hospody Na Růžku nasedl na tramvaj směr centrum. Kručelo mi v žaludku. Projeli jsme náměstím Republiky, kolem chrámu Panny Marie Sněžné, Denisovou a Pekařskou ulicí a minuli několik hospod.

Vzpomněl jsem si na matku, kladla mi na srdce, abych se vyhýbal na hony hospodám, protože v nich sídlí démoni. Měla zkušenost s vlastním otcem. Krmila mne svou představou rodinného prokletí odmalička.

„Nestrašte ho, dítě je nevinné i před Bohem,“ zlobil se dědeček, a když jsme byli spolu sami, nabízel vlastní vidinu pekla: Mezi velkými kotly, v nichž bublají všelijaké letkvary, po kterých člověk bez výčitek hřeší, stojí pár stolů. Sedí tu chlapíci a hrají s čerty pokra. Krásné ženské, s umouněnými macatými zadnicemi, to jak je do nich někdo občas plácne, zde roznášejí tuzemský rum, a když přijde ta správná chvíle, vylezou na stůl, odhodí svršky a zatančí tak famózně, až z jejich moudí vyskakují ďáblíci. Mohou mít různé podoby, třeba dítěte nebo krásné dívky…

„Ty mu ale blbneš hlavu,“ zlobila se maminka a přebíjela dědečkovy chlípné fantazie svým desaterem:

„Je to divočina, tanec hříchů, kdo se dá zlákat, v životě zabloudí! Však víš, kam máš zajít…“

Měl jsem hlad, kručelo mi v žaludku čím dál víc, to z té životní mizérie. Maminku bych prostě neslyšel, i kdyby tam byla se mnou. Místo do kostela jsem nejdřív zašel do restaurace v Národním domě a dal si polévku, nějaký vlažný hovězí vývar. Pak mi prodavačka ukázala, kudy se jde na náměstí.

O chrámu sv. Mořice jsem tenkrát ještě nic nevěděl, ale byly tu otevřené dveře a já zaslechl uvnitř chorální fantazii, která mne zvala dál. Směle jsem nakoukl a vkročil. Trojlodní prostor kostela mne pohltil, pochopil jsem, že člověk se může v doteku s vírou nejen posílit, ale i ztrácet…

„Můj Bože,“ vyhrkl jsem, kleče na dlažbě, „nedopusť, abych zůstal na ulici, dej, abych měl co jíst, kde spát…, a abych co nejméně hřešil,“ dodal jsem horlivě.

Mé poněkud farizejské vyznání měla stvrdit měděná padesátka, kterou jsem kasičce obětoval. S odstupem času však musím připustit, možná to bylo opravdu vlivem Bachových předeher, že se z mé duše pocit prázdnoty vytratil. Pohlédl jsem ke kůru. Píšťaly barokních varhan strměly k nebi jako pilíře gotického kostela.

Kolem mě se protáhl černý kocour, zřejmě ho tu měli kvůli myším. Sotva jsem z chrámu vyšel na rušnou ulici, zaslechl jsem cinkot tramvají a dovádivý rej aut, hopsajících po kočičích hlavách dlažby.

V tom okamžiku mne osvítil nápad: Co takhle zajít do nějaké světské agentury?

4

Následující dny jsem jich navštívil několik, večer jsem pak chodíval s Mirkem Poustevníkem do hospody a u skleniček vína jsme v kruhu přátel probírali možné varianty, kde zakotvit. Na noc mne propašovával na kolej.

Byl jsem se s ním podívat i v jednom ateliéru v podkroví, kde se ovšem v zimě netopilo. Teď tam však umělec přes den ještě docházel tvořit a vedle pláten, všelijak rozestavěných podél stěn, tu měl i malířské štafle, stůl, polici na sklenice a v rohu nedaleko okna válendu, která mi spíš připomínala Záhořovo lože než místo k odpočinku.

„Sto dvacet na ruku a plácnem si,“ řekl dobrácky malíř Řehoř. Byl hladce vyholený na bradě i na lebce.

„Za měsíc?“

„Denně,“ předvídal tržní vztahy, ale já jeho návrh už předem zavrhl.

Mou nerozhodnost přátelé snad chápali, pospávat načerno na kolejích se mi nechtělo. Mirek Poustevník si mne ovšem dobíral, jako bych se chtěl uklidit někam do závětří. To nebyla náhoda. Nadýchl se, okázale si stáhl své nemožně dlouhé, nazrzlé vlasy do copu, který pak vrhl před sebe do prostoru, takže zaplály jak fakule, a jemnocitně mi podstrčil pod nos místní noviny.

Vedle nadpisu otiskly detailní fotku se ženou, která se blaženě usmívala, čemuž jsem příliš nerozuměl. Údajně mělo jít o průvodčí, sloužící ve vlakové směně. Podle sloupkaře, který zprávu psal, však identita zatím nebyla potvrzena, a já jsem pochopil proč. Rozbušilo se mi srdce, zdálo se mi, že ji poznávám.

V rychlíku Šohaj, který v pondělí v ranních hodinách projížděl naším městem a pokračoval směr Bohumín, byla v umyvárně vagónu nalezena mumie, která svou fyziognomií připomínala průvodčí J. P. Není nám dosud známo, zdali šlo o kanadský žertík či jinou taškařici, jisté však je, že po dotyčně ženě bylo vyhlášeno pátrání, protože zmizela.

Můžeme jen spekulovat, co se vlastně ve vlaku přihodilo. Jmenovaná J. P. nezanechala ani dopis na rozloučenou, ani žádné jiné stopy. Policie uvalila na případ přísné embargo.

„Skoro to vypadá, že chytla průvan,“ zavtipkoval Mirek, který si ženu znovu a znovu pozorně prohlížel.

„Je docela sexy, a jak se usmívá!“ přidal se Řehoř, podhrnul prsty pramínek Mirkových vlasů a se zalíbením je promnul, až zapraskaly. Mumie žádné vlasy neměla.

„S touhle jsem opravdu necestoval,“ přidal jsem se k nim, ale popravdě řečeno, mrazilo mě v zádech. Spravila to až dvoudecka vavřince.

5

Podzimní dny procitaly, toulal jsem se kolem Hradiska, procházel městskými parky a ulicemi na pokraji, pátraje po privátu. Babí léto spřádalo na jeřabinách smyčky, natahovalo pavoučí prsty po kapičkách rosy a plody na kaštanech, rostoucích podél cest, už sem tam pukaly.

Po týdnech bloudění se na mě konečně usmálo štěstí, narazil jsem na inzertní kancelář poblíž radnice. Právě ten den v ní sloužila dívka, o které jsem zatím nevěděl vůbec nic.

Koutkem oka jsem ji chvíli pozoroval. Hloubila špičatým loktem důlek v dřevěném pultíku a listovala v obrovské knize. Do letních šatů jí vcházely zpod paží temné měsíčky potu. Teplo tu však, na rozdíl od ulice, nebylo. Pozdravil jsem.

Obdařila mne všudypřítomným pohledem a pak řekla takřka telepaticky:

„Jste student a hledáte podnájem… už asi padesátý.“

„Opravdu, tolik jste jich zvládla?“

„Kdybyste přišel před týdnem… Něco by tady bylo, ale dnes, bohužel,“ zvedla ruce vzhůru, jako by chtěla, abych ji vzal na milost. Holka krátce po gymnáziu, má herecký talent. A nenosí podprsenku, napadlo mne.

„Ledaže bych přespal u vás,“ vyhrkl jsem.

„Vy jste mi ale Bajaja!“

Konečně jí zajiskřily oči. Cítil jsem, jak se mi zapalují uši. Mlčela, ale i v tom tichu jí na rtech vykvetl úsměv, až jsem ucítil její voňavý dech. Přesto se ovládla.

„Už týdny spím po parcích a mám toho dost, musel bych jet ještě dnes domů, takhle to dál nejde,“ cigánil jsem.

„To by bylo opravdu škoda,“ zakývala uznale hlavou a začala listovat v knize. Probírala pedantsky jednu adresu po druhé. „Tady by byla sice volná, Slepá ulice 14, nějaký Smolín. Je to starý dědek, bere lidi na prázdniny, aby mu pomohli při žních, a pak je propustí bez výdělku. On totiž hospodaří. Ale jak! Máte svaly?“ nahnula se přes pultík, aby zkontrolovala můj habitus. „Ten by vás bral všema deseti.“ Jela prstem dál po stránce. „U Tří dubů 25, Mistr Šulc… Tuhle adresu jsem už několikrát udala, ale nikdo tam dlouho nevydrží. Pan Šulc je prý podivín. To je pěkné místo, jenže na konci světa. Kamenný dům, romantika, je porostlý nějakým břečťanem, k tomu anglická zahrada, teď na podzim to musí být úžasné…,“ tázavě na mne pohlédla, sáhla do šuplíku a dala si do pusy bonbon.

„Žere děti?“

„To tak… Ale víc nenajdu, i kdybych se rozkrájela, jedině tyhle dvě,“ zacukala ramínky.

„A nezpívá ten pan Šulc,“ zaváhal jsem, „ve sboru?“

„Vypadá normálně, potrpí si na ženský, několikrát ženatý, manželky od něho utekly. Po světě mu prý běhá hodně dětí.“

„To psaly místní noviny?“

„Vrabčí pošta,“ ťukla nerozhodně prsty o pult, „jinak byste se musel ptát častěji.“

„Určitě budu. Toho Šulce bych ale bral. Říkáte, že bydlí v kamenném domě?“

Napsala mi na papírek adresu a nakreslila stručný plánek, kudy se ke Třem dubům dostanu. Nakláněla se přitom nad pultem a žehlila pomačkané stránky knihy malými kozičkami.

Poprvé po několika dnech bloumání a útrap jsem pocítil, že by mě v tomhle městě mohly zaujmout nejen chrámy, orloj, kašny a sousoší Nejsvětější trojice, ale i docela obyčejný život. V pondělí už začínaly přednášky…

„Můžu vás pozvat na zmrzlinu?“

„To tedy nemůžete,“ zatvářila se komisně, protože do místnosti vstoupili nějací Němci a chtěli ubytování za marky. Marky jsem sice neměl, ale ve dveřích jsem se ještě zeptal, abych nepřišel příště s prázdnou:

„Co pijete?“

„Hašlerky,“ pípla do úsměvu, sklopila oči a věnovala se příchozím.

Za dveřmi se v nebeské modři topil den.

6

Patrový dům působil na prvý pohled ponuře. Podobal se hlemýždi s ulitou, který sem kdysi v druhohorách dolezl a dál už nemohl. Ošlehán deštěm, sněhem a sluncem vyhlížel nadmíru tajuplně.

Svou mohutností připomínal uprostřed rozlehlé zahrady romantické stavení vybudované kdesi ve staré Anglii. Kamenné zdivo doplňovaly struskové cihly, obepínal je ze severní strany břečťan, z jižní bujný přísavník, a barvil celou stavbu doruda.

V oknech se zrcadlil den. Jejich rámy s poněkud oprýskaným lakem zářily stále ještě bělobou. Přízemní okna byla opatřena tepanými mřížemi, do nichž musel kovář vložit nemalou dávku umu. Dubové dveře hlavního vchodu trčely v cestě jako hradní stráž. Použil jsem klepadlo.

Kroky musely být tiché, vůbec jsem je neslyšel. Dveře přede mnou, na rozdíl od branky, se otevřely rychle a lehce. Za nimi, v přítmí studené chodby, na mne čekal nový svět. Teprve pak jsem ji uviděl, drobnou stařenku s bílými vlasy.

Bezkrevná brusinka rtů, krvavé korálky očí, uzlíky vrásek, protkávané fialkami žilkoví. Křehká jako motýl, kdybych prudčeji kýchl, vzlétne. Vyšla ze stínu a opět se do něho vrátila. V pravé ruce držela začouzený pohrabáč.

„Paní Šulcová?“

„Ááá, vy nejste ženská?“ řekla s úlevou. „Hledáte někoho?“ Teprve nyní si zhluboka oddechla. Chlad se mi posadil do týla, neprodleně jsem kýchl.

„Pana Šulce, chtěl jsem mu…“

„Profesora Šulce,“ opravila mne rázně. „Přijďte později, je někde na cestách, shání po soutěžích talenty.“

„Já zase podnájem,“ vykoktal jsem konečně, protože to vypadalo, že se nedostanu ke slovu. „Na inzertní službě mi povídali, že by se u vás něco našlo.“

„Kolik je vám let?“ opřela žena pohrabáč o zem. Nitky kolem úst se jí napnuly a opět povolily, loutka, která má kdesi v přítmí domu vodiče.

„Dvacet. Budu studovat psychologii.“

„Opravdu?“ opáčila nezvykle svižně, jako by ji na sdělení cosi zaujalo, ale vzápětí upadla opět do stařecké letargie. „Jenomže my potřebujem spíš údržbáře, my ne, dům. To není dům, to je hrad… Říkala jsem mu, že se vystěhujeme, k čemu tolik komnat a zákoutí, ale on ne, postavil si hlavu, jen přes jeho mrtvolu,“ zašermovala kostnatým prstem. „Tak je to, pojďte dál, co stojíte?“

Průhledná sklíčka rubínových náušnic se jí rozhoupala v uších. Jako by se tahle titěrná, bizarní postavička do důmyslně promyšlených partií domu ani nehodila.

Interiér usedlosti vzdáleně připomínal gotiku, klenuté žebroví chodby vystupovalo z omítky jako páteř domu a bylo spoutané železnými obručemi. Mnohé zde působilo těžce a masivně, lustry, vázy i nábytek, ale všechny věci, které jsem přelétl očima, tu měly odjakživa své místo a nenávratně patřily do řádu, který zde vládl…

„Pojďte, když už jste tady,“ zvala mne dál.

Na konci chodby se kroutilo schodiště s mramorovými stupni. Tolik přepychu bych vzhledem ke zpustlé zahradě a zborcenému kamennému plotu nikdy nepředpokládal. Už jsem chtěl zahnout nahoru, když mě drobná stařenčina ruka, okroužkovaná zářivými prsteny, postrčila jinam. Malé dveře, zasuté za schody, vedly do pokojíku, který obývala.

„Jen pojďte dál, tady nemůžete čekat, a posaďte se.“

Podvolil jsem se jejím přáním, tolik věcí najednou upoutávalo mou pozornost, že jsem chvílemi ztrácel souvislosti. Je už dementní, nebo to na mne tak hraje?

Ještě chvíli mne její zmrtvělé ruce dirigovaly, jako bych já byl orchestr, od kterého se očekává, že po prvním taktu spustí. Raději jsem si sedl. Stařena zastříhala ušima, poté její přezrálá ústa znovu ožila.

„To je svatební sofa,“ mlaskla a položila pohrabáč na stůl. „Dáte si také thé? A vy jste?“ otázka zůstala viset na rtu.

„Slavík…“

„Pěkně zpíváte, pěkně. Jenom abyste si nespálil hrdélko,“ zašeptala. Sykot vody z kohoutku mne ujistil, že slyším dobře. Pokrčila rameny. Na sporáku bafl plyn. Namodralé prsty plamene pohladily smalt. „Tak tak… A na housle, na housle hrát neumíte?“

„Budu tu studovat psychologii, na housle neumím, nemám hudební talent.“

„To je škoda.“ Ruce se jí zavily, sedla si na židli ke sporáku: „Mohli jste hrát s Evženem. On v noci koncertuje a ve dne spí. Slyšíte tu hudbu? V uších mně zvoní.“

„Já, paní, nic neslyším.“

„Madam, když tak madam. Všichni mi ho záviděli, nebylo to tak jednoduché si ho ohlídat,“ zatvářila se vznešeně. Vzápětí se ušklíbla: „Bodeť byste něco slyšel, ptáčku můj. Hezky hrají. Jenom kdyby stále nechtěli, abych jim dirigovala. Unavuje mě to.“

Voda na sporáku už vřela. Slila ji přes cedník do porcelánového šálku.

„Já bych třeba přišel později.“

„Až se probudí, řeknu mu: ‚Hádej, Evženku, koho tu máme?‘

‚Kohopak?‘ zeptá se zvědavě.

‚Neřeknu.‘

‚Tak už mě, maminko, nenapínejte.‘

‚Jeden, jeden…,‘ já to snad zapomněla,“ pípla zklamaně. Netrpělivé prsty na stole zatančily čardáš. Dětský obličej se stařeckými rysy se zasmušil.

Vhodil jsem do šálku dvě kostky a usrkl čaje. Žena pohlédla na nástěnné pendlovky, které ukazovaly o dobré tři hodiny více.

„Už nepřijde, stavte se někdy jindy,“ řekla zklamaně a otevřela přede mnou dveře.

7

I když jsem stále neměl kde spát, zapsal jsem se do prvního ročníku. Také jsme složili slavnostní slib a já dostal index. V kruhu nás bylo asi třicet, někteří studenti přišli ze střední školy, jiní už nějaký ten rok pracovali a hlásili se na studia opakovaně. Většinu jsem jich znal z polní brigády.

Teď se z nás stali studenti psychologie. Už na první přednášce z obecné psychologie jsem se dozvěděl, že náš obor je hraniční, pohybuje se kdesi mezi medicínou a filozofií.

Se všehomírem počítal i Mirek Poustevník, s nímž jsem se znal z Pardubic. Když jsem na něm vyzvídal, jaké to je v prvém ročníku, který nedokončil, odpověděl:

„Chlast, holky, učení. Peníze ne, s tím nepočítej. Chceš ještě něco víc?“

Co bych asi tak mohl chtít. Vybavila se mi hesla v indexu, v němž jsem měl zapsánu anatomii, neurologii, ale i logiku, matematiku a statistiku, a právě tyhle dva poslední obory já v lásce příliš neměl, ba co dím, já je přímo nesnášel.

Zasloužil se o to učitel na stření škole, který i polévku zahušťoval čísly, zatímco mne zajímaly hlubinné ponory zeměměřiče Josefa K. z Kafkova Zámku, poetické obrazy Jana Zrzavého a Váchalův Krvavý román, prošpikovaný černými linoryty…

Však jsem měl také výčitky, že jsem se Renatě neozval. Ne že bych na ni nemyslel, jenom jsem nemohl dát dohromady myšlenky, které můj příchod do nového místa provázely.

Přesto jsem se do psaní pustil, a zatímco ctihodný profesor vykládal u tabule o rozdílu mezi obecnou psychologií a aplikovanými disciplínami, snažil jsem se Rence vykreslit prvé týdny v mém novém působišti.

… asi budeš chtít vědět bezprostřední dojmy, má lásko. Snad kvůli nim jsem s psaním řadu dní otálel, protože první dojmy bývají obvykle smíšené a u mě pocit rozpaků stále přetrvává.

Cesta do Olomouce byla příjemná. Já vím, to není taková štrapáce, jako když ty jedeš na druhý konec kontinentu. Kousek cesty letěla se mnou ještě tvá okřídlená ruka, docela jsem se při tom pobavil, ale ani zbytek cesty jsem se nenudil. Kde se vzal, tu se vzal, ve vlaku se objevil muž, takový muzikus to byl, který v tom našem přeplněném vagóně, kde nebylo téměř k hnutí, hrál na housle.

Jeho hudba byla jako květina, která najednou rozkvete uprostřed sněhové pláně. Začíná teprv podzim, ale můžeš si místo sněhu představit třeba poušť a na ní květ… Nechal jsem se nalákat jeho vůní, abych vzápětí pochopil, že snít a žít jsou přece jen poněkud odlišné způsoby bytí vezdejšího…

Ukradli mi totiž peněženku, ani nevím kde. Nejspíš někde na nádraží. Bylo tam sice jen necelých sedm stovek, ale člověku přijde líto, když najednou něco není, s čím jsi počítal.

Na studentských kolejích jsem neuspěl, jsou přecpány, snad se časem místa uvolní. Záleží zřejmě na tom, jestli někdo vypadne po prvním semestru. Pomocnou ruku mi podal Mirek Poustevník, víš, ten, cos mě před ním varovala a co opakuje první ročník. Projevil se jako kamarád, sehnali jsme matračku a spíme na třílůžáku čtyři. Nechá mě tam, dokud si nenajdu nějaký privát, alespoň takhle jsme domluveni.

Navštívil jsem několik inzertních kanceláří, i kluci mně cosi dohodili, ale zatím jsem netrefil na nic, co by se mi zamlouvalo. Dostal jsem tip i na jakéhosi profesora Šulce, ten jeho dům mne přímo fascinuje, působí velmi tajemně, byl jsem se tam podívat. Domácího jsem ještě neviděl, jen jeho matku. Je to prý podivín, ale to stavení, v němž bydlí, byť svým způsobem záhadné, je mi velmi sympatické.

Odhaduji, že jde o stavbu někdy z konce minulého století, z podstatné části kamennou. Stojí uprostřed zahrady. Představ si, co mě napadlo: Ten dům tu byl mnohem dřív než jeho obyvatelé! Cítím z něho přísný řád, který je nadosobní…

Svým pojetím mi připomíná novogotické stavby z viktoriánského období, co budovali v Anglii, ve Skotsku a pak i v Německu a některé z nich snad i v Americe. Chybí jen pověstná anglická mlha…

Zahrada kolem domu je velká a naprosto ji nikdo neudržuje, ale není tu nepořádek, jako by se ošetřovala sama. A ty majestátné stromy s korunami až do nebe, ty mě fascinují. Představ si, roste tu tis, nějaké kanadské borovice, červené javory.

To jsou jen dojmy, Renko, ještě jsem ji neprošel, a jestli se mi to někdy podaří, bude to jistě dobrodružství. Škoda že tu nejsi se mnou. Pamatuješ, jak jsme se opírali u nás v parku o ten obrovský topol, tys vrůstala do stromu a já do tebe. Pak přišel o půlnoci lovec žížal s baterkou a vyrušil nás…

Doneslo se mi, že dům se má během několika let bourat, protože tudy povede magistrála. To bude škoda. Ale zpátky k domácímu: hudebníka jsem sice nezastihl, jeho matka však byla doma. Té stařeně bych hádal snad sto let, jak je svrasklá, samá kost a kůže. Přivítala mě s pohrabáčem, myslela si, že jsem zase nějaká ženská. Chrání svého synáčka, je prý na holky, a tak mu dělá asi probírku. Komické, co?

Jmenuje se Evžen Šulc. Možná přespává u nějaké krasavice a doma staré paní vypravuje, že shání talenty. Musel jsem se v duchu smát, ale nic jsem neříkal. Ono ti všechno v tom domě působí tak vážně! Interiér je ale, na rozdíl od vnějšku, přece jen poněkud odlehčený a zdobnější…

Teď jsem se přistihl, že vedu takové učené řeči, tak mi to promiň. Snad je to tím, že mne spíš oslovují dojmy, pocity, útržky barev a věcí, které tu kdosi po staletí seskupoval a nechal je dýchat. A ony žijí vlastním životem.

Má milá Renočko, kdyby tys věděla, jak se mi stýská po tvých vlasech, očích, řasách. Máš teplé rty, cítím to, a horký klín. Chtěl bych být u tebe, chtěl bych to teplo vnímat. Škoda že ses na tu školu nedostala, ale každá zkušenost je dobrá, když ji člověk umí nějak zpracovat a využít. Jenom mi neutíkej na druhý konec světa.

Těším se na Vánoce. Budem se spolu milovat, nevylezem z postele, co říkáš? Líbám tě, však víš…

Tvůj Jáchym

8

Přišel jsem znovu, rozhodnutý, že pokud profesor odmítne, budu ho přemlouvat. Tahle příležitost stála za to. Tentokrát bylo kupodivu otevřeno, tajuplná pevnost přijímala návštěvníky.

Zaslechl jsem ji, hostitelku. Věděl jsem, že Šulc je doma. Hudba tu pronikala každičkou zdí i krovem, napájela dům neznámou silou, trámy zpívaly, kámen přidušeně mumlal. I mne uchopila do svých sítí a vtáhla dovnitř. Vůbec jsem se nebránil.

Žena seděla u stolu ve své cimřičce a cosi pozorně zkoumala. Zprvu si mne nevšimla. Těžké brýle jí podpíraly vrásky a na stole před ní, v dosahu kalamáře a násadky s předpotopním perem, ležel do harmoniky upravený list papíru, takže když ho člověk zmáčkl, vznikl z něho jen nevelký proužek. Jak byla zahloubána do textu, tvářila se nadmíru pomstychtivě.

Původně jsem myslel, že to jsou instrukce, jak zvládnout složitý vzorek úpletu, který měla na klíně, ale sotva mě spatřila, rychle papír překryla rukávem, na němž pracovala. Její pohyb byl tak překotný a naléhavý, že i klubíčko příze vyskočilo z misky a kutálelo se po místnosti. Sebral jsem ho ze země a vrátil na své místo.

„Dobrý den, to jsem zase já.“

„Neslyšíte, Claude Debussy, Svit luny. Nostalgie, smutek, odevzdání. Eh, co to plácám, já se přece nevzdávám! Evženek ho moc rád nemá, hraje ho jenom zřídka…“

Seděl jsem strnule za stolem se lněným ubrusem, který byl tu a tam oprán, až průsvitněl. Uprostřed desky stála váza s vyrudlými, zaprášenými slaměnkami. Vyvolávaly ve mně dávno zapomenuté vzpomínky na dětství a na dědu, kterého jsem v posledních letech před jeho smrtí navštěvoval.

Také dával do vázy slaměnky, ale měl je zavěšené i na okně a u stropu na lustru. Snad mu připomínaly nesmrtelnost jako paní Šulcové, jenomže nevoněly. Jejich vybledlé okvětní plátky se podobaly spíše trnům bodláků než rozvitým květům.

Děda k stáru příliš neslyšel, a tak se díval na květiny v létě v zimě. Nevím, o čem přemýšlel, ale i když ty květiny dávno zapadly prachem a změnily se k nepoznání, jejich věčná barva v starcových očích zůstala, snad jako Debussyho Svit luny, který Sofie Šulcová slyšela z houslí svého Evženka už zřejmě nespočetněkrát.

Náhle se však rozhostilo v jejím stísněném pokojíku ticho. Propastné a všeobjímající, s kostnatými prsty, chřestícími dásněmi, vyhaslýma očima, napudrovanou tváří…

To ticho se usadilo v Sofii Šulcové a z ní se rozlévalo do prostoru: saň, která vás požírá. Ne, hudbu jsem neslyšel, ale ticho s rozevřenou tlamou věčnosti mi řvalo do uší.

A najednou, jako když sametovým kožíškem pohladí myš pavučinu, vstoupily do ticha kroky. Opatrně a nejistě.

„Pst,“ dala si žena ukazováček před ústa. „Už přestal hrát, přichází. Je to velký umělec, musíte ho také tak brát.“

S profesorem Šulcem vkráčel do dveří nedefinovatelný pocit úzkosti. V jeho ušlechtilé tváři a měkkém, chápavém výrazu očí cosi ustrnulo. Moje přítomnost ho nepřekvapila, musel o mně vědět. Nezapomněl se ve dveřích uklonit.

„Hádej, kdo přišel, Evženku?“ upozorňovala na sebe stařena. Vzápětí vstala od stolu a chtěla ho políbit na tvář, ale v posledním okamžiku ji jemně zastavil a odtáhl se.

„Dám se poddat, maminko.“

Oči ženy znejistěly, vyběhly oknem do zahrady, aby se vzápětí vrátily a poté spokojeně zaplály.

„Ne, já chci, abys hádal.“

„Nevím, maminko,“ řekl s předstíraným klidem a soustředěně na mne pohlédl. Jeho neosobní a nicneříkající výraz setřel z mé tváře zbytky úsměvu a vyvolal pochybnosti.

„Ty na to, hochu, nepřijdeš,“ lomila rukama.

„Tak už mě nenapínejte, maminko,“ usmál se unyle.

„Pan,“ nadechla se, „pan…“

Kýžené jméno se neozvalo, drobnými pěstičkami zabubnovala na své spánky. Ve snaze předejít trapné situaci přistoupila ke mně.

„Slavík… Jáchym Slavík,“ nevydržel jsem čekat.

„Šulc,“ vysekl poklonu s překvapivým šarmem. Zajizvené dolíčky ve tvářích, které vrásnily voskovou pleť, se mu roztáhly. Celá tvář najednou roztávala.

„Chtěl jsem se zeptat na nocleh.“

„Vím, volali mi z té kanceláře…“ Pokrčil rty, jako by mu na nich uvízla kapka citrónu, a pokračoval: „Jak se vám líbí dům?“

„Vypadá fantasticky, jako z pohádky,“ zvolal jsem nadšeně.

„To snad ne…“

„Nepůsobí velkolepě, žádné ornamenty, libůstky, ale řád. Má duchovní rozměr, vnitřní sílu…“

„Nepřehánějte, příteli. Pravdou ale je, že když jsem ho poprvé uviděl, napadlo mne, tady bych mohl něco stvořit, cosi věčného. Před válkou a krátce po ní tu bydleli Němci. Možná jsem měl kdysi stejné pocity jako vy, ten tvůrčí rozlet, potom mi došlo, že se ve mně probouzejí dávné atavismy. Ale my se nemůžeme vracet, nýbrž musíme dopředu.“

„Proč ne, když je tu něco, co přežilo desítky, ba stovky let a čas prověřil jeho hodnotu,“ poznamenal jsem, ale nenechal mne dopovědět.

„Samozřejmě, jen blázen by zavrhoval bohatství zkušenosti. Ohlédnutí beru, ale návraty? Chtěl byste snad být dítě! Jde mi o směřování…,“ plácl mne žoviálně po ramenou. Pak nostalgicky vzdychl a ztišeným hlasem pokračoval: „Pravda, jsou tu tajemná zákoutí, světlíky, jimiž dohlédneme ke hvězdám, chodby, které vedou možná do pekel. Málem jsem dole jednou zabloudil, z kamene na mne vane chlad minulosti… Ale na druhé straně, i když mne ty chodby něčím inspirují, chci se dívat ke hvězdám.“

„Pandořina skříňka!“

„Spíš třináctá komnata,“ zvedl ke mně prozíravě oči. „Smrt tajemství nemá, je absolutní, naopak život jich musí mít spousty. Slyšel jste něco o lidské duši a lidském duchu?“

„Myslíte na Wagnera?“

„Obecně,“ usmál se a vzápětí naznačil, že tohle téma teď nemíní rozvíjet. „Bavme se raději o něčem veselejším.“

Sofie, která už chvíli rozpačitě přešlapovala, protože jí unikaly souvislosti, se konečně dostala ke slovu.

„Krásně jsi hrál toho Clauda Debussyho, Evženku.“ Patetické „ó“ se neslo celou místností. Šulc udělal odmítavé gesto, strčil si ruku do kapsy županu a hned ji zase vytáhl.

„Debussyho jsem nehrál deset let. A neříkej mi Evženku. Víš, že vůbec nehraji. Od jisté doby…,“ mrkl zkoumavě na mne, jako by si nebyl jistý, zdali jsem jako ona něco nezaslechl, poté vzal onen kus úpletu ležící na stole, okázale ho složil a podal ženě. Popsaný proužek papíru pod ním k mému překvapení už neležel…

„Tak ráda tě poslouchám.“

„Nebudu hrát,“ pohlédl na ženu přísně. Znovu se na mne usmál. „Nevím, snad bychom se měli jít podívat na váš pokoj. Hledáte nějaký privát, rozumím tomu dobře?“

„Já ho ale stejně slyším,“ řekla téměř plačky Sofie.

„Maminko, ještě se stavím,“ odvětil, uchopil mne za rameno a tlačil ven. Na chodbě mi důvěrně zašeptal: „Má, chudák stará, alzheimera. Všechno musíte brát s rezervou. Bude jí už osmdesát roků a nechci, aby prožila stáří někde ve starobinci.“

Otevřel přede mnou dveře a pokynul mi paží. Potom jsme zamířili po schodech nahoru.

9

Čekal jsem dopis od Renaty, ale poslala z Prahy jen pohled, že odjíždí do Portugalska. Prý se určitě ozve a napíše podrobněji. A když ne, sejdeme se na Vánoce doma… Takhle lakonickou zprávu jsem od ní opravdu nečekal.

Od příjezdu do Olomouce se mi o Rence několikrát zdálo. Nebyly to žádné erotické sny, jednou jsme spolu jeli někam do přírody na kolech a podruhé počítali rovnici, to když jsem se připravoval na maturitu z matematiky a ona mi pomáhala.

V každém případě jsem na ni čas od času vzpomínal. Mohl jsem se jí sice pokusit zatelefonovat, nebo ona mně, ale neudělali jsme to ani jeden, uvědomujíce si křehkost tohoto spojení. Až na nepovedený rozhovor, v němž jsem se dozvěděl adresu místa, kam právě dorazila, bylo naše spojení záhadně přerušeno.

Původně měla přes zahraniční zprostředkovatelskou agenturu vyjednáno cosi v Německu, ale nakonec z toho sešlo, ostatně stejně chtěla spíš na jih za sluncem a vínem, pokud možno co nejdál z míst, která jí přinesla zklamání.

Možná jsem ji měl víc přemlouvat, snášet před ní argumenty, aby si hledala práci doma, jisté však bylo, že člověk musel začít něco dělat, vždyť zůstat rodičům na krku by byla ostuda…

Zakotvit na univerzitě nebyla také žádná legrace. Jenom těch odborných knih a příruček, které jsme měli prostudovat. Hodně mi dávala zabrat matematika a anatomie, navíc nás potkalo i cvičení v terénu. Krysy a kočky, které měly do lebek navrtané elektrody, sice odporně páchly, ale to nebylo nic proti tomu, když jsem poprvé navštívil pitevnu.

Na stole z umělého kamene ležel jakýsi muž staršího věku. Připomínal mi, ani nevím proč, snad pro ten posmrtný výraz, který jsem objevil v jeho tváři, domácího Šulce.

Patolog dělal jen svou práci: suverénními pohyby krájel trup nebožtíka jak řezník kotlety, hrůzný zážitek, ale to jsem ještě netušil, že rány osudu budou v nastávajících týdnech mnohem adresnější.

Pod dojmem vnějších tlaků i vnitřních pohnutek jsem se snažil pravidelně studovat. Podkrovní místnost, již jsem dostal od Šulce k dispozici, byla sice malá, ale vypadala útulně a z okna jsem měl romantický výhled do zahrady.

Profesor Šulc byl za mnou v mansardě jen asi dvakrát, nicméně jeho první návštěva mi nesmazatelně uvízla v paměti. Pronesl významně cosi o tom, že dům je opuštěný a že nemá rád příliš mnoho lidí pohromadě.

„Dav bývá někdy nebezpečný, ovládají ho totiž temné síly, je jako lavina…,“ štěbetal. „Vyhovuje nám žít v ústraní. Pro studium tu budete mít ideální podmínky.“

Hloubavě na mne pohlédl, zdálo se mi, že proniká svým pohledem až do mých útrob, jako by si sám sobě prověřoval, co ode mne může očekávat. Pak napětí povolilo.

„Můžu?“

„Posaďte se, tohle je přece vaše místnost, ode dneška si tu můžete dělat, co budete chtít, samozřejmě v mezích slušnosti. Jen jedno bych prosil respektovat, na tóny jsem náchylný, ba co dím, přecitlivělý…“

„Chcete říct, že nemám nahlas zpívat,“ zasmál jsem se, usedaje na lůžko v rohu u okna, zatímco on se uvelebil u stolu.

Pěstěnými prsty shrábl rozházené papíry a zručným pohybem je srovnal na kupičku. Potom se odmlčel a začal otáčet snubním prstenem, navlečeným na prsteníku ruky.

„Je tu pěkně, svítí sem slunce, fascinuje mě výhled do zahrady, ale to ticho!“ promluvil jsem první.

Najednou jsem se ticha bál, tolik jsem po něm toužil v tramvajích, v restauracích, na ulici i ve městě, teď mi ale vadilo. Oči se domácímu líně pohnuly, nad něčím přemýšlel, díval se skrze mne na nedovřené okno do zahrady, která se zpíjela do podzimních barev.

„Proč ptáci zpívají?“ řekl neurčitě. „Ticho je lék.“

Rychle vstal, otevřel skříňku sekretáře a vyndal láhev džinu se skleničkami. Přiťukli jsme si. Vrátila se mu nálada, pookřál. Zmínil jsem, kolik domácností jsem navštívil, než mi bylo souzeno ho potkat.

Pobaveně se usmál: „Souzeno?“

Už jsem tu nějakou dobu bydlel a teprve teď jsme hovořili o ceně podnájmu. Čekal jsem, že bude požadovat závratnou sumu, ale mýlil jsem se. Opět si nalil a opět se usmál, zavětřil špičatým nosem a triumfálně pravil:

„Příteli, s penězi za mnou nechoďte!“ Laškoval snad se mnou, nebo chce za to nějakou protislužbu, třeba abych mu vískal jeho šediny? „Už vidím, na co myslíte,“ zářil jak oloupané vajíčko, „kdepak, kdepak, já jenom, že těch osm stovek, co bych od vás měsíčně dostával, mě nevytrhne. Peněz mám dost.“

„Platí se i patnáct,“ řekl jsem neprozřetelně.

„Pchá,“ rozmáchl se nonšalantně rukou. Nepoznával jsem ho. Ještě před chvílí ostražitý a komisní domácí se po třech doušcích rozjařil. „Příteli, jestli jste dobře poslouchal,“ protáhl rty a přejel si palcem v koutcích úst, „neřekl jsem, že nechci nic…“ Jeho oči se zastavily kdesi v prostoru.

„O co jde?“

„Čas od času mi prokážete drobnou protislužbu. Ničeho se nemusíte bát, skály trhat nebudete, ani ne tamto, co vy si myslíte,“ mávl opovržlivě rukou.

Zřejmě ho můj roztržitý výraz zaskočil. Zvedl se, otevřel dveře a opět je zavřel, vzduch byl čistý, Sofie za nimi nebyla…

„Jistě, pokud to bude v mých silách, rád vám pomohu, i když celá ta věc mi připadá trochu podivná.“

„Podivná, hm,“ sáhl si do županu pro cigarety. Jednu mi nabídl. „A co je na tom podivného? Že na vás nechci peníze?“

„Co vy vlastně chcete?“ vyfoukl jsem prudce kouř.

„Nebojte se, vše se včas dozvíte. Nejsem žádný Ježíšek, chudoba mne příliš nedojímá, ale talent, génius… mne oslovuje. Milujete umění, ano? To jsem opravdu rád. Jakýpak byste byl psycholog, kdybyste nechápal umění, nevnímal ty jemné vibrace duše, tajemná zákoutí člověka, která dosud zůstávají neprozkoumána…,“ řečnil si spíš pro sebe.

„Rád čtu a také si rád poslechnu hudbu. Lidovky, nemyslím dechovku, lidovou píseň, ale i vážnou hudbu.“

„Klasiku?“ trhl sebou. Pak se zjihle zeptal: „A co varhany?“

„Jistě.“

„To myslíte vážně?“

„Bohužel nemám pro hudbu cit,“ odvětil jsem spěšně.

Pozoroval jsem, jak se snaží nedat najevo nejmenší známky nejistoty. Chodil většinou v županu. Holé, neopálené nohy, zastrčené jen tak v papučích, kašpárkovsky přešláply na místě. Ze skořepiny obličeje se vyloupl úsměv.

„Ona matka měla tak trochu pravdu, myslím, co se týče hudby. Dříve jsem totiž hrával celé dny a celé noci, ale to už je dávno, moc dávno…,“ zaleskly se mu oči. „To jsem byl ještě mladý a nadějný. Proto slyší tu hudbu, chápete, zvoní jí v uších a ona si vybaví, co bylo dřív. Hudba ji totiž drží při životě, dodává stárnoucímu tělu sílu. To jste nečetl, že muzika je balzám na nervy, zvláště v tom provedení, v jakém ji potkávám já? Všechny matky jsou stejné. Budete jí muset leccos prominout. I tu hudbu, i tu tašku s penězi, kterou stále vláčí s sebou.“

„To je škoda, že už vůbec nehrajete,“ pokýval jsem hlavou, „rád bych si vás poslechl i s doprovodem.“

Opakoval, že nehraje, lékaři mu to prý zakázali. Býval často z koncertování vysílený, a pak, to cvičení ho zmáhalo. Má slabé srdce, musí si dávat pozor. Ostatně pokud se mu po hudbě zasteskne, může si ji pustit, má přehrávač, nebo zajít na koncert či do kostela.

„Dům je plný hudby, i zdi a stromy zpívají… Vy jste nic neslyšel?“ počastoval mne kradmým pohledem.

Když jsem jeho dotaz přešel mlčením, zívl, dal si ruku na ústa a oznámil mi, že se půjde projít do zahrady, aby pookřál. Zvedl se. Jeho pavoučí nohy pohnuly pantoflemi, až písek na podlaze znenadání zavrzal. Nelibě svraštil rty a uskočil. Poté mi nabídl klíče, jeden od hlavních dveří, druhý od mansardy. Branku nezamykají, je jen na zástrčku. Víc klíčů prý nebudu potřebovat.

„Přeji vám pěkný zbytek dne a dobře se vyspěte.“

„Nápodobně, příteli. Jsem prolezlý nemocemi, tak mi opravdu nezbývá nic jiného než přát si totéž. Potřeboval bych nějakou transfúzi,“ zažertoval. „Víte, co je nejlepší? Živočišné teplo, ale jak jste viděl, matka mi ho nedopřává, hehehe. Jinak kdybyste něco chtěl, bydlím na konci chodby. Ostatně podrobnosti vám řekne Sofie. Kdy si přinesete věci?“

„Co nejdřív, mám je na koleji, a děkuju,“ řekl jsem za ním do prázdných dveří, neboť jeho subtilní postava zmizela na chodbě.

10

Konečně mi Renka zatelefonovala, ale musel jsem zajít na poštu, protože Šulc v domě telefon neměl. Hovořili jsme spolu možná patnáct minut, měla dobrou náladu a hned na začátku rozhovoru mne ujistila, že se už nemůže dočkat, až mne o Vánocích uvidí.

José Fonseca, v jehož rodině pracuje, obchoduje na burze s cennými papíry, José se doma příliš nezdržuje, ale ostatní s ní zacházejí slušně a nedávají najevo své společenské zařazení. Paní domu, Isabela Fonsecová, je prý sice trochu panovačná, zato její muž naopak shovívavý, vše bere s nadhledem, což je i pro bankovnictví obzvlášť cenná vlastnost.

O peníze nouzi nemají. Manuela je teprv tříletá, ale poslušná holčička, pětiletý Francesco je však neposeda, navíc se už připravuje do školy. Právě jeho přípravu dostala na starost Renka, protože se všeobecně ví, že náš národ je vzdělaný a poučený…

Já Reně zase vypravoval o univerzitě, jak chodím na přednášky, s docentem Šancem jsme se v hospodě už i opili, jak probíhají semináře, co se mi stalo v pitevně. Při pohledu na onoho nebožtíka mne na okamžik přepadl takový zvláštní pocit pomíjivosti, proč to a k čemu, když stejně nezbude nic… jen krátká vzpomínka.

„Tenkrát jsem si zcela zřetelně uvědomil, že přežívá jen idea, tedy informace… Čas je smrt, láska život.“

„O čem ty nepřemýšlíš?“ zděsila se a já ji ujistil, že to byla jen taková přechodná slabá chvilka, která někdy v životě asi popadne každého.

Čekal jsem, že se mne na závěr zeptá, jestli je ještě jediná, však víš, jak to myslím, ty můj uličníku, ale kupodivu učinila dotaz na Šulce, jestli jsem se už u něho zabydlel a jak se mi v domě žije. V duchu tam za mnou byla a měla prý nepěkné sny.

Zasmáli jsme se tomu, tak přejícně se chichotala, a já ji ujistil, že se mi v domě líbí. Poslední otázka patřila dárkům, chtěla vědět, co mi má koupit pod stromeček.

„Ty jsi můj dárek,“ řekl jsem a poté jsme se rozloučili.

Z pošty jsem se domů hned nevrátil, ale zamířil do parku, abych si vychutnal vzpomínky na ni. Na temném nebi pluly bójky světýlek, to jak se v něm zrcadlily ulice města se svými svítilnami, a my jsme mezi nimi spolu proplouvali.

Kolem osmé hodiny jsem v příšeří tújí a křovisek už nepotkal nikoho. Jak bych také mohl, lavičky milenců s podzimem osiřely a psíčkaři spěchali na televizní noviny. Uvažoval jsem, jaký dárek přinesu Rence já. Snad pěknou knížku, nebo nějakou keramiku. Viděl jsem i dárky ze dřeva, vyřezané tulipány, kopretiny, ptáčka zavěšeného na niti…

Pomyšlení na druhý den mne však honem vrátilo do denní reality. Ve středu ráno jsme měli cvičení z matematiky. Snové opojení polevilo, musel jsem se totiž ještě učit…

11

Navečer ve čtvrtek jsem na slečnu z agentury čekal před tržnicí, zavolala sama, prý se mnou potřebuje mluvit.

Dostavil jsem se na schůzku o chvíli dřív, než navrhla, abych si prohlédl místo. Na prostranství za tržnicí rozprostřel svůj stan lunapark, ale příliš mnoho lidí nejevilo o jeho služby zájem, snad jen cikánští kluci s energií sobě vlastní roztáčeli kolotoče, ostatní atrakce odpočívaly. I široká ústa amplionů zůstávala němá. Zato prodavači u stánků se snažili na předvánočních trzích nabídnout vše, co mělo nějakou tržní hodnotu.

Spatřil jsem ji už z dálky, drobnou postavu uvolněnou v bocích s batůžkem přes rameno. Dlouhý kabát jí sahal do půli lýtek, na nohou měla černé kotníčkové boty. Ohlížela se na všechny čtyři světové strany, jako by mne neviděla.

„Hledáte někoho?“ otázal jsem se, když už to vypadalo, že mne mine jako košík s odpadky.

„Johana Koupilová,“ poznala mne a podala mi ruku.

Podal jsem jí sáček hašlerek, o které kdysi projevila zájem.

„Úplatky neberu,“ zvedla nosík. Pak sáček s bonbóny přece jen přijala. „A nikoho jsem nehledala, já vás viděla, spíš mě zajímalo, jestli vy vidíte mě.“

Na okamžik zaváhala, zřejmě jsem se tvářil vyjeveně. Ještě více pokrčila nos a zavrtěla ukazovákem, který jí vykukoval z pletené rukavice. Konečky prstů měla zastřižené. Dáma z inzertní kanceláře byla ta tam. Ty rukavice s děravými palci si vzala určitě, aby mne hecovala.

„A koho hledáte vy?“

„Lásku,“ dovolil jsem si zavtipkovat. „A jmenuji se Jáchym.“

„Kašpare,“ udělala pukrle. Ducli jsme se na tykání čely. Poté si hodila do úst hašlerku a pustili jsme se napříč tržištěm. Člověk nevěděl, kde nechat dřív oči.

„Jé, helééé, střidélka. A ty šufánky,“ křičela jako dítě, když uviděla kufr s vysoustruženými dřevěnými pokličkami a sběračkami. Tenhle objev šel mimo mě, i ji jsem vnímal jaksi zprostředkovaně.

Už se smrákalo, teplota klesala pod nulu, lidem šla od úst bílá pára. U některých oken visely smrčky a borovice, voněly na dálku. Nějaký chasník odváděl z ohrádky oslíka, za pár dnů budou prodávat kapry. Ve vzduchu se vznášela zvláštní předvánoční nostalgie.

Čekal jsem, s čím Johanka vyrukuje. Profesor mi stále vrtal hlavou, asi ho znala víc než já, možná ji i svým způsobem zajímal. Doufal jsem, že nepřišla na schůzku jen kvůli němu. Mimořádný zážitek jsem sice nabídnout nemohl, něco se však přesto se mnou dělo: v mansardě jsem usínal neklidný a ze snů mě probouzela černá silueta domu.

„Já si jednu koupím, ano?“ ukázala na flétničku.

„A co s ní budeš dělat?“

„No přece hrát.“ Přistoupila k babce a ukázala na píšťalku. „Líbí se ti?“

Vymanili jsme se konečně z davu, venku se dýchalo přece jen lépe. Kradmo jsem na dívku pohlédl. Viděli jsme se teprve podruhé, ale ty její narážky mne zaujaly.

„Podívej, měsíc krvácí,“ stáhla mne za rukáv.

Na západě oblohy se v temných mracích choulil výsek červánků, zatímco na druhé straně už usrkával vodu z mraků měsíc a jeho bílé břicho prosakovalo plyšově temným nebem. Možná že věděla víc, než jsem předpokládal.

„To je dobře, že ses ozvala. Myslel jsem ale, že mi něco řekneš, něco konkrétního. Mám takový divný pocit…,“ obezřetně jsem se rozhlédl.

„Není to ono, co? Privát je nalevačku.“

„Jak to víš?“

„To se pozná,“ mrkla na mě.

„Naopak.“

„Vidím to na tobě. A můžu si domyslet. Byl stále volný, i když jsem ho nabízela. Projevili zájem, ale dýl jak týden tam nikdo nevydržel. Tobě by to nepřipadlo divný, když je o byty taková sháňka?“

„Ten dům je po vystěhovalcích?“

„Ano, ale Šulc ho posléze od státu pronajal a nikdo jiný tam od té doby nebydlel.“

„Mně se tam opravdu líbí, i přes tvé pochyby. Dům i profesor k sobě patří, mají takový zvláštní majestát. Přesto dík.“

„Dělám jen svou práci, ne?“ zakřenila se. Hopsala od jedné výlohy k druhé, a když nemluvila, píšťalku měla stále u pusy. Prozradila mi, že Šulc je velký umělec, koncertoval po Evropě, snad i v Americe. Byl několikrát ženatý, jenomže vždycky ta jeho manželství nějak špatně skončila. „Jeho ženy jsou nezvěstný,“ vykulila na mne oči. „A co prej má dětí…“

Město se nořilo do štiplavého kouře. Letmo jsem se dotkl Johančiny dlaně, neuhnula, tak jsem ji chytil úplně. Strčila mi ruku do kapsy a na chvíli zmlkla.

„Znám to od mámy. Dočista se z toho zbláznil, dokonce se léčil v ústavu, ale pustili ho, je neškodný.“

„Víš, co mně povídal? Prý přestal hrát, protože ho hudba ničila. To koncertování, chápeš?“

„Je to možný, mě taky některá hudba ničí. Už se mně tu nechce courat, půjdeme domů, jo.“

Vložila flétničku do kabelky a táhla mě za ruku. U radnice jsme si dali grog, bylo mi s ní dobře.

„Něco mě napadlo,“ rozvíjela téma. „Jestli ta hudba není třeba očarovaná.“

„Hudba, očarovaná?!“

„Když hudba léčí, proč by nemohla… Vymývat mozky?“

To už trochu přeháněla, určitě si mne dobírala. Šulcovy úvahy měly svůj řád a logiku, i jeho projev mi připadal přirozený…

„Nesmysl.“

„Třeba ti někdy něco zahraje a ty podlehneš,“ pohlédla na mne po očku. „Řekni mu, že bych ho chtěla slyšet,“ zatvářila se potměšile.

Věnovali jsme ještě pár pohledů hroznům světel a pomalu zamířili z náměstí k usedlosti. Nejdříve přes vyhlazenou asfaltovou dlažbu městského parku, kde jsem se nedávno procházel, poté jsme zabočili k zahrádkářské kolonii a brodili se tmou podél zaneřáděného potoka, který se jmenuje Jehla. Tam někde se mi opřela hlavou o rameno a já se ji pokusil políbit. Ucukla, ale ucítil jsem vůni jejího dechu.

„Máš někoho?“

„Musím na to odpovídat?“

Brouzdali jsme chvíli uličkami a klábosili, drželi se za ruce a já jí vypravoval o Sofii, která v jedné ruce nosí ajznboňáckou brašnu napakovanou penězi a v druhé pohrabáč. To Johanku ještě více rozesmálo. Řekla, že by chtěla madam Šulcovou poznat také. Tvářila se přitom nevyzpytatelně. Mrzelo mne, že jsem jí vůbec něco vypravoval, zřejmě si o mně pomyslí, že jsem pěkný hlupák.

„Tak se přijď někdy podívat, když nevěříš,“ zahlaholil jsem poté, co jsme zastavili před domem profesora Šulce.

Neřekl jsem raději kdy, chystal jsem se domů na vánoční svátky, už teď jsem měl výčitky svědomí kvůli Renatě, ale pozvání, byť neurčité, mi nabízelo možnost nejen dalšího setkání s Johankou, nýbrž i příležitost k tomu, aby se přesvědčila sama na vlastní kůži.

„Já už poutíkám na tramvaj. Až se ti to hodí, ozvi se,“ špitla, jako by kdosi jiný mluvil za ni.

Měsíc nám zatancoval na rtech, cítil jsem jeho chlad na svém těle. Batůžek se jí přitom zhoupl na rameni jako kyvadlo, které odměřilo vymezený čas. Hned nato mi zmizela ve tmě.

12

Najednou jsem neměl stání, zastesklo se mi po Renočce a ani vidina případného přátelství s Johanou mě neudržela. Trochu jsem se na Johanku hněval, to ona mě namlsala. Její oči plné jinotajů mne k sobě zvaly dál, zatímco ústa naopak říkala, že touha je jedna věc, a co s ní člověk provede, druhá. Ta dvojakost jednání mne zraňovala.

Potřeboval jsem alespoň na chvíli změnit působiště, stručně řečeno, táhlo mě to domů. Možná jsem byl trochu uražený a zklamaný, jako bych tu ženskou vypočítavost neznal, ale nahrávaly tomu i další okolnosti.

Na univerzitě chodilo na přednášky čím dál méně lidí, také u Šulců se už chystaly Vánoce. Domem vonělo cukroví a v oknech se objevily vánoční ozdoby, což ve mně vyvolávalo vzpomínky na nejpohodovější chvíle v životě. Pak mi dokonce volali rodiče, že se ozvala Renata a nezastihla mě, má se prý vrátit z Portugalska někdy v sobotu.

Nešlo o úprk, to možná nitka nostalgie si mne k rodné hroudě přitáhla rychleji, než jsem počítal. Sofie mi udělala na čele křížek, řekla Bůh s tebou, chlapče, a já ve čtvrtek ráno sedl na rychlík a odjel do Pardubic.

Nebyl jsem doma dobré dva měsíce, ale město si dýchalo svým denním rytmem jako obvykle. Vánoční smrk u Zelené brány zářil, z oken se linuly koledy, ve vzduchu byla cítit purpura.

Donesl jsem si věci domů, pozdravil se s rodiči a ještě ono dopoledne zašel do města, abych obstaral dárky, které mi chyběly. Renatě jsem koupil takového legračního kulicha s bambulí a šálou stejné barvy, a k tomu přidal dárek jiný, významnější, signovanou grafiku Kunětické hory od Cyrila Boudy, kterou jsem objevil v antikvariátu.

V sobotu jsem se s ní po dlouhé době konečně viděl, dali jsme si sraz u nás. Jaké bylo mé překvapení, že přede mnou stojí jiná osoba, než jsem před několika měsíci opouštěl. Z dívky se stala mladá žena. Zlehka mě objala, podívala se mi zpytavě do očí a řekla:

„Ahoj, dlouho jsme se neviděli.“

„Tři měsíce. Je to málo, nebo moc?“ počítal jsem rychle.

Vlasy slámové barvy měla stále stejně hladké, jen jí dorostly k ramenům, kulatý nosík, náušničky s ametysty a ten svetřík, ten jsem jí věnoval loni k Vánocům já. Vše při starém. A přece… jako by mi už nepatřila.

Chvíli jsme poseděli v kuchyni s rodiči, otec se vyptával na životní úroveň lidí, na značky aut a na kopanou, takové ty chlapské věci nezbytné k životu, a docela ho potěšilo, když Renka vyndala z brašny láhev portského, zatímco maminka vyzvídala, jak se v Portugalsku bydlí, kolik ženy rodí dětí a co nosí na sobě.

Po obědě jsme se šli projít k Labi a večer zavítali na koncert do kostela Panny Marie Sněžné. Pak jsme ještě zašli do vinárny.

„Nic jsi mi o sobě neřekla.“

„Ty také ne… A co bys chtěl vědět?“

„Něco o životní úrovni, o autech a o fotbale,“ papouškoval jsem otce, abych se zbavil podezření, které mi svazovalo jazyk.

Renka se usmála, docela to zabralo. Objednali jsme si portugal a pomalu ho usrkávali, vinárna byla téměř prázdná. Začala se mne přeptávat na věci, o nichž jsem se zmínil jen letmo v dopise.

Tak jsem jí znovu vyprávěl podrobně o Sofii, té pomatené, dobrosrdečné ženě s tváří zkřenčelou jak křížala, matce, která žárlivecky hlídá prošedivělého syna, aby se snad nespustil s nějakou hříšnicí, a tím nenarušil rodinnou pohodu.

Renku zajímal můj domácí víc a víc, ale moc jsem toho o něm vlastně nevěděl, byť jsem se snažil cosi vypátrat. Šlo spíš o samé domněnky, které z Šulce vytvářely na jedné straně podivína a bonvivána, jenž prohání holky, na straně druhé v něm bylo i cosi hlubšího, nepřehlédnutelného, snad mdlý odlesk slávy příšeří staletých knihoven a hudebních síní, v nichž kdysi působil.

Renata mé vyprávění přijímala živelně, chtěla to ze mě dostat co nejrychleji, těšila se totiž, až na ni přijde řada. Konečně mohla vyndat z brašny fotografie a ukazovat mi rodinu Fonseců, jak pózují před svým domem v Santarému, na nějž jsou náležitě hrdí.

José Fonseca stál uprostřed, usmíval se, po pravici měl svou ženu, po levici dceru se synem, před nimi na trávě ležel lovecký pes. Přízemní dům za nimi se bělel v letním slunci, opodál rostl nádherný olivovník.

Ten dům je prý přepychově zařízený, má kuchyni velkou jak baseballové hřiště, azurovou koupelnu, sedm pokojů a také Renka tam hospodaří v solidně zařízeném pokojíku se satelitem a ledničkou, který jí rodina dala k dispozici.

„Proč mi to říkáš?“

„Nemysli si, že se tam mají lidi líp než u nás… Ale José má chov býků pro touradas, což jsou portugalské býčí zápasy, a také vlastní i několik speciálně cvičených koní.“

„A jezdí na nich?“

„On je majitel,“ řekla téměř dotčeně a mně bylo jasné, že musím kolem Josého Fonsecy a jeho rodiny našlapovat jen po špičkách.

A tak jsme dopili flašku a vyrazili domů. Cestou zpět jsme se klouzali, pokoušel jsem se postavit i sněhuláka, bral jsem Renku kolem boků, házel jí sníh za límec, ale ona se mi vždy vysmekla. Drobně sněžilo, vločky nám cukrovaly čepice a v ulicích kvetly barvy reklam jako kvítí na letní louce.

K Renčině bytečku jsme dorazili o půl jedné. Myslel jsem, že mě pozve nahoru do komůrky, ostatně byli jsme tu již nejednou, ale tentokrát odmítla, snad prý jindy.

„Já se na tebe tak těšil!“

„Vždyť já taky, Jáchyme,“ pohlédla na mě upřímně. Měla zasněžený baret, na červených tvářích jí tály vločky sněhu.

Zatáhl jsem Renku do chodby domu, strhl k sobě a zalovil jí rukou pod kabátem, ale řekla mi, že mám studenou ruku a ať se podívám do světla té lampy, co hoří na druhém chodníku.

„Co blbneš?“

„Svítí nejen kvůli sobě, ale i druhým.“

„Ty mě už nemáš ráda, viď?“

„Naopak, Jáchyme, ale musíš si to rozmyslet,“ poznamenala a já vzápětí zpytoval svědomí, jestli jsem na sebe nepověděl víc, než bylo nutné. Na Sofii Šulcovou rozhodně žárlit nemusela.

„Jasně, láska je o něčem jiným než o sexu,“ řekl jsem a vycouval.

V neděli jsme si nadělili dárky. Grafika od Cyrila Boudy se jí moc líbila, ale místo toho, aby mě konečně pozvala k sobě, jsme se bavili opět o tom, že já budu ještě skoro pět let studovat a ona přijede nejdřív po půl roce, a to kdoví jestli, poněvadž příště by možná letěla s rodinou Fonseců na dovolenou někam na jih do provincie Algarve, kde vlastní u moře rekreační domek. Už totiž dostala od Josého pozvání, takže mi vlastně ani nemůže říct, kdy se doopravdy uvidíme.

„A berete si tam koně?“ neudržel jsem se. Ve skutečnosti jsem jí ale nezáviděl, jenom mně přišlo líto, že tam nebudu s ní.

„Asi ne… Tak mně napadlo,“ pokračovala, jako by mě vůbec neslyšela, „že si zatím necháme volnost.“

„Tedy žádné zasnoubení?“

„Nešaškuj. Řekni, co si o tom myslíš?“

„Díky za dárek.“

Zbytek večera jsem si lízal rány. Potom mi došlo, že to možná ani tak nemyslela, ale to už jsem byl na cestě domů a nechal ji někde na ulici města snít o tom, jaké to bude báječné na dovolené s Josém a jeho rodinou.

13

Na počátku ledna končily přednášky a někteří horlivci se hned vrhali do víru zkoušek. Logiku jsem zvládl na dvojku až napodruhé, první termín jsem raději vynechal, zato filozofie mě docela bavila, vytáhl jsem si Zenónovy paradoxy.

Dr. Šanc mi dal šanci mu názorně vysvětlit, jak to filozof myslel s tím Achillem, želvou a šípem, který ji pronásleduje.

Uvažoval jsem také o tom, že bych se docenta Sluky, který s námi v hospodě proklábosil nejednu chvíli, zeptal na diagnózu Sofie Šulcové, což jsem nakonec učinil.

„Může jít o projevy Alzheimerovy choroby, nebo o jakoukoli jinou demenci,“ odvětil nelibě, protože není mág a diagnostikovat na dálku neumí.

Chvíli mi trvalo, než jsem si na Sofii zvykl. Dokázala mne nejednou překvapit v tom špatném slova smyslu, jindy jsem jejím vpádům do soukromí přiznával i kouzlo nechtěného. Zejména mé příchody do domu byly ostře sledovány. Zjevovala se v ty nejneočekávanější chvíle. Čekala na mne i předevčírem:

„Kuš, to jsem se lekl,“ vykřikl jsem, když mi na zahradě přeběhl přes cestu kocour a hned za ním kolíbající se černá postava. Koberec z poprašku sněhu stopy ještě více zdůrazňoval, šlápoty v krystalcích vody strašidelně praskaly.

Ani se neohlédla, pospíchala dál směrem k vile, černý dům ji táhl do svých útrob. Rozbušilo se mi srdce. Postava držela v jedné ruce tašku, v druhé pohrabáč. Plachtila ve tmě ne nepodobná netopýru.

„To jste vy, madam?“ hlaholil jsem roztřeseným hlasem. Osoba zpomalila, zaváhala a nakonec se opravdu zastavila. Pohlédla na mne, až když jsem k ní došel.

„Slídíte, slídíte?“

„Byl jsem ve škole a teď se vracím domů.“

„Mh, mh…,“ mručela nedůvěřivě. Konečně dala ruku se zbraní dolů. „Já mu ty holky z hlavy vyženu. Tahá si je sem jednu po druhé a opíjí tím strašným vínem. Nevěrník to je, nevěrník!“

„V tom já vám, madam, nepomůžu,“ přešel jsem do civilní tóniny a chtěl udělat krok vpřed, abych ji obešel. Její vyzáblé prsty proklouzly kolem mne a jako račí klepítka mne stiskly kolem zápěstí. Vzápětí jsem ucítil podivnou vůni staroby.

„Moc lidí sem přichází, moc… A tiše našlapují, už je nestačím počítat, píšu si takový seznam. Vy je neslyšíte?“

„Bohužel,“ zavrtěl jsem záporně hlavou.

„Jak se jmenuje ta vaše?“ civěla na mne okamžik nechápavě a pak se jí po tváři začaly koulet slzy.

„Myslíte Renatu?“

„Ta už není vaše, myslím Johanu.“

„Že vy čtete mý myšlenky!“ zavrčel jsem.

„Pojďte, Jáchyme, uvařím vám thé,“ zvedla ze země brašnu, kterou tam před okamžikem upustila. „Musíte se mnou jít, prosím vás o to,“ škemrala vytrvale. Hádek bezbarvých vlasů jí sklouzl z hlavy a plazil se po ramenou cílevědomě až k hrdlu.

U vchodu do vily zářila ponurá lucerna. Její stínítko, slepené z barevných střípků, usměrňovalo světlo do všech stran. Dům dal městu dobrou noc, tiše odpočíval. I okno domácího zůstávalo nedotčené světlem.

„To je mrtvý dům,“ zašeptala žena vševědoucně, když zpozorovala mé rozpaky.

Uvědomil jsem si, že jsem občas zahlédl ve tmě na zahradě postavy, o nichž jsem se domníval, že jde o domácího Šulce a jeho bláznivou matku. I před chvílí jsem měl podobný dojem. Ale kde je profesor, proč se skrývá?

Začínal jsem se bát. Sofie rozsvítila na chodbě světlo, avšak úplně se mi ulevilo, až když jsem byl za dveřmi její malé místnůstky. Brašnu s pohrabáčem položila na divan, písek pod nohama se jí rozezpíval.

„Příšerné zvuky.“

„Chichichi. Jako bych ho cítila v zubech. Tak už si někam sedněte,“ řekla. „Jáchyme, chlapče drahý, já už nestačím Evženka hlídat, mám starý nohy. Nešťastník je to. Všiml jste si, jak má rozkousané rty. Trápí se.“

Zuby jí zaskřípaly naprázdno. Mrtví prý občas skřípou zuby. Rostou jim vlasy, vousy, pihy, i očima bloudí po stěnách…

„No co tomu říkáte, pomůžete mi? Peněz mám dost!“

Postoupil jsem opatrně do středu místnosti. Stařena rejdila kdesi u sporáku. Snad hledala plecháček na vodu, o němž se před okamžikem zmínila, ale já dostal šanci zastínit její výhled svým tělem a sáhnout pod vázu se slaměnkami, jestli tam neobjevím papír, na nějž psala svůj seznam jmen.

Žádný papír jsem nenahmatal, pero už na stole také dávno neleželo, jako by jí tu někdo dělal pořádek. Trochu jsem Sofii litoval, ale zase ne tak moc, málem mne před chvílí bacila. Třeba si mě s někým spletla, což bych připustil, ale že by čekala s připraveným pohrabáčem na syna, mi připadalo krajně nepravděpodobné.

„Měl by se nechat vyšetřit, on však, že ne. Maminko, vám zvoní v uších,“ mlela stále svou a na hrneček zapomněla.

„Je přece svobodný,“ prohodil jsem v domnění, že se jedná o ženy. „Může si dělat, co chce.“

„Svobodný,“ rozchechtala se šibeničním smíchem.

Plecháček v ruce jí zatančil, několik kapek vody vyšplíchlo na podlahu. Položila ho na sporák a obřadně zapálila. Po ženiných rtech sjížděl tichý sten, chmýří pod nosem zakmitalo. Pátravě na mne pohlédla.

„A není?“

„Už mu několikrát nasadily chomout, všechny je utrápil. Slyšíte tu hudbu?“ zbystřila. „Hudbou je utrápil, je to upír. Já ji slyším porád, ráno, večer, v noci. Ty líbezné houslové tóny mne uštkly už dávno. Tfuj.“

„Máte moc bujnou fantazii…“

„Ta první byla Francouzka, měla s ním dvě děti, vzal jim matku… Potom se přiženil do hospody. Člověk by řekl, takovouhle hostinskou ani čert nezmůže, ale on ji vysál. Vypařila se, byla fuč…“

Sofie začala jezdit prstem zmateně po ubrusu, ale stále víc a víc se zamotávala do spleti klikyháků, jako by nemohla z bludiště najít cestu ven. Voda na sporáku se vypařila. Tetelivý pach z rozpáleného smaltu se usadil u stropu. Vstal jsem a zatáhl plyn. Stařena zřejmě odešla v duchu kamsi do minulosti. Nepřítomně zírala před sebe, jako by neuměla do pěti počítat.

„Paní Šulcová…“

„Ale na mě si nepřijde,“ zašeptala. „Celý život jsem pro něho obětovala a on si sem vodí ženský. Chápete?“

Nechápal jsem. Při vší stísněnosti, která na mne padala z každého koutu těchto nehostinných míst, její zkřenčelá tvářička mne dováděla k smíchu.

„Madam, měla byste jít spát, už je hodně hodin.“

„Musím dávat pozor na syna,“ odvětila plačky a uchopila mé ruce. Její kůže byla rozpraskaná a hrubá jako borka na stromě, za nehty se černala špína. Asi někde smýčila po bytě, napadlo mne. „To víte, aby se mu něco nestalo. Kohopak by měl?“

„Vždyť tady nikdo není, běžte klidně spát,“ dodal jsem nepřesvědčivě.

„Vy o něm nic nevíte. Nevoďte ji sem, tu vaši, vaši… holčičku. Studentské lásky, já vím, znám tu košilku, je tenká, moc tenká, ale krásná, voňavá, plná mládí, je jí škoda…“

Zdržoval jsem se komentáře. Věty z ní prýštily jako zbloudilý pramen, který se prodral skálou ven, a nedal se zadržet. Vypočítávala, že Evžen koncertuje v Praze, Římě, Basileji, i v New Yorku měl velký úspěch. Příští koncert bude mít ve Stockholmu. Opět se vrátila k něžnému pohlaví, Italky jsou prý jako samet, Španělky vášnivé, Švédky tajemné, Slovenky ohnivé, nejhezčí bývají ale české holky.

„Musím na něho dávat pozor,“ sršela nápady.

Nedávno se prý Evženek ťukl kladívkem do prstu, když přidělával obraz. Jakpak může dobře hrát? zvedala ke mně zbloudilé oči a záhy se dostala i k oblečení. Přišlo mi zvláštní, když mi oznámila, že Mistr má čtyři fraky a že mu je prohlíží každý den.

Pak popsala atmosféru koncertních síní a přirovnala ji k psychologickému ráji. Ten termín se mi vůbec nelíbil a vlastně jsem mu ani nerozuměl, ale stařena mlela dál cosi o tom, že lidé o Evženkovi říkají, že je čaroděj, který si pohrává s lidskou duší. Takového umělce, jakým je on, lidé nepamatují.

„Měl by se šetřit, vysiluje ho to, neví potom, co dělá. Jednou chtěl své mistrovské housle rozšlapat, klade na sebe přísná měřítka. Nikomu jsem o tom neřekla, mysleli by si, že je blázen, pěkně jsem housle zamkla a druhý den byl rád, že je má.“

„Říká se, že umělci jsou jako děti.“

„Však já vím, co mu schází,“ tetelila se stařena a žádostivě pohnula trupem. Ten taneční pohyb samby byl vrcholem jejího klaunského výstupu. Slyšel jsem, jak se jí kostra dere z těla ven.

„Tančím, madam, jen rock-and-roll.“

„Bez hudby by nemohl žít. Sám jednou řekl, že by uschl jako strom bez vody…“

Stařeniny rty ještě chvíli cosi zaševelily, a ač jsem nerozuměl, nebylo radno ji vyrušovat. Vytratil jsem se z místnůstky, ani nepozorovala, že je sama. Její hlas mě doprovázel ten večer až do postele.

14

S Mirkem Poustevníkem jsme nejednou zašli na Růžek, hospody bývají pro studenty útočištěm. Myslím, že je měl zmapovány dost podrobně, ale v žádném případě neholdoval alkoholu víc než jeho vrstevníci.

Mirek představoval jednu chvíli v mém životě to, čemu se říká identifikační vzor, alespoň co se týkalo jeho rozhledu a vědomostí. Byl nesmírně sečtělý, vyznal se ve filozofii, beletrii, vedle psychologie ho zajímaly i ostatní společenské vědy. Trochu mi vadilo, že víc povídá, než koná, ale i tak jsem mu rád a vděčně naslouchal.

Občas trochu přebral, v těchto chvílích mudroval na můj vkus až příliš. Jeho zavalité tělo se naklánělo ze strany na stranu, čelo měl zakaboněné a oči mu utíkaly do dálek, kam jsem nedohlédl. Obvykle si přitom hladil špičatou bradku, někdy bezděčně, jindy okázale, a ruličky neskutečně dlouhých vlasů si navíjel na prsty, až praskaly. To potom oči dívek procitaly.

Z hospody jsme po desáté večer chodívali za Řehořem do ateliéru. Mirek si obvykle neodpustil jeho plátna komentovat. Zkoumal hloubku obrazů neméně důkladně jako jejich chtěnou bizarnost. Je to bez života jako silikonová ňadra, dráždil malíře, přesto obrazy třídil a o některá plátna dokonce projevil zájem.

Občas jsme se s Mirkem setkávali i ve studovně. Nebyl pečlivý student, nedokončil totiž ročník. Zprvu jsem se domníval, naivka, že si vzal neúspěch k srdci, jenomže když jsem si k němu jednou přisedl, došlo mi, že nezkoumá anatomickou stavbu těla, nepopisuje svaly, žlázy, orgány, nýbrž zabývá se anatomií duše.

A k tomu občas utrousil žertem cosi o hudbě, která povznáší. Zvláštní, Mirek lehkovážně žertoval nad věcmi a událostmi, o něž projevoval opravdový zájem. Takový romantický a veselý chlapec, Anička sem, Markéta tam, a nejednou jsem ho přistihl zahloubaného do knih, které pojednávaly o metafyzice a nadpřirozených silách.

K osobě profesora Šulce jsme se přiblížili přes Hitchcockův film Psycho. Tenkrát nás bylo na filmu víc, pamatuji se na onen moment docela přesně. Šlo o okamžik, v němž se majitel motelu Norman Bates svěřuje mladé ženě, že žije se starou matkou, kterou zbožňuje. O pár obrazů dál se objeví zmiňovaná matka a Marion ubodá.

Johance v té chvíli zaslepil strach oči, přidušeně vykřikla a vrhla se mi do náruče, diváci v kině zaúpěli… Jenom Mirek Poustevník se všeznajícně usmíval.

Ten večer chtěla Johanka rychle domů, tak jsem ji odvedl k zastávce, ale potom jsme ještě o filmu při skleničce vína rozprávěli u Řehoře v ateliéru. Mirek připomněl Freuda, jeho teorii o pudových silách, které jsou hnacím motorem lidského jednání, a vůbec učení o psychoanalýze, z něhož autor předlohy a později i Hitchcock vycházeli. Základní otázka zněla: Jak naložit s pudy, když se nahromadí a nemáme možnost je z různých důvodů přirozeně ventilovat.

„Říká vám něco sublimace?“ vykřikl Řehoř a pátraje v paměti, zmínil při té příležitosti jakousi studii, která pojednávala o osobnosti Leonarda da Vinci. Psalo se v ní o bezmezné lásce malíře k matce, snad i proto odmítal jiné ženy, která zablokovala malířův vztah k druhému pohlaví a sublimovala, jak jinak, v jeho epochální dílo.

„Šulc má taky matku. Je to příšerně vyzáblá stařena, na které kůže chrastí. Párkrát jsem chtěl do pokojíku protáhnout Johanu, ale neměla šanci.“

„Venku by ti umrzl, co?“ provokoval už notně rozjařený Mirek. Kouřil dýmku a pohrával si s buřinkou, kterou objevil u Řehoře na věšáku. Položil ji dýnkem na stůl před sebe a do ní naskládal jako do misky prameny svých vlasů. Pak škrtl sirkou…

„Vole,“ běsnil Řehoř, „chceš uhořet?“

Uvažoval jsem, co to má znamenat, ale žádná symbolika mne nenapadala. Radši jsem vypadl. Kráčeje půlnočním městem domů, myslel jsem na Mirka Poustevníka. Dělal ze sebe šaška a tlučhubu, pitvořil se, ale čas od času překvapil svými jednoznačnými postoji.

Tradovalo se, že v pitevně pronesl památnou větu o tom, že až zemře, chce, aby jeho tělo sloužilo experimentálním účelům. Podezřívali ho z hamižnosti, protože prý obdržel za svůj bohulibý skutek peněžní obnos, ale jak jsem ho znal, stejně ho s přáteli v krátké době probendil.

Mirka unášelo vše nezvyklé, bizarní, příroda, která se vymkla z kloubů nebo skrývá cosi tajemného, a tedy i profesor Šulc předvádějící své piruety s houslemi…

Sofie mne tentokrát nečekala. Dopotácel jsem se do baráku a zalezl hned na kutě. Nezdálo se mi vůbec nic.

15

Smála se, klopýtala, ale u stromu byla první. Vyskočila na větev a chtěla se přitáhnout. Sukýnka se jí rozvila do růžového poupěte. Pevný kmen lípy se ani nepohnul. Na stromě bzučelo tisíce včel. Konečně se Johance podařilo přehodit koleno a vzepřít se.

„Já tě přece neudržím, spadneš!“

Sedla si rozpustile na větev a začala komíhat nohama.

„Skočím na tebe, ano?“

„A proč na mě?“ hekl jsem vystrašeně.

„Už letím,“ roztáhla ruce a zamávala jimi jako křídly.

Měkce přistála v mé náruči, zdála se mi neskutečná. Vážně na mne pohlédla. Věděl jsem, že jí musím dát pusu, teď nebo nikdy. Přitáhl jsem ji k sobě, voněla po lipovém květu. Byla to vůně, která mi vzlínala tělem jako hudba… Už nevoněla, už jsem ji slyšel. Svaly se mi uvolnily, srdce nepatrně zrychlilo, slast se mi rozlila do všech údů. Plul jsem po velké řece a unášel mě proud… To nebyla Johanka, to byl sen.

Odpudivá tma v pokoji stále ještě vládla. Odhodil jsem peřinu a koukl na hodinky, potom ven. Bylo krátce po půlnoci. Rozmrzelý nad tím, že se mi všechno zdálo, jsem se chtěl vrátit do postele.

Ale vtom jsem zaslechl hudbu, našlapující opatrně jako nezvaný noční host po římsách domu, aby se dostala až sem, k mým uším. Strčil jsem si do uší malíky a pořádně zamnul. Na okamžik se ztratila, vzápětí opět přicupitala. Ona, královna, která mi dovolí, abych jí složil poklonu. Co je to za přelud?

Vzpomněl jsem si na Sofii Šulcovou a pocit úzkosti mi stáhl hrdlo. Sedl jsem si na postel, hlavu vložil do dlaní a přemítal, co udělám. Spánek nepřicházel, ostatně ty podmanivé tóny mne stále budily, prodíraly se ke mně zdivem, dusily mne v krku. Armáda tónů se jako mravenci prokousávala skulinami mezi kameny, cihlami a nakonec i peřinou. Poté mé tělo překročila a pokračovala dál… do Mekky hudby. Už mne neděsila, nemrazila, strach mi dozníval spíše v podvědomí.

Oblékl jsem si kalhoty, tričko a boty. Na chodbě se nesvítilo. Kradl jsem se popaměti krůček po krůčku, abych nezakopl a nezpůsobil lomoz. Schody nevydaly ani hlásek. Proklouzl jsem kolem pokoje paní Šulcové, proběhl zbytkem chodby a zastavil u dveří, odkud hudba vycházela. Opatrně jsem zacloumal klikou. Při bezděčném pohybu rukojeti vzhůru se otevřely. Málem jsem spadl ze schodů, vedoucích do podzemí.

V chodbě za nimi stál na kamenném výčnělku zapálený svícen. Plameny olizovaly vyspárované zdivo, pach kouře se rozléval prostorem. Nešlo o běžný sklep, jako by v něm ožívalo cosi pradávného, animálního, co svléká člověka z kůže…

Chodba se větvila a zahýbala vpravo. Minul jsem několik výčnělků a zastavil se u čalouněných dveří. Už cestou sem mě napadlo, že Šulc chodí koncertovat do podzemí, aby starou paní nerušil. Chtěl jsem profesora požádat, zda bych si mohl některou jeho skladbu poslechnout. Snad ho tím nebudu příliš obtěžovat a po dlouhé době uslyším alespoň živý koncert.

Hudba, ta čarovná hudba! Lisztův Sen lásky. Vroucí cit, toužení, něha. Ne, nemohu vejít uprostřed skladby, v klidu počkám, až dohraje. Okouzlující tóny mne uhranuly. Do duše mi vstoupil klid, ruce a nohy se staly lehkými, tělo se poddávalo…

Přitiskl jsem ucho ještě více na dveře. Předměty kolem mne dostávaly jiný rozměr, vznášely se a plavaly v lehkém oparu vzduchem. Byl jsem najednou odhodlaný, postavil bych se v té chvíli na odpor komukoliv.

Ale nebylo toho třeba, protože v mé duši zavládl klid. Ty přívaly štěstí a všeobjímající lásky! Jenomže tenhle pocit mi nestačil, chtěl jsem víc, úplně nejvíc. Zatoužil jsem po rozkoši. Nakláněje se ke skulině, civěl jsem úzkým otvorem nedovřených dveří do místnosti.

Málem jsem úžasem vykřikl a prozradil se. Světlo, které se rozlévalo po místnosti, omývalo předměty ze všech stran a vrhalo bizarní stíny. Na malém pódiu stál profesor Šulc, démonicky sebejistý, a hrál na housle. Vlasy mu padaly do tváře, přidrzlé čelo se klenulo kupředu jako dravčí zoban, pod bradou mu vlál bílý kapesník.

Výraz jeho subtilní postavy usměrňovala hudba, ale i pevně sepnutý frak a patrně i ulpívavé oči posluchačů, kteří spočívali v zadní řadě. Napočítal jsem jich asi šest, seděli strnule, téměř se nehýbali. Mezi zadní a přední řadou hlediště zůstala řada prázdných židlí, a vpředu, sama samotinká, jen v objetí s hudbou, posedávala jakási bytost.

Vzhledem k okolnostem jsem usoudil, že má ve skupině posluchačů výsadní postavení. Všechny osoby byly zahaleny do kapucínských kuten, nebylo zřejmé, jestli v hábitech sedí muži či ženy, vlastně mne to v dané chvíli ani nezajímalo. Ale proč ty směšné kostýmy?

Každopádně ona bytost hudbě pozorně naslouchala. Podle polohy těla jsem usoudil, že k ní má velmi blízko. Její extaticky napjatý trup se chystal vstoupit do jiného, zatím mně neznámého rozměru koncertní síně. Je tu poprvé, náhodou, nebo sem chodí pravidelně? Je profesorovou obdivovatelkou, či ji snad miluje on?

Bytost se lehce pohnula a zasténala rozkoší. Představoval jsem si obličej, zpočátku podobný překvapenému dítěti, jehož výraz postupně dozrává. Všechny jeho rysy se mění, přibližoval se mi a hned zase vzdaloval, zcela zřetelně jsem spatřil duhovky očí a několik nových vrásek, které vyrazily na tváři, ale vlastní podoba bytosti se mi ztrácela ve stínu mnišské kutny.

Profesor hrál a hrál. Byl jsem si jist, že jde-li o ženu, a dal bych za to v té chvíli ruku do ohně, Mistrovo vyznání patří pouze jí. Nebyl to ale jen kohoutí zpěv, naopak, nabízel jí v tónech poezii, pohlazení, možná i budoucnost…

Zavřel jsem oči a naslouchal. Od Liszta přešel k Beethovenově Romanci. Sedl jsem si na zem a pochopil, že profesor je umělec. Nemohl jsem uvažovat dál. Zatímco rozum ztrácel na významu, hudba mne svírala i povznášela. Dováděla mé pocity jako droga až na hranici mezi vědomím a snem, životem a smrtí. Bloudil jsem v krajině obrazů a přání.

Když mi po chvíli bouřlivý potlesk otevřel oči, profesor si otíral bílým kapesníčkem čelo a udiveně zíral před sebe, jako by se rozhodoval, zdali má pokračovat v produkci, či nikoli.

Při pohledu na koncertní místnost jsem si všiml, že bytost v prvé řadě zmizela, zatímco posluchači na druhém konci síně zůstávali sedět, doufajíce snad, že bude přídavek. Kam ale odešla ona vyvolená? Možná si odskočila vystřízlivět z opojení, načerpat novou sílu, oznámit noci, že ještě nepřišel čas světla…

Při pohledu na profesora, který dosud meditoval nad přednesenou hudbou, jsem si všiml jeho nedůvěřivého pohledu, směřujícího vstříc mým očím. Spatřil mne snad škvírou ve dveřích, jak čekám bezradný a zničený, aniž bych věděl, co udělám v příštím okamžiku?

Dost jsem o tom pochyboval, protože zvedl rychle smyčec a začal hrát. Byl to Bartók, bouřlivý, nespoutaný… Lekl jsem se duševní disharmonie, která mně po onom příjemném opojení začala drásat tělo. Cukl jsem sebou, písek pod botou mi zaskřípal. Šlo o hluk tak nezvykle útočný a zraňující, že musel vyrušit ze soustředění i koncertního mistra.

Nespokojen s výkonem, začal hrát skladbu znovu. Cítil jsem, že je vyveden z rovnováhy a že mu soustředění na hru činí najednou potíže. Do hlavy se mi přelila nesmírná tíže, zakřiknutí posluchači ten dojem ještě zvyšovali. Jako by je zmatené zvuky ochrnuly. I na mne začaly dopadat.

Otočil jsem se a co nejrychleji prchal ze sklepa, potřeboval jsem čerstvý vzduch. Dramatický tón Bartókovy skladby mne provázel ještě dlouho na ulici. Slyšel jsem, jak profesor začíná až do omrzení skladbu stále znovu a znovu…

Asi to byl všechno nesmysl. Dávno jsem jeho hudbu už nemohl vnímat, protože jsem se toulal nočním městem, abych vystřízlivěl. A přece, cosi se v mém mozku zahnízdilo. Krátce nato jsem si uvědomil, že bloumám kolem jednoho místa stále dokola.

16

V únoru jsem vzal Johanku na výlet. Klouzali jsme na lyžích proti proudu po levém břehu Bystřice a nechávali se vést žlutou turistickou značkou. Krajina byla bílá, jiskřivá, na cestách utíkalo slunce, pomalu tál sníh. Minuly jsme Bystrovany, Velkou Bystřici, na kopci nad Lošovem vypoulila břicho kopule hvězdárny, a pak už jen po silnici kolem přehrady a Svatý Kopeček nás vítal. Bylo jedenáct hodin. Johanku zdobily ruměné tváře a nosík jí ošlehal větřík.

Objednali jsme si v bufetu teplý čaj a záhy zjistili, že provoz v zoo nejen že není omezen, ale že se můžeme ve výbězích pohybovat na lyžích. Venku jsme pobyli asi hodinu, a teprve když nám chlad zalézal za límce, přišly na řadu pavilony s opicemi a se šelmami. Někteří samci na samice doráželi.

„Je ti něco, tváříš se tak uvážlivě… Ozvala se snad Renata?!“

„Je mně báječně,“ dal jsem jí pusu a připustil, že mě přece jen něco tíží.

S Johankou jsem chodil už tři měsíce, ale dál než k ramenům mne nepustila, vždycky se něco přihodilo: buď se zadrhl zip na svetříku, vedle v pokoji spadla váza či zabzučela nepřejícně moucha.

V té chvíli přehodnocovala situaci, které jsem se stával pánem. Obvykle se upřímně zasmála, řekla, buď hodný, ty můj uličníku, a vrátila mi ruku na místo, kam podle ní náležela. Profesor Šulc šel na své posluchače jinak a nabízel jim, co jiní neuměli. Proč by jinak Sofie vyváděla?

„Skutečně se ti nic nestalo?“

„Dobře… Tuhle mne v noci něco vzbudilo, slyšel jsem nějakou hudbu, tomu vábení se nedalo odolat. Vstaneš a jdeš za ní…“

Nechtělo se mi právě teď vtipkovat. Několika větami jsem Johance vylíčil, jak jsem se dostal až do podzemí a spatřil na místě pro publikum jakousi bytost, zahalenou do kapucínského hábitu. Šulc náruživě hrál a ona pozorně naslouchala…

„Krysař s píšťalkou!“

„Legraci bych si z toho moc nedělal.“

„A co když ta dáma v první řadě byla jeho matka, hrál pro ni, vyznával jí lásku?“

Nechal jsem otázku bez odpovědi, kvůli tomu jsme tady přece nebyli.

„A co když se s ní loučil? Pojď, páchne to tu,“ chytil jsem ji kolem boků a vytlačil ven.

„Chtěla bych ti něco říct,“ přivinula se ke mně, jako by si mě chtěla udobřit. „Můžeme jít dnes odpoledne k nám. Svaříme s hřebíčkem víno a třeba se i zahřejeme…,“ vrhla na mne loudivé pohledy.

Skoro jsem ji nepoznával, jaké najednou vedla řeči. Konečně se s ní budu moci pomilovat. Na poutní chrám Panny Marie protentokrát nezbyl čas, táhlo sice teprv na třetí, ale do zimní krajiny pomalu vstupoval podvečerní splín.

Nechával jsem Johanku, aby jela přede mnou, nemohl jsem se jejího těla nabažit. Ty klouzavé pohyby nohou mě docela vzrušovaly. Johanka možná cítila, že na ní nechávám oči. Tuhle šanci jsem nechtěl promarnit. A k tomu ten impozantní zážitek ze sklepení: svícen, kostýmy, černé spojení duší. Celé aranžmá mi přišlo tak dekadentní…!

Dojeli jsme až k domu, kde bydlela, poslala mě předem nahoru, hledala totiž klíče. Jednu chvíli se dokonce lekla, že je někde vytrousila, ale měla je na dně batohu. To už se však dveře před námi otevřely a vystoupila z nich Johančina matka:

„Tak pojďte dál, už vás čekáme,“ usmívala se.

17

Na rozdíl od paní Brunclíkové mi do smíchu opravdu nebylo, měl jsem té hry plné zuby. Johana připravila past, chtěla mě ukázat rodičům, aby jí schválili nápadníka. Nebo to setkání zinscenovali sami?

Ani grog, který nakonec uvařili, mi nevoněl. Toužil jsem mít jejich dceru pro sebe, přítomnost rodičů mi vadila, a tak jsem s nimi prohodil pár slov a asi za hodinu vypadl.

Mirek Poustevník seděl s Řehořem jako obvykle na Růžku, dorazil jsem tam někdy po sedmé. Malíř už byl notně přiopilý a přemlouval nějakou blondýnu, na můj vkus poněkud tělnatou a nevýraznou, jestli by mu dnes večer nešla sedět modelem. Samozřejmě jí nasliboval hory doly, zadarmo by to také nebylo, a hučel do ní tak dlouho, až ji přemluvil.

Byl jsem docela rád, že jsme zůstali s Mirkem sami. Společnost v hospodě vůbec prořídla, což koneckonců odpovídalo sobotnímu večeru. Mirek Poustevník do sebe lil víno, možná že hasil nějaký splín, a když jsem ho brzdil, maje potřebu si smysluplně popovídat, málem se na mě obořil.

Popsal jsem mu vcelku zevrubně sobotní odpoledne, i to, jak mi Johanka naznačila, že mě pustí k sobě do komůrky, a jak mě pak přivítala ve dveřích její matinka.

„Byla hodná, něžná, milá, slušná…“

„… a neskutečná. Jestli ti jde jen o tohle, tak všechny jsou něžný, milý, slušný. Popelej se a povídaj, v jednom kuse melou, nedají ti šanci,“ zamumlal.

S tím jsem zásadně nesouhlasil.

„Ženy umí i naslouchat, ba dokonce líp než muži,“ řekl jsem, a abych svá slova nějak dotvrdil, podrobně jsem mu vyprávěl o setkání s Šulcem a jeho hudbou, o niterném dotýkání tónů, o obcování s melodií… To dokáže jen opravdový básník.

„Hohó, ty mě dojímáš. Tak to zkus s Johanou přes veršíky, když hudbou nevládneš. Ale něco dělej, než bude pozdě. Všiml sis jejích očí… Podívej na toho profesůrka, na noc jistě nosí čepičku s bambulkou, ale před holkama se mu poklopec nadouvá.“

Trochu jsme se pohádali, vůbec totiž nebylo jisté, zdali v koncertní síni seděly pouze ženy. A co když mu opravdu naslouchala jeho matka?

„Musela tam sedět ženská, krásná holka, proč by se jinak skrývala? To člověk dělá, že si jednu vybere. Jedině tak se mohl vybičovat. Ale jestli tam měl matku…,“ zabrzdil, přesto si nebral servítky, „tak šlo o incest. Přeřízl ji, protože v umění jde vždycky o libido. Třeba s tou tvou Johanou, mám ti to předvíst, mám jí to udělat?“

„Na ni mně nesahej!“ popadl mě amok a pěst mi vylétla. Mirkova hlava opsala oblouk, prudce klinkla, překotila sklenku s vínem a zůstala ležet na stole.

Sobota se mi nepovedla, a přitom tak krásně začala.

18

Tak či onak mě Mirek Poustevník popostrčil, konečně jsem se dostal Johance pod sukýnku. Jenomže pak zase nic. Uplynul týden, měsíc… možná i rok. Přeháním. Nějakou dobu mi unikala, třeba se doma svěřila papínkovi!

Chodili jsme jen do přírody na procházky, někdy do kina nebo i bruslit, ale ke mně či snad někam do hotelu zajít nechtěla. Toulal jsem se jako kocour sám, v očích lucerničky, vousy olípané tmou. Ve vzduchu hlučelo jaro. Kéž bych tu měl alespoň Renatu!

„Ty se mi vyhýbáš!“ prohodila občas vyčítavě Johanka a já ji ujišťoval o opaku.

Tentokrát se nadýchla k většímu proslovu, jako by mi chtěla udělit lekce ze společenské etikety. Ranní slunce přistávalo ve strniskách trav a pomalu z nich vymetalo škraloupy zimy. Seděli jsme na kládě, pod námi hráz řeky Moravy, klátili nohama a pozorovali silný proud z tajícího sněhu.

„A potom, že tady nikoho nemáš,“ dodala vyčítavě.

„Taky že nemám! Ale nosím pořád to tajemství s sebou,“ zatvářil jsem se odhodlaně.

Na protějším břehu shraboval starý muž na kupu suchou trávu a pokoušel se ji zapálit. Na hlavě měl slamák. Veselý, oranžový květ plamene se znenadání pod ním rozvil, to když do kupky trávy dýchl vítr, a rozhořel se tak, že muž uskočil, ale plamen mu chytil nohavice.

„Zase tě štve tvůj profesůrek?“ řekla ironicky, jako by ji nezajímalo vůbec nic jiného, a dotčeně na mne pohlédla. Měla pocit, že mu dávám přednost před ní. „Nedovedeš se bavit o ničem jiném než o něm.“

Začala si pohrávat s náramkem, který jsem jí věnoval, pak vzala kámen a hodila ho do řeky. Chlapík na sobě konečně oheň uhasil, teď už jen doutnal.

„Je divný, pravda, tajemný, nevím, co si mám o něm myslet? Pořád si tam vodí ženskou a hraje jí na housle.“

„Určitě to je jeho matka! Když hraje, Sofie mládne. Syn jí připomíná mládí.“

„Mirek to vidí trochu jinak.“

„Ten na nic jinýho nemyslí!“

„Podle něho si tam vodí mladou ženskou,“ pohlédl jsem zkoumavě na ni.

„A kdyby? Co je na tom špatnýho?“ řekla naštvaně. „Taky bych byla ráda, kdyby mně někdo hrál na housle, a ještě takový mistr. Víš co? Mně je zima, fouká to.“

Po pažích se jí rozlila husí kůže. Sundal jsem kabátek z džínoviny a přehodil ho Johance přes ramena.

„Jako bych pod tou kutnou spatřil tebe… Já na Šulce snad žárlím. Za tu dobu jsem tam onu bytost zahlédl už několikrát. Nevím, jak vypadá, má neklidné nohy jako ty, do tváře jsem neviděl.“

„Snad mu nezávidíš?“

„Žena pod kapucí se měnila, ožívala. Vnímal jsem její proměnu, zahlédl lesk dívčích očí, hru stínů v její tváři…“

„Šílíš?“ pohlédla na mne téměř nenávistně. Kdyby měla odvahu, určitě by mně zaklepala prstem na čelo. Podezříval jsem ji čím dál víc.

„Vodí ji tam a hraje koncert. Je v tom cosi otcovského… i ďábelského. Navazují zvláštní spojení.“

„Chceš říct, že jí to dělá dobře? Víš, jak to myslím, víš…,“ rozchichotala se všeznajícně.

Pokusil jsem se Johanku přesvědčit, že onen dialog je nejen o libidu, nýbrž i o kráse, o přírodě, o tom, co člověk dokáže vytvořit. Vysvětloval jsem, že když Šulce poslouchám, mám dojem, že v jeho interpretaci dosahuje hudba absolutních hodnot a patrně působí jinak na muže než na ženy, což je o psychice obou pohlaví všeobecně známo…

„Já cizím slovům nerozumím,“ uzavřela mé výlety do fantazie. Pochopitelně mne roztrpčila. Měl jsem sto chutí vstát a odejít, ale ona se zeptala: „A co se s tou ženou stalo?“

„Co by se s ní stalo, vím já? Třeba umřela!“

Jak jí to jenom vysvětlit, že hraje a hraje, člověk by si myslel, co s ní nedělá, ale on ji snad ani nevnímá. Jen má ukrutnou žízeň! Tomu by asi Johanka nerozuměla, ale Mirek Poustevník to chápe. A když se profesor napije, když doplní zásoby energie, vezme opět do ruky housle a v onom okamžiku po posluchači přechází zrození i smrt…

„To nemyslíš vážně?“ odvětila Johanka a soucitně na mne pohlédla. „Proč zrovna umírat, proč ne žít!“

„Máš ty vůbec fantazii?“

„Ó, já jí mám na rozdávání,“ vyskočila, objala mne a spustila o tom, že právě fantazie ji inspirovala k závěrům, které si mi dovolí nabídnout: je to trik, finta, aby zvědaví kluci jako ty měli o čem vykládat. „Byl jsi uvnitř, nebyl. Že se nehýbala? Byla soustředěná. Že se změnila? Až tě sežerou červi nebo spálí v krematoriu, taky nebudeš vypadat nejlíp. Na tom není nic nepochopitelnýho. Měníme se každý den, jen si vzpomeň, co z člověka třeba udělá rakovina.“

Zvedl jsem se a oprášil si kalhoty od hlíny. Ty křečovité piruety jí neseděly. Vytkl jsem jí, že se sama popírá a připouští to, o čem vlastně mluví. Řekl jsem, že Šulcovo koncertování působí na člověka přinejmenším nezvykle. Když se mu uprostřed skladby něco nepovede, opakuje ji třeba až do úplného vysílení, dokud není spokojen. Drobné zádrhele profík při přednesu obvykle přechází.

„Není to zajímavé? Moc jsem o tom přemýšlel.“

„Blázínku,“ dala mi ruku kolem krku, „ty bys mohl psát romány.“ Nespravila to ani její pusa. Víc už mě rozčílit nemohla.

„Tak se pojď k němu podívat,“ pravil jsem vztekle. „Já tě představím a třeba ho můžeš o jeden koncert požádat. Pro tebe to jistě rád udělá.“

„Beru tě za slovo,“ pravila posměšně, konečně spokojená.

19

Řeka líně brousila břehy, Johanka se ploužila za mnou a mlčela. Nepoznal jsem, zda je uražená, nebo to jen tak hraje. Možná si myslela, že jsem cvok. V její přítomnosti jsem o svých jistotách opravdu zapochyboval.

Šulcova příležitostná slova, že i smrt může být krásná, mne však spíše jitřila. O naději, že zemřu v rozkoši, jsem příliš nestál. O co vůbec usiluje? Kategorie smrti zůstávala v jeho dimenzích tak či onak nedotknutelná. Stále to byla ona – krásná a vševědoucí.

Sofie Šulcová nás příliš slavnostně nepřivítala. Na rtech jí uvízl nabroušený úsměv, zřejmě jsme ji vyrušili z důležité práce. Ani nepodala Johance ruku, očima protkávala každou část dívčího těla až k nehybnosti. Bezděčně zaskřípala zuby. Johanka sebou vystrašeně cukla. To mne pobavilo, i když mi do smíchu nebylo. Dokonce jsem stařenu podezříval, že to dělá naschvál.

Poté mi nedalo a nakoukl jsem do místnůstky pod schody, protože jsem měl dojem, že syn je právě u ní. Ale nebyl tam. Namísto něho jsem spatřil na židli položenou brašnu, bez které neudělala stařena ani krok. A na stole, pěkně jako vojáci v trojstupech, ležely bankovky.

Bylo to ohromné množství peněz, jaké jsem v životě neviděl. Zřejmě je žena přepočítávala. Peníze zahlédla i Johanka, zůstala však stát ve dveřích. Stařena zpozorovala naše rozpaky a instinktivně stiskla pohrabáč. Za zády se nám ozval nelidský smích.

„Hleďme, Jáchym,“ zaslechl jsem měkce vyřčená slova. Poznal jsem hlas domácího Šulce. „A jakou si přivedl krásnou dívku. Dovolíte,“ lehce mne odstrčil a líbezně se usmál. „Jsem profesor Šulc,“ řekl klidně a podal Johance ruku.

„Johana,“ udělala prudký půlobrat, až jí na prsou poskočila brož.

„Holka je to, jistě sis ji přivedl, aby mne okradla,“ zakňučela stařena a začala strkat peníze rychle do tašky.

„Maminko, prosím vás, alespoň před hosty se ovládejte,“ obrátil se k nám. „Musíte ji chápat, má sklerózu. To víte, osmdesát let, my se takového stáří nedožijeme.“

„Vypadáte dobře,“ neodpustila si Johanka. „Vy se ho jistě dožijete.“ Úplně mě ignorovala, začala koketovat s profesorem.

„Půjdeme nahoru?“ řekl a napřáhl ruku směrem ke schodišti. Na mě se přitom ani nepodíval.

„Prosím, jak si přejete,“ usmála se přítulně, mihla se kolem mne a cvrnkla mne do nosu.

„Maminko, ukažte, zamknu vám ty peníze do trezoru.“

„Kuš, ty darebo, ani se jich nedotýkej. Zase bys to chtěl dát jí. Já vím, žes ji přivedl ty, a ne Jáchym.“

Pokrčil bezmocně rameny a vyrazil za námi. Dveře do pracovny se otevřely. Chlupatými prsty zataktoval na veřeje.

„Posaďte se, prosím.“ Energicky se rozpřáhl a udělal na špičce výpon. Bílá zúžená košile mu přiléhala k tělu, rozšířené kalhoty se dotýkaly podlahy. „Pijete martel? Nebo bols? Neříkejte, že ne, má milá, vy nemůžete nic jiného pít. Co pije?“ vzhlédl konečně ke mně. „Vy nevíte, Jáchyme, co pije vaše dívka?“

„My pijeme odjakživa martel,“ řekl jsem, abych přerušil trapné mlčení. Měl jsem pocit, že Šulcovi jaksi překážím. Jeho nezvykle mladické vzezření ve mně vzbuzovalo nedůvěru. Profesor je člověk mnoha proměn, nikdy nebudu vědět, co od něho mohu očekávat.

„Ty peníze jsou mé dřívější honoráře, toho si nevšímejte,“ řekl najednou. „Ona se už nezmění. Stále ve mně vidí neposlušné dítě,“ ušklíbl se nervózně. Přiťukli jsme si. Profesor se na Johanku důvěrně podíval.

„Tak proč jí nezahrajete, když si to stále žádá?“

„Nejsem si jist, jak by to přijala. To jste se asi přeslechla. Ostatně, už stejně nekoncertuji. Probouzí se v ní mládí. Vypravoval jsem o tom Jáchymovi. Měl jsem potíže se zdravím,“ zamyslel se, jako by váhal, zdali má myšlenku dál rozvíjet. „I teď ve mně ještě doznívá taková zvláštní roztěkanost, nevím, co to je. Celý život jsem se bál, že nebudu stačit s technikou. No, snad to teď nevadí,“ propichoval mne očima a zvážněl. Tváře se mu nafoukly jako oblá žabí břicha, rty zacukaly v děsivé křeči. Na okamžik přestal svůj mladický výraz ovládat. „Jenom ten písek v zubech kdyby se mi neusazoval. Tak divně mi v puse zpívá…“

Zatrnulo mně. I Johanka na mne udiveně pohlédla. Co to plácá za nesmysly? Profesor se ponořil do svého světa bez hranic. Jeho mysl se rozlétla hodně daleko, kam my jsme nedohlédli: už opět kdesi bloudil. Mrkl jsem na svou dívku, že půjdeme. Zatvářila se všelijak, ale poslechla.

20

Renata mi občas poslala z Portugalska pohlednici. Rodina Fonseců dodržela slovo a opravdu ji na dovolenou k moři vzala, v létě se dokonce chystali zajet do Austrálie, kde chtěl José nakupovat nějaké koně pro svou výcvikovou stáj. Patrně byli s Renatou moc spokojeni.

Na závěr větičky, v níž zmiňovala, jaké je v dané krajině počasí a jak se má, připisovala slůvko Vzpomínám. Po našem chladném setkání o vánočních svátcích mne vrátilo opravdu kamsi k minulosti. Na jednu stranu mne těšilo, že si vzpomněla, na druhou jsem četl mezi řádky: Vidíš, kdo je na tom líp.

Jako by do mě i na tu dálku viděla. V letním semestru mi skutečně do zpěvu nebylo, zejména když jsem se připravoval na zkoušku z anatomie a ze statistiky. Anatomii musel člověk trpělivě vysedět, a pokud se týká statistiky, některé vzorce mi připomínaly neforemné chrobáky, kteří se přežírají čísly, a já je mám pozřít.

Jinak ale bylo na škole báječně. Doktor Šanc s náma stále chodil do hospody a vedl ty své moudré, leč neučesané řeči, u nichž studentky jihly a toužily, aby jim je vysvětloval jen z očí do očí a nejlépe někde v ústraní pokojíku.

Patřil jsem k těm, kteří mu též bezmezně věřili a obdivovali ho. Vzdáleně mi připomínal Šulce, nevím přesně čím, snad jistou distingovaností a zapáleností, kterou nabízel okolí.

Po jedné jeho přednášce o epikurejcích mě překvapivě vyhledala Johančina matka. Epikurejci s tím neměli nic společného a ani na onu přednášku si už příliš nepamatuji, ale atmosféra rozhovoru s Johančinou matkou se mi vryla do paměti v dosti zřetelných obrysech.

Byl květen, tuším úterý, přednáška končila krátce před desátou. Paní Brunclíková stála na chodbě před posluchárnou a čekala na mě. Málem jsem ji nepoznal, viděl jsem ji předtím pouze ten den, kdy jsme se vrátili s Johankou ze Svatého Kopečku, ale ona, sotva mne spatřila, ke mně zamířila okamžitě. Klopila oči a vypadala utrápeně.

„Hledám dceru, nebyla čtyři dny doma. Jáchyme, vy musíte vědět, kde je!“ dotkla se důvěrně rukou mé tváře a úpěnlivě, s prosíkem, na mne pohlédla.

Minul nás hlouček spolužáků, možná i něco zaslechli. Nebylo mi to příjemné. Stáli jsme u otevřeného okna, vůně jabloňových květů a jasmínu dolétala až k nám. Odvedl jsem ji trochu stranou.

„To tedy opravdu nevím,“ odpověděl jsem paní Brunclíkové a chtěl dodat Myslel jsem, že plní vaše příkazy, ale nakonec jsem na ironii ubral a vyšel s pravdou ven. „Už jsem ji čtrnáct dnů neviděl.“

Patrně se domnívala, naivka, že jí ulevím, teď byla očividně zklamaná. Že by se poslušné děvče vzepřelo rodičům? Moc jsem se v Johance nevyznal, tu nabízela cudnost a zábrany, tu se otvírala bezmezné oddanosti… To Renata byla pro mne čitelnější.

Během těch několika měsíců, co jsme spolu chodili, jsem si nejednou kladl otázku, proč to cítím právě takhle a ne jinak, proč se s jinou holkou můžu klidně pomilovat, zatímco kolem Johanky chodím po špičkách, proč jí v duchu píši básně a nakonec se jí je neodvážím dát, proč se ve snech smějeme a dovádíme, a když jsme pak spolu, nemůžeme se dohodnout.

Ale tohle jsem paní Brunclíkové neříkal. Visela na mně očima, pod nimi kruhy, tváře propadlé:

„Mám o ni strach, jestli nefetuje. Víte, co toho teď je kolem. Krk bych na to dala, že přespává na kolejích. Opravdu o sobě nevíte?“

„Já na kolejích už pět měsíců nebydlím.“

„Nechodí ani do práce!“

„Kdybych se něco dozvěděl, určitě dám vědět.“

Před fakultou se rozloučila, zmarněná a zaskočená, protože o moc chytřejší nebyla. Zřejmě jsem ji zklamal.

Kamarádi se zatím rozprchli do města, dopoledne jsme už měli volno, a já zůstal sám. Bloumal jsem chvíli uličkami a posléze zapadl do čajovny v jednom renesančním domě nedaleko náměstí. Místnost byla naštěstí téměř prázdná. Objednal jsem si černý čaj, podávali k němu nějakou orientální hudbu, která mi moc neladila, ale jinak tu bylo příjemně, člověk mohl v klidu přemýšlet.

Probíral jsem si hlavou, proč Johančina matka mluvila tak jednoznačně o kolejích. Občas jsme s Řehořem, Mirkem a Johanou sedávali v hospodě, znala mé kamarády takřka důvěrně, ale malíře jsem z našeho triumvirátu spíše vylučoval. V tom mohl mít prsty klidně i Mirek Poustevník.

21

Nedalo mi to a pár dnů jsem Mirka sledoval, trousil jsem se za ním jako stín, ale šlo o nesnadnou záležitost, a to nejmíň ze dvou příčin. První důvod mých rozpaků plynul z přesvědčení, že tohle se mezi kamarády nedělá a podezření není ještě důkaz, druhý důvod byl praktický: Mirek měl totiž fůru času, na přednášky s námi téměř nechodil a spíš se poflakoval.

Nejčastěji se zdržoval ve studovně a v hospodě Na Růžku. Dlouho ponocoval a ráno ještě déle vyspával, vedl bohémský život. Kupodivu občas chodil i do kostela, což mne docela zajímalo, byl jsem přesvědčen, že je neznaboh.

Ani malíře jsem jednoznačně nevyloučil a zašel za ním jednou navečer do ateliéru. Nějakou dívku tam sice měl, k mé úlevě to však Johana naštěstí nebyla.

Jen jsem se ho zeptal, jestli o ní neví, ba přímo jsem mu položil otázku, zdali ji neviděl někde na koleji, ale čertil se, tváře našpulené, prý ať se poptám spíš Mirka.

Nezbývalo než Mirka vyhledat a má podezření jednoznačně formulovat. Zastihl jsem ho u Sv. Mořice. Seděl uprostřed lavic téměř sám a poslouchal chrámovou hudbu.

„Tak pojď, přisedni si,“ ohlédl se po mně.

„Čekal jsi, že přijdu?“ řekl jsem a najednou mi bylo jasné, co odpoví.

„Její matka za mnou také zašla. Ano, párkrát jsem s Johanou mluvil, ale na kolejích nespala… Nebo o tom nevím. Nemyslím si, že ji někdo zneuctil a zavraždil. Tuším, kam chodí…“

„K Šulcovi?“ Až se mi od té myšlenky udělalo nevolno. Napadlo mě si o tom s domácím teď hned promluvit.

„Není doma. Poslouchej!“ stáhl mne zpět do lavice a významně se otočil k varhannímu kůru.

Nechtělo se mi uvěřit, že by profesor? Domníval jsem se, že hraje pouze na housle! Své pochybnosti jsem už nestačil dát jednoznačně najevo, protože varhany znenadání ožily.

Chrámovou lodí prolétly melodie. Bach se potutelně usmíval.

22

Jak Johanka na čas zmizela, v určité chvíli se opět objevila. Nic neřekla, nechávala si své tajemství pro sebe, ale tvářila se mile a spokojeně. Měl jsem chvílemi pocit, že od našeho setkání uplynuly roky. V toku dnů a událostí jsem ztrácel časové proporce.

Byl červen. Stále jsem ještě bydlel u profesora ve vile. Pravda, zmítal jsem se v rozporuplných pocitech, v Šulcově přítomnosti jsem vnímal obavy, s čím se chystá zítra či pozítří vyrukovat, ale zároveň mne přitahovalo cosi nedefinovatelně krásného, co se usadilo v protilehlém koutu duše a plně si podmanilo všechna má rozhodnutí.

Ano, bylo to omámení hudbou, co mne zde drželo. A tak jsem znovu a znovu potkával na zahradě neupravenou postavu paní Šulcové s pohrabáčem a brašnou v ruce, zklamanou tím, že se jí nepodařilo chytit ani jednu z poběhlic svádějících jejího syna.

I profesor jako by se stal od Johančiny návštěvy ostražitější. Pokud jsem věděl, chodil hrát dolů do suterénu sám, nebo to aspoň předstíral. Očividně chřadl a za několik dnů, co vystupoval před prázdnými židlemi, na které dříve s rozkoší sobě vlastní usazoval publikum, se z něho stal takřka stařec.

Bylo mi jasné, že koncertovat sám už dál dlouho nevydrží. Jak lidské: Profesor potřeboval pro své hraní dívky, v jejich přítomnosti ožíval, jedině tak se stával velkým umělcem.

Jednou, to když ke mně ze sklepních prostorů opět doléhala podmanivá hudba a já se zmítal v nejasných pochybách, co bude dál, jsem došel k závěru, že bych měl znát nejbližší Šulcovy plány. Zhasl jsem v pokoji světlo a vklouzl bos na chodbu, abych se porozhlédl po jeho pracovně.

Nemýlil jsem se. Stůl byl pečlivě uklizený, na levé straně stál kalamář s inkoustem a násadkovým perem, na pravé kalendář s úhlednou kupičkou rozepsaných not. Jako těžítko měl na nich položenou lebku. Profesor komponuje!

V páteční rubrice tohoto týdne jsem spatřil poznámku, působila na mne jako vykřičník napsaný krví. Ano, šlo o Johanku. Má zvědavost přemohla strach. Začal jsem prohrabávat zásuvky, nejprve ve stole, poté v komodě. Jaké bylo mé překvapení, když v zásuvce u podlahy jsem objevil svou peněženku, kterou mi kdosi zcizil ve vlaku. Nebylo pochyb, kdo to byl.

A nejen to, prohledal jsem znovu šuplíky ve stole. Vedle spousty dalších notových papírů jsem narazil na neodeslaný dopis, který v nejbližších dnech čekal zřejmě na svého adresáta. Přelétl jsem ho nejprve bleskově očima, a pak začal znovu slabikovat řádek po řádku, abych si zapamatoval co nejvíce:

Má drahá,

já vím, že bych neměl začínat tak osobně, ale s přibývajícími lety váží člověk slova a Vám slova obdivu a úcty rozhodně patří. Nehněvejte se na mne pro to oslovení, srdce mi vstoupilo do krku jako povodeň a napovědělo ústům, co mají šeptat. Zamiloval jsem se…

Už dávno jsem udělal tečku za životem, jehož velkolepý rozlet ukončila strašlivá nemoc a shoda nešťastných náhod. Potom jste ale přišla Vy, vlastně přiletěla jako kometa, která se vymaní z magické moci vesmíru. Vyzařuje z Vás teplo domova a duše plná romantiky.

Bože, zdalipak milujete hudbu jako já? Rdím se při pomyšlení, že byste mi dovolila koncertovat jenom pro Vás, tajně, aby ostatní nevěděli. Víte, co by to bylo za poprask, kdyby se rozkřiklo, že profesor Šulc opět hraje?

Nemohl jsem přitakat Vašim prosebným očím, protože tam byl On. Jistě mu na Vás záleží, někdy mívám pocit, že mne sleduje a podezřívá z něčeho nekalého. Poznám to v jeho očích a v jeho pohledu. Ale mýlí se, opravdu.

Řekněte sama: copak umění, ten neopakovatelný a jedinečný gejzír lidských schopností, může vést ke špatnosti? Copak krása může sama o sobě zplodit zlo?

Miluji Vás, i když jsem Vás spatřil pouze jednou. Jsem osamělý poutník na cestě touto krásou, který zabloudil ve spletitosti lidských vztahů moderní doby. I Vy jste ve svém vzezření sama dokonalost. Žiji v současnosti jen pro dvě dokonalé věci: své umění a Vás.

Jednou Vás seznámím se svým podivuhodným životem, jestli Vám už něco nenapovídala neprozřetelně má maminka. Miluju ji tak, jak jen syn dovede milovat matku. Já vím, přivítala Vás trochu neomaleně s napřaženým pohrabáčem v ruce a tragickým výrazem v očích. Omluvte ji, prosím. Lékaři říkají, že už tu s námi mnoho dní nepobude, a tak se snažím zpříjemnit jí poslední chvíle života co nejvíce.

Někdy jsem uvažoval, zdali bych jí neměl opravdu zahrát jako dříve, když si to tak vroucně přeje, ale mám starost, považte, co kdyby to nepřežila?! Je to přece jenom moje matka… Jezdila se mnou na každé turné, doutná v ní vzpomínka mé slávy a nenahraditelnosti. Chtěl bych, aby zemřela v klidu, to znamená s touto vzpomínkou.

Ale Vám, má drahá, Vám zahraji, je-li Vaše touha po umění opravdová. Vaše tělo je mladé, pružné, plné síly a touží po rozkoši. V mých houslích bude mnohem víc než jenom hudba, to posoudíte sama. Neříkejte ne, nemohu bez Vás žít.

Ukáži Vám nový svět, a až ho poznáte, řeknete sama, profesor měl pravdu. Přijdu si pro Vás, až nastane ten správný čas. Věřte, že Vaše rozhodnutí je pro mou další existenci závažné. Umírám touhou Vás spatřit. V případě vstřícnosti se Vám bohatě odměním.

Váš profesor Šulc

23

Vrátil jsem dopis zpátky do obálky na dřívější místo v šuplíku. Mám pozvání na koncert zničit? Nebo mám snad Johanku varovat? Utrousila kdysi, že jí dělá potěšení špásovat se starým pánem, že se jí líbí jeho staromilský způsob dvoření.

Pravděpodobně by se mi vysmála: Policii nevolej, vždyť nejsou žádné důkazy! Jsem jen zvědavá jako každá ženská, a pokud se týká zkušenosti, nech to na mně, však já si poradím.

Jen na její zkušenosti jsem to ovšem nechat nemínil, protože jsem předpokládal nejhorší, totiž že potajmu navštěvuje profesora a Šulc ji má dávno ve své moci.

Co ale dělat, když nejsou důkazy? Johanku jsem nikdy v koncertní síni neviděl, pokaždé mi však připadlo, jako by tam byla: rozptýlená v prostoru a čase, schovaná v Šulcových houslích, zhmotněná ve vůni, která tu provívala vzduchem.

Pohnul jsem zásuvkou ve stole. Několik zrnek písku na jejím dně sklouzlo po obálce dopisu. Jako by si tu Mistr zrnka schraňoval. Nebylo to nic příjemného, tenhle písek. Čert ví, kde se tady vzal. Při pohledu na drobná zrnka mne zamrazilo až v konečcích prstů. Dal jsem věci do původního stavu, chystaje se odejít.

A v té chvíli mne obstoupily opět tóny. Bubnovaly do útoku, vyzývaly k souboji, pohrávaly si se mnou jako na nějakém rytířském turnaji. Pochopil jsem, šlo o hozenou rukavici.

Byla to léčka? Možná že ano, ale vlna žárlivosti, ti pichlaví a popudliví běsíci v mém těle, se už nedala zastavit. Utíkal jsem co nejrychleji do koncertní síně, tentokrát jsem si byl jist, že tam Johanku objevím.

V houslových tónech její smích, zvonivý a bezstarostný, laškoval se mnou na dálku. Žádné volání o pomoc, spíš flirt děvčete, které se nemůže rozhodnout mezi dvěma nápadníky.

Vpadl jsem dolů jako uragán a kopl do dveří. Profesor stál na pódiu a bloudil s houslemi kdesi mimo své tělo. Lépe to popsat nedovedu, protože okolí kolem sebe nevnímal. Tentokrát opravdu nebyl sám, tu a tam měl rozptýlené posluchače, kteří ho doprovázeli v bezbřehých dálavách.

A tu jsem ji spatřil. V prvé řadě, tajemně zahalená v kápi, seděla opět ona, sama samotinká, vznešená, spanilá, svůdná. Najednou jsem neměl žádné pochybnosti, svou lásku jsem zkrátka neuhlídal, zalykala se rozkoší…

Ještě poslední pokus, ještě prosba před koncem. Přiskočil jsem zoufale k ní, klekl si, objal Johance lýtka, chtěl jí políbit kolena. V té chvíli mi v uších cosi zaskřípalo, možná že šlo jen o echo padající shora jako náhodně zbloudilý meteorit, možná mi v hlavě zaskřípala zrnka písku.

Překotně jsem kutnu na ženě rozhrnul. To nebyla Johanka! Osoba v hábitu měla na rukou kůži scvrklou a studenou jako mrtvá ještěrka. Na dlani jí ležela zežloutlá, pomačkaná harmonika papíru, kterou jsem před časem tak usilovně hledal. V té chvíli mi došlo, že z kapuce na mne zírají nepřítomné oči Sofie Šulcové.

24

Šňůra černých dnů se rozkutálela jako korálky, bylo zase líp. Prožíval jsem s Johankou každou volnou chvíli, chodili jsme se koupat do lázní, večer trávili v kinech nebo na procházkách. Když bylo špatné počasí, Johanka dokonce vařila, dobře a ráda.

Ale na profesora a jeho dopis jsem se zeptat neodvážil. Možná to bylo i tím, že sotva jsem prohodil několik lakonických vět o Šulcově rozmařilém způsobu života, ohradila se, že je umělec a že nic jiného by od něho vzhledem k jeho géniu ani neočekávala. To bych snad jako budoucí psycholog mohl pochopit.

Když jsem si nerozuměl s Johankou, snažil jsem se alespoň vtěsnat do blízkosti domácího Šulce. Jako by přestal své pudy a instinkty kultivovat. Stále víc strádal, zdálo se mi, že začíná hubnout.

Jednou mne dokonce sám navštívil v podkrovním pokojíku. Četl jsem právě jakousi detektivku a ukrutně se nudil. Zaťukal tiše a opatrně na dveře, okamžik čekal. Věděl jsem, že to je on.

„Dále,“ posadil jsem se na posteli.

„Neruším, příteli?“ rozhlédl se nejistě a pak přistál na židli u stolu. „Co to čtete?“ pohlédl na odloženou knihu.

„Ále, hledají vraha a netuší, že je nablízku.“

„Nečtu detektivky,“ ohrnul samolibě ret a přejel si jazykem přes zuby. Pak vzdychl: „Hochu, hochu…“

„Copak, zdravíčko?“

„Mám takový divný pocit, jako bych usychal. Jako by mně v žilách ani nekolovala krev.“ Vzal kapesník a obdařil ho slinou. „Měl jste někdy písek v puse?“ zeptal se obezřetně. Poté se na mne nedůvěřivě podíval. Při jeho pohledu se mne dotkly prsty věčnosti.

„Písek v puse?“ řekl jsem rychle. „Kamínky, to ano, ale když jsem je vyplivl, tak to přešlo. To by vám mohlo nadělat v těle paseku, že ano?“

„Právě,“ zatvářil se nevraživě.

„Nalijete si?“ vstal jsem a vytáhl láhev rumu. „Martel to ovšem není.“ S potěšením jsem sledoval, jaký boj se odehrává v profesorově nitru. Určitě by jindy rum nepil, ale dneska mě potřeboval, poznal jsem to. Nakonec přitakal.

„Proč ne, a rád.“

„A byl jste s tím u doktora?“ Sáhl jsem do poličky, vyndal chleba, ukrojil nožem a namazal si ho máslem.

„Nic nenašli. Nejhorší je, že ho mám i v zubech. Na zuby se ale hrát nedá!“

„Budete si je muset častěji čistit.“

„Mh, častěji,“ pravil roztrpčeně a zvrátil do sebe obsah odlivky. „Vždyť to dělám nejmíň desetkrát denně, každý týden si kupuji kartáček.“ Rozepnul si knoflíček u košile a zakroutil hlavou. „A pořád je to stejné.“ Dolíčky v mastném obličeji se mu zalily potem. Vjel si rukou do vlasů a podrbal se. „Někdy mám dokonce dojem, že žádný písek v puse nemám, ale jak se dotknu zubem o zub, není ten skřípot k vydržení.“ Znovu si nalil, ani se nezeptal. „Podívejte se,“ zabrousil pěstěným prstem do úst, nadzvedl ret a ukázal mi krvavou dáseň. „Nechal jsme si kvůli tomu už vytrhat polovinu zubů. Slyšíte to?“ zacvakal chrupem o sebe. Kostlivec! Profesor se uměl vždy dokonale ovládat, ale dnes se mu to nějak nedařilo.

„Nic neslyším,“ pokrčil jsem rameny.

„Nepovídejte, chlapče. Vy neslyšíte ten ukrutný skřípot? Vždyť já mám v ústech poušť. Ten písek se mně přesýpá z pusy do celého těla.“

„To se vám jenom zdá,“ řekl jsem pobaveně, i když jsem se snažil tvářit naprosto vážně. Pokud jsem mohl se svými kusými znalostmi medicíny soudit, vypadalo to na parádní paranoii. Že na to ten dentista ale nepřišel.

„Snad se mně to opravdu jen zdá,“ řekl smířlivě, ale obsah sdělení neodpovídal jeho vizáži. „Nu, zřejmě jde o pouhý pocit.“ Zvolna usrkl ze sklenky, pomalu se uklidňoval. Pak vstal a zatvářil se vážně: „O ty zuby koneckonců nejde. Objednal jsem si umělý chrup, ale…“

„Poslouchám vás,“ dal jsem mu najevo, že mě zajímá, co chtěl dopovědět.

„Vy se tomu budete asi smát, já hudbou stále ještě žiji. Tady, tady ji mám,“ zabušil si pateticky na prsa. „Nehraji sice, ale když se probudím, rezonují ve mně všechny tóny, jsem úžasně citlivý na sluch, chápete. Proto mě ten skřípot přivádí k šílenství.“

„A pak se vám ten písek začne lepit na jazyk a na patro,“ vyhrkl jsem sugestivně. Jak rád jsem ho pokoušel!

„Vy to znáte?“ zbystřil a opět si přejel ukazováčkem kolem límečku. Hleděl na mně jako na zjevení. Stále se nějakým způsobem ošíval. Nakonec si začal kroutit snubním prstenem.

„Umím si představit, co to pro takového hudebníka znamená. Ovšem, jestli jde jen o pocit…“

„Pocit! Jenomže ten přechází posléze ve fyzickou bolest. Víte, já píšu normálně noty, komponuju. Po mé smrti se snad najde někdo, kdo si mé skladby přehraje, momentálně bych to nesvedl, chvějí se mi prsty. Což o to, nejhorší však je ten pocit nesouladu, nejsem schopen komponovat bez vnitřního klidu, každé zrníčko mne k smrti vyleká.“

„Myslíte třeba i v houslích?“

Rozhodil bezmocně ruce, přistoupil ke stolu, zvedl sklenku a vypil ji do dna.

„Jsem duší i tělem introvert, všechny zásahy zvenčí jsou pro mne osudové. To je smrt, příteli, která se mne dotýká.“

„Říkal jste, že i ta může být v umění krásná.“

„Jistě, zde však vystupuje jako negace tvůrčího aktu, snažil jsem se do tohoto aspektu proniknout per aspera ad astra, od záporu ke kladu. Jenomže já pod návalem stále opakovaných fyzických počitků nejsem s to zobecnit ji, povýšit do estetické kategorie. Ten vjem je tak silný a naléhavý, že nejsem schopen abstrahovat, chápete?“ Měl jsem hlavu dolů jako beran. „Mám ukrutnou žízeň,“ sáhl si na hrdlo. „Tady, tady mám stále sucho.“

Panická hrůza mu prýštila z očí. Přiskočil a vyplázl na mne růžový, bílými pruhy rozbrázděný jazyk. Komediant jeden, hraje si se mnou jako kočka s myší.

„Tak se, sakra, už napijte.“

Co mi to jenom vyklouzlo z úst, jistě, byl žíznivý, ale k čemu jsem ho to nabádal? Konečně si sedl, kalné, unavené oči se nasměrovaly k oknu.

„V poslední době se mnoho změnilo,“ řekl zamyšleně. Hleděl do korun dvou obrovských platanů a kochal se zelení jejich listů. „Od té doby, co jste přišel, mne ta hudba tolik nebaví. Víte, že ani rádio neposlouchám? Poslyšte, příteli, myslíte, že se ještě vyléčím, že ještě někdy vezmu housle do ruky a zahraju na ně mamince? Říkal jsem si, až umře, nad rakví poruším to, co jsem se zapřisáhl, že už nikdy neudělám. Snad mne Bůh omluví. A teď se bojím, že už ani nad rakví nesvedu tu nejjednodušší melodii. Víte, co mi doporučil doktor? Abych se šel léčit. Nesmysl, to si dám radši všechny zuby vytrhat!“ Rozhořčeně bouchl svou drobnou pěstí do stolu. Láhev s rumem se málem převrátila. Stačil jsem ji ještě zachytit. „Promiňte, půjdu. A v noci si na mne vzpomeňte.“

„Nepotřebujete něco ode mne? Rád bych vám nějak pomohl.“

„Trpělivost, chlapče, víru v to, že se uzdravím. Nevadilo vám, že jsem za vámi přišel? Maminka by se mi smála, že došlo na její slova, ale vy ne, vy to jistě pochopíte.“ Kývl jsem souhlasně hlavou a nepatrně se usmál. Odešel. Z chodby sem doléhal jeho rozkolísaný hlas. „Ach, ty bezesné noci, ach, ty bezesné noci…“

25

Plánovaný koncert, na nějž zval profesor tak vřele Johanku, se nekonal. Alespoň jsem tak soudil podle chování domácího, chodil nevrlý a roztrpčený po domě. Vidina písku v zubech ho natolik sužovala, že se vyhýbal veřejnosti a jediná komunikace s okolím probíhala prostřednictvím zubaře. I na kostele visela zmínka, že onemocněl varhaník a některé koncerty se odkládají.

Šulc si totiž dal vytrhat zbytek chrupu a záhy po zhojení ran ho nahradil zuby novými, umělými. Vypadal o poznání líp. Dokonce i onen stihomam s pískem, který se mu z houslí dostává do úst a následně přesýpá i do těla, ho přecházel. Při svém koncertování se pomalu dostával do mistrovské formy.

Na Johanku však Šulc určitě nezapomínal. Mnohokráte za tu dobu se na ni nenápadně ptal, tváře mu hořely jako malému klukovi a nedočkavé oči těkaly bezradně na všechny strany.

Do ulic už vstupovalo léto, s přibývajícím elánem profesora mi bylo jasné, že odložený koncert pro Johanku se dřív či později uskuteční. Dokonce jsem si ho tajně v koutku duše přál, ať už dopadne jakkoli. Neustálé sledování mne ničilo. Mistr se mnou laškoval na každém kroku, každým gestem mi dával jasně najevo, že ví cosi, o čem já nemám ani potuchy.

„To je druhá míza, příteli,“ vykřikoval a plácal mě rozverně po ramenou. Mučivé střepy žárlivosti mi rozdíraly duši.

Tušil jsem, že Johanka odpověděla na jeho pozvání kladně. Nepodívala se mi do očí, čtyřikrát za den se mne ptala, jak se Mistrovi daří a zdali ještě koncertuje. Měl jsem dojem, že i na ni dolehla tíha rozhodnutí. Kruhy pod očima se jí rozlily do bledé tváře, v mysli těkala stále někam jinam.

Když jsme se rozcházeli, prohodila, že mne miluje. Do očí jí vstoupila pokora, koutky úst poklesly. Máš, cos chtěla, holčičko, myslel jsem si sarkasticky, ale v duchu ji litoval. Bylo mi jasné, že v následujících dnech se asi nevyspím.

Věděl jsem, že Mirek Poustevník jezdívá na prázdniny někam na Šumavu a že by mi mohl zmizet dřív, než s ním stačím promluvit. Chtěl jsem si také ozřejmit jeho vztah k Johance, ale vůbec ze všeho nejvíc jsem chtěl vědět, co si o vztahu starce a mé dívky doopravdy myslí. Jestli byla vůbec ještě má…

V úterý jsem na Mirka narazil ve studovně, do hospody teď moc nechodil, protože si vyjednal v předtermínu zkoušku z anatomie a nyní se na ni intenzivně připravoval.

Neokázale jsem se mu vnutil. Tvářil se nejapně, ve čtvrtek byl totiž objednaný u patologa Kunsta, takže náš rozhovor byl spíš spěšný a chaotický. Informoval jsem ho o dopise, který psal Šulc Johance, i o mém zážitku v hlubině koncertní místnosti.

„Byla to samozřejmě léčka, vím, že hrál pro ni, Johanu. Možná seděla s ostatními, neměl jsem sílu posluchače prohlížet.“

„Taky jsem tu síň párkrát navštívil…,“ pronesl záhadně Mirek, aniž by řekl proč. To mne opravdu překvapilo.

„Tys tam byl?!“

„Hudba je přece pro všechny,“ vyklouzl z přímé odpovědi, jako by se o Johance vůbec nechtěl bavit. Začal jsem mu snášet jeden argument po druhém, ale dal mi najevo, že to jsou pro něho známé věci. Shrnul jsem tedy svá podezření do jedné věty:

„Je to upír, možná s lidskými vlastnostmi, ale trvám na tom!“

„Tak jednoduše bych to neviděl,“ zapochyboval Mirek. Spíš si mě dobíral: „Podívej, vždyť hraje v kostele na kůru. A tam ďáblové nemohou. Nabízí lidem cosi, co je povznáší…“

„Co jinde ukradl!“ naštval jsem se a odešel.

26

Naše setkání ve studovně bylo poslední, kdy jsem Mirka Poustevníka viděl živého. Několik dnů se mezi přáteli neobjevil a Johanka byla čím dál neklidnější. Nejdříve oběhla všechny jeho štace, i na koleji a u Řehoře se byla poptat, a poté zašla za mnou a vyzvídala, jestli se mi s něčím nesvěřil.

Pili jsme v čajovně thé a oťukávali se. Ona pobledlá, rozpačitá, jako by se sama připravovala na nějakou důležitou zkoušku, kterou bude muset v brzké době vykonat a není si jistá, že vše zvládne podle vlastních představ.

Patrně měla pochybnosti, možná i výčitky, protože později jsem se dozvěděl, že si kvůli nějaké důležité věci domluvila s Mirkem schůzku.

„Proč ale s ním a ne se mnou?“

„Protože ty jsi vůči Mistrovi zaujatý. Nebylo to nic intimního,“ přísahala. Zřejmě jí Mirek chtěl něco naléhavého o Šulcovi prozradit, na setkání však nedorazil, slehla se po něm zem.

„Kdy má být koncert?!“ uhodil jsem na ni a ona přiznala, že se domlouvala s profesorem na sobotě příští týden.

To mě znepokojilo ještě víc. Od patologa Kunsta jsem se dozvěděl, že Mirek zkoušku z anatomie složil, dokonce prý na výbornou, ale co měl pak dalšího v plánu, přesně neví, zmínil snad jen to, že musí něco vykonat pro svou kamarádku.

Nejen mě by asi napadlo, že měl na mysli Johanu. Znovu jsem ji vyhledal a zeptal se, jestli má už večer program, mohli bychom třeba zajít do divadla. Považoval jsem za žádoucí teď spíš spojit síly, žel nejapně se vymluvila na nějaké ženské potíže. Pochopil jsem, že ji nepřemluvím, těžko bych jí teď něco vysvětloval, a tak jsem zamířil domů.

V hlavě se mi však rodil plán, který si v té bouři zážitků vybavuji s odstupem času už jen matně. Jedno však vím určitě: chtěl jsem zabít profesora! Bohužel se tak nestalo. Jisté ale bylo, že jsem se druhý den probudil na lavičce v parku, kde jsem zřejmě únavou usnul.

Vlastně mne probudily tlapky kocoura, který na mně seděl. Měl jsem pocit, že je to stále jeden a tentýž otrava. Odstrčil jsem ho znechuceně od sebe a chvíli koukal do zeleně, rozpomínaje se na včerejší noc.

Ač jindy mám rád samotu a lidi příliš nevyhledávám, potřeboval jsem se někomu svěřit. Jenomže za kým zajít, aby se mi nevysmáli? Řehoř určitě maloval ty své slečny a doktor Šanc tentokrát k zastižení nebyl. A tak jsem psal alespoň dopis:

Milá Renko,

najednou mi tu scházíš. Já vím, máš svůj život a já také, své přátele, známé… kteří tě milují. Možná ještě někde jezdíš po světě, ale píši ti dopis domů do Pardubic, jako bych tušil, že jsi nedaleko. Nelekej se, pokud budeš číst něco, co nemá logiku a je postaveno jen na dojmech a zážitcích. I takový je život.

Sedím teď v parku na lavičce, na které jsem se ocitl, ani nevím jak, a píši ti dopis. Byla teplá hvězdná noc, nebe hluboké a nedostupné jako lidská duše, v níž se skrývá nejedno tajemství.

K ránu mne probudil černý kocour, měl nemožně žluté oči plné síry a šimral mne po tvářích tlapkami, ale co je to proti hrůzám, které jsem před několika hodinami prožil. Stále ještě nechápu, co se mi přihodilo, sny střídají realitu, myšlenky ne a ne utřídit. Každý pokus o jejich seřazení mi činí nevýslovná muka.

Bydlím stále u toho ďábla s lidskou tváří. Je to zvláštní člověk, mám sto chutí říct s nadpřirozenými schopnostmi, ne, v duchy stále nevěřím, a přesto… Když hraje na housle, člověk zaslechne svist ptačích křídel a chce se mu i létat, jak ho ta hudba povznáší.

Slyšel jsem ho i v kostele hrát na varhany, neviděl, ale slyšel… Odcházíš s jeho hudbou někam do neznáma a vůbec nemáš strach, že zabloudíš, cestuješ dál a dál, až za milníky poznané zkušenosti, tam, kde hmotný svět nemá už místo…

Představ si prostor bez hranic. Ne, to není prázdno, naopak, je zaplněn něčím výjimečným. Snad láskou… nevím. Jistě, má slova jsou nedokonalá, možná někdy i nabubřelá, každé přirovnání skřípe, věty nestačí, musela bys slyšet hudbu, kterou provázejí zážitky rozkoše. Říkáš si, sním, bdím, jen aby to ještě chvíli vydrželo.

Ale pak přijde pohroma, řítíš se do černé díry a je ti všechno lhostejné. Bolí tě oči, hlava, duše, celé tělo. Jsi jako vypitá studna a za kapičku hudby bys dala snad i život. Ale hudba tu není, snad až večer nebo zítra či pozítří. Chce se ti krást, vraždit, smilnit, království za pár tónů! A najednou zjistíš to nejhorší: že už to nejsi ty, někde jsi ztratila svou hrdost, své já…

Co se vlastně stalo? Šel jsem na dnešek spát asi v jedenáct večer, od jisté doby za sebou pečlivě zamykám a někdy ještě přiložím pod kliku opěradlo židle, aby se ke mně nikdo nedostal, ale tentokrát jsem to byl já, kdo židli odstranil, hudba mne totiž opět zvala dolů.

Sešel jsem jako obvykle ke koncertní síni a poslouchal. O Johance už víš, vyprávěl jsem ti o ní. To ona mi doporučila Šulcův dům, tu podivuhodnou oázu na okraji nádherného města, aniž by tehdá tušila, co všechno bude následovat.

I když jsem ji tisíckrát zapřísahal, aby do domu nechodila a dávala si na Šulce pozor, nevěřila, a teď tu seděla v prvé řadě a naslouchala. Ano, byla to ona. Dostavili se všichni, známá sestava černých kapucínů, kterou jsem už několikrát spatřil. Je to snad nějaká porota? Nechápal jsem, proč stále chodí zahalení, proč se přede mnou schovávají…

Johanka se ale neschovávala, oblékla si na Šulcův koncert dokonce sváteční kostým, určitě ten, co nosila do tanečních. Moc jí to slušelo. Profesor postával naproti ní a hleděl jí občas do očí. Podle houslových partů rozprostřených před ním i podle toho, že ony líbezné melodie jsem ještě nikdy neslyšel, se dalo odhadovat, že jde o vlastní skladby.

Hrál soustředěně a dojemně. Z každého starcova pohybu vyzařovala láska a něha. Připomínal mi malíře, který kreslí dívčí akt. Začal jsem na něho opět žárlit, na něho, na housle i na smyčec.

Vedle hudby, která do mé duše rozlévala klid, mír, a dokonce i lásku, se mne ale zmocňovala i ukrutná nenávist. Kdo je profesor Šulc, kdo to je? Proč tolik okázalosti a patosu v úvodní části, když vím, jak všechny ty koncerty bez rozdílu skončí?

Tenhle upír nesál krev, nýbrž lidskou duši. Uměl ji dovést k absolutním hodnotám, na hranici života a smrti. I mne si začala ta slastná melodie podmaňovat. Kouskem srdce jsem s profesorem sympatizoval, ano, v jednom okamžiku se mi zdálo, že ho dovedu pochopit, že mu fandím.

Johanka seděla tiše, ani nedutala. Podařilo se mu to, hudba ji plně uchvátila. Chytla se do nastražené pasti. Nebyl jsem s to rozeběhnout se a vyrazit dveře. Proč jenom poznání přichází o zlomek déle, než jsme schopni zakročit? Seděl jsem na zemi opřený o zárubeň a naslouchal té hudbě plné jedu.

Potom však profesor zaváhal, snad neměl skladbu dostatečně nacvičenou, ale z celkového kompozičního řádu se vydělily protikladné principy jednoty a kontrastu. Jednota, kterou jindy dosahoval propojením tematického materiálu jednotlivých skladebních vět, se díky tomu, že popustil uzdu fantazii, zcela rozpadala a podrobila opačnému principu, chmurnému a rozháranému jádru Šulcovy neukojené duše.

Zaslechl jsem na druhém konci chodby vrznout dveře, i průvan mně pohladil tvář, plameny svícnu se vychýlily na stranu a já si uvědomil, že tu s námi v komorní síni je další posluchač. Kdo jiný než Mirek Poustevník?

I Johanka musela něco tušit, už nebyla soustředěná jako před chvílí, bloudila očima bezradně kolem sebe a kousala si nehty. Démoničnost profesorova výrazu jí však nedávala vstát.

Šulc si zřejmě uvědomil, že se příliš brzy nechal unést svým naturelem a dramatičnost skladby se pokusil vystřídat prvkem meditativním. Z jeho umělých zubů se dokonce vyloupl chápající úsměv. Věděl jsem proč. Johanka se začala měnit. Hned byla cizí neznámou osobou, hned zase milovanou dívkou.

Sílu skřípotu jsem bezprostředně pocítil i já. Dokonalý profesorův portrét, který jsem spatřil, se změnil v znetvořený výraz. Musel se moc přemáhat, protože stále ještě hrál. Několikrát polkl naprázdno… Připomínal mi zvíře, které ulovilo kořist, a ač ji ještě nestačilo strávit, je pozřeno mnohem větší, strašlivější obludou.

Skřípot se pomalu rozléval po celém sklepě, drásal mi bubínky uší, ale drásal je i Šulcovi a Johaně. Snad si konečně Johanka uvědomí, kde je, proč tu sedí, co se s ní děje?!

Profesor pohnul ústy, olízl jazykem suché rty. Na okamžik přestal hrát, pak obrátil housle strunami dolů. Z efových otvorů se začaly řinout pramínky písku. Pocítil jsem na chvíli škodolibou radost.

Šulc uchopil housle ještě pevněji, omluvil se a zabořil smyčec do strun. To už Johanka vyskočila a zcela potácivými pohyby doběhla ke dveřím. V tom překotném ústupu mě ani nepoznala.

Profesora ale teď zajímala jenom hudba. Zaskočen nenadálou atmosférou však nebyl schopen rozezvučet struny, ještě okamžik zápolil marně s nástrojem, poté ho odložil, vzal do ruky svícen a namířil světlo do temného zákoutí, jako by chtěl ukázat na viníka.

Nejprve jsem spatřil vlasy Mirka Poustevníka, krvavý západ slunce rozlévající se do rzi červánků… A pak jsem uviděl i přítele. Vlasy měl obtočené kolem hrdla a jejich druhý konec byl zavěšen na háku po obraze.

Dál už nevím, co jsem dělal, ani jak jsem se dostal do parku. Co přijde zítra? Vlastně mi už příliš možností nezbývá. Ten zlosyn zasluhuje smrt. Snad se mi podaří něco vymyslet.

Tvůj Jáchym

27

Ještě ono odpoledne jsem odeslal Renatě dopis spěšnou poštou. Také jsem zašel za Johankou, byla doma, ale nechtěla mě pustit dovnitř. Teprve až když mě její matka ubezpečila, že je živá a zdravá, vrátil jsem se do Šulcova domu. Do rána byl tentokráte klid.

Profesor mi připadal přes den neškodný, téměř infantilní. Jako by se jeho nelidské schopnosti vázaly na nastavení Země ke Slunci a Měsíci. Vstával jsem poměrně časně, abych se ještě jednou porozhlédl v hudební síni, ale po skalpu Mirka Poustevníka už tam nebylo ani památky, snad jen němí svědci v podobě prázdných židlí, na nichž čas od času sedávali sošní a mlčenliví posluchači.

A přece jsem něco objevil! Na dlažbě ležel oddenek Mirkova copánku. Ještě jednou jsem místnost prolétl očima. Vidina přítele oběšeného na smyčce z vlastních vlasů byla bolestně živá a já s ní neuměl smysluplně naložit. Představa těla na háku mne děsila.

Na zahradě se mi přece jen po chvíli ulevilo. Posadil jsem se na zídku k umělému jezírku, v němž se mrskala nějaká červená ryba. Přes žlábek na hladinu padal potůček, čeřil vodu a cvrlikal, na sošce z pískovce se usadila vážka.

Jako bych se ocitl najednou v jiném světě, nebe teprve přicházelo do plné denní síly, rosa probouzela pavučiny a koruny stromů řičely ptačím zpěvem, tak vášnivým a neodolatelným, až mně bylo do breku.

Vzpomněl jsem si na papír složený do proužku harmoniky, ano, byl to ten, který vypadl Sofii z klína na zem, už jsem ho včera večer zkoumal a teď jsem ho vyndal znovu. Roztřesenou rukou na něm byla napsána nějaká jména i s adresami. Jak uhrančivé!

Zprvu mi ty fialové skvrny písmenek nic neříkaly, teprve v průběhu času mne napadlo, že by mohlo jít o posluchačky mající u Šulce abonmá, po jejichž identitě Sofie tak úpěnlivě pátrala.

Bylo nanejvýš pravděpodobné, že v rukách držím důkazy, které mne ponoukaly k činu. Od úvah nebylo daleko k rozhodnutí. Přelezl jsem v hloubi zahrady plot a u nejbližšího stánku si koupil mapu města.

Hodiny ukazovaly něco po deváté, ale den se zdaleka ještě neprobudil, zato já jsem cítil, že mám v ruce klíč k čemusi nestoudnému, co se vztahuje k Šulcově rodině a jeho černému domu.

První mou zastávkou byl dům v Žabí ulici, zchátralé drážní staveníčko, přičaplé k zemi jako nějaké moudí pro čmeláky pod drnem. Pár metrů od něho utíkala jednokolejka, mezi pražci rostla tráva spálená od slunce.

K západní straně domku kdosi přilepil zahrádku, v ní pobíhal domácí oříšek, skákal na plaňkový plot a zběsile rafal. Za chvíli jsem uslyšel na chodbě kroky, ve dveřích se objevila žena neurčitého věku, dýchla na mne vůně bramboračky.

„Paní Hánová?“ Představil jsem se rovnou ženě a sdělil, proč přicházím.

Přešlápla z místa na místo a rukou si urovnala vlasy. V těch pohybech uvízla nejistota. Zalovila obezřetně v paměti:

„Já na koncerty nechodím.“

„Počkejte,“ strčil jsem mezi rám dveří botu, protože je přivírala. „A nemáte dceru?“

Zbystřila, dveře povolily. Oči ženy mne porcovaly píď po pídi, nedůvěřivě, ustrašeně, ale nakonec mi přece jen dovolila vstoupit.

Žila sama, ve stojánku na kredenci na mne civěla podobenka muže v rámečku. Kuchyň měla uklizenou, ale prostou, nábytek někdy z šedesátých let. Oknem bylo vidět na trať a na přejezd.

Řekla, že vlak tu projede dvakrát za den, její muž prý stahoval šraňky, pak umřel, smutkem, když se stala ta věc…

„Jaká věc?“

Nabízela mi talíř polévky, ale skončili jsme u Běly. Bylo jí pětadvacet, holka krev a mlíko. Každý mládenec by po ní sáhnul, pak se začala ztrácet, mizela všem před očima a nakonec jí nesloužila ani hlava. Mluvila takové popletené věci, neměla peníze, chtěla prodávat své vlasy…

„Zemřela?“

Žena mi podala fotografii. Dívka na podobence měla vlasy téměř do pasu a hluboké oči, zadumaný, ale nijak smutný výraz tváře napovídal, že ji fotograf zachytil v okamžiku, kdy o něčem usilovně přemýšlí.

„Zmizela, bude to už pět roků,“ zaslzela žena a vyčítavě na mne pohlédla, to já v ní probouzel vzpomínky.

Chvíli jsem ještě s Hánovou poseděl, bylo mi jí líto, a pak jsem z bezradnosti zalhal, že jsem od policie a sleduji jistou stopu, ale to už jsem myšlenkami směřoval k další adrese.

Pan Petrů byl doma i se svou ženou. Nejdřív se mnou nechtěli vůbec mluvit, novinářů prý mají plné zuby, tak jsem vystřelil od boku, že pátrám po své ztracené dívce a slyšel jsem, že se kdysi kamarádila s jejich dcerou.

„Taky se ztratila? Máme tři děti, Soňa byla nejstarší, měla docela dobré místo korespondentky u jedné zahraniční firmy. To víte, tam stačí jednou dvakrát chybět a už s váma nepočítají… Poslední stopa byla z Prahy, nevím, co tam hledala.“

„Zajímala se o hudbu?“

„Ovšem, jeden čas hrála na housle u profesora Šulce. Jde o noblesního člověka. Znáte ho snad?“ zeptala se zkormoucená žena a přisunula ke mně talíř buchet.

„Ne, neznám,“ popřel jsem rozhodně.

Najednou ke mně vzhlíželi, jako bych byl tím pravým, kdo jim pomůže. Vzal jsem si buchtu a rychle se omluvil s tím, že mám sjednané ještě nějaké schůzky. Docela litovali, že je opouštím.

Na dalších dvou adresách se jen potvrdila má podezření. Rodiče Dory Slabé už nežili, ale její sestra mi sdělila, že u Dory propukla nějaká záhadná nemoc. Nejprve léčila své noční můry muzikoterapií, její stav se však postupně zhoršoval a osobnost rozpadala, až ji lékaři poslali nejprve na léčení a posléze do ústavu, kde Doru čas od času navštěvuje.

U Libuše Kanorové jsem se nedozvonil, na oknech nevisely ani záclonky a sklo bylo poseté mušinci. Od sousedů jsem se dozvěděl, že domek je opuštěný, krátce poté, co Libuše zemřela, se rodiče odstěhovali a nyní ho čas od času pronajímají, teď je zrovna prázdný.

„Určitě zemřela?“

„Může to bejt dva roky,“ křičel na mě přes plot starý muž. Právě dával králíkům trávu, zavřel kotec a došoural se k brance.

„Jak vypadala?“

„Krásná… taková víla,“ zasnil se děda, uhnul očima a otočil se ke mně zády. Už na odchodu se ještě jednou ohlédl. „Byla to moje vnučka.“

28

Uvažoval jsem, co lidé na seznamu měli společného. Ve všech případech šlo o dívky nebo mladé ženy. Ač v rozpuku, posléze usychaly, propadly závislosti a některé se z nich se dokonce pomátly. A jakou roli tu hrály vlasy?

Probendil jsem další den a teď se loudal domů, co noha nohu mine. Pravda, tentokrát jsem trochu popil. Na prahu domu mne při návratu čekala Sofie, přivítala mne v noční košili. I když bylo teplo, celá se chvěla chladem.

„Copak se děje, Jáchyme? Slyšela jsem tuhle hudbu, snad zase Evženek nehrál? A ty rány z podzemí,“ udělala si nemožně vyzáblou rukou na prsou kříž.

„To budou, madam, asi permoníci,“ řekl jsem cynicky.

„Asi, asi… a co tam chtějí? Snad si nepřišli pro Evženka?“

V levé ruce držela tašku s penězi a v pravé jako obvykle pohrabáč. Ta nevědomá žena měla pravdu, tentokrát slyšela správně. Dveře na chodbě skutečně práskly, to jak chytly průvan.

„A Evženek, hledám svýho Evženka…,“ začala lomit bezradně rukama. „Nahoře není, tady taky ne.“ Poprvé jsem vycítil z jejího hlasu opravdový strach o syna. Snad něco tušila, možná, že věděla víc, než jsem si myslel.

„On se vrátí jako vždycky, babičko,“ chlácholil jsem ji a před očima mi vyvstalo padající profesorovo tělo, které se sotva stačilo zachytit na židli. Rychle jsem se s ní rozloučil. Znenadání mi podala ruku. Měla ji lehkou, vypreparovanou jako podzimní šustivý list. Nepatrně mne stiskla. Na prostředníku se jí zatřpytil prsten. Nevím proč, ale připadlo mi, že už dávno nežije.

Přemýšlel jsem o tom i v posteli. Kdybych tvrdil, že jsem spal, určitě bych přeháněl. Převaloval jsem se z boku na bok, netrpělivě naslouchaje, kdy se profesor vrátí do své pracovny, aby chystal další úradky.

Na prsa mi sedl vyzáblý kocour. Měl mourovaté tlapky a na pařátech zaprášené chlupy. Už jsem ho párkrát viděl, stále jsem si v polospánku připomínal, že jde o pouhý sen. Potom však kocour, jehož oči plavaly v bezedných důlcích, dostával stále víc a více lidskou podobu. Svými drápky mne sekl po tváři…

Nemýlil jsem se. Pěstěné ruce profesora Šulce se skutečně dotýkaly mého hrdla, troufám si tvrdit, že mne dokonce svíraly. Když spatřil, že sotva popadám dech, pustil mne u krku a chytil za ruku, kterou mi pořádně zakroutil. Vykřikl jsem bolestí.

„A teď půjdeš, chlapče, se mnou,“ řekl s přemáhaným klidem. V tom okamžiku jsem cítil, že kdyby řekl: Teď půjdeš, chlapče, na popravu, bylo by to stejné.

„Nebuďte tak intimní,“ zazubil jsem se na něj. „Vždyť se můžem dohodnout.“ Nevěděl jsem sice o čem, ale to mi nevadilo. Neměl jsem tolik pít.

„Zapomněl sis na stole plechovku s pískem, ty jeden slídile. Konečně jsem pochopil, kdo mi ničí život.“

Mlčel jsem, potom jsem pravil zřejmě nepřesvědčivě:

„O žádném písku nic nevím.“

„Pamatuješ na všechno,“ pravil úlisně.

„A netykejte mi,“ odvětil jsem vztekle.

„Jen se podívej, stačí kupička písku do houslí a všechna krása je pryč. Soustrojí se rozsype. Ničit krásu, to dokáže opravdu jen barbar!“ hýkal.

Pak mne vytáhl z postele a smýkl se mnou ke stolu. Kroutil mi rukou stále víc, nikdy bych neřekl, že se v jeho pažích najde tolik síly. Nebyl jsem s to, rozespalý a překvapený, klást odpor.

„Přiznej se, tak už se konečně přiznej!“

„Nechtěl jsem, abyste Johance ublížil,“ pravil jsem potichu.

„Miluju ji,“ vydechl a sevření povolilo. „O všechny zuby jsi mě připravil. Podezříval jsem i Sofii. Já se ještě uzdravím a nebudu hrát pro jednoho, ale pro sto lidí, pro celý dav… To bude mé finále!“

„Rád bych si vás také poslechl,“ nepřecházel mě černý humor, „jen co si trochu oddychnu.“

„Právě proto jsem si pro tebe přišel,“ zaševelil.

Neblafoval. Dovlekl mne do koncertní síně, jako by na mne už všichni čekali. Záhadné osoby, sedící v poslední řadě jak zimomřiví havrani na drátech, nevěštily nic dobrého. Uklovou Jáchyma, vypíší nad ním ortel, nebo ho vezmou mezi sebe a on s nimi bude sedat v koncertní síni?

Strčil si do kapsy klíč a posadil mne do první řady. Měl jsem po boku společnici, patrně už předem omámenou. Víc mi ublížit nemohl. I když žena měla na sobě jako obvykle kapucínský hábit, nepochyboval jsem ani na chvíli, o koho jde. Vůni jejího těla jsem nemohl zapomenout. Byla to Johanka.

I mne čímsi omámil, vždyť jinak bych se mu byl vzepřel. Připoutal mi nohy k židli provazem. Opět měl na ruce svůj snubní prsten a dával to okázale najevo.

„Věděl jsem o vás všechno!“

„Všechno jsi, chlapče, nevěděl,“ zatvářil se jako mílius. „Budu ti hrát,“ zasmál se, „Tak dobře, jako budu hrát dnes, jsem ještě v životě nehrál. Máš přece rád hudbu, ne? Víš, co to znamená?“

„Vím, ale nejsem ženská, mne tím nedojmete. A nevadí mně to.“

Zachichotal se. Poletoval kolem a bzučel jako komár, občas se mne dotkl svými ještěrčími prsty, až jsem se otřásal hnusem. Byl lehko zranitelný, věděl jsem to, jenomže mé mozkové závity byly momentálně k nepotřebě.

„Bodeť, jakpak by ti umění mohlo vadit? Hrával jsem i svým ženám. Přinejlepším dopadneš jako ony. Odvezou tě do ústavu… Nebo někam jinam. To už tě nic bolet nebude, ani vzpomínka. Sofie by ti o tom mohla vypravovat,“ culil se.

„Však já se na ni obrátím.“

„Škoda, už nebudeš mít příležitost. Přežila všechny… mé ženy. Jak asi dopadly Lucie, Anna a ty další, hádej, kde jim je konec?“ pravil truchlivě.

„Doufám, že nevyjdete zase z tempa jako posledně.“

Mohl mi být ukradený. Sebral jsem sílu a konečně se odhodlal, mé oči se setkaly s jeho. Nevydržel můj pohled plný odhodlání a začal hrát, zřejmě vlastní skladbu. Pouštěl mi svou drogu žilou, pomalu, pomalinku a usmíval se přívětivě jako stařík, který mne chápe. Věděl, že se za chvíli vše obrátí a já zkrotnu jako beránek. Pak budu jeho.

Už jsem se na něho nezlobil, byl mi sympatický jako zpočátku. Začínal jsem ho milovat pro jeho umění, pro jeho dokonalost. S obdivem jsem hltal každé Šulcovo gesto, mrknutí víček, bezděčný pohyb obočí, rty plné štěstí a úsměvu.

I profesor zřejmě vycítil, co se odehrává v mém těle, byli jsme opět přáteli. Kdyby nehrál, určitě by mi podal ruku jako stará paní Šulcová. Blaženost mne zmáhala, ten hřejivý pocit u srdce bych nevyměnil. Nemusel jsem mu odpovídat, vždyť jsem se na nic nepamatoval. Miloval jsem ho, svého učitele, rádce, dobrodince.

Poznal to, snad mi chtěl oplatit svou náklonností, vycenil na mne zuby a překrásně se usmál. Jeho chrup se zaleskl, rozdováděl se na něm paprsek světla. Ten záblesk dokonalého úsměvu mi cosi připomněl… Jiskřičku naděje. Všechno jsem najednou uviděl v jiných souvislostech.

„Máte písek v houslích, tuny písku,“ sykl jsem banální starou fintu, kterou jsem ho přiváděl k šílenství po mnoho večerů, „… a možná už i v zubech.“

„Jistě, chlapče, jistě. Pravda, v ústech něco cítím, ale písek to rozhodně není,“ tetelil se, mysle, že je za vodou.

Už nechtěl čekat, teď mělo přijít finále. Mohutně se rozmáchl. Z jeho houslí se vzápětí ozval skřípot, ten, se kterým tak dlouho soupeřil, když koncertoval. Ale nyní se řinul jako povodeň, nespoutaný běs, příšerná disharmonie, která rozvrátí i tu nejklidnější mysl. Jako by dva mlýnské kameny drtily samotného Šulce i s jeho houslemi…

Tohle byla pro mne opravdu příležitost. Nejsem hudebník, ale umím si představit, jak onen živel působil na profesorův přejemnělý sluch, když i mne se zmocňovala hrůza. Ten tam byl pocit blaženosti, za který bych ještě před chvílí dal život. Nyní již neutuchající skřípot zasáhl nejenom koncertní síň, nýbrž celý dům.

Z Mistrových houslí se nelinul Beethoven, Saint-Säens, Bartók či Suk, ale děsivé a nespoutané kvílení. Zbláznil se? Stále ještě hrál, jako by otupěl a ani neposlouchal, opět už putoval, žíznivý, po svých vyšlapaných stezkách. Nechal mě kdesi vzadu daleko za sebou a možná i na mě zapomněl.

V té chvíli jsem začal procitat, drápky osudu mne propouštěly ze svých spárů, pupeční šňůra pout, to spojení se Šulcem, se konečně uvolnila. Ale co přijde poté, až se přeruší úplně? Bolest, zmarnění, či jiná závislost?

„Johanko,“ obrátil jsem se ke své společnici. „Holčičko moje, žiješ?!“ vrhl jsem se k ní a objal ji. Cosi zazvonilo o zem, koutkem oka jsem ještě zahlédl, jak se po dlažbě kutálí prstýnek…

Ale pak už mé oči zasáhl úsměv chřestících zubů, tak zraňující, tak výsměšný. Srdce mi zabušilo a tmu před očima rozsvěcely smysly jen pomalu. Snad bych v té chvíli raději neviděl. To nebyla Johanka, františkánský plášť skrýval nechutně zažloutlé ostatky Sofie Šulcové.

A tu již mou pozornost strhl rachot z pódia. Profesor běsnil, jeho komáří postava připomínala démonický tanec. Přívaly vzteku tlumil mlácením smyčce o lavice a dupáním po houslích, plameny na svícnu divoce vlály, ocitl jsem se v hlubině jeho soukromého pekla.

Fyzická bolest mne vyhnala do zadních lavic, hledal jsem Johanku. Profil umělcův se mi rozpíjel v bílém světle a já nebyl s to rozlišit realitu od představ. Konečně jsem se měl dozvědět, kdo se pod hábity skrývá.

Jedna z postav vstala a podala mi ruku, přivítání do nové společnosti bylo opravdu neotřelé. Provázel ho podivný zápach zvláštních mastí a olejů, tak odpudivý, až se mi zvedal žaludek. Konečně přišlo finále, Šulcovi věrní posluchači se mi na povel ukázali. Jak rozkošné. Stál jsem uprostřed hloučku mumií.

29

„Bylo mně hned jasný, že se z toho dostanu,“ odstrčil jsem Renatin ukazováček, který mne šimral pod nosem. „Mě nějaký čáry máry hned tak nepoložej.“

Pravda, dosud jsem ležel v nemocnici, ale jaký bych to byl chlap, kdybych před Renkou zaváhal. Tvářila se zapškle, asi mi chtěla něco moc důležitého sdělit.

„Kde je Johanka?“

„Žije,“ na okamžik zaváhala, snad se jí má otázka nedotkla? „Ale nechce nikoho vidět.“

To Renka byla hrdinkou chvíle, zřejmě můj dopis včas obdržela a pochopila vážnost situace. Přijela až z Portugalska, voněla ještě mořem a dálkami a já se jí ptám na Johanu!

„A ty?“

„Přiběhla jsem, když už bylo po všem. Doktoři říkali, abych ti ty události moc nepřipomínala, nebo že se z toho pomineš.“

Pominu? Jestli jde o diagnózu, tak ať to řeknou rovnou. Dokázal jsem si představit, jak Renka burcuje na mou záchranu celou armádu, jak bubnuje do útoku a nakonec zůstává na Šulce sama… Proč o něm nepadlo ani slovo?

V pokoji leželo asi deset chlapů, určitě si v duchu říkali, co jsme spolu měli: milenci, manželé, bratr se sestrou? Nebo jsou svědky partnerských hrátek a odhalené nevěry? Renata se vyzbrojila letním plátěným kostýmem, zelenomodrými víčky a nevinnými rty.

„Čekal jsem a ty… Co dělá José? Nakoupil nějaké koně?“

„Nebuď zlý, nebo se rozbrečím. Ležel jsi na zemi, tak jsem tě polívala vodou z kýblu, víš.“

Renatě ukápla slza, místo vděku jsem ji ranil. Bylo mně hloupé o tom všem mluvit, doktoři měli pravdu. A jestli jsem tomu věřil?

V slunné místnosti nemocničního pokoje, kde sestřičky co chvíli drobily své úsměvy mezi ostatní pacienty a léčily nás voňavými pohledy, jsem se znovu narodil. Na okno sedali vrabci a klovali do plechu. Renata vypadala báječně, dozrávala v ženu, ale cosi dívčího jí stále ještě koukalo z očí.

„A co se vám vlastně stalo?“ vyzvídal stařík, který ležel vedle mě na posteli a očividně se nudil.

„Ale nic, to je jen takový škádlení,“ řekla a rozbrečela se úplně.

„To já znám,“ poznamenal stařík. „Co se škádlívá, to se rádo mívá.“

„Policajti s sebou vzali psa, ale nic nenašli… Jen rozšlapané housle a kupičku písku… Někam se vytratil, profesor. Představ si, že někde běhá po světě.“

Konečně tu pálivou větu, na jejíž vyslovení jsem nenašel odvahu, vyhrkla. Mistr Šulc si bude brouzdat po světě, od štace ke štaci, bude hrát na housličky a já ho jednou potkám ve vlaku…

„Utekl?“

„Nikdo ho sice neviděl…,“ nedopověděla.

„A cos tam ještě našla, co Sofie? Ona musí vědět, kde je její syn?“ vyhrkl jsem, ale pak se mi vybavil zážitek, který mne znovu vrhl do temnot.

Když jsem otevřel oči, ještě vedle mne seděla.

„Podívej, sluníčko,“ řekla.

„Máš zakázáno o tom mluvit? To v té místnosti nezůstalo nic, sebemenší stopa, která by ho usvědčila?“

„Nerozčiluj se.“

„Neumíte hledat!“

Viděl jsem přece mumie, ty němé, mlčenlivé fragmenty lidí, páchnoucí kostelními kobkami. Šlo opravdu jen o mé vidiny?

„Housle jsou k neupotřebení, smyčec přelomil, ale vedle té kupičky písku…,“ Renočka očividně zaváhala, a aby přemohla napětí, stiskla mi úpěnlivě ruku.

„Co s ní bylo?“

„Zůstaly nějaké otisky nohou. Směřovaly ale ke stěně, šedé, kamenné stěně. Kdysi tam prý vedly dveře.“

„To je jeho finta. Mohl klidně odejít po schodech,“ řekl jsem a podepřel se na loktech, abych byl k Renatě blíž. Ostražitě se rozhlédla, jestli nás nikdo neposlouchá.

„U té stěny našli prstýnek,“ zašeptala.

„No a? Nosila ho na prostředníku levé ruky,“ vzpomněl jsem si na cinkot, který mě upoutal, když vypadl Sofii z prstu.

„A pak našli druhý… V té kupičce písku u houslí.“

Renatiny oči si mě našly, jako by čekala, jestli něco řeknu. Ale mlčel jsem, protože mi nebylo jasné, co si mám o tom všem myslet.

„Ty prstýnky patřily do páru, nic tě nenapadá?“ přidala na síle hlasu.

Zvrátil jsem hlavu a plácl sebou nazpět do lůžka, na okamžik jsem zavřel oči. Napadaly mne samé šílenosti.

„Snubní?“

„Na jednom z nich bylo vyryto Sofie Evženovi…“

„A na druhém Evžen Sofii,“ dokončil jsem to, co mi tak opatrně naznačovala, a opětoval její stisk.

Renata přikývla.

ČÁST II

Žíznivý stařec

1

Renka se o mě starala nějaký čas jako o svého mladšího bratra, což mě svým způsobem dojímalo. Ne že by ji události kolem profesora nezajímaly, nahlížela však na ně spíš jako na slušně natočený film.

Její ryze pragmatický přístup jsem svým způsobem obdivoval, do jaké míry však šlo o hru či naopak o procítěné životní postoje, jsem nedokázal odhadnout. Jako by mi napovídala: Zlý sen je za námi, zapomeňme na něj, čeká nás živá budoucnost.

A také že čekala. Během prázdnin jsem se snažil na Šulce nemyslet, rodné město se stalo mým útočištěm. Pokud bylo pěkné počasí, chodili jsme se s Renkou koupat k Labi na písák. Jindy jsme vyráželi směrem ke Kunětické hoře, abychom pak vlezli do řeky a nechali se unášet proudem.

Renka mohla ve vodě číst, jíst, konverzovat, milovat se, dokonce i na mělčině usínala. Nejednou jsme splývali třeba až k jezu, tam jsem ji chytal za ruce, za nohy a někdy, to když kolem nás tloukly vodu osmiveslice a čtyřkajaky a my přistáli v nějaké zátočině, se nechala laskat po celém těle.

A pak mi zase unikala, bělice. Přijela z Portugalska opálená, nedočkavá, plná elánu a zážitků, které mi konečně může sdělit. Její svět byl na pár týdnů součástí mé terapie.

Brouzdali jsme se tetelivým časem minulosti, leželi na písku či ve stínu nějakých keřů a ona mi povídala, jak malého Franceska Fonsecu učí počítat, jak s Isabelou chodí nakupovat a jednou, představ si, mě José vzal na farmu, kde mu campinos cvičí koně pro býčí zápasy.

A také mi u Labe vyprávěla o Santarému, starém gotickém městě s patnácti hospici, čtrnácti kláštery a s třinácti farnostmi. Na legendě města jí cosi dojímalo a možná si ji nějak pospojovala s příběhem, který jsem jí vyprávěl o Šulcovi. Tenkrát jsem zdaleka netušil, že si pověst o založení města ještě nejednou připomenu.

Týkala se krásné jeptišky Irii, do níž se zamiloval syn vizigótského vládce Ritaldo, leč marně. Nakonec se s odmítnutím sličné panny smířil. Ovšem byl tu i chlípný kněz Rumigio, který dělal Irii nemravné návrhy, ale ani on neuspěl. Nezbylo mu, než aby se uchýlil ke lsti, a tak jí dal vypít omamný nápoj, po němž dívce narostlo břicho, což byl důkaz, že zhřešila.

Nešťastný Ritaldo se rozzuřil, nevěrnici zabil a její tělo hodil do řeky Nabao. To doplulo až do Scalabis a tam se stal zázrak: voda v řece se rozestoupila a objevila se skleněná rakev s krásným tělem mladé Irii ozdobeným květy…

„A kdopak ti ty pohádky vyprávěl?“ uhodil jsem na ni.

„Santarém, vždyť tam přece žiju.“

„Já na zázraky moc nevěřím. A vůbec, kdy zas odjíždíš?“

„Koncem prázdnin, měl by sis pospíšit!“ provokovala.

Pak vyskočila z deky, hodila po mně gumovým balónem a utíkala k vodě. Nechtělo se mi ji následovat, jen jsem se za ní chvilku díval, jak se cachtá v mělčině u břehu a jak se její tělo posléze opět noří do proudu řeky.

Napadlo mě, jestli má něco s Josém. Po našem odloučení obvykle chvíli trvalo, než jsme si na sebe zvykli, ale za pár dnů už zase všechno běželo jako dříve: trávili jsme spolu každou volnou chvíli. Renka také občas báječně uvařila, i zahrádku jsme byli u Renčiných rodičů okopávat a nejednou jsme se tam v altánu pozdě v noci milovali.

Občas mi při té příležitosti ulétly myšlenky k Johance, ale výčitky, že jsem ji nechal v zajetí Šulcových neřestí, mě neznepokojovaly. Je dospělá, zvolila si sama a já se jí doprošovat nebudu.

To spíš mě zajímala škola. Měl jsem dohánět za letní semestr zkoušky. Sotva jsem opustil nemocnici, začal jsem se učit, i k Labi na deku jsem si bral skripta, ale do hlavy mi látka moc nelezla. Všude kolem bylo příliš lidí, barev, smíchu, tolik radostných zážitků, až mi všechno, co se před nedávnem přihodilo, připadalo neskutečné.

Za dne to opravdu šlo. V noci však přilétaly můry, byly černější než noc. Slyšel jsem písek skřípající v zubech, vlasy Mirka Poustevníka zběsile vlály, Šulcovy stradivárky kvílely.

2

Na konci prázdnin mi Renka zcela prozaicky oznámila, že přišel čas, kdy musí odjet, a když mi to sdělovala, byla zase jiná, Fonseců. Naše toulky pod Kunětickou horou jako by ani nebyly. Raději jsme si už nic neslibovali.

Tentokrát se mnou její ruka neletěla ani kousek cesty, i když jsem si to možná chvíli přál, však jsem také na ni v Olomouci záhy zapomněl. Patrně za to mohla Johanka, která najednou jako by nebyla. Vystřídala mě totiž na nějakou dobu v nemocnici.

Když ji přivezli taxíkem domů, částí svého já vězela stále ještě v minulosti, to nejde najednou vyměnit srdce, alespoň tak mi to podala. Přesto se mě, zápolíc s chimérami, odhodlala v kamenném domě navštívit.

Snažil jsem se Johance návrat zpestřit a připravil jí překvapení: čekal na ni v košíku Artur, malé kokří štěně. Pejsek se sotva batolil, nechával sice za sebou loužičky jako každé mládě, ale přijala ho s povděkem, bude se mít alespoň o koho starat.

„Jednu chvíli jsem si myslela, že se nevrátím,“ sdělila mi přiškrceným hlasem, když jsme se o pár dnů později toulali po zahradě.

Bylo září, v slunci plavaly pavučiny babího léta, zahrada voněla. Artur se nám pletl mezi nohama a ňafal po tkaničkách u bot. Johance nebylo nejlíp, občas odběhla někam do ústraní ke stromu, protože ji zmáhaly mdloby.

Změnu jejího chování jsem přičítal ohrožujícím vzpomínkám. Ze zahrady kupodivu nikdy nechtěla, zato mezi kamenné zdi se vracela nerada. Snažil jsem se jí ujistit, že jsem dům prošel místnost po místnosti, abych se přesvědčil, že je prázdný. Nic nám opravdu nehrozí. Ale ty první noci!

„Také mám divné pocity, i teď, když už je po všem.“

„Jsem ráda, že jsem doma,“ protiřečila si. To myslí vážně, Šulcův dům a doma?! Nebo jsem se přeslechl?

Naštěstí mi hned druhý den navrhla, jestli bych s ní neodjel pár kilometrů za město, kde mají Brunclíkovi víkendový domek. Samota, paleta polí, lesy a nedaleko potok, bývali v něm kdysi raci. Možná tam ještě jsou. Nějaký čas na venkově vydržíme, než se dá zase dohromady, na zimu bychom se zřejmě vrátili.

Trochu mne svým návrhem zaskočila. Na jednu stranu jsem ho uvítal, jistě, Šulcův dům byla i pro mne stále ještě nezhojená rána, ale dojíždět na univerzitu se mi den co den nechtělo, a přitom jsem na přednášky musel chodit.

„Nebude ti tam samotné smutno?“

„Proč, vždyť jsem se vrátila… z výletu. Byla to zvláštní cesta, ale jsem ráda, že jsem s tebou,“ dodala jedním dechem.

„Opravdu?“ zapátral jsem zděšeně v jejím obličeji. „A jaký byl ten výlet?“

„Nerozumím,“ pohlédla na mne takřka vyčítavě. „Výlety jsou přece všechny pěkné.“

Ani mně vzpomínky na profesora Šulce a jeho ženu Sofii nedělaly dobře, ostatně zakázal jsem si na ty podivuhodné události myslet. I tak ke mně čas od času zalétaly útrpné tóny houslí, podbarvené děsivým skřípotem písku v zubech.

O to víc jsem ze zajetí ponurých rozlad utíkal k učení. Cvičení a semináře mne zcela pohltily. Studoval jsem často až do ranních hodin, abych v týdnu všechno stihl a mohl na víkend odjet za Johankou na venkov, kde se přece jen rozhodla pobývat. Tady, v tichu přírody a bez lidí, jsme se mohli věnovat jen a jen sobě. Samota jí ale moc nesvědčila.

„Nezdá se ti to ticho propastné?“ choulila se v mé náruči, sotva jsme se pozdravili a objali.

„Ticho léčí.“

„Někoho ale děsí.“

„Máš tu ještě mne… A Artura.“

Dožadovala se mé přízně tak usilovně, jako by se mi vrátila odkudsi z horoucích pekel a bála se, že ji opustím. Jaké to jenom vedla řeči o lásce, která bývá přelétavá, hned tu je a hned zase není…

„Miluju, nenávidím?“

„Mluvíš o mně?“

„Něco se se mnou děje, jako když procitneš ze zlého snu a jsi šťastný, že za okny svítí sluníčko… Ale pak se do toho snu opět vracíš, nemůžeš jinak! Sáhni mi na čelo,“ dodala záhadně.

Obvykle mi chtěla ukázat, co přes týden udělala. Také uvařená večeře už čekala na plotýnce, ale všechny delikatesy šly stranou, sotva jsme se k sobě přiblížili.

„Hoříš.“

„Já vím…“

A pak se to stalo. Po měsících jsme se zase milovali. Šlo o jiný zážitek než s Renkou, nedokážu ho přesně popsat a detaily jsou nepodstatné.

„Myslel jsem, že jsi nadobro jeho,“ podotkl jsem vemlouvavě.

Možná jsem tomu i věřil. Nějakou dobu jsem přemýšlel, jestli jí mám o Renatě povědět, protože Renka, na rozdíl od ní, o Johance věděla.

Samozřejmě bych žádné podrobnosti nevykládal: Chodili jsme do kina, koupali se v Labi, ale pro život, pro život jsem s ní nepočítal… Takhle jsem si připravoval obhajovací řeč, až mě předešla:

„Nic mi radši nepovídej!“

„Ale já chci. Nemohu milovat dvě dívky… Jednu v Pardubicích a druhou v Olomouci. To by pak byla všechna má předsevzetí o lásce k ničemu!“

„Už jsou!“ zavřískla, práskla dveřmi a vyběhla před domek. Artur se batolil za ní.

Volal jsem na Johanku otevřeným oknem, ale zmizela mi na zahradě. Našel jsem ji pod jabloní, pobledlou a vyjukanou jako hromádku neštěstí, hledící někam mezi stromy, kde ševelil potok. Seděla na trávě u šedého buližníku, držela psíka v náruči a naslouchala.

Přisedl jsem si k nim a začal jí vyprávět o legendě města Santaréma a o krásné jeptišce, která odolala chlípnému Rumigiovi a doplatila na to životem. Díky zázraku pak vyplula ve skleněné rakvi z řeky a později se stala svatou.

„Nejsem svatá, ani jeptiška!“

„Opravdu?“ škádlil jsem ji.

„Chci se jednou vdát… Až se uzdravím.“

Onen den na zahradě za domem nastal v našich vztazích obrat. Zatímco kolem nás dováděl Artur, uvědomoval jsem si, na jak tenkém ledě se pohybuji. A přece jsem kráčel dál a dál, tam, k druhému břehu, kde na mě Johanka čekala růžolící, usměvavá a s otevřenou náručí.

Renata byla jiná. Když na ni přišla touha, dobírala se mé pohlavní přízně bez okolků a přímočaře, hledíc mi vyzývavě do očí: Dostanu dřív já tebe nebo ty mě? Pryč s romantikou, ta patří jen do slůvek… Johanka zprvu oči naopak klopila a brebentila cosi o tom, ať prominu, prý není taková, jak ji vidím… To když jsme pováleli pampelišky!

I tak jsem porozuměl. Milovali jsme se obvykle v posteli pod baldachýnem tmy, nerada mi ukazovala své tělo, stydlivka, jako bych na něm mohl objevit nějaké Kainovo znamení. Jen jednou, to jsme byli trochu přiopilí, jsem se jí zmocnil na lavici u potoka. Zatímco psík brouzdal ve vodě, láskou jsme rozbíjeli chmurné vzpomínky, které se občas vracely.

„Podívej, jsou tam ryby,“ řekl jsem, když voda z potoka vystříkla a dno se zčeřilo.

„Proč ten Artur tak kňučí?“ děsila se. „Jen aby se nám neutopil.“

„Chtěl by nějakou rybku chytit.“

„Vidím tam jeho tvář, kouká na nás, tam u toho šedého kamene.“

„Ale kdež, vždyť tam jsou malí pstruzi,“ namítl jsem. Po pár vteřinách procitla:

„Ano, jsou opravdu malí, malinkatí… Taková děťátka.“

Vklouzla mi ukazováčkem mezi rty. Zmlkl jsem. Potom mne ovanul její horký dech. Ten vítr ze strnišť, který tak teskně zpíval.

3

Nejednou mne napadlo, jak dlouho chce Johanka na venkově zůstat. Do Vánoc, do jara? Možná to pro ni nebyla ani tak otázka chtění, jako spíš podvědomých motivů. Že jí budou chybět peníze, bylo nanejvýš jasné.

Naštěstí Brunclíkovi měli pro její záměry pochopení, vždyť zdraví dcery bylo i pro ně na prvním místě a možná už věděli o něčem, co já zdaleka netušil. Pověsti nelžou, ale věřte jim!

Zimní semestr se už roztočil na plné obrátky, několik spolužáků z prvého ročníku odešlo, i tak nás, chrtů, zůstala většina. Nevedl jsem si zas tak špatně, vedle ctižádosti jsem se mohl pyšnit i docela dobrou intuicí, někdy mne však zmáhaly obavy, jestli zkoušky zvládnu, jak jsem si představoval, a nejen to, zdali před druhými obstojím.

Tím ovšem nemyslím jenom na školu. Můj život začal do Johančina víc a víc pronikat, i když jsme se jeden čas od sebe vzdálili. To nebyla náhoda, spíš osud, který nám napovídal, kudy se budou naše cesty dál ubírat.

Myslím teď hlavně na Šulcův dům, tu nedobytnou pevnost záhad. Kam se poděla trouchnivějící těla, putující od melodie k melodii? I o kostře Sofie Šulcové jsem měl značné pochyby.

Na jedné straně jsem tu viktoriánskou stavbu z duše nenáviděl, děsil se jejích temných zákoutí a pachu, který, vzlínaje z kamenných základů, brnkal na temné struny pudů. Na druhé straně mi dům, téměř prázdný a vylidněný, skýtal jisté útočiště a otvíral netušené obzory.

I jiná věc mne však zraňovala a stávala se téměř obsesí. Co se tenkrát v domě vlastně odehrálo? Vzpomínka na Mirka Poustevníka byla neúprosně bolavá a já ji chtěl konečně s úctou pohřbít.

Jenomže osud chtěl jinak. Můj prvotní záměr vynikat ve studiu psychologie začaly naleptávat každodenní trable, aniž bych jim zprvu přičítal zásadní význam.

Tu jsem objevil smrdutou vránu v komíně, pak zase nešly zamknout dveře a jakési blátivé stopy utíkaly k jezírku na zahradě. Jenomže já neměl boty od bláta! Desítky drobností, které mi braly sílu. Zjistil jsem to až v momentě, kdy se z cílených představ a ideálů stávaly trosky neuskutečněných přání.

Umět si tak chvíli odpočinout, království za spánek! To byly myši ze sklepa, ujišťoval jsem se, bláhový, unikaje před skřehotavým hlasem stařeny, který mne oslovoval. Bloudí tu Sofie či ansámbl žíznivých panen? Nebo jde jen o praskání ve švech staletého domu, do něhož pronikl červotoč a kterému už vrzají klouby?

Jak dokázat upnout myšlenky k učebnicím, v nichž se mluvilo o rozdvojení osobnosti, napoleonských bludech a sadomasochistických hrátkách barona De Sade! Podezřelé zvuky jsem se snažil neslyšet, samozřejmě marně, a tak jsem alespoň zamykal světnici a čekal, až je ve svých prstech rozmělní noc a odnese meluzína…

Ale pak mi to stejně nedalo a šelesty hlubin mne vyháněly na obhlídku domu. Nechával jsem uprostřed noci knihu knihou a procházel se po chodbách, abych se tu a tam zastavil a přesvědčil se, že je vše v pořádku. Nahlížel jsem do komůrky pro služku, mačkal kliky pokojů a zíral skrz šerosvit oken do zahrady. Každá místnost domu, byť prázdná a mlčenlivá, mne jitřila.

Nejčastěji jsem sedával v kuchyňce Sofie Šulcové a poslouchal její lamentace, snaže se odhadnout, co mi chce naznačit. Skřípala zuby, babizna. Zůstaly tu po ní slaměnky ve váze na stole, a ač ke mně mluvily stejnou řečí jako kdysi, jako bych vnímal vše v ostřejších konturách. Že by má fantazie pracovala? A co ostatní místnosti v domě, byly tak poklizené a čisťoučké…

Prošel jsem podle nákresů postupně všechny části domu, ale nic zvláštního jsem neshledal. Jen pracovně Mistra Šulce jsem se vyhýbal jako čert kříži. Jeho psací stůl, obrázky na stěně, významně odložené housle na komodě a lenoška z květovaného mušelínu mi ležely v žaludku i o prázdninách. Viděl jsem vše jako dnes.

Několik dnů jsem odolával a hledal rozptýlení po městě, párkrát navštívil filmové představení, zavítal jsem i do domu s červenou lucerničkou, ba i koncert filharmonie si vyslechl, až mne myšlenky dovedly do Řehořova ateliéru.

Malíř změnil náměty, pojetí, úhel pohledu. Bujná poprsí žen se z jeho pláten vytratila, teď nabízel úzkost ze života, tu nitku napnutou nad propastí.

Některé z obrazů mi dokonce ukazoval. Jeden z nich se jmenoval Nadosmrti uvězněn. Rozpoznal jsem na něm Mirka Poustevníka, klečel, ruce sepnuté na prsou, ale zatímco se kál, nevšiml si, že mu kolena zapustila kořeny do kostelní dlažby. Jiný námět nesl název Nad ránem: oči plovoucí v akváriu. Skrz děsivou tmu prosvítají zážehy světla… Konečně světýlko, atomová bomba!

Ten večer jsme s Řehořem popili frankovku jak za dávných časů, a určitě víc, než bylo zdrávo. Rozloučil jsem se s ním někdy po půlnoci a uličkami plnými stínů se tloukl pěšky domů.

Alkohol mi stoupl do hlavy. Svou roli nepochybně sehrály i řeči, které jsem vedl u malíře, a to vše patrně způsobilo, že jsem se u Mistrova pokoje, který jsem s jakousi zavilostí den co den přezíravě míjel, zastavil.

Žádné hlasy jsem neslyšel, to ne, jen letmé zapraskání, snad podlahy. Sáhl jsem na kliku, jako bych nevěděl, že je pokoj zamčený… Dveře však lehce povolily.

S tlukoucím srdcem jsem rozsvítil a prolétl místnost očima. Ne, nemohl jsem se mýlit. Ač okno bylo zavřené a záclona se ani nepohnula, housle na komodě chyběly. Pozotvíral jsem zásuvky a zevrubně prohlédl jejich obsah. Papíry, papíry, ale jinak jsem se ničeho nového nedopídil…

A přece! Ten šok na mne čekal na závěr. Na černé desce stolu ležely na ústřižku sametu dva zlaté prstýnky. Už jsem je kdysi viděl, patřily Evženovi a Sofii.

4

S Johankou jsme si každý den telefonovali, chvílemi jsme i tlachali.

„Přilétli havrani, ráno vyrazí z města a ty mě tu necháváš celé dny s nimi!“

„Ale já jsem objevil… Budeš se divit!“

„To počká,“ skočila mi roztouženě do řeči, „přijeď už v pátek, Jáchyme, potřebuju tě tady.“

Výlety za Johankou mi zprvu nevadily, spíš naopak. Putoval jsem na venkov pravidelně každý víkend a někdy se tam stavil i v týdnu. Dokonce jsem uvažoval, jak by se mi na vystrkově v budoucnu žilo.

Pravda, v zimě se daly předpokládat potíže se sněhem, ale faktem bylo, že v přírodě se rozpouštěly teskné nálady mnohem rychleji než ve městě. A co bílé pláně nebo pole plné slunečnic?!

O dobrou pohodu se nepochybně zasloužil i náš útulek. Šlo o malý zděný domek, takové venkovské stavení obklopené plůtkem slátaným z planěk. Na dvorku bývalý hospodář vyhloubil studnu, kterou Brunclíkovi nechali vyčistit a pečlivě udržovali.

Zahradě vévodil ořešák, ale rostly tu i třešně, švestky a jabloně. Na smrkovém kůlu se točil větrník, a když vítr zadul silněji ze strnišť, skřípal, rachotil a odháněl dravce od kuřátek, která tu už dávno nebyla.

„Hrála jsem si tuhle na flétnu,“ usmála se Johanka, „a havrani mě poslouchali. Kde se tady pořád berou?“

„Havrani přece do krajiny patří. Na zimu sem vždycky přilétají…“

„Ale Artur se jich bojí…“

Johance jsem o prstýnkách na Šulcově stole zatím neřekl, ostatně ten podivný úkaz nemusel nic znamenat a zbytečně bych ji znepokojoval, vždyť vše směřovalo k tomu, že se zdárně uzdravuje.

V měsíci říjnu začaly kupodivu opět růst houby, a dokud se daly v koberci barev na zemi objevit, Johanka je chodila s Arturem sbírat. Rezatý psík se jí někdy ztratil v kupičkách listí, a to potom spolu dováděli. Také natahala z lesa bukové větve, které tam nechali dřevaři napospas. Chápal jsem ji: dřinou se pokoušela zahánět chmury.

Spíš mi dělaly starosti její výlety a bezcílné toulky krajinou. Jednou se mi dokonce stalo, že když jsem uprostřed týdne neočekávaně přijel, v kuchyňce pobýval jenom Artur, plácal se v loužičkách a žalostně vyl.

Bylo tenkrát teplé pozdní odpoledne, listí už opadávalo, v krajině se tetelil podzim. Vzal jsem Artura na řemínek, obhlédl stavení, a pak jsme spolu vyrazili polní cestou k zalesněnému kopci, kam chodila Johanka na dříví.

Ale ani tam jsme neuspěli, a tak, bloudíce krajinou, jsem psíka nabádal, aby hledal stopu. Nakonec jsme objevili Johanku u božích muk na Sovím vrchu vedle keře brslenu. Seděla tu spokojeně na lavičce a rozhlížela se po okolí.

„Proč jsi na nás nezamávala?“ řekl jsem vyčítavě.

„Věděla jsem, že mě najdete. Copak nevidíte, jak svítím?“ pohlédla na červené plody keře.

„Měl jsem o tebe strach.“

„Chodím sem poslouchat,“ řekla samozřejmě. V očích jí plály rozšířené zorničky, měla zvlhlé rty a já vycítil, že ji ruším.

Artur se pokoušel chvílemi štěkat, ale když zmlknul, skutečně jsem cosi zaslechl. Otočil jsem se a pohlédl na druhou stranu kopce do údolí. Stál tam hřbitůvek s kostelíkem, v němž patrně někdo hrál na varhany, pár tónů k nám větřík občas donesl.

„Je tam pohřeb?“

„Nemohu bez ní být… bez hudby, jako bez tebe, Jáchyme. Najednou přiletíš, zamáváš křídly a jsi tu. Něco řekneš, třeba jen nějaké krásné slovo…“

„Miluju tě,“ napověděl jsem jí, ale neslyšela.

„… a to slovo žije, i když jsi na kilometry daleko. Je tu se mnou, jako melodie. Slyším ji, někdy vánek, znám to konejšivé hlazení… jindy bouři. Prohání se po kopcích, mám ji ve svém břichu,“ objala se rukama. „Ne ona pro nás, ale my jsme tu pro ni, chápeš!“

Zvedl jsem psíka ze země a strčil jí ho do náruče, počítal jsem s tím, že přeruší tok Johančiných šílených úvah. Začaly mne děsit obavy, aby zcela neodvrhla realitu a nevstoupila nadobro do říše své fantazie. Kde je ta hranice, jsem ale nevěděl.

5

O týden později mi sdělila, že na Soví vrch už nechodí, ale že sedává u vody, a dokonce chytila pstruha.

„Jakého?“

„Toho, co se na nás díval,“ oznámila mi vítězoslavně, když přede mne postavila talíř s večeří.

Pstruh ležel podél namačkaných brambor, nádherně voněl a na jeho stříbrošedé kůži plaval kmín. Zatímco v potoce mi připadly ryby nesmírně malé, měl jsem nyní dojem, že tenhle pstruh má hodně přes míru.

„Vem si půl,“ chtěl jsem se Johankou rozdělit.

„Ne,“ uhnula rychle talířem, až jí brambory vyklouzly na stůl, „ten je jen pro tebe.“

Už jsem na ni nenaléhal. Pstruh byl báječný, také jsem večeři náležitě ocenil, totiž lahví červeného vína, které jsem s sebou přivezl.

Zato počasí se tentokrát příliš nevydařilo. Už navečer mi v patách dupal drobný déšť, navíc se teď zvedl vítr a metal kapky vody do skel tak, že krajinu za okny celou pocínoval. Uvnitř domku však vládlo teplo a útulno.

Víno nás příjemně opájelo, netrvalo dlouho a Johanka dostala dobrou náladu. Chvílemi si dokonce rozverně broukala, a když šla slít vodu na čaj, poskakovala jako malé, neposedné kůzle. Přivinul jsem ji k sobě.

„Něco ti povím, Jáchyme,“ špitla žádostivě.

„Teď, je to tak důležité?“ protestoval jsem. „Potom si můžem vypravovat až do rána.“

„Nemůžem, tahle věc je neodkladná, třeba bys mně usnul,“ zavýskla rozpustile. „Ty jeden loupežníku!“

Byla tak zvláštně rozdychtěná a nedočkavá, jako by před naším setkáním požila nějakou drogu. Poslouchala snad zase hudbu?

„Vážně si myslíš, že bych usnul, takový že jsem? Honem s tím ven.“

„Přemýšlela jsem o nás, jestli se k sobě hodíme.“

„A?“

„… a došla k závěru, že ano. Sehnala jsem prstýnky!“ usmála se tajuplně.

Prstýnky! Jako bych tušil, že se něco chystá, cítil jsem to v kloubech. Šero mých hasnoucích představ zajiskřilo a okamžik plálo jak zapálená svíce. A pálilo!

6

Svatba proběhla bez problémů, oznámili jsme svůj záměr rodičům jako hotovou věc. Johance už bylo dvacet, dozrál čas ohlížet se po ženichovi a já měl dojem, že Brunclíkovi by mě do rodiny přijali.

Renatce jsem do Portugalska napsal s těžkým srdcem krátký dopis, byl tak nechutně věcný!, v němž jsem se jí pokusil vysvětlit, proč jsem dospěl k tak důležitému životnímu rozhodnutí.

Měl jsem sice před sebou ještě tři a půl roku studia, ale můj atraktivní obor napovídal, že bych mohl soukromou praxí případnou rodinu spolehlivě zabezpečit. Dohodli jsme se, že zatím bude peníze vydělávat Johanka, já budu chodit na brigády a rodiče nám podle možnosti vypomohou. To se také záhy stalo, zejména ze strany Brunclíkových, dali nám totiž do vínku pěkně zaokrouhlenou sumičku.

Tenkrát mne ještě nenapadlo, že by mohli zetě uplácet. Ostatně jejich dceru jsem skutečně miloval. Co jsme si s Johankou naplánovali, to se nám také dařilo, až na jednu maličkost: život si stejně poroučet nedal.

Například jeden z šokujících svatebních darů, který kdosi dlouho tutlal pod pokličkou, byl darem přímo danajským. Zatímco jsem se po svatebním aktu soustředil na prstýnky a důkladně zkoumal jejich původ, další souvislosti mi unikaly. Zprvu jsem naprosto nerozuměl, nechápal:

„Dům? To nemyslíš vážně, nechci ho ani vidět!“

„Profesor nám ho odkázal.“

„Nám? Tobě!“

„Víš o nějaké jiné noclehárně?“

„Copak ty se nebojíš?“

Zkřížila ruce na prsou a já viděl, jak váhá s odpovědí. Hledala argumenty proti mně a já, bloud, na ně uslyšel.

„Na venkově stejně být přes zimu nemůžeme, neprotahují tam cestu a tady… Tady máme tolik pokojů k výběru,“ zatvářila se tak samozřejmě, jako že tráva je zelená a slunce žluté. K mému úžasu se Johanka do domu těšila.

Svatební noc jsme strávili v hotelu kousek od chrámu sv. Mořice v jakémsi lůžku s nebesy, ale nestála za nic. Johanka přidušeně plakala, snad se domnívala, že jí beru šanci, a já zarytě mlčel, protože jsem cítil, že stále putuje v příšeří minulosti, než aby byla se mnou.

Kolem hotelu jezdily i přes půlnoc tramvaje a jejich ocelová kola bušila do městské dlažby tak vytrvale, až lžičky v šálcích na stolku cinkaly. I naše dušičky se rozklepaly. Nakonec jsme se, novomanželé, k sobě otočili zády.

Koukal jsem z postele přímo do okna, jak jinak než rozmrzele. Po obličeji mi lezli barevní štírci neonových reklam a zavrtávali se mi do očí. Tohle že má být začátek našich medových týdnů?

Udobřili jsme se s Johanou teprve další noc, ale to už jsme přesídlili do domku pod Sovím vrchem. Vlastně nás udobřil Artur, vyběhl totiž za kocourem někam do lesa a my dostali strach, že se ztratí. Hledali jsme ho spolu a Johanka při tom přestala trucovat.

„Tohle mně už víckrát nesmíš udělat,“ konečně promluvila. „Prstýnky prohlížíš, čekáš na každé moje zaváhání a honíš mě po polích, jako bych ti byla nevěrná. Nejsi koňský handlíř, Jáchyme, nechceš, abych ti ukázala ještě své zuby?“

Řekl jsem jí, co jsem našel na Šulcově stole. Nález jí nijak zvláštní nepřišel, ale na okolnosti se mě vyptávala nejmíň hodinu. Zdálo se mi dokonce, že pookřála. Ty změny jejích nálad jsem nechápal. Opálená noha jí vyklouzla z noční košilky a vykroužila na prostěradle nevinnou piruetu. Komupak asi psala?

„Máš krásné nohy.“

„Jsou tvoje… jenom tvoje.“

„Já vím,“ řekl jsem a pomyslel si, kéž by to byla pravda.

Milovali jsme se a Artur, prevít, na nás dorážel. Byla tak náruživá! Trochu mi vadilo, že místo do mých očí hledí oknem do tmy, někam k Sovímu vrchu. Zahlédl jsem za sklem žluté kocouří oči, už nás zase sledoval. Po milování mi jemně stiskla rameno a celá šťastná prohodila:

„Byla jsem pětkrát… ty můj kouzelníku.“

Kouzelníku? Podivná předtucha mi projela tělem, dokonce i Artur zakňučel.

Byla neděle, večer můr, a já zaslechl z kostela sv. Mořice hlaholit zvony. Až tady, v té naší pustině. Johanka procitla z rozjímání a šálivě se smála: To ti zvoní v hlavě! Ale bez hudby je prý život prázdný k uzoufání…

7

Konečně jsme se odhodlali okusit Mistrův dar. Dům za těch pár měsíců nevypadal vábně, i když jsem v něm občas pobýval. Zpustl a zešedivěl, snad i ohluchl. Vlhkost zdí a zatuchlost z podzemních prostor se usazovala i ve mně. Kéž bych v něm objevil špetku radosti…

Branka v plotu stále staromilsky vrzala, břečťan natahoval po stěnách domu věčně zelené žilky šlahounů a ještě více zbujněl, jako by chtěl kamennou stavbu spoutat a vtáhnout pod zem. Představa stavení-hrobu ve mně vyvolávala dusivé záchvaty kašle.

Uvnitř byl ale dům naštěstí zachovalý, ostatně snažil jsem se ho, než se tu objeví Johanka, trochu poklidit. Šulcův pokoj jsem znovu prohledal, notový materiál prozíravě spálil, místnost pečlivě zamkl a klíč schoval.

Předpokládal jsem, že v přítomnosti Johanky dům ožije jako kdysi. Kdo jiný než žena vytváří teplo rodinného krbu. Teď jsem kráčel pár metrů před ní a ukazoval jí místnost po místnosti, aby jako paní domu zhodnotila mé dílo a tu nejlepší světnici si sama vybrala.

„Kdy se budeme stěhovat?“ zeptala se po prohlídce nadšeně.

Hned jsem jí neodpověděl, bylo třeba ještě věci zvážit. Pro naši ložnici jsme vybrali rohový pokoj s výhledem do zahrady, obývák by mohl být hned vedle v patře a kuchyň si můžeme zařídit dole. To všechno mi, štěstím bez sebe, navrhla vzápětí. Štěbetala, měla plno jasu ve tváři a očividně pookřála.

„Nechal bych aspoň vymalovat, vyměnit nábytek, určitě by prospěly nějaké vnitřní úpravy. A ten břečťan bych strhl, mockrát mě napadlo, že roste na hrobě. Dům by se prosvětlil a stíny by odsud zmizely.“

„Kostlivci!“ vyjukla bujaře. „Patří k nám, nechci, aby se s něčím hýbalo,“ zasmála se vzápětí, natáhla ruce po jakémsi imaginárním tanečníkovi a udělala dva valčíkové kroky. Pobaveně jsem ji sledoval, co to do ní najednou vjelo?

„Zejména sklepní místnosti bych dal zazdít,“ pokoušel jsem se navrhnout.

„Koncertní síň? Vyloučeno!“

„Slyším tam občas nějaké divné hlasy… i hudbu!“ zmírnil jsem na hlase, protože se schylovalo k hádce.

„Hudbu? Jen kvůli tomu? Jak rozkošné.“ Johanka se na mne majetnicky podívala, ale i ona si zřejmě uvědomila, že jsou jiné, důležitější věci: „Už to nestihnem,“ poznamenala a položila si významně ruce na břicho.

„Co tím chceš říct?“

Neodpověděla hned, trochu mne napínala. Dovedl jsem svou ženu do podkrovní místnůstky, tady jsem se přece jen cítil bezpečněji, a posadil ji na válendu. Johanka na ní rošťačivě zahopkala, aby vyzkoušela péra. Uvnitř válendy cosi zaskřípalo, teskně, toužebně jako dávná vzpomínka.

„Jsem těhotná, budeme mít děťátko,“ šeptla jímavě a vzápětí ztichla jako myška.

Zdálo se mi, že v té chvíli na ni někdo zavolal jménem: Johanko, Johanko! Přiskočil jsem k oknu, abych se podíval, pavučina nad tabulkou skla se pohnula, ale mohlo to být od mého horečného dechu. Dole pod okny pobíhal jen Artur.

Měl bych jásat? Vzpomněl jsem si, jak ještě před pár týdny má žena lítala po kopcích, tahala větve z lesa, lezla na stromy a rozháněla se dřevorubeckou sekyrou. A ty její nálady!

„Vážně, nepleteš se?“ vyhrkl jsem zaskočeně.

Opravdu mne překvapila! Ne že bychom spolu někdy nepočítali její dny, ale z důvodů přesně opačných. Měli jsme teď zkrátka jiné plány, vždyť v domku pod Sovím vrchem chystala pro nás na zimu hnízdečko.

V hlavě mi začaly běhat týdny a měsíce, překotně jsem se rozpomínal. O prázdninách jsem s ní přece nic neměl… Pak napětí povolilo. Ano, bylo by to snad možné. Do očí mi vstoupila něha. Mám se radovat, nebo smutnit?

Tak či onak jsem ten zvláštní pocit, otcovský, v sobě začal živit. Jako bych nosil, podobně jako má žena, v těle nějaký záhadný plod. Klíčilo ve mně semínko a já se ho rozhodl opatrovat: budu ho hýčkat, zalévat, chránit před parnem i zimou, a když na to přijde, budeme spolu i rozmlouvat.

„Se semínkem?“ smála se.

„A proč ne?“

Johanka zatím krásněla, její dívčí plachost postupně přecházela v ženskost a ona o tom věděla. Sotva jsme se přestěhovali do města, vrátila se do úřadu, a protože neměla žádné zdravotní problémy a ani pravidelná lékařská kontrola nic mimořádného nezjistila, rozhodla se, že bude chodit do práce až do poslední chvíle.

„Chci být s lidmi, doma bych se asi unudila,“ namítala zaujatě, když jsem ji postupem času přemlouval, aby si pomalu začala shánět věci na mimino. Vysmála se mi, vždyť výbavičku a pleny už má a kočárek koupíme až potom, co se mrně narodí…

Jak jsem tomu měl rozumět, všechno snad nejde připsat na vrub hormonálním změnám a vlivu měsíce? Zatímco dřív utíkala do samoty, najednou bez lidí nemohla být. Jako by u nich hledala podvědomě ochranu.

Až na výjimky. I když zřídka, přece jen na ni čas od času přicházely chvíle, kdy zůstávala sama a topila se v beznaději, kterou se mi pak lopotně pokoušela vysvětlit. Snad právě proto se čím dál víc toulávala. Jednou jsem ji od rána marně hledal, pak mi zavolala až z kostelíku pod Sovím vrchem. Nedokázala svou přítomnost tam rozumně vysvětlit. Když jsem ji přivezl domů a řečmi rozptýlil, přece jenom prohodila:

„Bojím se, že se naše dítě narodí mrtvé.“

„Jsi naprosto zdravá, co to vedeš za řeči?“ pohlédl jsem káravě na ni. Sundal jsem Johance z klínu Artura, kterého drbala za ušima, klekl si a přiložil k jejímu narůstajícímu bříšku ucho.

„Už mluví, slyším ho,“ zažertoval jsem.

„Nemluví, hraje,“ poznamenala téměř vítězoslavně.

V tu chvíli jsem neměl na její černý humor náladu. Jako by mi, neviditelná, procházela hlavou: četla má podezření a dělala si z nich legraci. Nebo šlo o její taktiku? U ženských člověk nikdy neví.

„Je to kluk, nebo holka?“

„Nechci to vědět,“ horlila.

„Dneska už je ultrazvuk, mě by to docela zajímalo.“

„Odmítám, aby se mi někdo díval do břicha,“ řekla nekompromisně, vstala a vyhodila Artura ze světnice.

Psík chvíli kňučel za dveřmi, nakonec někam odběhl. Pak mě Johana dotáhla k posteli, žíznivě na mne pohlédla a začala se svlékat. Vskutku bych nepomyslel, že s tak velkým břichem se bude chtít milovat.

Napadlo mě, jak by se asi chovala Renka, měla úplně jinou povahu, možná víc dobyvačnou, ztékala kóty útokem, jako by nikdy nedozrála k ženské rafinovanosti. Tak jsem ji ale znával dřív, teď bylo těžké soudit.

Johanka se ovšem nacházela v situaci jiné, s narůstajícím břichem se v ní probouzelo několik hladových životů. Každý chtěl jíst, pít a kdo ví co ještě. A když jsme se pak spolu milovali, křičely všechny ty životy za ni tak silně, až jsem jí musel překrývat dlaní ústa.

„Nezlobíš se, viď? Jsem trochu hlučná,“ omlouvala se obvykle, podobně jako dnes.

„To víš, že ne,“ řekl jsem polichocen.

Chvíli jsme se cukrovali jako hrdličky, tu s nadsázkou, tu zcela vážně, až jsme z těch sladkých slovíček málem usnuli. Pak se z chodby ozval Artur, možná nás dokonce poslouchal za dveřmi.

„Tak pojď,“ zavolala Johanka na psíka.

Zřejmě mi chtěla ukázat, co našeho kokra naučila. A opravdu, psík skákal na kliku tak vytrvale, až se mu podařilo dveře otevřít.

Oba jsme se jeho kousku rozesmáli, máme to ale chytrého uličníka! Johanka se poté ode mne odkulila a ukázala na místo v mezeře mezi námi. Pochopil okamžitě, zavrtěl špalíčkem ohonu, vrátil se pro cosi na chodbu a přistál na posteli.

„Copak jsi nám to přinesl?“ vyhrkla vzápětí štítivě, protože Artur přitáhl odkudsi nějakou koudel plnou pavučin. Vzal jsem ten smotek do ruky, promnul ho a v tu chvíli jsem si vzpomněl na Mirka Poustevníka.

Byly to skutečné lidské vlasy.

8

Pracovník z firmy, které jsme úpravu zadali, si byl dům prohlédnout někdy ke konci listopadu. Šlo zejména o úpravy v přízemí, a to i v kuchyňce po Sofii Šulcové: zvětšit okno, vybourat příčku, vymalovat. Slíbil, že do Vánoc by mohlo být vše hotovo, nastěhujeme se zatím do prvého patra a oni si s přízemkem už nějak poradí.

Vzali jsme to jako holý fakt, těch pár týdnů nás nějak nezabije, svátky prostě letos necháme plavat, snad jen nějaké drobnosti nakoupíme, vždyť nás čeká dárek nejkrásnější a na ten se musíme soustředit především.

Samozřejmě mi při úvahách o dárcích přišla na mysl i Renka. Ani nezavolala, ani dopis neposlala, jen gratulaci k svatbě napsala. Přála nám v manželství hodně lásky, pochopení a vzájemné důvěry, to slovo podtrhla, štěstí prý přicupitá samo. Inkoust na obálce byl trochu rozmazaný, jako by jí gratulace zmokla, anebo, ale to mě živila spíš předtucha, jí upadla na papír slza…

Kupodivu když v domě pracovalo víc dělníků, hned byla lepší nálada. Využívaje jejich přítomnosti, začal jsem podnikat spanilé jízdy do podzemí, k čemuž mi dříve chyběla odvaha. Stačilo mi, když jsem slyšel dělníky nad sebou, jak dupou, lomozí, jak si vyprávějí oplzlé vtipy a pak se tomu hurónsky smějí.

Sklepní prostory domů, kostelů, zámků a vůbec všech možných staveb mne lákaly už jako malého chlapce. A což teprv ty, které měly několikero pater. Ne že bych se nebál, naopak, strach mi nejednou vehnal šimravý pocit do podbřišku. Zejména sestupy do hlubin napájely mé tělo jakousi tetelivou, zvířecí rozkoší.

Ostatně oporu pro své jednání jsem našel v učení Sigmunda Freuda a v jeho vrstvách osobnosti, ale zejména v teorii o podvědomí, pudech a instinktech, které v hlubinách člověka, v tom temném, neprobádaném sklepení, nacházejí svou schránku. A přijde-li ten správný čas, vynořují se na světlo boží, tu jako mazlíčci, tu jako sedmihlavé saně, žijící svým vlastním životem.

Propána, i můj život to byl! Chodil jsem tam, dolů do hudební síně, na zapřenou, aby Johanka nevěděla.

Například by mě zajímalo, zdali hudba, uvařena v kotli šílenství, může být sama šílená a infikovat zpětně své nositele? Jestli skladba napsaná upírem může mít upíří život? Nebo je to jen otázka interpreta?

Měl jsem strach z infekce, samozřejmě. Leželi mi v hlavě lidé, kteří mne přijímali po koncertu Evžena Šulce do svého společenství. Napadlo mne, že jde o zesnulé, sahající po mně z druhého břehu. Ostatně Sofie byla jednou z nich, ta její scvrklá tlamička, která pod kápí štěbetala…

„Nestuduješ, vyhodí tě, jenom pořád přemýšlíš. Chodíš ty vůbec do školy?“ kárala mě Johanka. Přes břicho nosila krásnou, maminkovskou zástěru. Měla na ní našito červené srdce.

„Máme nepravidelný rozvrh, teď nám cvičení napařili i v pátek.“

„Pořád tu něco cítím, měl bys tu být,“ zavrtěla nosíkem jako králíček. „Kdepak jsi se zase toulal, nemáš nějakou ženskou?“

Na rozdíl od ní jsem přes den nic neslyšel, spíš ze mě táhla vůně sklepení, i když jsem se osprchoval. Musel jsem si dávat velký pozor, vedle Johanky pro mne největší nebezpečí skýtal Artur. Stále za mnou hopkal, stále mne očichával a pletl se pod nohama. Drahocenné minuty jsem ztrácel tím, jak jsem mu unikal.

Nakonec jsem změnil strategii, to už bylo někdy na stříbrnou neděli a dělníci z firmy měli volno. Vydal jsem se do podzemí i s psíkem, protože Artur nebyl k udržení. Táhl mne přes koncertní sál do další sítě chodeb, které jsem kdysi se sebezapřením proběhl, a dovedl mne do místnůstky, jež sloužila zřejmě jako šatna. Co mě však zarazilo, že jedny dveře z ní vedly do chodby, zatímco druhé…

Musel jsem si svítit baterkou, protože elektrické vedení nesloužilo, takže mi chvíli trvalo, než jsem se dostal dovnitř. Zámek nevrzal, šel otevřít zcela lehce, podobně jako dveře. Kužel paprsků opsal prostor uvnitř…

Místnost působila tísnivým dojmem, byla velká asi tak tři krát dva metry, vlevo u stěny stálo pět židlí, vpravo regál. Vešel jsem dovnitř, abych se podíval zblízka, protože to, co jsem uviděl, mi připadlo nedůstojné.

Jak prázdné flašky od vína na mne civěly v regálu nastrkané housle, ve své slepotě tak opuštěné. A nad hlavou u stropu, vedle několika spících netopýrů, jsem spatřil dvě natažené šňůry. Na jedné z nich visely smyčce bez žíní, na druhé vrkoče lidských vlasů…

9

„V kolikátém seš měsíci?“ prohodil jsem jednou v neděli odpoledne, to už bylo po svátcích, když mne opět začaly mučit pochybnosti, jak je to s naším dítětem.

„Už ses mě ptal tolikrát…“

„A nikdy jsi mi pořádně neodpověděla.“

„V březnu budu rodit, tak si to spočítej,“ popíchla mne Johanka.

Měl jsem to spočítáno až moc dobře. Ticho viselo mezi námi jako prázdné oko na oprátce. To oko se pomalu ale jistě zmenšovalo.

„Bude to kluk,“ vzala mi otázku z úst tak sebejistě, jako by dokázala číst v naší budoucnosti.

Nevím proč, ale přál jsem si holčičku, zatraceně, já si přál holku! Johana o mých pochybnostech věděla, snad proto mi onu zprávu tak vítězoslavně předhodila. Holčičky lnou spíše k otcům a pak, těžko by jim mohl být příkladem někdo tak neurvalý, jako byl Šulc…

Příliš do zpěvu mi v těchto dnech nebylo, nicméně snažil jsem se nevypadnout z rodičovské role. Občas jsem přecházel i do ofenzívy. Koncem roku se mi například podařilo Johanku přesvědčit, že pro nás bude bezpečnější, když necháme zazdít vchod do koncertní síně, zejména poté, co jsem objevil zásobárnu lidských vlasů.

Napadla mne šílenost, byly to vlasy z jeho obětí a Šulc je používal na smyčce. Mistr houslař, kterého jsem za tímto účelem navštívil, se mi vysmál:

„Na smyčce se používají žíně čínských či mongolských koní. Mají takový zvláštní stromeček, v němž se zachytí kalafuna a vlas pak drhne o struny. Lidské vlasy jsou příliš hladké, měkké…“

„Ale on zná i jiné souvislosti, umí dokonce čarovat!“

Nechápal! I při tom rozlítaném životě jsem stačil složit v lednu a únoru čtyři zkoušky a udělat důležitý zápočet. Johanka se, alespoň doufám, upřímně radovala, i já byl klidnější a zdálo se, že se mezi námi na nějakou dobu vyčasilo.

Konečně jsme byli pány na vlastním panství a vše svědčilo, že si budeme rozumět, dokonce jsme spolu vymysleli jedno chlapecké a jedno dívčí jméno. Co kdyby to byla dvojčata! Ještě než Johanka odešla na mateřskou dovolenou, nás ale zaskočila zpráva, kterou jsme opravdu nečekali.

Byl měsíc březen, město se dusilo pod smogovou čepicí, do dveří krajiny se pomalu dobývalo jaro. Středa odpoledne. Johanka s břichem, které ji táhlo dolů, přiběhla domů celá ukoptěná a rozevřela přede mnou místní noviny. Rozklepaným prstem mi ukázala na inzerát: ŠKOLA HRY NA HOUSLE, PROFESOR E. HLUBINA, volejte prosím telefonní číslo…

„Co tomu říkáš?“ špitla zimomřivě.

„To může být někdo jiný.“

„Myslela jsem, že starý pán zemřel a že mne pronásledují jen vidiny…,“ přesvědčovala spíš sama sebe než mě. Přeložil jsem noviny na čtvrtku a zastrčil je do kapsy. Natáhla po nich ruku.

„Snad tam nechceš volat?“ zeptal jsem se naléhavě, tak naléhavě, jak to nejlépe šlo.

„Už se stalo, naštěstí to nikdo nebral. Ptala jsem se na ústředně, to číslo neexistuje,“ vychrlila jedním dechem.

„Tak vidíš,“ rozesmál jsem se bujaře. Smáli jsme se všichni, i náš pes.

O pár minut později však nálada klesla stejně pod psa. Johanku jsem moc neuklidnil. Ani večeře mně příliš nechutnala, nechal jsem na talíři půl řízku, který s povděkem Artur přijal.

Šli jsme brzo spát, rozpačití, nejistí. Cítil jsem, že ani Johanka nemůže usnout. Podobně jako já. K něčemu se schylovalo.

10

Tu noc jsem volal pohotovost, mé ženě unikla plodová voda a shodou okolností se záchranky tloukly někde po výjezdech. Když přispěchal doktor, nebyl už čas odvézt Johanku do nemocnice.

Dítě přišlo na svět doma, na postelích, kde jsme se občas milovali, a musím říct, že porod proběhl naprosto bez problémů. Ten mrňavý dobyvatel světa hned křičel, ba co dím, dokonce snad zpíval! Johanka rodila s takovou vervou, až jsem měl dojem, že se dokáže v bolestech usmívat. Svým způsobem mě nadchla.

Z dítěte jsme měli nepopsatelnou radost. Narodil se nám opravdu chlapec a dostal jméno po mně, Jáchym. Přál jsem si, aby se jmenoval jinak, třeba Michal, Ondřej nebo Přemysl, Johanka však trvala na svém.

„Musí se jmenovat po tobě, ty seš jeho otec Jáchym I., on je Jáchym II., a až bude mít syna…“

„Založíme celou dynastii!“

O pár dnů později, když jsem si Jáchyma pozorně prohlédl, mi připadal jako převařený buřtík z kotlíku. Vážil čtyři kila patnáct, oči měl sytě hnědé a na hlavě krouceninku z tmavých vlasů do tvaru turecké šavle. Johanka mi syna podala v zavinovačce a on na mne zamžoural jedním okem. Pak se zamračil a začal krabit.

„Je ti tak podobný…“

„Ale já se na svět usmívám, zatímco on se mračí.“

Zalechtal jsem ho pod nosíkem, nabral dech a kýchl.

„Tatínek tě zlobí, viď,“ řekla Johanka.

Konečně syn otevřel i druhé oko. Měl ho krvavě červené, upřené kamsi do neznáma.

11

Brunclíkovi obstarali kočárek, jak slíbili. Šlo o plyšový značkový výrobek firmy Hauck, který stál fůru peněz. Naši zase opatřili postýlku a přikoupili nám do výbavy nerez nádobí.

Na nový nábytek se zatím nedostalo, veškeré úspory spolkly úpravy domu. Samozřejmě jsme si hned pořídili fotografie, Jáchym II. brečí, má hlad, usmívá se, čůrá. Celá rodinka na výletě, zázračná idylka.

Rodinná pohoda nějakou dobu vydržela, na inzerát jsme se pokusili zapomenout, naštěstí se v okresních novinách už neobjevil. Za pár měsíců nám ale došla obálka, byla podivně zvrásněná. Šlo o několik měsíců staré smuteční oznámení s černozlatou ořízkou a s úryvkem básně Jana Zahradníčka. Sofie Šulcová zemřela ve věku padesáti let.

K oznámení byla ještě přiložena rulička černých vlasů, takové vrabčí pápěří. Okamžitě jsem je šel, zsinalý, porovnat s vlásky našeho syna, krk bych na to dal, že byly podobné.

Chodí snad k nám duchové na návštěvu? Dotýkal se někdo Jáchyma II. v naší nepřítomnosti, měl k němu přístup, aniž bychom o tom věděli? Nosil jsem svá podezření ukrytá pěkně pod pokličkou, nechtěl jsem ženu vylekat, však přijde čas, kdy jí to všechno povím.

Schoval jsem parte do šuplíku a pomyslel si, že Sofie vypadala nejméně na osmdesát. Johanka bohužel smuteční oznámení jako naschvál objevila, smotek vlasů naštěstí nikoli.

„Že si na nás vzpomněli právě teď?“ zašeptala tragicky.

„No a co?“ vytrhl jsem jí oznámení a strčil ho do kapsy. Teď jsem si vyčítal, proč takové indicie nechávám v jejím dosahu. Tušil jsem, kdo nám to staré parte poslal, a Johanka nepochybně také. Měl nás tu jako na dlani, belzebub.

„Co podnikneme?“

„Zabiju ho, nic jiného nezbývá!“ chvástal jsem se.

„Ne, to ne,“ zapřísahala mě.

Sám jsem nevěděl, co to má všechno znamenat. Johanka začala plakat, ani mně nebylo dobře a Jáchym II., který nás přes dveře slyšel, se dožadoval máminy přízně vřískotem. Osušila si slzy a odkráčela za ním. Krátce nato jsem zaslechl, jak Jáchymovi cosi horečně vypravuje. Možná mu vyprávěla pohádku o potulném houslistovi, který, dobrák, rozdával lidem dobrou náladu. Za chviličku se chlapec zajíkavě smál.

Pár týdnů jsem počkal, až se ve mně emoce usadí, abych si vše v klidu rozmyslel a nabral síly. Zašel jsem také na nedělní mši do chrámu sv. Mořice. Vstoupil jsem najednou do jiného světa, než ve kterém jsem se pohyboval, a byl to pro mne zážitek.

Nad širokými zdmi původní kostelní stavby se klenuly gotické špice. Ve vrchlících chrámových lodí jsem spatřil anděle, vyletovali patrně z pláště barokních varhan, kde měli své působiště.

Na stříšku zpovědnice se vysoukal černý kocour, zíral z té výšky dolů pod sebe a brousil si přitom drápky. I písmo svaté bylo v pohybu. Tolik liter, barev, úst, tolik kadidla a tónů.

Když jsem se obrátil směrem, odkud hudba zaznívala, spatřil jsem žebroví píšťal. Ale hned vedle kdosi seděl, shrbený a zaujatý hrou na klavír, ponořený do Chopinových Preludií. Jak jsem mu rozuměl, jak jsem ho chápal! Nebylo pochyb, profesor Šulc předjímal sled příštích událostí!

Chtěl jsem na něho počkat, až dohraje, uchopit ho za límec a zatřást s ním, až z něho vypadne duše, ale, považte, já, zabrán do hudby, usnul v lavici a on zatím zmizel jako dým.

Přeptal jsem se na Mistra alespoň u kostelníka, starého čilého muže, který mi připomínal děda Vševěda.

„Jsem tu nový, přestěhoval jsem se až z Kolína. Říkáte Šulc, toho neznám, tenhle se jmenuje Hlubina. Většinou hraje na housle, pravda, moc toho nenamluví… nebo nechce. Říká, škoda slov, v hudbě je všechno. Moc krásně hraje, tak jemnocitně.“

„Má bílé vlasy a ostrý nos, když se rozčílí, pravé oko mu krhaví…“

„Staří lidé mívají bílé vlasy, pokud je ještě vůbec mají,“ hladil si růžovou lebku kostelník.

Věděl všechno: kde tenhle pan Hlubina bydlí, kdy chodí do kostela, co hraje, co má rád k obědu, po něm si prý dává jako dezert kapučíno, kde ho tlačí boty, a když cvičí na kůru, že se přezouvá do bačkor.

Ještě by se mnou ten dobrý muž dál povídal, čistil si brejličky, pomrkával, ale neměl jsem stání.

Na udané adrese jsem Hlubinu skutečně vypátral v penzionu pro staré lidi. Žilo tu mnoho lidiček a on byl jedním z nich. Když jsem se na jeho jméno zeptal služby u hlavního vchodu, chvíli trvalo, než mi chlapík našel číslo jeho bytu a zjistil, jestli je vůbec doma. Potom mi oznámil zcela samozřejmě:

„Druhý pavilon vpravo, číslo dveří dvaatřicet. Čeká vás.“

„Pan Hlubina mě očekává?“ povytáhl jsem údivem obočí a odkráčel.

Evžen Hlubina mě skutečně očekával, dojemně pokorný a přesto nedočkavý. Culil se ve dveřích jako měsíček. Byl to on, Evžen Šulc Hlubina, na stará kolena změnil identitu.

Zřejmě už zapomněl, co se mezi námi naposledy odehrálo, ledaže by mu všechny ty události pohltil změklý mozek. Posadil mě do staré kožené lenošky, v níž jsem plaval jako v rozbouřeném moři, a sám, poté co přede mne na stolek přistrčil dva kalíšky slivovice a jakési krouceninky keksů, si sedl na tvrdou židli. Měl na sobě župan, který se mu na prsou rozvíral.

„Chystám se do koupele,“ brebentil, když zvedal kalíšek k přípitku. „Už chodím jen po bytě. Doplazím se sotva k oknu, na záchod…,“ vzbuzoval soucit.

„Chybí vám mladá krev?“

„Nevím, o čem mluvíte,“ chroptěl.

Na soucit měl myslet dřív, na soucit s dívkami, které pohřbíval zaživa. Byl to určitě on, byť se k mým zpytavým pohledům tvářil neutrálně.

Ruka se mu už velmi chvěla, hopkala jak dřevíčko na struně. Podstatnou část nápoje vycvrndal na koberec. Samozřejmě jsem si s ním nepřiťukl, s démony neobcuji, ale když odkráčel hledat někam hadr, obsah sklenky jsem do sebe obrátil. Smotek černých vlasů putoval z obálky na skleněnou desku stolu. Byl jsem zvědavý na jeho reakci.

„Přinesl jsem vám dárek.“

Tváří mu projel úlek, vrásky na čele se protáhly, dokonce jsem měl dojem, že celý jeho obličej potemněl a propadá se někam do nitra lebky.

„Co to je?“ hrál divadýlko.

„Však vy víte.“

„Vlasy?“

„Jistěže vlasy, a dokonce možná mého syna. Chodíte k nám do domu, špízujete nás, jak jíme, jak se spolu bavíme, jak se s Johanou milujeme… Slyším vaše kroky.“

„Do jakého domu?“ hekl, zamnul si bradu a ruce zkřížil na klíně, jako by se chystal modlit, ale zřejmě sbíral čas.

„Do domu s vaší koncertní síní, s tou smyslnou hlubinou…“

Položil si unaveně dlaň na čelo a zaklonil bolestínsky hlavu.

„Vzpomínám si na jakýsi dům, říkáte kamenný? Párkrát jsme si tam s přítelem Šulcem střihli Beethovena… Kreutzerovu sonátu a tak, tu báseň nebe a země. Hráli jsme kdysi v jedné filharmonii, to už je opravdu dávno,“ prohodil pobaveně a pokračoval. „Nic smyslného ovšem, to je vznosná architektura… Možná jsem se v té hlubině nějak zapomněl. Myslím duchem, ale jinak jsem neškodný, s někým si mě pletete.“

„Pořádáte v kostele koncerty! Už vám hrstka posluchačů nestačí!“

„Ani bych tam nedošel,“ zahihňal se stařecky a pokračoval, „umělec potřebuje dav, tvoří sice pro člověka, pro individuum, ale dav mu dává sílu. Propojenost srdcí, mozků, ducha. Říká vám to něco? Čím větší posluchačstvo, tím působivější zážitek!“

„Potřebujete větší dávku!“

„Dělám to kvůli umění, nechápete?“ zvážněl a unaveně ke mně natočil hlavu.

Mluvil pomalu, skuhravě, i když si dával na každém slovu záležet, žvýkal věty jak bezzubý. Sotva jsem mu rozuměl. A jak se mu najednou chvěla brada! Mluvil cosi v tom smyslu, že jedině krása má v tomhle světě bídy a hnusu šanci na přežití, osvobozuje nás od tělesné schránky, a když na to přijde, jsme povinni ji ve jménu krásna opustit. Jde-li to za doprovodu slasti, tím líp…

Požitek ovšem není účelem, i když hlubiny slasti jsou nedozírné. Skutečné dílo je absolutní, nezávislé na tom, co si o něm nějací kritici myslí. Je třeba zjednat nápravu. Cožpak nevidím, jak lidé ignorují desatero, jak vedou mezi sebou války, jak se vraždí, pomlouvají, ničí a hamižní? Chystá prý velkolepou akci, poslední.

„Žijeme pro krásu, abychom byli lepší. Pro světlo, ne pro tmu!“ namítl jsem.

„Kecy, kecy, kecy!“ holedbal se.

„I vy jste hrál krásným dívkám…“

„Skutečné umění nepotřebuje diváka, vystačí si samo. Umělec bohužel nikoli. Když je mi úzko, představuji si Monu Lisu, Davida, ten krásný divoký mramor… Nebo si pustím Wagnera.“

„Popíráte sám sebe!“

„Tak tedy, konec představení. Ano, bavím se, piju tu krev života, tetelím se nad hnízdečkem, které skrývá rozkoš. Jsem věčný jako umění samo…“

Řekl jsem mu, že jsem objevil skladiště houslí, na šňůrách visely lidské vlasy, které natahoval na smyčce. Bodeť, koňské žíně mu páchnou. A vlasy prý řádně nakupoval, nehledě na to, že pár dívek mu je věnovalo. Byla to pro ně čest. Pro každou měl zvláštní smyčec… ten její.

Už nemluvil za Hlubinu, ale za sebe, za Šulce.

„Slyšíte mé dílo?“ přiložil si ukazovák ke rtům.

„Slyším jen písek v zubech,“ vyhrkl jsem, ale v té chvíli jsem opravdu zaslechl hudbu, vzdálenou, doutnající, tak dokonalou…

„Jistě… chápu, jsem váš, mladý muži. Některé věci se nedají vysvětlit, jsou otázkou citů, srdce, víry. To pochopíte, až budete starší. Chtěl bych své umění předat, i každá hlubina má někde svůj konec.“

„Nechte naše dítě na pokoji, a Johanu taky!“ řekl jsem popuzeně, vzal kalíšek se slivovicí, který mi znovu dolil, a vychrstl ho na bezmocného starce.

„Bůh vám odpustí,“ zaslechl jsem za sebou jeho hlas, ale to už jsem byl za dveřmi na chodbě.

12

Johance jsem o návštěvě u profesora zatím neřekl, nebylo třeba ji znepokojovat, už tak se mi zdála ve své mateřské roli znejistělá. Byly tu ale nové okolnosti, a ty mi naháněly strach. Musel jsem se o své dojmy s někým podělit.

Kdyby žil Mirek Poustevník, určitě bych s ním rozhovor se Šulcem probral, za Řehořem jsem ovšem jít z mnoha důvodů nechtěl, takže nakonec volba padla překvapivě na Renatu. Na nic lepšího jsem totiž nepřišel. Zalezl jsem si do studovny jako kdysi a psal:

Milá Renočko,

mockrát už mě napadlo, jestli jsem Ti neublížil. Vím, nic jsme jeden druhému neslibovali, nechali si naprostou volnost, a přesto cítím mezi náma dvěma stále cosi nedořečeného…

Nechci se vymlouvat, ale události koncem loňského roku nabraly takových obrátek a byly tak znepokojující, že mne vlekly za sebou jako soukolí, které ti chytne rukáv a záhy tě vtáhne celého. Musel jsem jednat. A navíc, nebyl jsem v tom totiž sám… To už jsme si přece psali.

Od naší svatby s Johankou se událo mnoho věcí. Jednak jsme se opět nastěhovali do onoho šíleného domu, v němž jsem zažil tolik útrap a překvapení, ale, to musím objektivně přiznat, i šťastných chvil. Především se nám zde narodilo dítě, Jáchym II. Otcovská role je nevděčná, na tom nic nezměním a v skrytu duše s tím počítám. Teď ovšem zpět k domu.

Objednali jsme stavební firmu a nechali udělat dílčí úpravy interiéru. Všechno stojí moc peněz, však víš, a tak jsme svá rozhodnutí důkladně promýšleli. Dlouho jsem váhal, co s hudební síní a se sklepními prostory, v nichž se odehrálo to makabrózní kapucínské finále.

Johanka byla zásadně proti, abych je zlikvidoval, ale ona si to, co já, nezažila. Jí se nezastavilo srdce, neztuhla krev v žilách, nezmrtvěl jazyk, ona nespatřila ostatky mumifikovaných tvorů, bloudících podzemím… Dokonce mám podezření, že největší zážitky rozkoše neprožívala se mnou v objetí, ale právě tam, na vypolstrované židli před pódiem.

Podařilo se mi ji však nakonec přesvědčit, a tak jsem dal zedníkům pokyn, aby vchod do sklepa zazdili. Poslední kapkou k našemu rozhodnutí byly totiž nějaké přidušené hlasy, které odtud zaznívaly. Nemohl jsem si nevzpomenout na onu poslední noc, kdy mne přijímali do společenství Šulcových věrných posluchačů… A já jim stále ještě unikám!

Proč o tom všem píši? Dům je teď náš, vlastně Johančin. Dostala ho jako svatební dar. Hádej od koho? A to jsem se domníval, že stařík už je v pánu. Kdepak, nabízí své umění jako učitel hudby a působí též v chrámu sv. Mořice.

Dokonce se mi ho podařilo vypátrat. Důvodem mé návštěvy byla zásilka, kterou jsme obdrželi.

Přišlo v ní cosi podivného, nelogického, mám na mysli oznámení o pohřbu Sofie Šulcové, které se objevilo s víc jak půlročním zpožděním, a k němu kdosi přiložil prstýnek černých vlasů.

Sofie měla vlasy barvy vybělené kosti. Za daných okolností by člověka nenapadlo nic jiného, než že to jsou vlásky našeho dítěte. Šílená představa.

Evžen Šulc neexistuje, představ si, jmenuje se teď Evžen Hlubina. Našel jsem ho v jednom penzionu pro staré lidi. Že by navštívil náš dům, samozřejmě popřel. Zapletl se ovšem do svých výmyslů, až nakonec připustil, že s lidskými vlasy experimentuje, prý přenášejí ze strun o poznání autentičtější tóny než konvenční koňské žíně. Prý nechá svůj objev patentovat. Nepřipadá ti to zrůdné?

Chtěl jsem ho zabít, prevíta, ale dokázal bych to asi až v momentě, kdy bych ho přistihl při činu.

A to je tak asi vše o mém setkání s osudem. Nevím, kam se věci budou ubírat, cítím, že se kolem mne stahují mračna a že dřív či později dojde ke střetu. I když mi Johanka neustále opakuje, jak mne miluje, vím, že infekce ze Šulcových houslí jí koluje ještě v žilách. Ale možná se mýlím.

Vše dobré přeje a vzpomíná Tvůj Jáchym

13

Trochu se mi po napsání dopisu ulevilo, pocit samoty dočasně polevil. Dokonce i doma se během pár dní situace změnila k lepšímu. Snažil jsem se ženě pomáhat, večer co večer jsem syna koupal, pral pleny, a pokud to Johanka přes den nestihla, zaběhl jsem i na nákup.

Také jsem občas zavítal na pracoviště, kde jsem po škole praktikoval, abych se potomkem pochlubil. Usoudil jsem, že Jáchym II. bude geniální.

„Vypadá ale na svůj věk starší,“ poznamenal kolega, když bezduché vtípky o tom, jak je mi podobný, posléze vyhořely. „Kolik mu vlastně je?“

„Takový valibuk,“ přidala se dobrosrdečně Andulka, „a jak na mě mrká jedním okem!“

„Balí holky jak tatínek zamlada,“ utrousil kdosi žertem a všichni se tomu zasmáli. To mne opravdu pobavilo.

Doma, zejména když jsem zůstával se synem na chvíli sám, jsem zkoumal pozorně jeho rysy, třebaže mi to nebylo příliš po chuti. Chyběl mu takový bambulatý nosík, jaký měl Jáchym I., také moje oči byly spíše zelené na rozdíl od jeho hnědých lucerniček, a co hlavní, už teď měl uši téměř tak velké jako dospělý člověk. Bezděčně se mi vybavila podoba profesora Šulce Hlubiny. Milá vzpomínka…

„Nad čím přemýšlíš?“ oslovila mne jednou žena, to už bylo léto.

„Co si děti přinesou na svět od rodičů.“

„Kdybys ho radši vzal a vyjeli jste na procházku. Je tak krásně a ty dřepíš doma. Potřebuješ se také protáhnout.“

Nerad jsem jezdil sám. Největší radost jsem měl, když mohla být celá rodina pohromadě, třeba na procházce nebo doma na zahradě, pěkně ve stínu besídky, za níž cvrlikal do vodní jímky pramen. To se pak i Johanka náležitě uvolnila.

„Nevšimla sis, že když pustíš rádio, Jáchym zpozorní?“ poznamenal jsem jen tak mimochodem. Johanka souhlasně přitakala:

„Rád slyší lidské hlasy, o vše se zajímá.“

„Myslel jsem na muziku. Tuhle hráli Čajkovského, měla bys ho vidět… Vyplivl dudlíka, prsty zatnul do peřinky, vykulil oči a zíral. A pak natáhl ručku k rádiu.“

„Nechceš ho nechat vyšetřit?“ zaujala obranářský postoj. Nesnášel jsem její ironii.

„Jistě, jsem profesionálně deformován, ale vím o tom, a tak to není nebezpečné,“ oplácel jsem stejnou mincí.

Nakonec jsme se těm řečičkám bolestně zasmáli. Jáchym II. se k nám kupodivu okamžitě přidal.

14

A opravdu, jako by syn ani nepotřeboval ruku dospělého, sotva se rozhlédl trochu po světě, natahoval ručky po houslích, které jsme měli pověšené na chodbě, a netrvalo dlouho, Johanka mu nabídla ke hraní píšťalku.

Někdy mě od těch neposedných tónů až rozbolela hlava, musel jsem však uznat, že klučina dělá pokroky. Učitelka v mateřské škole nám dokonce oznámila, že pokud se týká hudby, Jáchym II. nad ostatními dětmi vyniká, a aby dostála svým slovům, naučila ho brnkat stupnici na pianino.

„Měli byste s ním zajít k paní Makové, učí na hudební škole, my tady jenom šumaříme, viď,“ prohrábla chlapci kštici.

„Teď? Bude mu teprv pět,“ divila se na oko Johanka.

„A proč ne, jen ať to zkusí…,“ přesvědčovala nás.

Neměl jsem nic proti hudebním nástrojům, ale uvítal bych, kdyby si oblíbil namísto houslí spíše klavír. Housle ve mně budily palčivé vzpomínky, měl jsem z nich téměř obsesi.

Jáchym II. si s našimi problémy hlavu nelámal, naopak, jako by chtěl dokázat, že se ho netýkají. Záhy se naučil hrát na píšťalku a při každé větší oslavě předváděl obecenstvu hudební kousky, na které si ostatní děti netroufaly.

Po rozmluvě v mateřské škole jsme chvíli otáleli, nechtěl jsem z něho mít cvičenou opičku, Johana mne však nakonec přesvědčila, a tak jsme se šli do hudební školy přeptat.

„Jen ho přiveďte, já se na něho podívám,“ řekla nám paní učitelka Maková.

„Co říkáš, Arture?“ ptal jsem se našeho psíka, který si občas při Jáchymově koncertování zavyl. Kokr souhlasně zaštěkal.

Když jsme se synkem ještě týž den přikvačili, posadila nás ve třídě do lavic. Sama pak spočinula u klavíru, posadila si chlapce na klín a chvíli se ho vyptávala, kolik je mu let, kdy půjde do školy a co by chtěl v životě dělat.

Poté zabrnkala na piano kousek stupnice a požádala Jáchyma, aby po ní zazpíval onu řadu tónů. Ale to nebylo všechno, chlapec ještě musel vytleskávat rytmus, a pak si brousil jazýček na písničku.

„Kterou?“ pípnul nedočkavě.

„Kterou chceš.“

„My zpíváme ve školce Já hušárek malý,“ řekl, chytnul molovou tóninu a bez váhání spustil:

Já hušárek malý
boty rožtrhaný
nepojedu na vojnu
až budu mít nový.

Byl jsem jako u vytržení, i Johanka zářila. Však se také paní učitelka nechala slyšet, že takový talent je přímo od Boha.

„A možná trochu od otce,“ mrkla na mne lišácky.

A tady někde asi začal Jáchymův hudební život. Johanka se synem samozřejmě pyšnila, dokonce mu nechala pro různá slavnostní vystoupení ušít parádní fráček. Producíroval se v něm velmi rád. Zvykl si na přízeň lidí a na frenetický potlesk, který provázel jeho nesčetné koncerty.

Bál jsme se, aby se z něho nestala primadona, ale pravidelní návštěvníci koncertů si na něho brzy zvykli a rozmlouvali s ním o hudbě zcela učeně a bez zábran, aniž by dávali najevo, že před nimi stojí dítě.

Také si osvojil manýry houslistů, jejich finesy a gesta. Nemohl chybět ani na produkcích Suka, Snítila, Hudečka či Matouška a snažil se od nich odkoukat, co se dalo. To se potom předváděl doma.

Na závěr svých skvělých vystoupení roztahoval i on emfaticky paže, v jedné ruce smyčec, v druhé housličky, a klaně se nadšenému posluchačstvu, mával houslemi a smyčcem jak andělskými křídly.

„Vypadá jako kašpárek, vyžilý, velký kašpárek,“ prohodil jsem jednou znechuceně, když jsem měl už toho divadýlka plné zuby. Johanka na mne pohoršeně pohlédla.

„Pokud vím, hudební géniové koncertovali už v sedmi osmi. A někteří, třeba takový Liszt nebo Mozart, ještě dřív.“

„Ale já nejsem génius.“

„To mi nemusíš povídat,“ ušklíbla se.

„Tak po kom ten talent má?“

„Třeba po mně.“

„Prosím tě!“

„Nebo… má skutečně talent od Boha, říkají to všichni.“

„Kéž by ho neměl od Ďábla,“ vyklouzlo mi z úst, až jsem se zalekl, co to povídám. Radši bych se ani neviděl.

„Nemáš ho rád!“ osopila se na mne a já jsem najednou pocítil, že přijde doba, kdy bude ochotna udělat pro Jáchyma II. cokoli.

Stáli jsme proti sobě jako nepřátelé, v tom okamžiku jsem si uvědomil, že bych ji mohl v její zpupnosti a zavilosti nenávidět a ona mne právě tak. Ještě že nás synek neslyšel.

„Promiň, tak jsem to nemyslel,“ chytil jsem zlehka Johanku kolem ramen a posadil ji vedle sebe.

Musel jsem na ni polehnounku, protože jsem potřeboval, aby mne vyslechla. Už drahnou dobu na mne žena naléhala, abychom si promluvili o koncertní síni, kterou jsem nechal před lety zazdít. Teď k tomu přišla ta správná chvíle, byl jsem ochoten o tom uvažovat, měl jsem ale podmínku.

„Jakou?“ Johanu má řeč zaujala.

„Nechci, aby hrál na housle,“ trval jsem na svém ulpívavě.

„Ty ses zbláznil! V osmi letech má za sebou celou Ševčíkovu školu, hraje už i Donta, Spohra, Mendelssohna…“

„Zvládne Bayera i Mozarta, troufne si na Clementiho, na Chopinovy etudy. Je ještě malý, může se specializovat na ledasco. Mně je jedno, na co bude hrát.“

„Dobře, bude tedy hrát na varhany.“

15

Zazděný vchod jsem opravdu nechal vybourat. Tu noc, než přišli zedníci, jsem téměř nespal. V poslední době jsem několikrát sešel po schodech dolů do sklepa a u bývalého vchodu přikládal ucho na zeď, jestli za ní nic neuslyším. Ještě před pár měsíci tomu bylo naopak, napadaly mne takové bláznoviny, že v koncertní síni obcují démoni. Přes den jsem se tomu musel smát, ale když noc otevřela víčka…

V pátek ráno, čtvrtého května, přijela parta zedníků a vchod vybourala, nešlo o žádný složitý zásah. Zárubně stály na svém místě jako dřív, takže když se omlácená stěna v sobotu nahodila a v neděli zatáhla štukem, vše bylo při starém. I původní dveře, vysazené před lety z pantů, čekaly, až je zas někdo vrátí na staré místo.

Nevím proč, ale odvážil jsem se vejít do koncertní síně teprve v neděli v podvečer. Světlo tu ještě nesvítilo, a tak jsem použil baterku.

K mé potěše byla síň prázdná. V lavicích sice rejdily kulhavé stíny a závěsy kolem stěn poněkud ztratily svou útočnou šarlatovou barvu, ale stolek pro party z pódia nezmizel a i tepaný svícen trůnil na svém místě… Snad jen čtyři voskovice, kdysi panensky nedotčené, vyšeptale zíraly do prostoru.

„Johanko, pamatuješ, jak jsem byl tenkrát koupit nové svíce?“

„Tenkrát? Nepamatuju,“ ušklíbla se, jako by se nechtěla ani pamatovat. „A prosím tě, podívej se na elektriku, zítra bych tu chtěla vygruntovat. V tomhle přece nemůže Jáchymek cvičit!“

Zato já se upamatovával docela přesně: do svícnu jsem dával docela nové voskovice. Když jsem je nasazoval, cítil jsem zvláštní vzdor, výzvu všem zazděným mrchožroutům, které tu navždy v moři tmy pohřbím… Zatímco kalíšky po svících se teď utápěly v rozteklém vosku.

Zamířil jsem kuželem světla ke stropu, má předtucha se potvrdila. Na omítce jsem sice zaznamenal stopy po sazích, ale jinde, než by měly být. Svícen vždy stával ve výklenku nedaleko dveří, někdo ho musel přemístit a opět vrátit. Před očima mi vytanuly fangle plamenů, které se zalykaly průvanem. Nemohl jsem se mýlit…

Nakonec přiběhl dolů Artur a štěkotem mne z té hlubiny času vysvobodil. Zhasl jsem baterku a pospíchal na denní světlo, nabývaje přesvědčení, že ony melodie, které se k nám šinuly z podzemí, musely vycházet z hudební síně. Duchové si ale nesvítí a zchromlý, jakkoli šílený profesor zdmi také neprochází…

Johanka mi promptně navrhla, ať zajdu k lékaři. Rozlišit hranici zdraví a nemoci mi opravdu dělalo potíže. Jak jen popsat úzkost, to rozpínavé mravenčení v údech, neuchopitelný pocit, který se bere, nikdo neví odkud a požírá vás po kouskách.

Naštěstí nám začaly jiné starosti, normální život se hlásil o slovo. Zavedl jsem si soukromou praxi. Léta živořící psychologie dostala konečně zelenou, každý chtěl najednou mít pro sebe na pár hodin týdně psychologa, partnera pro očistu duše, pro dialog.

Má žena Johana obstarala od rodičů opět nějaké peníze a nechala za ně nově upravit sklepní prostor. Ten prostor, ve kterém mne našli v bezvědomí, což obnášelo nejen novou úpravu stěn, ale i nový nábytek, aby prý Jáchym měl kde nerušeně koncertovat. Samozřejmě tam přibyl i zánovní klavír.

Nadání našeho syna na krátkou dobu zastínila škola, ale opravdu jen snad na měsíc, na dva, než si v ní zvykl a než si na něho zvykli ostatní. Na Jáchyma II. si totiž muselo okolí zvykat, zejména děti.

Neuměl čutat do mičudy, a když na něm chtěl někdo kotrmelec, běželo téměř vždy o život. Spolužáci se mu pošklebovali a nejednou ho uváděli do krkolomných situací, v nichž hrozilo zmrzačení nejen těla, ale i citlivé dětské duše.

Chlapec však neoplácel. Alespoň ne tak brutálně a prvoplánově jako ti malí agresoři, tlupa neviňátek, třída, která potřebuje ke svému spokojenému žití obětního beránka, čím více výlučného, tím lépe. Až později jsem pochopil, že dluhy vrací spolehlivě jinak…

„Zahrej nám, Jáchymku,“ žadonila obvykle paní učitelka, pokud zbylo pár minut před koncem hodiny, a Jáchym se nenechal dlouho pobízet. Hrál tak úžasně, že pod magickou mocí flétničky měkli i jeho největší nepřátelé.

Jednou jsem ho načapal, jak hraje na zahradě u jezírka spolužačce Julii. Ten nevinný dětský dotek setkání do mne zasel nepředstavitelnou hrůzu. Pohled na žíznivého synka mne téměř ochromil.

Bojoval jsem chvíli s představou vlka, který má nadosah zajíčka. Ale vždyť jde o mláďata! Když jsem je sledoval, stále víc mi bylo jasné, že podobná setkání jsem v přírodě nejednou zažil, až na to, že setkání Jáchyma s Julií bylo svou nepředstíranou nevinností mnohem dráždivější.

Poslal jsem děvče domů, jak jinak, a třebaže už Jáchym nebyl nejmenší, stáhl jsem mu kalhoty a nařezal proutkem. Nechápal. Myslím, že mě začal od té chvíle nenávidět.

Večer za mnou přišla Johanka, co to má znamenat.

„Co? Spatřil jsem na zahradě dívku, která se ti velmi podobala. Bylas to ty!“

„Zešílel jsi? Víš, jak má málo kamarádů, a ty mu je bereš. Co by za to dali jiní rodiče, kdyby doma měli dítě s takovým talentem, ale ty…,“ mávla zmarněně rukou.

Kam se vytratil její cit, něha, to spřízněné okouzlení duší?

„Pamatuješ, když jsme se vodili za ruce, když jsme zlézali městské hradby a já ti trhal kopretiny?“ pokoušel jsem se bláhově nalákat Johanku na vzpomínky. Byla tak blízko a přece tak daleko. „Podívali jsme se na sebe a už jsme věděli… Má mě ráda, nemá?“

„Pusť,“ řekla a snažila se vyvléknout z mého sevření. Stiskl jsem jí paži ještě víc. „Tohle nejsou ty doteky,“ zavrtěla smutně hlavou.

„Myslíš, že bychom mohli mít někdy ještě druhé dítě?“ zeptal jsem se nedočkavě.

„Nedokážeme se postarat ani o jedno,“ zapochybovala, „a ty bys chtěl mít druhé.“

Možná že měla pravdu. Kéž by ji neměla!

16

Na příhodu s Julií a proutkem se mne Jáchym zeptal až po roce. Domníval jsem se, že mu dávno vyprchala z hlavy, ale bylo tomu právě naopak. Stáli jsme v tu chvíli na břehu Moravy a hleděli spolu na rozvodněnou řeku.

Běsnící tuny vody hnaly s sebou vyrvané kusy země. Jaký podivný zvuk a šelest! Plavaly matrace, psí boudy, prkna i celé králíkárny. Hráz pod nohama nám duněla. Měl jsem o syna strach, ale on chtěl být vodnímu živlu nadosah: neposlouchal, nakláněl se nad řekou, nechal si laskat prsty proudem zkalené vody, jako by u něho selhával pud sebezáchovy.

Bylo jaro. Na březích začínaly svítit první hlavičky sasanek, kvetly čilimníky, pupeny na větvích šlehaly do vzduchu mízu a v korunách vrb řádili čmeláci. Jáchyma zajímala ale jen voda. Civěl do ní tak dlouho, až jsem ho raději vyrušil.

„Kdybys tam spadl, utopíš se.“

Neslyšel mě. Umíněně mne táhl ještě víc ke kraji, jako kdyby chtěl nahlédnout přímo do víru. Pak vyhrkl:

„Jak jste se seznámili s mámou?“

„Koukáš se do pekla?“

„Neodpovídáš. Slyšíš?“

„Už ani nevím…,“ řekl jsem, že je to už hodně dávno, ale vzápětí jsem se opravil. „Přijel jsem do Olomouce studovat a nevzali mě na kolej, a protože jsem musel někde bydlet, sháněl jsem byt. Na maminku jsem narazil v jedné inzertní kanceláři… náhodou.“

„A pak jste se vzali?“

„Nějakou dobu jsme spolu chodili.“

„Kam? K řece?“

„Taky, vodili jsme se za ruce, i na lyže jsme jezdívali…“

„A milovali jste se?“ kopl do kamene, který spadl do vody.

„Myslím, že ano.“

„A pak jsem se narodil.“

„Tak nějak…“

„Měl jsem dvě hlavy?“

„Ne, měl jsi nadání.“

„Prý jsi chtěl holku,“ řekl málem uraženě, neustále se pokoušeje vymanit z mého sevření. Nakonec se mu to podařilo.

„Tak docela to nebylo,“ ohradil jsem se a letělo mi hlavou, jestli mu mám přiblížit okolnosti. Nakonec jsem připustil, že jsem si holčičku opravdu přál, ale když se narodil, byl jsem neskonale šťastný…

Sestoupil k vodě ještě níž a už se nad ní opět nakláněl.

Uměl sice trochu plavat, bohužel jenom čubičku. Připadlo mi, že provokuje, škodolibě mne napíná na skřipec a zkouší, co vydržím. Moc jsem toho nevydržel.

„Ne, tam nepůjdeme,“ protestoval jsem. Málem se mi podlomila kolena. Zatímco jeho tajemno vzrušovalo, já od něj dával ruce pryč.

„Proč jsi mně tenkrát zakázal hrát Julii? Proč jsi mně namlátil?“ zaslechl jsem přes hluk ševelící vody v jeho hlase osten výčitky.

„Protože mám o tebe strach.“

„Není to tvůj problém?“ namítl dospělácky. Jako bych slyšel jeho matku!

„Jednou ti o tom budu vyprávět.“

„A proč ne hned?“ otočil se ke mně vyčítavě a konečně o krok zacouval.

„Maminka byla svého času vážně nemocná…“

„Zamilovala se do hudby,“ usmál se laškovně. Věděl víc, než jsem předpokládal. Johanka to do něho sypala.

„Tak nějak. Ty už moc pohádky neposloucháš, protože seš velký kluk, ale jistě si vzpomínáš, že v nich vystupuje čaroděj. I v téhle se objevil, hrál na housle, krásně, tak uhrančivě, že člověk, když jeho hudbu neměl, umíral žízní jako poutník na poušti. Zato kouzelník v těchto chvílích ožíval, vůbec nestárl, a když, stačilo vyhledat další oběť. Měl rád krásné dívky.“

„A maminka byla krásná?“

„Samozřejmě.“

„Ty žárlíš, tati.“

„Měl jsem o ni strach, jako ho mám o tebe.“

„Ale ona to chtěla, Julie… Požádala mě, jestli bych jí mohl něco zahrát. Asi mě milovala.“

Ten minulý čas cosi napovídal, děti bývají přece jen citlivější…

„Je snad nemocná?“

Zvedl jsem mu prstem bradu, aby už na vodu nehleděl. To jeho všudypřítomné oko.

„Chtěl jsem ji uzdravit!“ našpulil zpupně rty.

„Co jí je?“

Dětsky nasupený obličej mne přiváděl k bezmoci, chtělo se mi na syna křičet, zvednout ho a zavolat: Ty jeden malý, nevinný prevíte! Jenomže se mi v návalu vzrušení zatočila hlava a já musel rychle poodstoupit od řeky.

Jáchym snad okolí ani nevnímal. Zaposlouchal se do hřmění živlu. Pak zvedl dramaticky ruce, pohnul prudce hlavou, až mu vlasy spadly do čela, a s tichým chroptěním předčasně dospělého dítěte začal dirigovat.

„Jáchyme, synku,“ zakřičel jsem kajícně a natáhl se bleskurychle po něm.

Probudil jsem ho z vytržení, zápolil v duchu už s peřejemi a běsnící vlny krotil. Jeho zasněný pohled se nelibě vracel zpátky do světa. Ještě jednou mrkl plaše k vodě, úkosem pohlédl na druhý břeh a pak udělal dva kroky ke mně. I když byl těžký, vzal jsem ho do náruče a vyhrkly mi slzy.

„Julie odešla s rodiči někam na venkov, špatně se jí ve městě dýchalo,“ dodal nadmíru posmutněle a já víc už nevyzvídal.

17

Snažil jsem se být k Jáchymovi vstřícný. Jako bych tušil, že tohle je právě ono období, kdy mi je schopen ještě naslouchat, vždyť léta dospívání se blížila a on se už, kohoutek, stavěl občas na zadní.

Dokonce jsme spolu chodívali někdy na procházku, jen sami dva, a Johanka proti tomu kupodivu nic neměla. Zato když jsme prošvihli čas svátečního oběda nebo přišli trochu ušpinění, to potom hartusila:

„Jáchym je celý od bláta a od bubáků, neprotáhl jsi ho houštím? Měl si psát úkoly do školy, aby mohl odpoledne cvičit na klavír, ty Mozartovy Vídeňské sonatiny mu ještě moc nejdou…,“ poštěkávala, ale já byl rád, že je z Jáchyma cítit voda, vítr a nedokrvené tváře že mu červenají.

„Ta jeho spolužačka, ta Julie… Pamatuješ, jak jí před lety hrával na zahradě u jezírka?“

„Která Julie?“ podivila se. „Ach tak, tamta. Asi se odstěhovala,“ mávla rukou a pustila se do jídla.

Usoudil jsem, že stejně neví která, zřejmě to pro ni asi nebylo důležité. Podobných příhod jsem s Johankou zažil desítky. Důležitý byl pro ni jenom syn. Samozřejmě jsem si chlapce čas od času otestoval, výsledky mne obvykle potěšily.

Později jsem v zájmu objektivity předhazoval Jáchyma spíš kolegům. Jednou, to už s ním puberta cloumala, přinesl ze školy poznámku: Podílí se na neřestech spolužáků. Johanka se na učitelku naštvala.

„Tak co,“ dorážel jsem na kolegu Pavla, který syna naposledy vyšetřoval a neshledal na něm chybičku. „Kdo měl pravdu?“

„Měl by ses spíš nechat vyšetřit ty,“ rozjímal. „Slyšíš trávu růst. Já osobně bych k tobě na konzultaci nešel, seš hnidopich. Ty bys měl stát za katedrou, do terénu se moc nehodíš. Chceš poslouchat nějakou bláznivou učitelku?“

„Před lety jsem ho přistihl u jezírka, jak hrál nějaké Julii. Přiznal, že se mu ta holka líbila. Proč ne. Ale nedávno jsem dostal zprávu, že hrál v klubovně na klavír a holky mu k tomu tančily.“

„No a…?“

„Ty holky byly v transu a kluci je šmírovali.“

„Závidíš, co?“

„Už jsem tohle kdysi zažil.“

„Tak vidíš, má to po tátovi. Jestli je jenom šmírovali…,“ zlehčoval celou věc Pavel. Cítil jsem, že mi stejně nevěří.

Nosil jsem tu příhodu v hlavě hodně dlouho a byl si vědom, že dokud si o tom se synem nepromluvím, nebudu mít klid. Jednou, v úterý v podvečer, Johana v té době byla ještě v úřadu, jsem tiše vklouzl do Jáchymovy koncertní síně a usadil se v koutku místnosti. Hrál Schumanna, divoce, nespoutaně a přitom tak opravdově a jímavě, až mi srdce usedalo.

„Tys už přišel z práce?“ podivil se, když mne spatřil. Jeho mladý starý obličej se na mne přátelsky zašklebil.

„Dokonce jsem tě i poslouchal.“

„Tak povídej, stalo se něco?“ pohlédl na mne zvídavě. Na svých čtrnáct let se choval nadmíru dospělácky.

„S těma holkama ze třídy, jak tancovaly, to byl fór, viď?“

„Přišly samy, abych jim zahrál.“

„Houfují se?“

„Já nevím, jak to myslíš. Holky se vždycky houfují.“

„Myslím to tak, že dav je víc jak jeden, má úžasnou energii…“

„Nerozumím,“ tvářil se nechápavě.

Nemělo smysl to rozvádět, možná opravdu nerozuměl, ale cítil. Teorie o jedincích toužících po moci mu nic neříkala, a jak bije srdce davu také ne.

„Nechme toho,“ řekl jsem.

„Chodil jsi někdy na mejdany, táto?“ Přikývl jsem. „Ale je to hodně dávno, co?“

„Hm, to jsem ještě studoval… Už se za tebou chystám hodně dlouho a nevím, jestli se mi nevysměješ,“ zakoktával jsem se.

Vypadal mnohem klidnější než já, teď by mne možná byl ochoten chvíli poslouchat. Chystal jsem se mu vyprávět o Šulcovi Hlubinovi, o tom hříšném staříkovi, který to uměl tak skvěle s děvčaty, až jsem mu skoro záviděl, a který nám odkázal kamenný dům s žíznivou hlubinou, aby nás připoutal ke svému osudu.

Pohlédl jsem kradmo na ostře klenutý nos svého syna a přistihl se, že postupně, tak jak mu přibývají roky, zjišťuji na něm víc a víc podobných rysů, které jsem zaznamenal u Mistra. A nejen to, jako bych je na něm chtěl za každou cenu objevovat.

Až jsem si za to v duchu lál a říkal si, co se to se mnou jenom děje, zejména když na mne útočily takové pochybnosti, jestli je to problém Jáchymův, nebo můj. To by ovšem svědčilo o jednom: dočista jsem se zbláznil.

Nakonec jsem mu stejně neřekl nic a tu hořkou větu, která mne občas budila i ze spaní, jsem spolkl, aniž bych se pokusil dané téma rozvést. Asi jsem se sám před sebou shodil. Ano, prohodil jsem na závěr cosi o tom, zdali ho to vzrušovalo, ale civěl na mne jak na vetřelce.

„Ta hudba ano, ty holky ne,“ odvětil naprosto chladně.

„Nechceš to rozvést?“

„Umění je ve své podstatě dobré a krásné. Nehraji kvůli nim, hraji kvůli hudbě. Potřebuji je, to ano, ale… Hudba je tu proto, aby přinášela krásu, ne utrpení,“ dodal vášnivě a zaujatě.

„Co tedy cítíš, když hraješ?“ naléhal jsem.

„Někdy to bolí, někdy to je pěkné,“ odvětil zádumčivě.

Sedl si ke klavíru a roztáhl nad ním ruce jako kormorán perutě. Už mě nevnímal, už letěl. Pochopil jsem, že jsem mu v tuhle chvíli lhostejný. Raději jsem se vytratil. Ale za dveřmi jsem ještě chvíli postál. Co kdybych prohlédl…

18

Prázdniny nám utekly jako voda. V posledních letech přicházely letní měsíce mučivě horké, zimy naopak mírnější, přímořštější, s minimem sněhu a sychravým klimatem. Takovou zimu jsem neměl rád, a ač zatím vládlo babí léto, už předem jsem se na ni netěšil.

Po mnoha letech se ozvala Renka. Lhal bych, kdybych tvrdil, že mě to nepotěšilo. Napsala mi dopis, nijak dlouhý, ale nějakou dobu jsem ho nosil při sobě, a když byla vhodná chvíle, tak jsem si v něm četl. Byl pro mne tak zásadní, že možná bude lepší, když ho rovnou uvedu:

Milý Jáchyme,

tak jsem se vrátila ze Světa. Nebudeš mi to věřit, ale s krátkými přestávkami jsem pobyla za hranicemi téměř čtrnáct let. Nevím, co se stalo, že mě to najednou tak táhlo domů, kdysi jsem si říkala, že už se nevrátím vůbec.

Asi tušíš, na co narážím… Na ten náhlý zvrat v našem vztahu, na Tvou zprávu, v níž jsi mi lakonicky sdělil, že ses oženil a že se Ti narodil syn. Byl to pro mne šok, nemohla jsem se vzpamatovat, ohrozilo to mou identitu. Já vím, žádné závazky… Tak nějak jsme si to naposledy řekli, ale každý jsme asi vnímali svou roli a pozici trochu jinak.

Možná jsem Ti měla dát víc najevo, že o tebe stojím. Ovšem, Svět se svými nepřebernými možnostmi mne lákal více než perník nebo syrečky, na všechno jsem zírala v jakémsi naivním opojení a možná i s růžovými brýlemi.

Létat letadlem byl pro mne zážitek, koupat se na korálových útesech přímo blaho, a co býčí zápasy, letoviska pro milionáře! Ale nešlo jen o opojení, postupně se k němu přiřadily i skličující vzpomínky z domova: nejprve jsem neuspěla na jedné škole, pak na druhé, poté se rozpadl náš vztah a láska vyprchala…

Vrhla jsem se do života, abych se ujistila, že Renata něco dokáže. Znám dobře portugalsky, španělsky, domluvím se anglicky i německy. Muži obdivovali nejen mé nohy, ale i důvtip a pověstnou ženskou intuici.

V rodině Fonseců jsem vydržela pět let, procestovala jsem s nimi celý svět. Potom jsem se chytla v jedné madridské cestovní kanceláři a na univerzitě vystudovala fakultu sociálních vztahů.

A co tvé lásky, zeptáš se. Budu naprosto upřímná. Jistě, měla jsem několik mužů, ale o lásce bych asi nemluvila. Prvním z nich byl José Fonseca, tušíš to, viď? Když jsem o svém vztahu s ním později přemýšlela, byla to tvá lakonická a kusá zpráva, že jsi se oženil, co nás s Josém sblížilo. Nic ti nevyčítám, Jáchyme, vlastně ani ničeho nelituji.

Tenhle bilanční dopis v třiatřiceti letech píši nejen kvůli tobě, ale hlavně kvůli sobě. Dodnes si nedokážu vysvětlit, proč jsem se najednou sebrala a ze dne na den přijela domů.

Může být stesk po domově tím hnacím motivem? Dokonce ani nevím, jestli jsem udělala dobře. Dostala jsem bezvýznamné místo na jedné soukromé škole, kde učím cizí jazyky. Snažím se dělat svou práci dobře, ale jen tohle k životu nestačí.

Dítě nemám, lásku také ne. Vzpomínám na prázdniny u Labe, na Kunětickou horu. Před časem jsem se stavovala u vašich a zapřísahala je, aby Ti o mně nic nepsali, že ještě není ten správný čas, a až dozraje, ozvu se sama.

Vyprávěli mi o Tobě, jak žiješ, jak vychováváš syna, jak se snažíš rozvíjet jeho hudebního génia. Něco málo vím i o Tvých starostech, kdyby ses o ně chtěl se mnou někdy podělit, ozvi se.

Nevykládej si mou nabídku nějak špatně, potřebovala jsem se ohlédnout, v žádném případě Ti nechci vstupovat do života či klást Vašemu vztahu s Johanou nějaké úklady. Jistě mi rozumíš, jde o vědomí člověka, že na to není sám.

Vzpomíná Renata

Dopis jsem před Johankou střežil jako oko v hlavě, najednou jsem měl někoho, kdo mi alespoň trochu rozuměl a sdílel mé obavy. Naše vztahy se ženou se vyvíjely spíš k horšímu. Neslyšela mé žadonění, že bychom mohli mít ještě jedno dítě, že se musím věnovat i svému oboru, že se na rozdíl od ní nechci obětovat Jáchymovi…

Nabyl jsem dojmu, že veškeré pokusy přesvědčit ji by stejně ztroskotaly, tak jako dosud. Jako by dům a lidé v něm byli prokletí. Po čase jsem pochopil, že jsem tuhle bitvu prohrál. Zůstal jsem zajatcem svých nejbližších…

Johance jsem přenechal prostor domova bez odporu. Rozhodovala téměř o všem. Jen kokr Artur ji moc neposlouchal. Pomáhala synovi vybírat hudební soutěže, vyjednala mu krejčovský salon, radila se s jeho učitelem z konzervatoře, určovala domácí rozpočet a připouštěla mě k sobě, když se zatoužila milovat.

V našem objetí zůstávalo bohužel jen cosi zvířecího, co možná kdysi zakrývaly něžnosti. Jednou jsem se jí zmocnil v opilosti proti její vůli, abych jí ukázal, kdo je tady pánem. A ona, místo aby na mne podala žalobu, stěžovala si Jáchymovi. A najednou dopis od Renaty!

Asi bych nedokázal jednoznačně říci, co mě hnalo na městský hřbitov a proč jsem se rozhodl pátrat po ostatcích Sofie. Kde začít? Nakonec jsem se doptal hrobníka, kterému jsem napovídal story o vzdáleném příbuzném.

„Hrob Sofie Šulcové… Říkáte, že nemá předplaceno?“

„Chtěl bych tu částku uhradit,“ blekotal jsem cosi o poplatcích.

Tahle role mi však příliš neseděla. Chlapík si mne odvedl do svého ajnclíku, kde naťukal v počítači databázi. Měl výraz Františka z Assisi a vedle samohonky byl provoněný hřbitovní zemí.

„To vám chválím,“ nahlédl do jmenného souboru a okamžik v něm pátral. „Jenomže ten váš zmiňovaný hrob je uhrazen na sto let dopředu,“ zanotoval spokojeně a pak mne, šokovaného onou informací, zavedl mezi stezičkami mohyl k té pravé.

Zadíval jsem se překvapeně na nádherný pomník ze sytě černé švédské žuly, který musel stát hodně peněz. K mému zděšení na hrobě plála svíce, již nedávno kdosi zapálil.

Byl to úplně stejný typ voskovice, kterou jsem nalezl v hudební síni. Jako by žhnoucí plamen sytila duše zemřelého. Havraní pohřebiště. Pod jménem Sofie Šulcové jsem spatřil i jméno profesora Šulce.

„Vida!“

„Spokojen?“ zeptal se po chvíli pietního ticha vousáč.

„Neslyšíte nic?“

„A co bych měl jako slyšet, mrtví se nesmějí,“ opáčil a širokou dlaní majetnicky pohladil leštěný kámen.

„Pohřbíval jste je vy?“

„Jistě, dostal jsem dobře zaplaceno, na pohřeb ale nikdo nepřišel.“

„Nechali se zpopelnit?“

„Ó nikoli, jsou uloženi v rakvích… Všechno jsem obstarával dle jejich poslední vůle. Však jsem se také naběhal a nadřel,“ obrátil ruku dlaní vzhůru a ukázal mi mozoly, abych snad neměl pochybnosti, že práce hrobníka je jednoduchá. Když jsem mu nabídl stovku, pokračoval: „Dole je zděná šachta, vejdou se tam nejmíň tři rakve, a kdyby šlo o urny…“

„Domníval jsem se, že hrob bude pustý. Kdosi tu rozsvítil svíčku, asi někdo z příbuzných. Nevíte, neviděl jste náhodou nějakého návštěvníka?“

„Pane, tady jsou stovky hrobů,“ odpověděl nerudně a rychle se vzdálil.

19

Znatelně se mi ulevilo, doma jsem se dokonce na Johanku po dlouhé době usmál. Zato ona se mračila a na mé nejapné dotazy, zdali se v práci nepohádala se šéfem či jestli na ni neleze chřipka, ani neodpověděla. Až večer při puštěné televizi jsem pochopil, že můj syn Jáchym II. se umístil v jakési klavírní soutěži až čtvrtý.

„V jakési? Tam hrají ti nejlepší!“

„Tak vidíš, čtvrté místo je úspěch.“

„To ona je tím vinna,“ vzdychla naštvaně, odkládajíc pletení, jímž zaháněla nervozitu, když neměla syna po ruce. „Má holku, copak jsi to nepochopil?“

„A proč by ji neměl mít!“ oponoval jsem triumfálně.

Mé úvahy se ubíraly jedním směrem. Příroda bude silnější a promluví, Jáchym se po uši zamiluje a čarovná moc hudby pomine.

Jáchym jako by nesnáze tušil, skrýval svou lásku, seč jen mohl, a pokud ho k nám dívka doprovázela, zůstávala stát před prahem, aniž by vešla dovnitř. Začal jsem dům nenávidět: jeho žulové, tlející základy, jilmovými deskami obložené stěny, mramorem osázené schodiště…

„Co je to za holku, Jáchymku?“

„To není holka, maminko, to je má spolužačka Julie.“

„Julie? Říkal jsi přece, že se odstěhovala!“ bouřila Johanka.

„Ale ona se vrátila. Jak jinak by mohla studovat konzervatoř?“ vysvětloval syn. Bože můj, tak Julie se vrátila!

„Však nám ji přiveď ukázat,“ pravila jako liška, ale Jáchym neodpověděl a namísto toho cosi zabručel, že se teď odebere do koncertní síně a bude raději cvičit. Vzápětí nás vyprovodil ven a ve sklepení se zamkl. Zadržoval očividné pohnutí.

Ten den vůbec necvičil, ale v sobotu po ránu do ponurého ticha k nám začaly pronikat divoké tóny Beethovenovy skladby: bořily zdi a domáhaly se slyšení. Jáchym už zase žil, slyšel jsem, jak domu opět tluče srdce.

Johanka mi sdělila, že změnila rozhodnutí kvůli němu, Jáchymovi, nikdo nemůže mít syna rád víc jak jeho máma, prostě mu to dovolí. Dovolí mu, aby si sem Julii vodil, když ji tak miluje, a že mu to ještě dnes u oběda řekne.

Bolestně jsem se jejímu farizejství usmál. Kdyby jen tušila, že přišla s nápadem pět minut po dvanácté. Julii pohltí Hlubina, tak jako ostatní. Uhranutě naslouchá Jáchymovi, jako to kdysi činívala Sofie Šulcovi. Cítil jsem to z Jáchymovy hudby.

Už několikrát jsem dívku zahlédl u jezírka na zahradě a najednou se mi u altánu ztratila. Musel tu ještě někde existovat náhradní vstup do podzemí, ostatně svědčily o tom stopy v koncertní síni.

Byla sobota. Počkal jsem do odpoledne, až Jáchym s Johankou odjedou koncertovat někam na druhý konec republiky, vzal Artura a chvíli jsme pátrali po zahradě. V altánu sice nic podezřelého nebylo, ale za ním jsem mezi křovisky vzrostlých tújí narazil na ocelové dveře, k nimž se sestupovalo po schůdcích.

O jímce na vodu jsem věděl. Otevřel jsem bez problémů dveře a v měkkém pološeru spatřil klenutý kamenný strop. Visel nad hladinou jako promáčené paraple, lezli po něm slimáci.

V jímce se proháněly žáby a čolci, Artur na ně začal štěkat. Zvuk tu tak zvláštně rezonoval, jako by se kdesi ztrácel. A tu mi vše došlo, stačilo se pootočit. Přede mnou vězela ve stěně díra, černá hlubina…

Poslal jsem Artura před sebou, ale moc se mu nechtělo. Už nebyl nejmladší, tu ňafal na stíny, tu na loudavé světlo ze svítilny, šerosvit chodby ho děsil jako mě. Chvílemi jsme se brodili i kalužemi. Konečně sucho, konejšivé, plné naděje.

Tušil jsem to! Vylezli jsme v místnůstce za koncertní síní, právě v té, kde jsem před lety objevil na šňůře pověšené vlasy. Komoru už ale někdo dávno vyklidil, nebyly tu ani housle, ani smyčce. Jen kupička písku uprostřed…

20

Objev skryté tváře hlubiny mnohé vysvětloval. Hudba z podzemí nebyla mámením, Šulcovi posluchači skutečně existovali, zloděj Jáchymovy kštice se dostal do domu právě tudy.

Ještě týž den večer jsem se rozhodl zajít znovu na hřbitov, ostatky Sofie a Evžena Šulcových mi nedávaly spát. Artura jsem nechal doma, chtěl si, rošťák, vlézt do batohu, ale tam už mělo místo ocelové páčidlo.

Jel jsem na kole, byla letní noc, po nebi pluly větrem potrhané mraky, hvězdy blikaly. Opřel jsem kolo o hřbitovní zeď a přelezl ji. Přišlo mi tu jako v pohádce. U mohyl ligotaly plamínky svíček a dávaly tušit království hrobaříků, kteří je pečlivě obhospodařují.

Pustil jsem se záhy do práce. Hrobník bydlel naštěstí z druhé strany, a tak jsem nemusel dbát na to, že ho vyruším. Chvíli mne zdržela tepaná, rzí prožraná dvířka, než se mi je podařilo otevřít, ale pak už šlo všechno hladce.

Prostor hrobky se z větší části skrýval v přítmí, připadal jsem si jednu chvíli jako mrchožrout. Zatuchlý vzduch jitřil smysly, oči se mi utápěly ve tmě. Vybavil jsem se lahví slivovice, a tak jsem si z ní párkrát nahnul, jinak bych se k rakvím asi těžko přiblížil.

Byly tu dvě. Přemýšlel jsem, která patří Sofii a která Evženovi, ale pak mě zase popadla divná předtucha, až jsem sebou málem sekl. Vždyť uvidíš jen kosti, brachu, horší než v pitevně to nemůže být, dodával jsem si odvahy, až jsem jednu z rakví nakonec otevřel.

Kdepak kosti! Na dně dřevěné schránky odpočívalo tělo Sofie Šulcové, či přesněji, její zachovalá mumie. Nejhrůznější ale byly její oči, protože se na mne dívaly! Chtěl jsem jí je zatlačit, snad z piety, snad z obav, že mne uhrane, ale když jsem se o to pokusil, zteřelá kůže se mi pod prsty rozpadla a oči Sofie se pohnuly.

Probudil mne až chlad dlažby, mdlé světlo baterky vnášelo do kobky přece jen cosi živého. Když se mi podařilo zavřít první rakev a nahlédnout pod víko druhé, už jsem se ničemu nedivil.

Neblahé tušení se naplnilo. Šulc v ní samozřejmě nebyl. Na dně rakve ležely housle a po jejich obvodu, jako rituální kameny kolem vyhaslého ohniště, svítilo šest lidských lebek.

21

Julie se za těch pár let, co jsem ji neviděl, změnila k nepoznání. Z nohaté subtilní dívenky se stala slečna s milým pohledem a upřímnýma očima, plná víry v dobro a lásku. Sama hrála na flétnu, horovala pro hudbu právě tak nadšeně jako Jáchym.

Pamatoval jsem se na ten okamžik docela dobře. Poprvé přišla na návštěvu někdy na začátku letních prázdnin. Ženě přinesla pugét osmi žlutých růží a přede mnou, když jsem jí podával ruku a napůl žertem prohodil, že ji vítám opět doma a jestli se na mne ještě vůbec pamatuje, udělala pukrle.

Pozvali jsme ji na odpolední čaj, a protože červencové slunce teprve nabíralo sílu, mohli jsme si sednout do altánku naproti jezírku. Pravda, měl jsem trochu obavy, že jí Johana navrhne, aby nám něco zahrála, Jáchym II. měl doma i flétnu, ale žena začala hned zpočátku vykládat cosi o praktických stránkách případného manželství.

„Dnes se, holčičko, romantická láska nenosí, za dva tři roky stejně vyprchá, až si olíbáte tělíčka pusinkami, a pak zbývají už jen povinnosti a odvaha žít spolu. Jó, takový je život.“

„Takový, jak si ho ti dva udělají, paní Slavíková.“

„Pak je potřeba si s partnerem najít společné téma a na něm pracovat… U nás to byla třeba hudba.“

„Jak ušlechtilé,“ řekl jsem.

„Může to být samozřejmě i početnější rodina, nějaká společná bohulibá činnost nebo studium… To záleží na těch dvou.“

„Já bych chtěla mít s Jáchymem jedno nebo dvě děti, už se na ně těším,“ řekla samozřejmě Julie a uždibla si kousek dortu, který upekla Johanka. „Je výborný,“ zakývala uznale hlavou a smyslně se olízla.

„Tenhle má rád náš Jáchymek,“ pravila potěšeně žena.

„Ale mami!“ okřikl ji Jáchym.

„Takový ten náš uličník je… A toho byste si chtěla vzít?“ vykřikla poněkud teatrálně Johanka a spustila o tom, napůl vážně, napůl žertem, že Jáchym se stejně teď nemůže ještě ženit, poněvadž toho má před sebou moc. „Rozptylovat se láskou…“

„Je nebezpečné,“ skočil jsem Johance do řeči. I mně byly ty její průpovídky nepříjemné. „Ale na druhé straně, Julie, dejte si pozor. To jsem znal jednoho muzikanta, na kterého, když hrál, se slétaly ženy jako mouchy na mucholapku.“

„To jsi už jednou povídal, táto… Co jednou, tisíckrát!“ durdil se Jáchym.

„Vzpomínáš, maminko?“ mrkl jsem úkosem na Johanku.

„Ty mně povídej,“ povzdechla žena a hned si rýpla. „Ale nakonec jsem dala přednost tobě. Náš tatínek je psycholog, hned si každého otestuje, aby ho mohl zařadit do škatulky.“

„Nesmysl, právě naopak.“

Takové tlachy jsme před ní vedli. Julie přišla jednou, dvakrát, potřetí… Ale pak už ji to nebavilo. Cítil jsem se trapně. Musím však přiznat, že mi při těch řečech leccos letělo hlavou.

To něco bylo sžíravé podezření, že Johana se Šulcem zhřešila. Možná s ním měla i Jáchyma, mého syna. Tvrdila sice, že si na onen tragický den, kdy jsem se plazil smyslů zbavený po dlažbě našeho domu, nevzpomíná, ale moc jsem jí nevěřil.

Ostatně dal jsem si udělat zkoušku paternity, Johana sice zprvu nesouhlasila, ale pak mě sama škodolibě ponoukala, jako by říkala: Budeš mít, cos chtěl. Výsledky testů bohužel nebyly jednoznačné…

„A mě, pane Slavík, kam byste zařadil mě?“ chytla se toho okamžitě Julie. „Jsem čarodějnice, nebo nejsem?“ prohodila tak lehkovážně, až mi to přišlo nápadné. Někdo ji musel o Šulcovi už informovat.

„Myslím, že byste dokázala muže očarovat… svou krásou.“

„Ale tati, ona to myslí vážně,“ protestoval Jáchym.

„Já tě nepoznávám, tatínku, jaké vedeš řeči,“ zašvitořila Johana a přistrčila dívce talíř s dortem. „A nechtěla byste nám radši něco zahrát?“

„Mami, tohle přece…!“

„Co by na tom bylo špatného?“

„Třeba co jsme zkoušeli u pana Hlubiny,“ vyklouzlo Julii z úst, aniž by si uvědomila závažnost svého sdělení. Říkala Hlubiny?

U stolu zavládlo trapné ticho, Johana zesinala a uhnula očima někam stranou. Zato v domě znenadání zašuměla melodie, zběsile razantní jako přívalová vlna, která měla už dávno vyhlídnutý cíl.

Jáchym trhnul hlavou a pohlédl k oknu zamčeného pokoje, kam dávno nikdo nevkročil. Okno zarůstalo přísavníkem, ale v té chvíli se jeho tabulky rozhořely ohnivým jazykem slunce a za sklem se mihla všetečná tvář profesora.

V tíživé situaci Julie nakonec připustila, že u Hlubiny na návštěvě byli… snad dvakrát, třikrát. Profesor prý kdysi učil i na konzervatoři, je skvělý odborník a oni s ním teď cvičí takovou skladbu na varhany. Vzal je i do chrámu sv. Mořice.

„Co se na mě tak koukáš, já je za ním neposlala,“ řekla znechuceně Johanka. „Žádný učitel se ti nelíbí, žádný, nikdo. Ani Julie.“

„Udělala jsem něco nevhod?“ vyhrkla téměř plačtivě dívka.

„Naopak, Julie se mi líbí,“ podal jsem dívce vstřícně ruku, protože se zvedala k odchodu, aby nám takhle rozkacená neutekla.

Pochopil jsem, že potřebuje oporu. Johana vysílala nepřátelské signály celým tělem, ale zdržela se poznámek až do chvíle, než Julie s Jáchymem zmizeli. Poté však praštila utěrkou a rozplakala se zlostí.

„Myslíš, že tahle s ním bude mít trpělivost? Nachytala jsem je spolu v posteli. Urvat ho chce, urvat.“

„Prodejme ten dům, necítím se v něm dobře.“

„Ale nám se tu docela líbí,“ odsekla. „A nedívej se na mě tak zavile, já tam s nimi nebyla!“

Neodpověděl jsem v prvé chvíli nic. Co si mám o všem myslet, nebylo zas až tak podstatné, a pokud byla u Šulce Hlubiny, tak jen naplňuje svůj dlouhodobý záměr. Přišlo mi to líto.

„Copak jsme se neměli rádi, nevážili si jeden druhého, neplánovali společný život…?“

„To už je zatraceně dávno,“ utrousila natrpkle, nemilosrdně, jako by to ani nebyla pravda. Teď měla jiné starosti: „Jen aby se Jáchym od ní nenakazil!“

„A co když se ona nakazí od něho? Viděla jsi, jak je bledá, průhledná…“

„To sotva,“ sykla dryáčnicky.

Oči přitom Johaně horečně zaplály, tvář jí však potemněla. Zbytek neděle pracovala. Pustila se do mytí oken, pak leštila plstí schody a po večeři, to už měsíc nastavoval svou vyholenou bradu, šla přehazovat kompost. Rozhodla se v sobě spálit cosi, co se spálit nedalo. Jako by odhalila nepřítele.

Hudba, nebo Julie?

22

Mockrát mě napadlo, jak se asi cítí člověk, který utratil lidský život. Stále jsem si namlouval, že zabíjet ve jménu lásky a vzletných idejí je něco jiného, než když tak člověk činí z mamonu, ale pak jsem došel k závěru, že výsledek je téměř stejný.

Chtěl jsem zabít, chtěl. Nemělo smyslu nad tím moc přemýšlet, chudák Raskolnikov, stejně se nedopídil uspokojivého závěru. Jako by nevěděl, že každá vražda se dá nějak zdůvodnit. Ostatně na profesora jsem měl pifku už celé měsíce…

Kupodivu ten den jsem byl zcela klidný, a i když mě nečekaly žádné povinnosti, ráno jsem časně vstal, dokonce jsme spolu s Johankou a Jáchymem posnídali. O čem ale hovořit v takové rodinné sestavě?

Johanka prohodila cosi o počasí a Jáchym o hroznech, které měly letos na Moravě slunce požehnaně. Já nadhodil téma společné dovolené. Okamžik na mě koukali, jako bych se zbláznil, a pak důstojně a rychle opustili dům.

Chvíli jsme hloupli s Arturem, házel jsem mu kost a on mi ji aportoval. Moc mě to neuspokojovalo, ale bylo tu něco, co mne napájelo životodárnou energií. Pomsta, má milenka. Ta děvka! Chvíli jsem s ní obcoval v hudební síni, ne že by mě zase tak pobavila, ale chutnala náramně a já měl do deváté hodiny čas. Touhle dobou Mistr vylézal z postele a chystal si ranní koupel…

Kupodivu mě ani výčitky svědomí nezmáhaly, naopak, svým způsobem jsem se na setkání těšil. Ostatně nebudu to já, nýbrž hudba, do níž se vloudila chybička a já ji druhdy prozíravě nahrál… Kdo ho zahubí? Dokonalost sama!

Tentokrát jsem se do areálu prodírat přes vrátnici ani nemusel, už jsem věděl, v kterém pavilonu profesora najdu. Třebaže byly vchody zvenčí na knoflík, stačilo si jen počkat, až někdo půjde ven.

Za pár minut jsem stál před dveřmi s vizitkou Evžena Hlubiny, učitele hudby.

„Jen pojďte dál,“ křičel na mě rozverně z koupelny, když jsem vešel. „A pořádně zabouchněte.“

Viděl mě na obrazovce, prevít, ale nic jsem si z toho nedělal a na jeho hýkavou poznámku, za co že vděčí mé návštěvě, jsem poznamenal, že mu nesu nějaké Jáchymovy nahrávky, což ho očividně potěšilo.

Činil přesně to, co jsem přepokládal, lebedil si ve vaně, nahříval svou ztuhlou samčí kostru v páře a koupelové pěně, která mu bobtnala na prsou. Vypálil jsem na něho první ránu:

„Objevil jsem tu chodbu do vašeho domu. Ústí v jímce na vodu, je tam taková šachta…“

„Konečně,“ zaplesal spokojeně.

„Tušil jsem, že dole někde slídíte, že jste svůj dům nikdy neopustil.“

„Chodil jsem Jáchymkovi hrát ukolébavky, ale jinak máte pravdu… Jen v jednom se mýlíte, ten dům už není můj, je váš,“ pravil takřka vítězoslavně a ukázal na židli do kouta.

„Je Johany.“

„Budiž. Tak si sedněte a povídejte, nevadí vám, že se koupu?“

S nevolí jsem mlčky poslechl. Dnes jsem ho téměř nepoznával, byl čilý jako ryba v bystřině. Z pěny koukala jen hlava a starcovy rudé rty tančily v chomáčích pěny jako ústa masožravé květiny, která vábí svou kořist.

„Vím o tom, že sem Jáchym s Julií chodí…“

„Byli tu jen párkrát, scházíme se u Mořice,“ připustil po chvíli mlčení. „Končím, našel jsem nástupce, má obrovský talent, musí pokračovat…“

„V čem!“

„V mém započatém díle,“ řekl skromně, ale když viděl, jak jsem nad ním nasupeně zavrávoral, vylekaně se pohnul, až voda vyšplíchla.

„Raději půjdu, mám nějaké povinnosti,“ řekl jsem znechuceně a měl se k odchodu.

Evžen Hlubina mě nepřemlouval a jen zimomřivě poznamenal, že mu je najednou chladno, ba dokonce se i chvěje, a že se ještě chvíli ohřeje. Při té příležitosti mě požádal, jestli bych mu tu nahrávku od Jáchyma nemohl dát do přehrávače a pustit, což jsem ostatně předpokládal.

Za okamžik jsem byl zpět, to už v koupelně zavládlo opět bílo. Snopky páry mě šlehaly po tváři a valily se po dlaždičkách jako čůrky žhnoucí lávy. Položil jsem přehrávač do rohu na židli, aby na něj jen tak nedosáhl, a skutečně ho pustil. Snad poprvé v životě jsem mu rád vyhověl.

23

V následujících dnech Johana střádala síly. Věděla, že jsem špatným spojencem, všelijak se holedbala, natřásala a já věděl, že mne soustavně sleduje, ba dokonce i hlídá. Možná to způsobil Renatin telefonát.

Chystala se totiž na důležité přijímací řízení u jedné automobilové firmy a požádala mě, jestli bych s ní nesjel nějaké testové baterie na vyšetření osobnosti. Jak rád bych to před pár lety udělal, možná bych jí to i sám navrhl, ale teď jsem se nemínil Renčinou přítomností rozptylovat.

Situace doma byla pro mne momentálně prvořadá, zejména vztah k synovi. Že si našel dívenku, mne svým způsobem potěšilo. Johana ovšem vycítila nebezpečí a změnila taktiku, začala k nám Julii horlivě zvát, a to pak nešetřila průpovídkami:

„Jen si zvykněte na Jáchymovo hraní, moje milá, a naslouchejte mu. Pár tónů vás nemůže odradit, nebo ano? A pak si spolu pošpásujte… Třeba až do rána.“

Jáchym na matčinu hru kupodivu přistoupil, ztráceje v onom hektickém dění smysl pro rodinné souvislosti. Nepochyboval jsem, že má Julii bezmezně rád, vždyť byl tak neskonale šťastný, když ji měl nablízku. Skladby, co jindy cvičil celé hodiny, přehrál za podstatně kratší dobu. A dobře! Svým způsobem mě to děsilo.

Pozval jsem Julii na zmrzlinový pohár. Seděli jsme za prosklenou stěnou v kavárně Opera a koukali na sousoší Svaté trojice, které zčásti podpíralo lešení. Lidé mravenčili přes náměstí sem a tam, honili se za svou každodenní šedí.

„Jak se cítíte, děvče, když posloucháte Jáchyma? Myslím, jak na vás působí jeho hudba?“

Julie protáhla nosík, legračně zavětřila a útlé, téměř dětské prsty jí sklouzly po rozpáleném čele.

„Na co narážíte?“

„Nedivte se, až budete mít děti…“

„Je úžasný, ale někdy to trochu bolí.“

„Láska přece povznáší,“ provokoval jsem.

„Ale i bolí. Vás nikdy nebolela?“ namítla. A aniž by počkala na odpověď, pokračovala až dojemně: „Musím si zvykat.“

„Na co?“

„Až s ním budu jezdit po světě.“

„Kdo vám tohle zase napovídal?“

„Jsem ráda, že si už s maminkou rozumím.“

„Julie,“ povzdechl jsem, „vy asi nevíte o naší rodině všechno. Mohl bych vám vyprávět jednu pohádku, je trochu k pousmání… A trochu šílená.“

Zaplatil jsem za zmrzlinu a dali jsme si schůzku druhý den rovnou před hřbitovem. Příjemný, pozdně letní den přinášel klid a pohodu. Ve vzduchu už byl cítit podzim, ale ten konejšivý, co hýří barvami a tiší smysly vůní bramborové natě. V práci se mi také dařilo, a tak jsem měl docela dobrou náladu.

Nějaký plán rozhovoru nepřipadal v úvahu, snad téma, o tom jsem uvažoval, to připouštím. Měl jsem v úmyslu v onom pietním prostředí hřbitova Julii cosi naznačit o pomíjivosti hmoty a věčnosti ducha, tudíž i kultury…

„Narážíte na předpoklad, že umění je věčné. To já přece vím, proto Jáchymovi fandím.“

„Ale svým způsobem může být i…“

Chtěl jsem říct nebezpečné, nicméně z úst mi vyklouzlo slovo zavádějící.

„Nerozumím,“ zůstala stát.

Mezi mohylami jsme se málem ztratili, až vzápětí jsem zjistil, že hrobku profesora Šulce máme na dohled. Naposledy jsem tu byl oné noci, kdy jsem se vloupal do kobky, a od té doby uplynulo už mnoho týdnů. Při vzpomínce mi zatrnulo:

„Tamhle odpočívá naše bývalá domácí, Sofie Šulcová. Darovali s manželem mé ženě dům, víte to? Taková milá drobná paní,“ neodpustil jsem si poznamenat, když jsme došli k hrobu. „Profesor Šulc Hlubina o ní hovořil jako o matce, připomínala mi mumii: vysušená treska, vrásčitá, drobná. Někdy mluvila z cesty, tedy myslel jsem si, že mluví. Měl ji svým způsobem rád, údajně i on zemřel, vidíte ten nápis… Prý leží vedle ní tam dole, pod žulou. Ale neleží, vám to mohu povědět,“ řekl jsem a objal Julii kolem ramen, protože se chvěla. „Byl jsem se tam podívat. Rakev je prázdná.“

„Nechci nic slyšet,“ pobledla a její horká dlaň mi přistála na ústech, jako by mne chtěla umlčet.

„Bojíte se?“

„Nejde přece o mne.“

„O vás jde především.“

„Řekněte víc…“

„Profesor Šulc se teď vydává za učitele hudby Hlubinu. Ano, umění neumírá… anebo… umírá jinak. V té rakvi uložil…“

„Prosím vás, pojďme už domů,“ pohlédla na mne jako na zloducha, který strojí úklady. Nad námi plul po obloze červený balon s výletníky a shazoval dolů nějaké nesmyslné letáky. Promluvila až u hřbitovní zdi:

„Nezlobím se na vás.“

„Bodeť jo. Vy asi už nehrajete na flétnu, že?“

„Hraji,“ přikývla horlivě, „někdy si zahraji, ale radši Jáchyma poslouchám,“ zarděla se.

„Vy byste byla ochotna mu dát kus sebe? Svůj um, talent, vědomosti?“

„Ve jménu krásy a dobra,“ zarděla se.

„A kdyby páchal zlo?“

„Nežertujte. Při jeho hraní prožívám něco tak krásného. To ale vy těžko pochopíte.“

„Proč?“

„Protože takovou slast může prožívat jenom žena,“ pohlédla na mne už rozverně. S pouzdrem na flétnu v podpaží se tiše rozloučila a drobnými krůčky přeběhla na stanici autobusu, který právě přijížděl. Tak jsem jí alespoň zamával.

24

Možná měla pravdu, co mohu vědět o tom, jak ženy vnímají čas, jak se dotýkají prostoru, jak rozmlouvají s buňkou, z níž roste v jejich těle malý tvor. Ovšem představa, že Julie skončí jako ženy a dívky před ní, mne neskutečně trápila.

Profesor Šulc alias Hlubina patrně už kdesi počítal andělíčky, nicméně dědictví, které po sobě zanechal, mohlo způsobit větší škody než jeho fyzická přítomnost. Přistihl jsem se, že od jisté doby na Jáchyma a na Julii usilovně myslím.

Několik dnů po sobě jsem končil dřív s prací a přikrádal se tiše ke koncertní síni, abych mohl naslouchat klavíru, Jáchymovu dialogu mezi snem a skutečností, dobrem a zlem.

Jako by se mi vracelo znova všechno, co jsem kdysi prožil. Synova interpretace skladeb mi sice nepřipadala tak zničující a šalebná, ale znovu jsem si vybavoval skladby Bartóka, Beethovena a Liszta.

Jak pošetilý nápad, co mi uvízl v hlavě! Naposledy jsem ho použil u Šulce v koupelně: což takhle pustit podobnou nahrávku Jáchymovi? Reagoval by sebezničujícím afektem jako Mistr? Tak dlouho jsem bojoval s představou kakofonie, až jsem se jednoho dne, to už mne Lisztovy Transcendentální etudy téměř pohltily, pokusil nad hudbou zvítězit.

Jáchym břeskně třískl do kláves a vyběhl za mnou na chodbu, prý nic jiného ode mne ani neočekával!

Schovával jsem přehrávač za zády a přistižen, připadal jsem si jako uličník. Vešel jsem za ním do hudební síně a zavřel dveře, aby nás cizí uši neslyšely.

„Promiň, nevěděl jsem, čím tě zaujmout. Ty necítíš, že se něco děje?“

„Já jenom cítím, že jsem v životní formě, v takové jsem ještě nikdy nebyl. V životní… rozumíš! A Hlubina to říká taky.“

„Jmenuje se Šulc.“

„Jistě… Na rozdíl od tebe mi fandí.“

Pokusil jsem se mu vysvětlit, že na člověka v životě přicházejí chvíle, kdy zatouží být první, i já měl taková období, ale Hlubina s ním nehraje čistou hru. Je zvrácený. Někteří lidé tyjí z druhých. Namítl, že mu profesor předává zkušenosti.

„Jde tu o smysl.“

„Proč o smysl?“

„Ne proč, ale k čemu, pro co to děláš. Pro sebe? Nebo pro druhé… Třeba pro Julii.“

„Ježiš, tati, s tímhle na mě nechoď. Letos bych mohl vyhrát nějakou významnou soutěž.“

Zeptal jsem se znovu na Julii. Odpověděl mi, že ho miluje, ale on neví, co k ní cítí, hudbě by asi dal teď přednost, a když jsem mu připomněl, že hudbu nemůže milovat víc než člověka, vždyť Julie kvůli němu nechala i hraní, poznamenal příkře, že neměla talent. Každý, kdo nemá talent, by podle něho měl nechat hraní. Jako bych slyšel profesora!

„To si opravdu myslíš?“

„Dobře, tak ať si hraje doma, ale ať nepiští na koncertech,“ prohodil sobecky nesmlouvavým tónem.

Kštice černých vlasů, ten havraní ocas krákoravého ptáka, mu spadla do čela. Smetl ji rozmáchlým pohybem hbitých prstů. Onen pohyb jsem z dřívějška dokonale znal.

Nechtěl jsem, aby přestal hrát, ale jak mu vysvětlit, že pokud bude od druhých brát, musí jim i vracet. Myslel jsem teď konkrétně na Julii.

„Hlubina byl démon… ale možná, že už není,“ zaváhal jsem.

„Co to má znamenat? Čeká nás vystoupení u Mořice. Budeme hrát spolu.“

„Nehrej s ním. Napájí se lidskými dušemi.“

„Proč právě lidskými?“ zachechtal se.

„Pro koho, hochu, ptej se, pro koho to dělá. Dobře ví, že jenom lidé dokážou vnímat krásu hudby. Julie chřadne jako všechny ženy a dívky, co mu naslouchaly. Jednou ti povím, jak skončily. Je to jako droga, už mu nestačí jedna, musí jich mít víc a víc…“

Jáchym na mne s nevolí pohlédl a pak ze sebe zjitřele soukal slůvka o tom, že Julie hubne, protože drží dietu, chce se mu líbit. Chce ovšem také slyšet jeho hudbu, potřebuje ji, jako on potřebuje posluchače. Prázdné stěně prostě hrát věčně nemůže, to je jako by spisovatel psal jenom do šuplíku, bez druhých to nejde, jinak se utrápí.

„A kdybych ti slíbil, že já…“

„Líbí se ti?“ usmál se s notnou dávkou zadostiučinění.

„Záleží mi na ní.“

„Ty ale nemáš talent!“ přejel nabubřeně loktem po klávesách, až piano zakňučelo. „A je rozdíl, když se dívám na tebe, nebo na ni. Je mladá, krásná, neopotřebovaná, plná smyslnosti. Inspiruje mne.“

„Zahubíš ji,“ řekl jsem a posadil se do křesílka, v němž sedávala Julie.

Vrzly vchodové dveře. Jáchym II. se naklonil nad klaviaturou a spustil. Johanka, vracející se z práce, nezdrženlivě zaťukala a zvědavě nahlédla dovnitř. Zřejmě mne v prvé chvíli přehlédla, protože řekla sametovým hláskem:

„Kde máš Julinku, Jáchyme? Nemůžu ji pořád zaskakovat. Musí hodně jíst, chuděra, a dávat na sebe pozor, aby byla dlouho zdravá,“ poznamenala soucitně a teprve teď si mne všimla.

„Chtěla jsi říct, aby dlouho vydržela?!“

„Á, tatíček poslouchá. Jen aby tys vydržel… Taková vzácná návštěva. Už ne za dveřmi? Copak se přihodilo?“

„Je v životní formě,“ řekl jsem a zvedl se, že vypadnu.

„V takové formě jako on jsi nikdy nebyl, piháčku,“ mrkla na mne dovádivě jako kdysi a ustoupila do chodby, abych mohl projít.

Johanka měla očividně dobrou náladu a krotila svou náruživost. Dokonce si mne odvedla do ložnice a ukázala mi nový podvazkový pás, tak svůdně navoněný. Pokusil jsem se s ní milovat, ale skončilo to jako let dvouplošníku, kterému upadlo křídlo.

25

Na konci září mi telefonovala Renata. Rovnou jsem se jí zeptal, proč tedy nepřijede, a ona udiveně odvětila, jestli to opravdu chci, když jsem na ni neměl tolik let čas. Nevěděl jsem, co jí mám na to odpovědět, nejednou jsem o tom uvažoval.

Vlastně mi chtěla sdělit, jak je na tom dobře. Už má práci. Přijali ji do firmy, která se zaobírá výrobou dřevěných hraček. Má na starosti jejich distribuci, pokud bych chtěl, může mi poslat i nějaké vzorky.

Navíc ji vedení poslalo na kurz muzikoterapie, který absolvovala před týdnem. Celou tu dobu prý na mě vzpomínala: pískali na flétničky, vyťukávala rytmy na bubínku, kdo uměl, hrál na klavír. Večer u táboráku zpívali. Vliv hudby a zvuků na lidské tělo, psychiku a vědomí je prý úžasný zážitek. Bylo to báječné, osvěžující a optimistické…

„Takový mír v duši jsem už dlouho nezažila, a chuť žít… Řekla jsem si, že ti o tom musím povědět!“

„Díky,“ hlesl jsem a zavěsil.

Na rozdíl od ní jsem se s hudbou ještě neoženil. Po několika týdnech bezbřehého nadšení, kdy z Julie vitalita přímo tryskala a ona, nyní už zase pohublá a subtilní, měla ještě tolik síly, že se snažila s energií hospodařit, se stalo, co jsem mohl očekávat, začala totiž postonávat.

Léto rychle dozrálo. Touha po naplnění, tak chvějivě tetelivá, se rozpouštěla v šedi obav. Barevné obrázky podzimu vystřídaly plískanice a těžké, depresivní nálady. Lidé zalézali do svých doupat. Blížila se koncertní sezóna.

„Tys to přivolal,“ zlobila se na mne Johanka. „Kdo ví, cos jí napovídal,“ vyčítala mi, když se Julie pár dnů po sobě neobjevila.

Julie se znovu ukázala až po týdnu. Měla tvář mramorově chladnou a po celou dobu své přítomnosti se snažila křečovitě rozdávat pohodu. Ale pergamenová pleť a kruhy pod očima svědčily o pohnutkách a bolestech, s nimiž ve svém nitru zápolí.

„To jste hodná, moje milá, že jste se na nás přišla podívat. Snad nejste nemocná? Vy přece víte, jak vás Jáchym potřebuje,“ ovinula ji Johanka pozlátkem slov, a než se dívka stačila vzpamatovat, seděla už v koncertní místnosti a naslouchala klavíru.

Brzy se ale situace změnila. Ač Julie nešetřila slovy obdivu a chvály k Jáchymově produkci, objevovala se, patrně i proti své vůli, u nás čím dál míň.

„Ona snad opravdu bude churavět. Tuhle jsem za ní byla a sotva se postavila na nohy. Už nechodí ani do školy,“ vykládala zaujatě žena.

„Říkáš jí má milá… Něco mi to připomíná.“

„Profesora ti to připomíná,“ odvětila bez okolků, „ty se toho stihomamu nezbavíš. Ještě sem tahej ty své fantasmagorie, teď když se Jáchym potřebuje co nejvíc soustředit. Víš, jak je citlivý. Dostal prý pozvání od Eugéna Indjice, který pořádá kurzy pro špičkové klavíristy, ale ty zase nevíš, kdo to je Eugén Indjic! Pane bože, koho jsem si to vzala?“ lomila rukama. „A taky se mluví o tvůrčím pobytu v Basileji a zájem projevili i Japonci. Ne, ne, nevymlouvej se,“ nepustila mne ke slovu, „chci slyšet konkrétní návrh, žádné úvahy, ale praktickou radu, jak se zachovat. Co říkáš těm svým pacientům. Chodí k tobě pro rady, ne?“

„Chodí za mnou docela normální lidé.“

„Tak co jim říkáš, co?“

„Jsem zásadně proti tomu, aby Jáchym koncertoval, nota bene se Šulcem, který má už nejmíň desítku let ležet pod drnem. Nevšimla sis, má na hřbitově náhrobní kámen!“

Zůstala na mne nenávistně zírat. Kdesi v těle jí začala kvasit zášť a prosakovat všemi póry kůže. Ucítil jsem závan spáleniny, oči měla skelné, bez soucitu:

„Profesor Hlubina ale není Šulc!!!“

„Já vím, je to ten nejlepší stařík na světě.“

„Bereš Jáchymovi talent. Na to nemáš právo.“

„Zato on je čisťoučký a neviňoučký jako andílek.“

„Měl by ses jít léčit!“ povzdechla.

„Už na tom pracuji.“

Vzápětí do ticha zazněly přítulné tóny klavíru. Tak líbezné a přívětivé, až se Johanka blahosklonně usmála.

„Něco ti povím. Když tedy chceš, budeš ho mít… Ale teď mi tu Julii necháš, protože bez ní nemůže být. To další si rozmyslím a pak ti řeknu.“

Její chladné prsty přistály na mém krku. Johana už byla zasažená, infikovaná, jako ty ostatní. To nebyla jen mateřská opičí láska. Cítil jsem z ní nasládlý dech drogy, ulpívavé závislosti. Potom mi vklouzla rukou za límec košile. Kdysi jsem její doteky miloval. Ale teď, teď se mi po nich sevřelo hrdlo.

„Už není čas,“ zakýval jsem odmítavě hlavou. „Opravdu není.“

26

Listí zežloutlo, opadalo, na kalužích se občas zaleskly šupiny ledu. Adresu Julie jsem našel v Jáchymově zápisníku. Rozjel jsem se za ní hned následující den, plný obav a strachu, v jakém stavu ji naleznu.

Domek stál na okraji města v asanačním pásmu. Majitelé se už dávno vystěhovali, ale ona se tu, chuděra, rozhodla přečkat zimu, než si zase sežene nějaký podnájem. Bylo otevřeno, vešel jsem brankou na dvorek a potom i dovnitř.

Temný, bavlněný závěs, ten prapor nevinnosti, měla Julie stažený přes okno. Připomínal mi prošoupaný rubáš. Sama se zahnízdila v klasické posteli, že jí sotva byla vidět hlava. Na židli, přisunuté k pelesti, stál malovaný hrníček se zbytky bylinného čaje a vedle něho ležela mrtvolka teploměru. V místnosti bylo celkem uklizeno. Na stole zívalo jen pár zapomenutých knížek, které tonuly v nehybnosti prachu a zapomnění.

„To jste vy?“ zachrastila zoubky a povzbudivě na mě zamrkala. V tom přítmí mne napadlo, že má nezvykle rudé rty. Šulcův květ na koupelové pěně!

„Tušil jsem, že jste nemocná. Jak je vám?“

Zavrtěla se, s námahou vyndala vyzáblou ruku a napřáhla ji ke mně.

„Vidíte…“

„Čtete románky o lásce?“ mrkl jsem na peřinu, která se zavlnila. Najednou se zpod ní vynořil kocour, lísal se k ní a předl.

„Jo, to je můj denní chleba… Moc na mě nekoukejte, vypadám hrozně, co?“ vyhnula se odpovědi. „Jsem umolousaná jako vodník, jako kostlivec. Ale už vím, jak na to, abych neumřela,“ štěbetala. „Stýská se mi po Jáchymově klavíru, vždycky se na něj tak těším. Přitom si dokáži představit, že po nanebevstoupení přijde peklo, že budu zase dole. Ani netušíte, jak potřebuju lidi. Jen co budu moct ven…“

Chvíli jsme jen tak povídali, snažil jsem se Julii povzbudit a odpoutat od myšlenek, které ji sužovaly, ale dařilo se mi to jen do té chvíle, než jsem se zeptal na svou ženu. Bylo pro mě moc důležité vědět, jestli ji v poslední době navštívila.

Vlastně jsem to tušil: přinesla jí dort a vzkaz od Jáchyma, který se prý pro lásku souží, jenomže teď má před sebou mimořádné úkoly a nemůže se rozptylovat…

„Proboha, neplačte,“ stiskl jsem dívce dlaň. Měla ji zpocenou, mrazivě chladnou. „On vás určitě potřebuje, ale jinak, než myslí Johana.“

„Láska přece léčí!“

„Někdy i zabíjí… Julie, vy už nehrajete, vy jste se vším praštila?“ sklouzl jsem očima na pouzdro flétny, které vykukovalo zpod postele. „Musíte hrát, musíte mu nabídnout naději.“

Špitla potichu, že se pokouší, a jak se zastřeně usmála, zazářily jí v ústech bílé perličky zubů. Až mi zazvonilo v uších. Požádal jsem ji, ať tedy zahraje mně, ale odmítla, styděla se.

„Nemůžeme se s tímhle jen tak smířit!“

„To myslíte vážně?“ polekala se, a ještě než jsem stačil rozhodněji přitakat, sáhla pod peřinu a vyndala flétnu. Poté ji přiložila lačně ke rtům, dýchla do ebenového dřeva a bez zábran začala hrát.

„Věděl jsem to, věděl!“ nadšeně jsem zatleskal. „Hádejte, proč jsem přišel?“

„Vypravovat mi pohádku,“ odložila flétnu a vrátila ruku do mé dlaně. Pak začala drobit větičky o tom, že když byla malá a měla horečku, maminka jí vyprávěla vždycky nějakou pohádku. Obvykle strašidelnou. Chtěla, aby se zapotila, ale ona v posteli nikdy dlouho nevydržela.

Zdálo se mi, že konečně procitla. Neměl jsem při ruce žádnou pohádku, ale řekl jsem, že ji možná právě teď žijeme.

Je o zlých lidech a jak skončí, to opravdu netuším.

„Ono v ní nezvítězí dobro?“

„Zvítězí,“ řekl jsem, „pokud mu pomůžeme.“

„Tak spusťte,“ zavřela oči a nastavila uši.

Vyprávěl jsem Julii příběh o Sofii, o vile, kamenném domě profesora Šulce, do něhož tak ráda chodila, o písku v zubech, o Johaně a kupě peněz, které zdědila, nevím po kom, o sobě a o Jáchymovi. Vyprávěl jsem jí znovu o ženách, které se z krásek proměnily ve stařeny a lunaticky vyhlížející mumie. Snažil jsem se zbavit svou řeč všech pocitů a hodnocení. Ať si svůj názor udělá sama.

„Ale tohle jste mi už naznačil na hřbitově.“

„Jenomže… Šulc Hlubina stále hraje,“ řekl jsem a uvědomil si, že ho kdesi v dálce slyším, že se mi ho nepodařilo zničit. Rozpovídal jsem se o návnadě plné disonancí, kterou jsem na Šulce nachystal, o tom, jak jsem chtěl téhle tragédii učinit jednou provždy konec. I kvůli ní.

„To vystoupení u Sv. Mořice asi bude,“ přiznala provinile, jako by věděla víc než já.

Jak by ne. Zahlédl jsem už plakáty. Budou hrát Paganiniho, Chopina, Bacha… Žák s Mistrem. Jestli se ten koncert uskuteční, vezme jí Jáchyma docela. Člověk může mít několik milenek, ale lásku má jenom jednu.

Na okamžik zmlkla, a pak spustila cosi o tom, že Jáchym má jen ji, nenechal se profesorem infikovat, nechce nahlížet do hlubin…

Moc jsem ji svými řečmi asi nepotěšil. Nedopověděla, prudce odvrátila hlavu, zavrtala se zpět do peřin a pěstičkami si zatlačila oči.

„Ztrácím se,“ připustila. „Ale co na mně chcete, co mám udělat?“

„Nechci, abyste Jáchymovi jen naslouchala, hrejte s ním. Milujte ho, nabídněte mu ještě víc lásky, zkuste být rovnocenným partnerem, nebo ho navždy ztratíte.“

„Ztratit… to je jako zemřít?“

„Tak nějak.“

„To by bylo moc smutné,“ zamyslela se tak usilovně, až se jí zkrabatilo čelo. „Podejte mi ještě tu flétnu, prosím,“ řekla najednou, jako by se mi pokusila odvděčit za to, že jsem ji přišel varovat. V ten okamžik mi připomněla Johanku zamlada.

Potom se s námahou znovu posadila, stáhla si peřinu přes klín a zakývala na mne uličnicky hlavou. Viděl jsem, jaké úsilí musí vynaložit.

„Začněte cvičit, Julie, slibte mi to.“

„Budu o tom přemýšlet,“ odvětila zadumaně a okoralými prsty se dotkla lehce mých úst.

27

Nabyl jsem přesvědčení, že Jáchym, ponořený do světa hudby, nevnímá spoušť, kterou rozsévá kolem sebe. Stále mi vrtalo hlavou, co si z našeho rozhovoru vzala Julie k srdci a jestli se s Jáchymem spojila.

Děvče k nám opravdu přestalo chodit. Jáchym se sice po ní ptal, ale sílu za ní jít už v sobě nenašel. Projevilo se to i na jeho hudební produkci. V dobře známých skladbách byl najednou cizincem.

„Ty ho tak necháš být, vždyť se utrápí, dělej něco!“ hysterčila Johanka a přicházela s šílenými nápady. „Jáchym ji miluje, zničí z bezmoci sám sebe.“

„Julie by teď jeho hraní nepřežila…“

„Že to tak přesně víš? Chodíš za ní, viď, dolejzáš. Přebrals mu holku. Ta si to, pane, umí spočítat!“

„Neznáš ji. Chceš, aby skončila jako Sofie?“

„Nedala ti náhodou, piháčku?“

„Drž pusu, nebo tě…,“ napřáhl jsem ruku, ale neuhodil.

„Ty na něho žárlíš. Tys nedosáhl jako on k nebesům, tys neochutnal slast výšin,“ křičela téměř extaticky.

V toku její zášti jsem propadal panice, v těchto chvílích jsem si uvědomoval, jak ji nenávidím. Už jsem nebyl s to dál odkládat mučivé pochybnosti. Rozhodl jsem se odkrýt karty:

„Nikdy jsem se tě na to neptal, a jestli nechceš, nemusíš mi odpovídat. Jáchym má mnoho společného s profesorem Šulcem…“

„Přinejmenším jeho genialitu!“

„Je to jeho syn, viď?“

„To přece není podstatné,“ odsekla potměšile.

„Pro mě ano, pro mě je podstatné, jestli můj syn obcuje s démony.“

„Opravdu si to myslíš?“ udělala půlkrok dozadu, aby zaútočila. „Netušila jsem, kolik je v tobě nenávisti!“ zašermovala mi pěstí před očima. Její mdlá tvář zbrunátněla, šlehaly z ní plameny. Matka bránila dítě, svého geniálního miláčka.

Kolik nenaplněných snů ze sebe musela do něho vtělit, kolika neukojenými tužbami zaplavit. Mohl jsem za to já, že jsem jí nabídl tak málo? Stačilo ještě jedno ostré slovo a skočila po mně jak dračice.

„Kéž bych se mýlil.“

„Ne on, ale ty kolem sebe seješ vítr,“ pravila vyčítavě a spustila o tom, že ví, co teď udělá. Jestli prý mě napadlo, kdo přijde namísto ní, namísto té děvky Julie?

Než jsem stačil cokoli namítnout, oznámila mi pompézně, že si sedne na její židli. A třeba si i lehne na divan. Kdo by to měl udělat jiný než jeho matka, kdo jiný se dokáže obětovat… Tok zastřených slov sílil, zaslechl jsem oslovení můj hošíčku a měl dojem, že si mě v pečovatelském transu spletla s Jáchymem a že se mu vzápětí ukloní.

28

Opravdu netrvalo dlouho a Johana svůj slib začala plnit. Sotva přišla z práce, navlékla na sebe sváteční kostým, pečlivě se upravila a s mejkapem v tváři a uzlíkem nejistoty na rtech vcházela do Jáchymova koncertního sálu.

V rodinném divadýlku jsem odmítl hrát jakoukoli roli. Jáchym mne sršatě zdravil na půl úst, raději by mne asi neviděl. Kdo ví, co mu Johana o mně a o Julii napovídala, jenom mi bylo divné, že o ní nepadlo ani slovo.

Jáchym už v průběhu roku začal docházet do chrámu sv. Mořice, po domově tu nalezl své druhé útočiště. Tady mohl meditovat, tady mohl v klidu preludovat na varhanách a rozprávět s hudbou.

Párkrát jsem ho tu navštívil a skryt v zákoutí zpovědnice naslouchal, jak hraje Bacha, jak váže klenbu hudebních témat a rozvíjí dynamické kontrasty. Úchvatné, velkolepé, fascinující! Jako laik jsem to alespoň tak vnímal.

Šulce Hlubinu jsem v kostele naštěstí nezahlédl, zato jednou jsem málem zakopl o Julii.

„Ví o vás?“

„Myslím, že ano.“

„Proč nehrajete spolu?“

„Jsem tu na zapřenou… Tady je to něco jiného než u vás doma. Jak bych to řekla… Víc pokory, čistoty, míň vzrušení.“

„Přál bych si, abyste na něho pamatovala,“ řekl jsem a pohladil ji po tváři.

Venku už ve vzduchu poletovaly vločky sněhu, v dohledu byly Vánoce. Tentokrát jsem nepomýšlel ani na dárky. Ostatně podivný sen, v němž jsem žil, by mi to ani nedovolil. Okolnosti mě donutily pozorně sledovat svou ženu a dělat si zápisky: o jejím vzhledu, chůzi, kondici. Snažila se mi zpočátku ukazovat v tom nejlepším světle.

Podívej, kdo měl pravdu, říkala její rozdychtěná tvář a mnohomluvná gesta, která znamenala všechno ostatní, jen ne to, před čím jsem ji varoval. Zatímco já byl trápením pobledlý a unavený, ona hýřila energií a nadšením.

Želbohu už koncem listopadu se mnohé výrazně změnilo. Tu ji píchalo pod lopatkami, tu popadala dech a kdysi tak příjemné sny se měnily v krvavé honičky. Teprve teď přiznávala, že podobné stavy pociťovala i dřív. Plíživá moc skladeb měla svůj zákonitý odraz: po vzepětí přicházel propad.

Jáchym si matčiny proměny zprvu snad ani nepřipouštěl. Vnímal jen svou muziku a vidinu úspěchu. Teprve až když začala očividně strádat, přestala chodit do práce a po bytě se šuchrala s holí, stěžujíc si na bolesti kloubů, projevil o ni zájem. Krátce po Mikuláši ulehla.

V té době jsme se s Johanou překvapivě sblížili. Většinu dne proležela v posteli a občas, abych to neviděl, pohlížela štítivě na svou sesychající tvář do zrcadla, které měla zabalené v utěrce a schované v nočním stolku.

Osud tomu chtěl, abychom k sobě našli cestu až za těchto smutných okolností. Mnohokrát mne napadlo, zdali bych se neměl pokusit Jáchyma přesvědčit, aby se Šulcem nehrál, vždyť v tomhle věku nedokáže domýšlet, co ho v životě čeká.

„Ne, tohle mu nemůžeš udělat, v té hudbě je celý jeho život,“ prosila úpěnlivě a její nyní už jen kůží potažená ruka se pod slova mírumilovně podepisovala.

„Už tě zase poznávám… Jsi jako dřív, jako když jsme se potkali.“

„Nic mu nevyčítej.“

„On má alespoň tu svou hudbu, ale co mám já, co mi zbude?“

„Je na tom něco tak tragického?“ usmála se těžce. Cítil jsem, že se se mnou loučí.

Zavřela oči a do druhého dne, dva týdny před Štědrým večerem, zemřela.

29

Předvánoční dny jsem prožil v těžké agonii. Pohřeb se konal ještě ke konci týdne, Jáchym hrál své matce u rakve. Na ceremoniál nepřišlo mnoho lidí, ale ti, kteří se dostavili, plakali upřímným dojetím.

Obřad byl církevní. Duchovní pronesl něco o tom, že Johana žila hudbou a hudbou prý také zemřela. Po Jáchymovi zahrál na harmonium i stařičký Šulc Hlubina, který se tu znenadání objevil, a ač mně to bylo proti srsti, nedokázal jsem tomu zabránit.

Když mi pak četli Johančinu závěť, zjistil jsem, že vyslovila dvě přání: Dům s hudební síní a veškerý majetek odkázala Jáchymovi, syn mně ale v domě, pokud budu chtít, musí umožnit do smrti bydlet. Jak zábavné! Druhé přání se týkalo přímo Johany. Chtěla odpočívat v hrobce po boku svého dobroditele, v čemž jsem jí vyhověl. Místo tam pro sebe měla.

Na pohřeb přijela i Renata, poslal jsem jí parte. V smutečním závoji hostů se její blonďatá hlava pod černým kloboukem rozvila jako slunečnice vycházející z temné noci. Když mi kondolovala, neřekla snad ani slovo, ale v onom krátkém mlčení a letmém doteku ruky se odehrálo vše: naše životy se opět spojily.

Dal jsem si s ní schůzku hned druhý den na náměstí pod orlojem, šli jsme si sednout do kavárny. Už při pohřbu mě napadlo, že by bez problémů mohla přespat u nás. V domě bylo volných pokojů dost, ale nechtěl jsem ji zvát do míst, kde jsem se sám cítil ohrožen.

Vyprávěli jsme si o tom, jak jsme prožili uplynulá léta. Tentokrát mi naslouchala trpělivě a chtěla znát i podrobnosti, jako by jí až teď docházelo, že vše, o čem jsem dříve mluvil, mělo své racionální jádro.

Byl jsem rád, že se konečně mohu vypovídat někomu, kdo mne bude brát vážně. Soustředil jsem se zejména na okamžik Jáchymova zasvěcení démony, ďábelsky promyšlený plán, který se každým okamžikem blížil.

Zmínil jsem se Renatě i o svém pokusu profesora zabít a také o Julii, krásné dívence, která se zahleděla do Jáchyma, a ten ji, ostatně Mistr to se svými posluchačkami dělal celý život, začal zneužívat.

Mluvil jsem i o lidských vlasech, o neposedném Arturovi i o chrámu sv. Mořice, v němž se za pár dnů, přesně to bude šestnáctého prosince, odehraje nejtěžší zkouška mého života, budu v ní tentokrát pouhopouhým divákem.

„Divákem?“ zpozorněla Renka. „Myslíš to tak, že ty, Slavík, se budeš dívat na svého syna, jak ti ho ukradne ten geniální zvrhlík Šulc?“

„Ty ho neznáš!“ přikývl jsem zničeně.

„Dal jsi Jáchymovi kus života? Dal. Proč si tak málo věříš?“

„Nemám hudební talent jako on, nedokážu si s ním povídat o muzice, jak bych chtěl, a přece ho tolik miluju.“

„A řekls mu to?“

„Ani by mě neslyšel,“ zapochyboval jsem, ale když jsme se večer rozcházeli, Renata mi připomněla, že bych si měl se synem od srdce promluvit.

Ano, ani jí jsem nikdy neřekl, že ji miluju, a přitom jsem po ní v posledních letech tolik toužil. Brodil jsem se v blátíčku samolibosti, litoval se a kul pikle se zvukovým balastem, který měl srazit génia na kolena, místo abych se s ním utkal jako chlap s chlapem.

Už bylo večer po deváté, když za mnou přišel Jáchym. Vyhledal mě, utrápený a zbědovaný k nepoznání. Prý kde jsi byl, otče? Chtěl se zeptat na matku.

„Tys tomu duchovnímu říkal, že žila hudbou a hudbou zemřela?“ řekl nijak útočně, spíš jako by postrádal souvislosti.

„Vědí to všichni, jenom ty to nechceš slyšet.“

„Nerozumím,“ podivil se Jáchym a výraz jeho obličeje jevil známky překvapení.

„Protože mě neposloucháš.“

Sedli jsme si ke stolu a spřáteleni bolestí, srkali čaj. Po dlouhé době si pro mne Jáchym našel chvíli času, dokonce jsem měl okamžik dojem, že k sobě patříme i jako otec a syn.

„Tváříš se, jako bys něco věděl a nechtěl mi to prozradit,“ pravil téměř plačky a nervózně si zamnul prsty.

„Už jsem se o to několikrát pokoušel, marně.“

Nabyl jsem přesvědčení, že mne asi opravdu neslyšel. Dřív než slova z mých úst stačila ožít, mrtvá popadala k nohám. Znovu jsem tedy opakoval, že hudba v jeho pojetí zprvu posluchače povznáší, ale potom je spolehlivě ničí.

„Má hudba?“ vydechl nevěřícně. „Miluju ji a přes ni i druhé.“

„Hudba ne,“ opravil jsem se, „hudba za nic nemůže, ale jedná se o tebe. Nevidíš napravo nalevo a myslíš jenom na svůj kumšt,“ zvýšil jsem hlas. „Sytíš ho jejich duší.“

„Všechno je jinak,“ protestoval, „musíš mi věřit, já s tím bojuju.“

„Ani nevíš, jak bych si to přál, ale když vidím, že se s Mistrem pořád scházíš…“

„Je to náš poslední koncert,“ řekl téměř lítostivě.

Druhý den prochodil mátožný jako bez ducha. Následující noc zřejmě celou probděl, slyšel jsem, jak pobíhá bezúčelně po domě. Bloudě hledal sám sebe. Ráno jsem našel u pokoje profesora vyvrácené dveře. Jáchym chtěl nakouknout do Pandořiny skříňky a ono… nic!

Krátce nato jsem zaslechl synovy kroky, směřovaly do koncertní síně. Zamkl se v ní sám, samotinký, a dryáčnicky spustil. Rozhodl se vyzkoušet si ten experiment na svém těle. Stal se interpretem a zároveň sám sobě posluchačem.

Hrál jako o život, bez jídla, snad jen s hrncem čaje, hrál bez přestávky v jednom kuse, přednášel baroko. Hudba duněla celým domem: vyprávěla, štěbetala, tančila, křičela rozkoší i běsy…

Kamenné zdi se otřásaly pod náporem Bachových klavírních kompozic. Myslel jsem, že ohluchnu, že nevydržím. Ještě chvíli, chviličku… Ano, umění musí bolet. Pak přišla Toccata a fuga d moll, nejednou ji zkoušel v chrámu na varhanách. Znal jsem ji a miloval…

A tu jsem zaslechl vzdechy, překotné a vyplašené, utíkající z temných zákoutí lidských hlubin. Dveře a okna v domě se otevřely, loď se potápěla…

„Jáchyme, přestaň, nebo zničíš sebe i mne,“ prosil jsem ho a křičel, zacpávaje si uši. Jenomže on ani teď nezmlkl a šílená hudba proudila z koncertní místnosti i přes noc a ještě další den. Pak náhle ticho, nitkovitý dech nicoty.

„Jsi tam, hochu, žiješ ještě? Já tě mám přece rád, nejsi sám, nejsi, já tě miluju!!!“

„To ona je tu se mnou… Všemocná a nepokořená, má milenka hudba,“ zasmál se ďábelsky a zmlkl.

30

Bloudil jsem minulými životy, pokud nějaké byly, a také dětstvím a dospíváním, mapoval jsem krůček po krůčku své šance vůči démonu Šulcova génia. Vlastně šlo o jakousi bilanci: co se povedlo, co ne, sečteno a podtrženo. Došel jsem k závěru, že vyhlídky jsou nevábné.

Blížil se šestnáctý prosinec, plakáty nelhaly. Na žlutém papíru byli černými písmeny veřejnosti představeni umělci Evžen Hlubina a Jáchym Slavík. Plakát křičel do světa jako zmalovaná děvka, vězelo v něm cosi vyzývavého a neřestného.

Jak povzbudivé. Cítil jsem, že mi v žilách tuhne krev, marně jsem hledal východisko, jak z téhle situace ven. A k tomu ke všemu Jáchym dva dny před koncertem zmizel, vypařil se a hudební síň po něm zůstala prázdná… Sedl jsem si ke klavíru a zkoušel něco zabrnkat, nešlo to.

Nemohl jsem se soboty dočkat. V pátek po obědě jsem volal Renatě do hotelu, přepojili mě k ní na pokoj. Oznámila mi, že plakáty četla a na koncert se těší, i když trochu sdílí mé obavy. Jestli chci, můžeme spolu strávit příjemný večer. Domluvili jsme si v Národním domě večeři.

Potom jsem se pokoušel objevit v Jáchymově telefonním adresáři číslo na Julii. A protože jsem ho nenalezl ani ve zlatých stránkách, objednal jsem si taxíka a nechal se i s Arturem zavézt za ní.

Bohužel ani tady jsme neuspěli, zvonek nefungoval a ani na ťukání se Julie neozvala. A tak jsem chvíli nervně obcházel se psem dům a přemýšlel, jak se dostat dovnitř. Namísto žaluzií plál ve sklech olověný stín příšeří a já mohl jen tušit, co se odehrává uvnitř. Nakonec jsem násilím otevřel branku, prošel po záhrobní na dvorek a zavolal:

„Julie, to jsem já, Slavík.“

Val z prázdných, modrých sudů mi částečně clonil ve výhledu do krajiny. Na zahradě stromy, jabloně. V koruně jedné z nich chřestila větrem plastiková láhev, patrně druhdy sloužila na vosy. V rozsochách zalomené hrušně vězela kostřička papírového draka.

„Haló, je někdo doma?“

Na zavolání přicupitala jen vzpomínka. Zaslechl jsem ozvěnu dýchavičného hlasu Sofie Šulcové: To jste vy, študente? Nemáte provázek? Chyběl už jen pohrabáč a balík šustících bankovek. Voňavá sukýnka staroby, cítil ji pes.

Vzal jsem za kliku, bylo otevřeno. Do cesty se mi pletla nemilosrdná představa: Julie leží v rozestlané posteli, vlasy jí splývají po polštáři, na krku náhrdelník z kostí. Je mrtvá, zprzněná.

Folie nazlátlého světla se rozlila z žárovky po místnosti.

Nikde nic, ani postel, skříň, ani polička na knihy. Prázdno. Jako by tu nikdo nikdy nežil. Jen v koutě dřepěl černý, chundelatý kocour, sevřený v kleštích prostoru.

Že by ho tu Julie prozíravě uvěznila? Naše oči se potkaly, vlastně ani nevím, co jsem v nich spatřil, pak zvíře vyrazilo zběsile ke dveřím. Artur po něm skočil, ale už byl starý a pomalý, kocour ho sekl drápy a vyběhl ven.

Zůstali jsme sami. Pes chvíli kňučel, měl na čenichu roztrženou kůži. Poskytl jsem mu první pomoc a zavezl ho k veterináři, aby ránu sešil. Při té příležitosti jsem Arturovi vyhlédl psí apartmá a na pár dnů mu ho předplatil. Nevěděl jsem, co se mnou bude.

O návštěvě u Julie jsem vyprávěl při večeři Renatě. Snažil jsem se být věcný a střízlivý, ale špatnou náladu jsem nedokázal skrýt. Vyjmenoval jsem jí pocity i barvu nálady, která mne provázela. Ne, nebyl to strach, člověk se bojí něčeho konkrétního, to úzkost mi uvázala smyčku kolem krku, představa prázdnoty.

„Řekni mi radši, jak ti chutná večeře?“ snažila se zavést řeč jinam. Donesli nám jídlo, na talíři působilo velkolepě, jenomže já neměl na nic chuť.

„Napadlo mě, že bych se mohl opít,“ řekl jsem a hned si objednal láhev portského. Vracel jsem se znovu a znovu k té události s kocourem. „Je všude, stále jeden a tentýž kocour!“

„Má ďábelské oči?“ popíchla mne a hned začala rozvíjet teorie o tom, jak zimu přežívají myši. Očividně mi chtěla zavalit hlavu veselými příhodami. Byla rozverná, svůdná, jednu chvíli mně sahala pod stolem i na kolena a pak si mě, to už hodiny pokročily, odvedla do hotelového pokoje.

„Já ale dneska nejsem v kondici.“

„Budeš, miláčku, budeš,“ slibovala, jako by nic netušila. Věděl jsem, že mě chce rozptýlit.

„Protože přicházím o syna!“

„No tak co je?!“ zatřásla se mnou. Seděli jsme na posteli, ona v bleděmodré košilce, která jí taktak zakrývala klín, a já… já zíral skrz okno ven. Tuhle scenerii jsem přece před lety už jednou zažil.

„To je náš pokoj ze svatební noci, když jsme se s Johankou brali. Je sice přestavěný, i jiný nábytek tu byl, ale ta neonová reklama a lomené linky chrámu v pozadí mi mnohé připomněly…“

Poslali jsme si ještě pro jednu láhev portského, konečně se ve mně cosi uvolnilo. Vdechoval jsem Renatino tělo, hladil ji po tváři, líbal na břicho. Měla ho tak hebké, tak neřestné… Potom jsem na chvíli usnul, probudilo mě její objetí.

„Seš přece chlap, chlap… a máš tu ženskou, tak se konečně seber!“

Milovali jsme se až do rána, chtěl jsem to. Chtěl jsem se v ní rozpustit, dočista ztratit, chtěl jsem, aby mě pohltila, aby mě pozřela, abych už nebyl…

31

Lidé přicházeli do chrámu na odpolední koncert už hodinu před zahájením, jako by tušili, že se tu odehraje cosi významného. Sváteční atmosféra provoněná k nehybnosti, čas tu přešlapoval na místě. Chrámové lavice, ty barokní rozvrzané archy, byly z valné části už zaplněny.

Na okamžik jsme zpomalili, to Renata mě zabrzdila. Rozhlížela se kolem jak malé dítě, které se ocitlo v cizím království. Zprvu pohlédla úkosem na píšťaly varhan, pak její oči ulpěly na sousoší Krista na hoře Olivetské a vzápětí obkroužily postavu apoštola Jana…

„Jde o pozdní gotiku, sousoší bylo původně před jižní branou kostela, ale pak ho přemístili dovnitř kvůli vandalům.“

„Ale ten apoštol…“

„Já vím, je jako živý. Pojď, dneska jsme přišli na koncert, ne zkoumat relikvie,“ táhl jsem ji do boční lodě, odkud bylo vidět na varhany a zčásti i k oltáři.

Našli jsme si místo. Zatímco jsem se rozhlížel, pátraje po Julii a Jáchymovi, Renata chvíli rozjímala, a pak se začala vyptávat na požáry, které před staletími zachvátily kostel, na sousoší, na varhany.

Dokonce mne požádala, ať jí držím místo, že se chce rozhlédnout po okolí, což v onom okamžiku bylo dosti riskantní, protože s přibývajícím časem se hrnuly do chrámu davy lidí, které měly jedny plíce, jedny oči. Ale nedala si říct…

„Ty varhany jsou úchvatné, a co je na nich andílků!“ oznámila mi, jako by objevila Ameriku, když se vrátila.

„Vážně? Mají jen přes deset tisíc píšťal,“ nešetřil jsem ironií.

„Nahoru se jde po úzkých točitých schodech, tak jsem tam nakoukla,“ nedala se vyvést z míry.

Pohlédl jsem na ni, je při smyslech? Dav stále více hlučel, bobtnal, narůstal do hroznů, které se odstředivou silou trhaly. Srdce zástupů tlouklo čím dál hlasitěji…

„Ale Jáchyma jsem neviděla, ani Hlubinu, stojí tam jen klavír, na něm položené housle a nějaké noty…“

Má dav rozum, nebo v něm bují jen instinkty a vášně? Živá bomba! Pohlédl jsem spěšně k oltáři, byl ozdobený barevným závojem květin, před ním stál zcela prozaicky mikrofon.

Atmosféra dozrávala, schylovalo se ke koncertu. Teď ještě jeho aktéři. Bylo zřejmé, že bombu odjistí lidé. Jeden z nich vjede prsty do strun, druhý do kláves, a poté oba rozptýlí tóny do prostoru chrámu jako omamnou vůni lilií, jako pach tlející mršiny, a budou spouštět hejblátka a obcovat s Bohem i s démony…

Renata to pochopila, vyšlapala až nahoru na kůr, aby pohlédla dolů do davu, kam palebná síla varhan bude dopadat. Měl jsem ji doprovodit, mohl jsem Mistrovi povolit struny na houslích, nasypat do nich písek, zbavit je kobylky. Ale cožpak jsem se o to už mockrát nepokusil?! Jako bych nevěděl, že divy nedělají nástroje, nýbrž člověk…

Zachrčel mikrofon. Přihopkal jakýsi muž ve svátečním oděvu, požádal o pozornost a uvedl autory a interprety. Bylo mi divně, svátečně, a hned zase zoufale. Potil jsem se, zalykal těžkým vzduchem. A vzpomínkami. Chvílemi ve mně chroptěl člověk z písku, jemuž čas odměřuje zrnka v přesýpacích hodinách. Dav houstl. Mít tak síťku na motýly.

Renata mne významně popostrčila, ať pohlédnu ke kůru. Na podestě za barokním zábradlíčkem se mihla silueta Mistra Šulce a záhy jsem spatřil i Jáchyma. Opíral se jednou rukou o klavír, tak mladý, tak nadějný.

A pak to začalo, ty vstřícné, milované melodie… Ale já byl jinde, daleko ve vzpomínkách, pátral jsem v paměti. Ani nevím, kdy jsem znovu procitl a vrátil se zpět do reálu.

To už můj syn přešel z klavíru na varhany. Bože, kam asi namíří? Toccata a fuga d moll? Soustředěný dav pod balkónkem znejistěl. Jáchym s kýmsi zápolil, střílel šípy tónů po démonech. Snad šlo o odpověď na předchozí Šulcova sólová intermezza…

Mistrova chvíle ale přišla za okamžik, Šulc Hlubina měl impozantní nástup. Vybral dvacátou čtvrtou Capricci Nikola Paganiniho a poté, to se už Jáchymův hlas zřetelně vytrácel, nabídl Bachovu Ciacconu.

Zjitřený zástup lidí v chrámu zpozorněl, i já se cítil podivně, spoután a přitom osvobozen. Lidská srdce hořela, dav úpěl rozkoší, odkrýval své tělo. Ti mladší a odvážnější ze sebe strhávali svršky a bezostyšně se milovali, ti starší vzývali své bohy. Masu těl, očí, rukou a úst držela vášeň. To ona nás žene životem a otvírá obzory. Takhle se to dělá, chlapče!!!

Stařičký profesor uděloval Jáchymovi lekci, zneužil Telemanna, Bibera i Vitaliho, navlékal si lidské touhy jako korálky na nit, chtěl mít do rakve růženec. I kocour, sedící na zábradlí kazatelny, mu fandil a spokojeně mrskal ohonem, jako by chtěl zástupy očí pod sebou dirigovat.

Čím dál víc bylo zřejmější, že v aréně kůru se sešli dva kohouti, kteří se na rozcestí nedohodnou. Pustili se do sebe s plnou vervou, takže se navzájem ani neslyšeli, a pak se dokonce každý vydal jinou cestou.

Šulcovo nasazení, vedené přísnou, leč zprvu nepříliš čitelnou strategií, bylo tak nemilosrdně agresivní, až Jáchyma zaskočilo. A zatímco mladý umělec znejistěl; Mistr svými úskočnými manévry oslovoval větší a větší část davu.

Nejmohutnější stromy prý musejí zapustit kořeny hluboko do pekel, aby z nich čerpaly inspiraci. Pro stromy to možná platí, ale pro lidi? Lidi chtějí objevovat modré nebe! Jak rád bych synovi pomohl.

Naštěstí tu byla ona, Julie, snad mě vyslyšela, protože do řinčení zbraní vstoupila kurážně její píšťalka. Nabízela lásku nejen Jáchymovi, ale i posluchačům, kteří se rojili kolem ní. Z ostýchavé dívenky se stávala milenka, žena, matka, z chaosu vášně a šílenství vznikal řád, v němž lidé existují a žijí.

Barevnými vitrážemi lomených oken pronikalo do chrámu kosé zimní slunce. Flétna na rtech Julie neumlkala a vracela se znovu k motivu Bachovy skladby, který Jáchym před chvílí málem opustil. Koncertní publikum znejistělo…

Jáchym Julii zaslechl. Jako by v tom okamžiku zapomněl na děsivý Mistrův tanec s houslemi a znovu nalézal sám sebe. Několika akordy dívce odpověděl, poté se znovu ponořil do Bachovy Toccaty a fugy a přenesl do ní všechno, co měl na srdci. Z rozkacených vášní a pochybností vyrůstal svět lásky.

Náhle zběsilý rej houslí dočista umlkl a Renata mě objala. Bylo nepochybné, že Jáchym udělal to, co já nikdy nedokázal, ač jsem se o to několikrát pokoušel. Porazil Šulce jeho vlastní zbraní, hudbou.

32

Prodírali jsme se davem k Julii. Koncert za chvíli skončí, za chrámovými vraty nás pohltí obyčejný den. Budeme žít a umírat.

Pohlédl jsem znovu vzhůru, Jáchym seděl stále u varhan a hrál. Šel s námi, šla s námi i jeho hudba. Vedle něho postávala vyzáblá postava. Téměř jsem Šulce Hlubinu nepoznával, ztrácel se v rubáši smokingu.

Pak zaduněla finální fuga a vítr melodie prudce pohnul Mistrovým tělem, až zachřestilo a smoking se mu rozevřel. Na kůru stál kostlivec. Paruka bělostných vlasů mu sklouzla z lebky, kocour po ní skočil, ale minul a ona plachtila nad hlavami lidí, ne nepodobná cizokrajnému motýlu, který opouští svatostánek.

Kdosi otevřel dveře chrámu, aby motýl mohl vylétnout…

Lubomír Macháček
Zasvěcen démony

Olomoucký román

Ilustrace na obálce 6243_ha/Shutterstock.com

Korektura Jaroslava Bednářová

Technická redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 23. 1. 2026

ISBN 978-80-274-4869-2 (epub)

ISBN 978-80-274-4870-8 (pdf)

ISBN 978-80-274-4871-5 (prc)