Továrna na maso

Miloš Urban

Znění tohoto textu vychází z díla Továrna na maso tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Argo v Praze v roce 2022.

§

Text díla (Miloš Urban: Továrna na maso), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 6. 2. 2026.

Nešahej, nešahej frajerům na kůži,
nebo se popícháš vo trnovou růži.

— Vladimír Sís

Byla tak nestydatě líbezná, že bych ji byl
snad, bůhmisvědek, zabil.

— Karel Šiktanc

„Můžeme se chlubit největším závodem na zpracování masa ve středovýchodní Evropě!“ zněl perex článku na titulní straně listu Národní politika. Nevystřihl jsem si ho a schválně zapomněl přesné datum. Redaktor byl u nás na jatkách, sám jsem ho provedl a nechal se fotografovat hned dvěma aparáty. A nakonec můj snímek v článku vynechali, a navíc mne špatně citovali, a ač jsem to redaktorovi zdůraznil, nikde nebylo zmíněno, že „velejatka“ je můj reklamní termín. To já ho vymyslel hned první den, co jsem do Holešovic-Bubnů nastoupil, v prvotním nadšení ho vyhrkl před řezníky, a ono se to chytilo. Všichni u nás na jatkách to začali říkat podle mě: velejatka. A teď to říká celá Praha, možná i celé Čechy. Díky mně.

Pokud má Chicago největší jatka na světě, proč by se tomuto fenoménu alespoň maličko nemohla přiblížit Praha? Věděl jsem, že tomu mohu pomoci. Chtěl jsem. A tak jsem vsadil na masnou kartu. Nebyla zářivá a nebyla bez zápachu, ale já v tom tehdy viděl větší smysl, ba dokonce kouzlo než žárovkami a nově neony rozzářený Václavák – též těmi neony, které jsem navrhoval, než jsem přišel sem.

Jak už jsem předeslal, jsem konformista. Ale i ti mají příběh k vyprávění. Konformní příběh, který vás z klidu nevytrhne.

Ne že bych kdy něco takového chtěl.

Ne že by to mne osobně netrápilo. Trápí mě to celý život. Ale nikdo mi to trápení nikdy nevěřil.

Za války jsem nebojoval. Zůstal jsem u svých chlapeckých a jinošských vlasů a odmítal se nechat stříhat jako nějaký dávný c. a k. voják, ale také třeba jako příslušník nových československých sborů. Všichni tak smutně vylepaní. A když si vzpomenu, jak se na mě dívala odvodní komise, nevím, jestli se mám více smát jim, nebo sobě. Jednooký lékař podotkl k ostatním, že „tady Zlatovláska to nemá v hlavě v pořádku, protože všude vidí samý maso, a to maso je elektrický, protože svítí tisíce žárovek“. Opravil jsem ho s vážným výrazem, že „nikoli žárovek, nýbrž kostelních svící a nebeských aur“. A pak už jsem celý zoufalý poslouchal jejich hurónský smích. Jenomže Kyklop v bílém plášti mi vnukl s tou Zlatovláskou nápad, a když se utišili, dodal jsem, že pro mne jako pro ženu, matku a světici nejsou taková vidění nic nepřirozeného, a že když jsem byl neděli v kostele, pan farář mě ve zpovědnici poprosil, zda se může vyzpovídat on mně, neboť jsem svatá Brigita Švédská. Čekal jsem další výbuch veselí, a ten přišel, spolu s pátravými a kradmými pohledy a jakousi náhlou nejistotou mezi členy komise. Doktor mi nakonec klepl do kolene kladívkem, noha poslušně vyskočila, a já, sečtělý v doktoru Freudovi, pronesl jsem vyčítavě: „Vidíte, že nejsem blázen.“ Zkoumavě si mě prohlížel a nakonec řekl: „Tak oni nám sem omylem poslali ženskou, a navíc jeptindu.“ Z náhlého vnuknutí, jako by to byl důkaz Boží vůle a pobídnutí, abych konečně začal věřit pořádně, a ne jen vlažně – s bezelstnou samozřejmostí a smrtelně vážnou tváří jsem na tu humornou poznámku řekl: „To není omyl. Já přece jsem žena. A žena není omyl.“ A když jsem se na příkaz svlékl donaha, zvedl doktor obě obočí a upřel na mě skeptické oko: „Tak ještě nám chcete tvrdit, že jste žena…“ A já si ukázal na spánek. „Tady. A nejsem blázen.“

Týden nato jsem stál před tisíckrát příjemnějším lékařem, a sice panem doktorem Hellichem v nové léčebně v Bohnicích. Ten po půlhodinovém rozhovoru řekl, že mi chce věřit, jen by se rád zeptal, proč o sobě odmítám mluvit v ženském rodě, když už jsem se ke své psychosexuální aberaci přiznal. Já na to: „To bych si dovolil považovat za tu nejhorší perverzitu.“

Strávil jsem tam na otevřeném oddělení dva měsíce, pan doktor by si mě byl klidně nechal i déle: jednak pro svůj výzkum, a také proto, že „obsese a fobie“ nebo „sexualita v etiologii neuróz“ byly naším oblíbeným konverzačním tématem, i když já jsem z Freudových myšlenek znal oproti němu pouhý zlomek.

Díky Hellichově autoritě nebyl v ústavu nikdo, kdo by si mne troufl ostříhat, takže jsem jeho brány opouštěl ještě vlasatější, než když jsem šel na příjem.

Z mých vlasů si pak dělali legraci studenti na technice, zatímco vyučující mne častovali poznámkami, že by mi látka šla lépe, kdybych měl lehčí hlavu. Ale během času už byli shovívavější, byl jsem jiný, málokdy soustředěný, a už vůbec ne přesný ve výpočtech, jenomže na rozdíl od ostatních jsem vždycky hledal za každou teorií praktický účel. A troufám si skromně říct, že jsem viděl dál. Myslím, že jsem se pedagogům líbil právě pro tohle, bylo to pro ně něco nového, a hle, jeden ne zrovna bystrý žák, jehož už málem odepsali, se zabývá možnostmi světelné reklamy. Dokonce přimhouřili oko nad tím, že jsem kazil schémata zapojení a u zkoušky jsem na náčrtku řešení velmi dlouhého nápisu – ELEKTRICKÉ PODNIKY HL. MĚSTA PRAHY – zapomněl celý neon elektricky uzemnit. O to víc jsem jim bájil o zelených haussmannovských bulvárech lemovaných plochou reklamou, ale i světelnými uměleckými díly, a také o úzkých uličkách, jež se podařilo zachránit památkářům za cenu toho, že v nich budou vystaveny světelné plastiky mladých výtvarníků.

A jen jsem zkoušku složil, nastoupil jsem k firmě Reklamo. Tehdy to teprve začínalo, ale bez nás, prvních pionýrů foukaných skleněných trubic a prosvětlených psaníček, by pak Václavské náměstí třicátých let zdaleka nezářilo tak oslnivě. Jak skříňové prosvětlené stěny, tak ohýbané trubice – všechno mne to bavilo a dovedl jsem přesvědčit zákazníky, aby tento experiment s velkou budoucností zkusili. Tak jsem se seznámil s budoucím tchánem dřív než s jeho dcerou: navrhl jsem metrové iniciály L Z pro sídlo jeho jihočeské kanceláře. Bohužel písmena praskla ve chvíli, kdy už byla odzkoušená, tedy přímo před očima objednavatele. Ten však, namísto aby projevil zájem o jiný druh reklamního poutače, prohlásil něco ve smyslu: Pokroku je třeba přinášet oběti.

Můj tchán Ludvík Závora, stavebník ve Strakonicích a v Praze, žijící ve Volyni, mi změnil život. Nemyslel si, že jsem spíš hochštapler než technik, jehož baví užití fluoru ve výbojkách a možnosti svítidel ve tvaru písmen, která jsou spojená vodivým drátem, takže to vypadá jako napsané perem, a navíc je světlo všude stejně intenzivní – jak na začátku, tak na konci. A jako by to předznamenalo rychlý spád událostí, Blanka byla do roka těhotná. A přestože tchán zpočátku trval na tom, že se do zásnub nechám ostříhat a oholit, nakonec se smířil s tím, že jsem si vlasy nechal zkrátit jen k lalůčkům uší.

Blanka mi nevyčítala, že se se mnou nemá tak dobře jako u otce a že nenastoupila na místo sekretářky na pražských jatkách (dohodnuté otcem), protože přišla do jiného stavu. A jak se tam s nimi šla rozloučit, aniž by bývala vůbec nastoupila, po příchodu do našeho pronajatého pavlačového bytu na Florenci řekla, že by na jatkách moc stáli o konzultaci ve věci propagace. Když jsem namítl, možná trochu příkře, ať si tedy zavolají do firmy Reklamo, odpověděla, že jim nejde ani tak o Reklamo, jako o mne.

A kterého muže by to nezahřálo u ješitného srdce? Vědí o mé práci s navrhováním žárovkových reklam a byli by rádi, kdybych se přišel ukázat, zcela nezávazně.

Blanka teď byla v obličeji celá červená, a já pochopil, že „konzultace propagace“ je záminka, že tu jde o víc, ale ona není s to říci to rovnou. Podotkla pouze, že světýlkům nevěří – je v nich plyn možná stejně nebezpečný jako ten v tom starém filmu Otrávené světlo, který jsme nedávno viděli – v tom, kde se jí tak líbil Karel Lamač a mně Anny Ondráková.

Tomu jsem se mohl leda tak zasmát. Zeptal jsem se, zda v tom má prsty její otec. To už byla rudá celá a jen zavrtěla hlavou. Poté si položila dlaně na břicho, lehla si na otoman a zavřela oči.

Nechal jsem to plavat a napozítří se na jatka vypravil drožkou, zvědavý na půvaby podniku na zabíjení zvířat.

Nabídli mi slušnou mzdu, byt v blízkém sousedství a služební vůz. Živočišný smrad, který by snad šlo i ukrajovat, mi vadil právě jen v tento nultý den.

Když jsem měsíc nato přišel na jatka jako nový zaměstnanec, zvědavých pohledů jsem si nevšímal. Zaujalo mne, že člověk z personálního oddělení ví přesně, komu mě má představit, a kdo mu, a tedy asi i mně, za to nestojí. Řezníky mi představil skoro všechny, až na nejmladší učně. Dva chlapíci z třídírny kůží se smáli, když mne viděli přecházet dvůr. Personalista si je zavolal a vzal stranou. Poté už jsem je na jatkách neviděl. Nabyl jsem dojmu, že jsem hájený. Že mne podnik opravdu potřebuje. Což mne těšilo ještě víc než nárok vzít si zálohu na třicet procent první výplaty.

Teď jsem tu šest let. Mám dvě děti, Leopolda a Kristu. Syn půjde brzy do školy, je na svůj věk malý, ale chytrý dost. Když jsem mu vysvětlil, že zvířata u mě v práci netrpí, že zabíjení je co možná nejšetrnější, dlouho mlčel a večer pak u stolu něco kreslil. Přišel jsem se podívat. Hnědou pastelkou tam bylo vyvedeno něco mezi koněm a krávou. Poldík už uměl písmena a teď se snažil něco napsat na vrchní část čtvrtky. J obrácené jako L, pak Á a V a Í. Zeptal se, jak se píše M.

„Co chceš napsat?“ zeptal jsem se.

„Toho bejčka, jak říká lidem: Já vím, že máte hlad.“

Krista byla ještě moc malá, než aby mou práci pochopila a nějak pro sebe zpracovala. Když viděla na vlečce dobytčáky (okna bytu naštěstí vyhlížela na řeku), vysvětlil jsem jí, že zvířata převážíme z místa na místo, protože někde je jich moc a jinde zase málo. Měli jsme s Blankou dohodu, že se oba budeme víceméně držet této verze, dokud nám to Krista nepřestane věřit. Poldovi jsme zakázali před ní o jatkách mluvit. Za odměnu jsem ho bral k sobě do auta na pracovní cesty po Praze i na venkov a slíbil mu, že až bude o hlavu vyšší a zesílí mu ruce, naučím ho řídit.

Z vozového parku byl nadšený. Máme tu pragu, zetku, pár walterů, aerovky i jednu tatru. Bavily by ho nejvíc náklaďáky, ale ty jsem si šoférovat netroufal, a ostatně byl přísný zákaz do nich sedat, to směli jen řidič a závozník. Stalo se totiž neštěstí, pan Kadlub, vrátný, když zrovna nebyl volný šofér a bylo třeba odvézt do Libně skopové, v zatáčce pod zámkem zemřel úplně nesmyslnou smrtí – vyhýbal se koňskému povozu s pivovarskými sudy, příliš širokému, a odhodil blatníkem cyklistu Bedřicha Ditricha. Tomu se nakonec mnoho nestalo, jen si odřel dlaně a kolena a měl zničené kolo. Jenže Kadlub, jak se lekl, se prudce vrátil na svoji stranu ulice, naboural mlékařský vůz Praga a prorazil hlavou čelní sklo.

Je to jeden z těch momentů, kdy někdo umře, a někdo jiný zestárne o deset let a najednou si váží toho, co má nebo s kým je, teď a tady. Nechal jsem se mírně ostříhat, abych si to alespoň před zrcadlem připomínal: Mám krásnou ženu a dvě krásné děti. A jsme všichni zdraví. Tím by to mohlo skončit a nebylo by co vyprávět. Žádný tyfus, žádná obrna, žádné spalničky. A moje žena je stejně šťastná jako já a naše děti mají velké štěstí, že se narodily právě nám. To jsem si říkal.

Konečně se měnily zákony, a také v legislativě si Rakousko-Uhersko pomalu lehalo do svého válečně mělkého hrobu. Náš podnik frčel, jako by šlápl na mýdlo s jelenem ve znaku a naučil se ho ovládat jako letenský hokejista brusli. Dostali jsme nové háky, tyhle už nepraskaly, pohybovaly se po jeřábových konstrukcích a bylo snadné tlačit je před sebou.

Vlaky nám vozily dobytek ve velkém, modernizovaná železniční vlečka přivedená od bubenského nádraží dokázala dobytek třídit po americku. Měli jsme kusy z jižních Čech a kusy z jižní Moravy, nemohl v nich být větší rozdíl – český skot a brav houževnatý a šlachovitý, ten moravský prorostlý, ale s chutí o stupeň lepší.

Měli jsme u nás silnou paní Antonii Antonínovou se specializací na živočišnou výrobu. Byla to chodící záhada; měla ráda zvířata, ale v technologii porážky byla lepší než kdokoli jiný; chlapi se jí nemohli rovnat, ti, co bourali, všichni ti ramenatí pořízci s ostrými noži, se mohli činit jako pominutí, ale ona řekla: Maso nesmí za háky, to háky si musejí přijít pro maso. A sama přikládala ruku k dílu. S oblibou na maso sahala, přestože nemusela. Ale ona chtěla být mezi řezníky.

Antonie Antonínová nastoupila, když jsem byl na jiném odboru, setkal jsem se s ní až ve výrobě, když se v povoskovaném pracovním plášti a vatýrce dlouhé až na zem starala o to, aby maso bylo řádně odkrvené. Byla mohutná jako telefonní rozvodna, a tak měla výhodu.

Je to zdlouhavý proces, musíte to mít rádi, a ona měla. Vůbec jí nevadilo pomáhat s vymýváním odváděcích kanálků, zato mně se z toho zvedal žaludek, té krve bylo jednoduše moc. Ale ona se činila s něčím, co jen částečně připomínalo mop, docela jako ti naši hokejisti, a pak se vrátila k tělům na hácích. Každý kus měl mít svou váhu a nesměl být natěžkaný krví, která se měla zpracovat nebo spláchnout, protože všechna se zpracovat nedá.

Maso se přepravovalo na pojízdných hácích podle rozhodnutí této statné ženy, a mně vrtal v mysli červ: Proč tady je, proč tohle dělá? Jatka fungují, jak mají, válka dávno skončila a já mám rodinu, a zde je tato bytost a nekompromisně nepouští kusy, v nichž zůstala krev a které dostaly lepší váhu, než získat měly, a kde bylo dřív krmení, tam je dneska krvení, a děsil jsem se, že jednou mne to čeká taky, nás všechny. A ač jsem už byl na jatkách nějaký ten pátek, poprvé jsem si tu připadal jako v předpeklí a přednebí zároveň.

Svěřil jsem se s tím doma, nemohl jsem spát, viděl jsem rozevřená kravská torza a ptal se nahlas, jestli je vůbec možné tohle obhájit, a ještě to slovně a obrazově okrašlovat a brát za to peníze. Blanka řekla, že mám krizi z náročného zaměstnání, a dostala nápad.

Předplatila lóži v Národním divadle, docela skromnou, ale jen pro nás, skoro nad scénou, a Ibsenova Peera Gynta jsme zhlédli dvakrát, i když podruhé už moje nadšení opadalo. Pomohlo to. Začal jsem více číst, díky Ibsenovi hlavně autory ze severu, jako jsou Bjørnson a Strindberg. A loďky na Žofíně jsem Blance začal dopřávat znovu jako před svatbou, to milovala, ve veslování jsme se střídali a někdy si pronajali každý jednu loď a pak si dali závod proti sobě kolem Střeleckého ostrova. Občas jsem ji nechal vyhrát. Občas vyhrála, i když jsem ji nechtěl nechat.

Ale to, že jsem se oženil právě se svou ženou, byl výsledek pouze toho, jak mě – nebo nás – vychovávali. Když dnes čtu znovu po všech těch letech zápisky dr. Freuda, zdá se to úplně jasné a jaksi předem dané a jen velmi těžko měnitelné, i když spousta kritiků má názor ten, že dr. Freuda neradno brát zas až tak vážně. Mimochodem jako vášnivý čtenář oceňuji, jak skvělý je to spisovatel, ano, spisovatel, přestože nepíše smyšlené příběhy jako třeba Arnold Bennett, o Dickensovi nemluvě. Anglicky čtu dobře, zato německy a francouzsky špatně, a ani s latinou to nikdy nebyla žádná sláva, no a ty Seveřany pouze v překladech. Předem, nebo vlastně trochu i zadem se omlouvám, že nejsem dobrý spisovatel, ostatně nejsem žádný spisovatel, a když vám předkládám jeden malý, řekněme „nucený výsek“ z příběhu pražských ústředních jatek, snažím se být úsporný a co nejvíce maso oddělovat, jak radí skvělí spisovatelé, a že jsem jen amateur a chci jazykem, který nebude v ničem nikterak archaický – pokud jsem schopen se archaismům vyhnout –, říci to, co se mi stalo, a nejen mně, ale i těm kolem, a co nás, ten houfek lidí, s nimiž se nějak potkáme v životě, osudově ovlivnilo.

Jsem zajatcem jatek a blízké řeky. Řeka je tu statisíce let, jatka jsou podobně stará jako já. Byla zbudována pět let před koncem století a nikdo nepředpokládal, že Praha se bude tak lokomotivně rozvíjet, ačkoli jsme mohli pozorovat na asanaci Židovského města, a že červ moderny se do nás zakousl stejně zběsile jako do Vídně, možná i zuřivěji, a to jsme tehdy byli pouze město číslo dvě či tři. Ale byli jsme průmyslová velmoc Rakouska-Uherska a po odpadnutí jsme si to všechno nechali, takže jsme teď stále průmyslová velmoc, i když zcela samostatná. Úplně samostatná ne, Rakousko tu pořád je, máme ho všichni pod kůží, ale já je rozhodně nemám ve svých vlasech.

Když jsem posledně vyjel z brány jatek, okem jsem zavadil o východní ze dvou soch znázorňujících muže s býkem, ne tu západní Vosmíkovu, která je nudná a strnulá, ale tu od Bohuslava Schnircha, autora trig na průčelí Národního divadla, nebo aspoň jejich návrhů, ale pro mě je ta naše bubenská socha mnohem krásnější, protože vyjadřuje pokoru, eleganci, důstojnost a sílu zároveň, a tyto vlastnosti se dají najít jen u největších velikánů.

Obdivovat umělecké dílo při vyjíždění z jatek je pošetilost, a tak jsem pozdě zareagoval na otevřený vůz zprava a vjel mu málem do cesty. Brzdy byly v pořádku, ještě jsem zvedl ruku, abych se gestem omluvil, ale jeho kola byla zablokovaná a on pokračoval pořád dál, pěkně s klaksonem mě v poslední vteřince minul a zastavil až na chodníku; kdyby tam někdo šel, bylo by po něm. Jsem už tak dost nervózní řidič, a ještě tohle.

Opatrně jsem zajel vedle něj a pak mi to chcíplo. Dva otevřené vozy teď stály vedle sebe, jemu motor stále šel.

„Omlouvám se, pane,“ spustil jsem, a hned jsem pochopil, že mne neslyší a asi ani nevidí. „Možná jsem vás ohrozil, ale stihl jsem včas zabrzdit, zatímco vaše brzdy jsou, troufám si říci, v trapu.“

Odkašlal si, z nosu mu vyletěl hlen a ulpěl na volantu. Sundal si kulaté brýle, otřel je o náprsenku a nasadil zpět na nos. „To vy promiňte, madam, já neměl tušení. Já vám to nahodím, kdybyste dovolila…,“ a už otvíral dvířka, že mi gentlemansky pomůže.

Shodil jsem si z úst šátek, který v autě občas nosím, a zvedl si na čelo šoférské brýle.

„Ještě jednou prosím za prominutí. Ano, kdybyste mi to nahodil, byl byste laskav. A rovnou si k nám přijeďte pro pěkné plecko nebo hrudí, bude to grátis, jen řekněte, že vás pro maso posílá Leon. Mrzí mě, že vás tak nemile spletly moje vlasy, ale nejste první ani poslední.“

Hleděl jsem na mezery mezi zuby a čekal, co se ozve, ale ten člověk nenalézal slov. Pak přece jen něco poznamenal, a já mu namouduši raději nerozuměl, vycouval a odjel směrem k dřevěnému mostu a Libni.

To už k nám přispěchal mladý strážník v příliš velké přilbě. Neznal jsem ho, přestože u mnohých holešovických jsem byl zapsán jako ten „divnej s vlasama“ a občas mi zamávali, ostatně asistovali bohužel často u mých automobilových lapsů a občas i kolapsů, a já ho požádal o nastartování motoru. Byl mým zjevem natolik vyvedený z míry, že si kliku vzal, motor natočil a ještě zasalutoval. Nabídku našeho masa jsem si rozmyslel, jen jsem poděkoval a nechal své vlasy vlát.

Tím chci říct, že můj zjev není pro naši mladou republiku úplně běžný. Všichni se dávají stříhat nakrátko, i vousy jsou dávno pryč, včetně licousů a často i knírů, i když ty začasté přetrvaly v podobě „kartáčků“, „poštovních známek“ nebo „štěnic“. A všichni si jako pominutí podávají ruku, dokonce i ženské, to za mého dětství nebývalo, tehdy se trpělo na zvedání klobouku, úklony hlavy a líbání dámské ruky. Já to mám se svým úzkostným stavem týkajícím se těla, tělesného porostu a dotýkání se bližních od té doby těžké. Od dvanácti let jsem se bránil stříhání vlasů, a o pár let později i holení. Zastřihování vousu mi ale nikdy tak nevadilo jako nechat si ostříhat hlavu, občas si dám říct, dříve od matky a dnes od manželky, neboť očistec u opravdového lazebníka jsem ochoten podstoupit tak jednou do roka; pan Moucha na Zátorách o tom ví své, z jeho břitvy jsem několikrát dostal třas a on dost dobře nemohl pracovat na zákazníkovi v silném neklidu, to mi pak zase umyl a osušil tvář a odvázal bílý ručník z krku a tvářil se u toho napjatě. A tak mám vlasy dlouhé pod šíji a v mládí na školách jsem byl cílem žertů a nositelem přezdívek jako básník, Ezau, Liszt, Shelley, Custer nebo Gogol. Což mi nevadilo, ostatně mé vlasy jsou delší než jejich a s oblibou si je schovávám pod límec kabátu; to u košile už z hlediska estetického zrovna moc nejde. Jedna dívka mi říkala Zlatohlávek, to se mi líbilo nejvíc. Přečetla si mé juvenilní básně a já její, tři roky jsme si psali. Pak umřela na souchotiny.

Měl jsem to, čemu se dnes říká fobie, ať už přirozená, nebo vygenerovaná úzkost ze všeho možného. Dá se s tím přežít, ale není to žádný med. Takoví pavouci mě dokážou vyděsit stejně jako lazebníkovy prsty. Myši ani potkani mi vůbec nevadí. A o těch víme u nás na jatkách hodně. Nikdy neodhadnete, jak vám to pánbůh sflikuje. Idiosynkrazii znali už staří Řekové, pokud mezi dírami v mém vzdělání něco zůstalo. A ti měli bohů celý Pantheon, a který to pak spojoval nýty? Daly by se o tom psát mýty.

Velejatka šla málokdy s produkcí dolů. Spíše nahoru, nebo stagnovala. Samozřejmě to bylo ubohé za války, ale i nějakou dobu poté, neboť obrovské dodávky zvířat a masa z Uher do rakouských Čech teď měly přicházet na základě nových smluv mezi československým odběratelem a maďarským dodavatelem. Chodily stížnosti. Naše oddělení propagace si proto platilo v tisku skrytou inzerci vychvalující užitný a hospodářský přínos jatek.

Ale jen bych rád zmínil kontext, takové to moderní cizí slovo, o němž mi jeden kamarád u piva tvrdil, že neexistuje. V naší čtvrti jsou velké podniky, elektrická centrála, plynárna, a spousta malých živnostnických. Byla tu pole, na tomhle pražském poloostrově najdete ještě dneska u silnice klasy pamatující dávné časy. Někdy si říkám, že ústřední jatka byla vybudována i proto, aby odstínila všudypřítomný zápach ryb. Nahradil ho odér ze zabitých zvířat, jímž trpívaly Karlín, Smíchov, a dokonce i Vinohrady. Ve středu Prahy byly masné krámy od středověku. Pražané teď nemají rádi nás, když „neblaze fouká“ od severu, ale mnozí z nás místních už jsme si zvykli, ostatně i my jsme už Pražští, tak jakýpak copak. Jako když do třídy přibude nový žák. Je divný, ke všemu nedobře zapáchá, spolužáci se mu posmívají a mají ho za něco horšího, za podčlověka. Přesto nás Praha vzala pod sebe a my se nebránili. Přísun masa hlavnímu městu? Kdo, když ne my? A teď. A nad obědem nebo večeří si nikdo nestěžuje, že má před sebou kotletu, krkovici, pěkný steak nebo tmavohnědý guláš z kližky, prorostlé ani málo, ani moc, tak akorát.

Pan Šroubek, který koupil hotel U Arcivévody Štěpána a pojmenoval ho sám po sobě, mne pozval do svého restaurantu na oběd za to, jak dobře působí na jiné jeho provozovně mnou navržený červený neon, inspirovaný reklamou na vozy Citroën na Eiffelově věži v Paříži, tam ovšem zhotovenou z desetitisíců žárovek, u nás jsme se o to snažili na mostě Svatopluka Čecha, ovšem spíše to nesvítilo, než svítilo. Pro budovu hotelu, upravenou o nějakých dvacet let dřív do belle époque vzhledu, se tak barnumské osvětlení zrovna nehodí, hlavně ty nové falické neony ne, zatočené trubice, což jsem mu říkal opakovaně, a on teď konečně uznal, že jsem měl pravdu.

Tentokrát jsme se bavili spíš o mase. Prozradil mi, že nejvíc roastbeefů a beefsteaků prodají v listopadu před předvánočním hubnutím a snaživým půstem, a také, že guláš z kližky se naučí každý nekňuba, chce to jen praxi a smysl pro míru „opálení“ papriky, jež obaluje nasekanou cibuli. Tedy opálit, ale ne spálit. A dodal, že naše maso je nejlepší a že máme v novinách výbornou prezentaci.

Ta slova mě tak potěšila, že jsem pana Šroubka pozval k nám, aby se přišel podívat, a on pozvání přijal. O týden později dorazil drožkou Wikov 7, pěkným, i když překvapivě upozaděným vozem pro tak smělého entrepreneura. Očekával bych, že přijede v Tatře sedmnáctce s osobním řidičem, nebo spíše v limuzíně Hispano-Suiza.

Ale ne, vyskočil křepce z taxíku, a zatímco se očividně dohadoval se šoférem o ceně jízdného, šel jsem mu se sekretářkou v ústrety před budovu kanceláře.

Pan Šroubek se rozhlédl, na mé omluvy týkající se jistého provizoria jen mávl rukou a vyjádřil přání, že by rád ochutnal kousek syrového, co nejčerstvějšího, má pro to prý slabost.

Trochu mě zaskočil. Řekl jsem, že pokud maso není ještě veterinárně zkontrolováno a schváleno, tak to bohužel nepůjde. A on, že mu to nevadí, věří ve svou imunitu a je to na jeho zodpovědnost, a jestli mi to má podepsat. Pohlédl jsem na sekretářku, ona na mě, a Šroubek se smál.

Odvedl jsem ho tedy přímo k bourání skotu a on se díval na způsob porážky, a velice si to pochvaloval, povídal, že pamatuje ještě dobu, kdy se dobytče praštilo velikou palicí. Zeptal jsem se, jestli volek čekající na řadě má být zdolán tímto způsobem, staré palice tu ještě máme, anebo by panu restauratérovi, napadlo mě, raději vyhovovala dřevěná palice menší, která v jedné ruce porážeče zarazí dobytčeti do čela ocelový hřeb, držený v ruce druhé. Poškrábal si zastřižený knírek, jako by se rozmýšlel, a pak odvětil, že by chtěl vidět způsob současný, moderní. Kývl jsem na řezníka, že může pokračovat, jak je zvyklý už několik let. Byl to pan Nuzák, jehož jsem povolal zvlášť pro tuto příležitost, neboť už byl v penzi a jen občas vypomáhal. Pan Nuzák byl z našich řezníků nejkrásnější exemplář, bělovlasý a s navoskovaným bílým knírem, sporý šedesátník, jenž jatkám věnoval půl svého života. Teď se drobně uklonil panu Šroubkovi a sáhl si na štítek placaté čepice, přišel v tmavé haleně připomínající sako nebo též kabátek sokolského kroje – nikoli však čamaru, je to přece jen užitkové oblečení –, která dodávala ukončování zvířecích životů nečekanou důstojnost. Trapná chvilka nastala, když se nepatrně poklonil i volkovi, ale gesto bylo doplněno symbolickým zasalutováním, což pan restauratér uznale odkýval. Nuzák se zvířatům takto drobně pokořil vždy, jako by je prosil o odpuštění a dával jim najevo, že proti nim vůbec nic nemá, podobně jako tu poctu prokazují zvěři myslivci, ovšem až po odstřelu.

Postavil se před volka a přiložil mu asi píď nad oči k hlavě zařízení, kterému já říkám květináč, neboť ten vynález tak opravdu vypadá, dokonce i s dírou ve dně, jakou má květináč mít, aby z misky prosakovala nahoru voda, ale tady z ní koukala spodní část a pata ostrého bodáku, jehož zbytek se skrýval uvnitř. Palička byla malá, s dubovým topůrkem a železnou hlavou. Nerad se těchto pracovních úkonů účastním, nanejvýš dvakrát třikrát v roce, a i tehdy se dívám jinam, ale tentokrát jsem musel dbát na to, aby vše proběhlo pokud možno perfektně. A také že proběhlo. Donutil jsem oční svaly, aby mi rozostřily vidění, ale uši jsem si dost dobře zacpat nemohl. Třesklo to, těžké tělo žuchlo na podlahu, tlama zůstala tichá, pouze se otevřela. Zásah do mozku nedovolí ani zabučení. Vzápětí se zvířete zmocnili naši tři mistři řezničtí, pánové Sotona, Gruber a Desátek.

Ramenatý pan Gruber zapumpoval pravou přední hnátou, jako by nabíral vodu u veřejné pumpy, aby zvíře rychle vykrvil, krev odtékala kanálky a já jsem vysvětloval, že může být i zpracována, ale tato že půjde do Vltavy, neboť jí prostě máme moc. Sotona, na němž byl nejnápadnější ježatý knír, stáhl hlavu na neexistujícím krku do želvího krunýře, podložil hlavu dobytčete nízkým dřevěným špalíkem a odsekl ji širočinou, zatímco pan Desátek, jemný dlouhán od pohledu, co nikdy nekleje, ale šikovný s nožem, nařízl kůži u kopyt, stáhl kůži z končetin a poté kopyta odťal, jakož i oháňku. Pan Gruber rozřízl břicho, vyvrhl spodní vnitřnosti a vyřízl horní. Desátek odsekl nohy od kolen níž, kosti na zpracování. Odlehčený trup pak s pomocí pana Grubera nabodl na hák na řetězu a pan Sotona zatočil klikou: volek (nebo to, co z něj zbylo) se zvedl do výše. Chlapíci dokončili stažení kůže a pan Desátek doprovodil oběť do první chladírny.

„Někdy,“ řekl Sotona a v úctě si sundal čepičku, beztak už zakrvácenou, takže jeho prsty jí nijak neublížily, „je půlíme rovnou tady, ale dneska máme trošku fofr.“

„To byl hotový koncert,“ objal ho pan Šroubek náznakem, neboť hleděl na bezpečí svého obleku.

„Děkuju vám, pane Sotona,“ prohlásil jsem co možná nejuznaleji, když si podali ruce. Sotona, jak byl unesen tou situací, podal ruku i mně, ale já ji s co možná nejslušnějším gestem odmítl a dodal jsem: „Mám ještě papírování, nesmím se umazat.“

Sotona se omluvil a ujistil se, že už se může vzdálit, na to jsem blahosklonně kývl a pošeptal do ucha Desátkovi, že pan hoteliér má jisté přání. A Desátek se dotkl jednoho z pěti nožů, jež měl v pěti pouzdrech visících mu od pasu, a spiklenecky přimhouřil oči.

„Koncert!“ volal za ním restauratér Šroubek, dychtivě nasával pach krve a střev, jež Gruber s Desátkem házeli do necek, a utíral si ruce do velkého bílého kapesníku s monogramem vyšitým červenou nití.

„Prasečí sekce je mnohem větší,“ informoval jsem ho, „ale hovězí je samozřejmě královská kategorie. Sezonně máme též zvěřinu a jehněčí, ale z hlediska chodu podniku jsou to zanedbatelná čísla.“

„Nejvíce tedy sviňátka…,“ zasmál se skoro něžně. „Češi to u nás v hotelu beztak mají nejradši, Němci taky. Zato Angličané si stěžují, že naše jelítka jsou pro ně příliš tučná a vlastně je zbytečné něčím je zapíjet, protože sama kloužou do krku. Oni je dělají téměř suchá, větší než my, ale krájejí je na kolečka, smaží je a zapíjejí zázvorovým pivem.“

Vyšli jsme z haly a já mu ukázal obří objekt určený pro porážku prasat – přes pět tisíc kusů se sem vejde – a skladování chlazeného vepřového. A také novou etážovou chladírnu.

„Říkám jim na to,“ pokračoval pan Šroubek, „že pivo – pravé pivo, tedy ležák – je u nás nutné, aby všechen ten tuk neublížil žaludku. Jeden z mých albionských hostí, pan Cholmondley, čte se to čamdli, mi přivezl v tašce s ledem, který cestou vyměňoval, tu jejich verzi jelítek. Abych řekl pravdu, pane Hebvábný, bez zapíjení se to nedá jíst, jak je to suché, ale přece jen musím přiznat, že chuť to má výtečnou. I když konzistence? Lisované piliny, pane Hebvábný.“

„To máte v Anglii opravdového přítele. Asi jste ho naší černou kejdou zapíjenou plzní nepřesvědčil,“ poznamenal jsem.

„Nepřesvědčil. Oni totiž jelítko jedí pouze k snídani, samozřejmě až na dělnické vrstvy, ale pan Cholmondley je džentry, takže pouze k snídani a zapíjet čajem darjeeling. Znáte?“

„Ano, ale na mě je příliš tenký.“

„Tenký?“ poškrábal si pan Šroubek zastřižený knírek. „To jsem o čaji ještě neslyšel. Dovolíte, abych na to upozornil své hosty?“

„Beze všeho. A tady vidíte naši halu na vepře. Je o poznání větší, že?“

„To není hala, ale chrám!“ zvolal pan Šroubek a sňal z hlavy klobouk. Mrzelo mě, že s námi nebyl fotograf, ale beztak už se šeřilo.

„To zvíře, co jste viděl padnout,“ řekl jsem trochu v rozpacích, „taky ochutnáte. Nechal jsem předem odříznout kousek roštěnce a taky ho namlít, jak jste si přál. Není to vlichocování do vaší přízně, jen ocenění naší někdejší spolupráce.“

Pan Šroubek rozhodil ruce, v té pravé pořád majestátní klobouk. „Ale v tom gardu se vlichocuji a předcházím si vás též já, pane Hebvábný. I já doufám v další spolupráci.“

„Bude mi nadále ctí. A že byste v novém roce od nás odebíral o deset procent víc? Abyste nebyl uveden v omyl, zákazníků máme dost, ale vy jste, abych to kulantně pojmenoval, náš prémiový, i když samozřejmě, pokud přihlédnu na celkový objem naší produkce, spíše minoritní odběratel, pokud se neurazíte.“

„Ale to já přece vím, pane,“ vyhrkl téměř rozčileně. „Je mi ctí vás před mými zákazníky vychvalovat.“

„Děkuji, pane restauratére a hoteliére a odběrateli v jednom.“ Nemám to ve zvyku, ale i teď jsem se mu drobně uklonil. Zdálo se, že neví, zda si z něho netropím šašky, a nevěděl jsem to ani já. Zavedl jsem ho do jatečního hostince a omluvil se, že musím na pár minut do kanceláře. Jak jsem předpokládal, chtěl být s namletou svíčkovou, nakrájenou cibulkou, solí, dijonskou hořčicí a sklenkou burgundského sám.

„Takhle to děláme u nás v hotelu taky!“ radoval se pan Šroubek, když jsem se vrátil. „Ale přidáváme nasekaná kaprlata, i když někdo má radši mletý kmín.“

Šroubkova návštěva nezůstala nepovšimnuta. Odpoledne zazvonil telefon a sekretářka mi sdělila, že se mnou chce mluvit ředitel. Šel jsem v očekávání pochvaly.

Ukázal na křeslo a nabídl mi cigaretu z cedrové krabice. Sám mi ji nezapálil, jen směrem ke mně přisunul levou rukou cínový stolní zapalovač ve tvaru zvonu. Dlaň měl zmrzačenou, překvapivě subtilní.

„Egyptské, že?“ prohodil jsem jakoby nic a nezmínil, že bych s kouřením nejraději praštil, jenom se mi to nedaří.

„Dimitrino, přímo z Káhiry,“ ušklíbl se ředitel. „A nemusíte se tvářit, jako že vám ten tabák kdovíjak chutná, hlavně že chutná mně. Tak co máte na srdci?“

„Teď když máme chůvu, nebo možná i guvernantku pro naše dvě děti, pane řediteli –“

„Jak jsou staré, pane Hebvábný?“ přerušil mě.

„Bude jim záhy šest a pět. Synek je však hodně napřed. Malý génius, už krásně čte.“

„To máte s paní děti v ideálním věku.“

Nebyl jsem si jist, jak to myslí – jestli věk nás jako rodičů, nebo věk Leopolda s Kristýnou. „Děkuji. Abych navázal, díky guvernantce jsme si poprvé po necelých šesti letech vyšli s chotí do biografu. Byla to československá premiéra filmu studia Paramount, jmenuje se to Americká Venuše.“

„Kdo tam hraje?“ chtěl vědět. „Mám na to jít?“

„Určitě běžte, pane řediteli, je to úchvatné drama, i když samozřejmě značně přitažené za vlasy. Hraje tam Esther Ralston, která sice na první pohled není tak krásná jako Clara Bow, zato má v sobě něco až z našinců, jak bych to řekl, cosi slovanského? A také není tak přehnaně vysoká.“

„Jak se kdo narodí, jak vyroste a o kolik končetin, očí nebo uší v životě přijde, pane Hebvábný, takový prostě je.“ Poklepal si pravačkou na levačku, na níž chyběly malík a prsteníček, ustřelené, jak jsem slyšel od pana Grubera, před nějakými dvaceti lety v Prostějově při cvičení ostré střelby puškou Mannlicher, ale pan ředitel to oficiálně vydával za válečné zranění z Ruska, kde přeběhl k nepříteli a dostal se k Masarykovým legiím.

„Válečné zranění?“ zkusil jsem to.

„Legie,“ pokýval hlavou, pohled zamžený. „Osud. Karabina Mannlicher, jestli se trochu vyznáte ve starých zbraních.“

Snažil jsem se potlačit úsměv. „Doufám, že jste střelce odpráskl jako cowboy indiána.“

„No… to víte. O tom byl ten film? O indiánech?“

„Hráli tam ještě Ford Sterling a Lawrence Gray. A to je vlastně vtipné, pane řediteli, dobře udělané.“

„Jak – dobře udělané? Nerozumím.“

„Ona, tedy Mary, chodí s pitomcem Horácem, toho hraje Sterling. Ale zároveň je dcerou výrobce studeného krému, to je taková ta patlanda na obličej, ženy a mladé dívky si tím čistí pleť. No a Horác je konkurent jejího otce, který se jmenuje Gray – v tom filmu. No a je tam krasavec Chip, co pracoval v propagaci pro konkurenta Horáce, ale teď přešel k jejímu otci. A hraje ho kdo? Lawrence Gray! Připomínám, že výrobek se jmenuje Grayův studený krém. A Chip ji přesvědčí, aby se zúčastnila soutěže Miss America, protože potom prodeje Grayova studeného krému vystřelí vzhůru.“

„Není to nějak lascivní?“ probudil se z letargie ředitel. „Nebo snad vulgární? Studený krém…“

„Je to trochu slaboduché, ale velmi zábavné,“ ujistil jsem ho. „Horác na ni ušije boudu, takže vítězství Miss America připadne jiné krasavici. Ale přesto se vítězka vyzná z toho, že vyhrála jenom díky Grayovu studenému krému, který ji zbavil akné, a Chip si může Mary Grayovou vzít, aniž by to vypadalo, že je to jen další krok v jeho kariéře.“

„S tím Šroubkem se vám to povedlo, ale chtěl jsem vám říct, že mě propříště nesmíte obcházet. Nejste ani na ekonomické pozici.“

Takže bez pochvaly, ale s domluvou, ne-li výtkou. „Už se to nestane, pane řediteli. Co říkáte na tu fintu s krémem?“

„Trošku už mi svitlo, ale budete mi to muset ještě objasnit.“

Prý že svitlo. No tak dobrá. „Pane řediteli, podívejte se na ten film už kvůli tomu, jak pracuje s výrobkem; nejenže je to Grayův studený krém, ne, to nestačí. Musíte učinit maximum, aby se to dostalo do obecného povědomí. Takže oni v Paramountu měli plán, že tam budou mít výrobek, který uvedou na trh, a je celkem jedno, jestli existoval už předtím, nebo si ho objednali na zakázku u nějaké kosmetické laboratoře. Hlavně se měl jmenovat Gray, to znamená šedý. V anglickém slově pro šedou sice není a, ale e, ovšem ledaskdo zná ten Wildeův skandální román Obraz Doriana Graye. A ve jméně filmového hrdiny není e, nýbrž a. Skvělý záměr, řekl bych, a výborná myšlenka filmařů. Díky tomu filmu se Grayův krém teď v Americe prodává jako housky na krámě. Chip a Mary se nakonec vzali – a jejich štěstí má na svědomí co? Studený krém,“ zasmál jsem se a ředitel po chvíli váhání taky. „A abych se přiznal, druhý den jsem na to šel do Lucerny ještě jednou, tentokrát sám. A pochopil to prolnutí mezi rovinami, které mají zůstat vzájemně neproniknutelné. Jako by se ten film vrátil v čase, řekněme k románu. Ale na zvukovém filmu už se pracuje, pane řediteli, a ačkoli tenhle ještě čteme, budoucí filmy budeme vídat i poslouchat. Je to jen otázka času. Stejně jako to, že z filmu ucítíme vůni květin, jež jsou ve scéně ve váze na stole.“

„Aha,“ probral se ředitel v závoji cigaretového kouře. „Vy myslíte, že bychom se měli inzerovat ve filmu? Já zase tolik do biografu nechodím, moje paní má ráda operetu. Možná jsme vás tehdy přijali správně a vy jste pro nás něco udělal, ale tohle se mi nějak nezdá – lidi si stěžují na holešovický zápach, náš jateční zápach, pane Hebvábný, a už vidím scénu, jak milenci chodí ruku v ruce kolem jatek a s roztaženým chřípím nasávají vůni vůkol. Byli bychom Praze pro smích, a nejen Praze.“

Jako řezník do hlavy dobytčete trefil bych ten ostrý hřeb, ale teď jsem zaváhal, zda se nesmekne a netrefí mě. „Takhle bych to nikdy neudělal. Naopak. Film bude využívat naše zboží dodávané zdarma i jako proviant pro štáb a herce. Všecko zatím s titulky, beze zvuku, ale i ten zvuk přijde. Může to být samozřejmě jakýkoliv film, kde tvůrci s námi budou svolní spolupracovat, hlavně když se tam objeví, že to maso je naše maso. Film může být i bez příběhu. Velejatka. Takhle by se to mohlo jmenovat a decentně by se v něm ukázala práce řezníků, zpracovatelů kůží, závozníků a tak.“

„To o nás říkají už bezmála třicet let, že jsme velkojatka,“ usmál se, a já ho napodobil, přestože mi do smíchu nebylo.

„Velejatka, pane řediteli. Velejatka.“

„Vždyť říkám. Velko- nebo vele-, to je mi u … ehm. Tak dále pracujte na dobrém jménu podniku, ale na film si nechte zajít chuť.“

„To mě mrzí, ale samozřejmě máte pravdu.“

„Můžete jít.“

„A až film dostane zvuk, můžu za vámi přijít se stejným nápadem?“

„Pokud tady ještě budete,“ pokrčil rameny a típl cigaretu.

Naše guvernantka je Anna Rosolová, postulantka řádu voršilek. Dostala za úkol najít si jednoduchou práci v chudé rodině, než se definitivně rozhodne pro světský život. Odpověděla v létě na můj inzerát hledající slečnu k dětem a přišla se ukázat přímo k nám do bytu v Jeronýmově ulici, odkud to mám na jatka pouhých pár kroků. Byla velmi mladá a očividně vyplašená.

„Slečna Rosolová?“ Můj tón měl být co nejvlídnější, hledala místo u zaměstnance jatek. „Prosím, jen vstupte, moje žena a děti se na vás už velmi těší.“ Ukročil jsem stranou a vybídl ji ještě jednou, aby šla dál.

Při prvním pohledu na mé vlasy se otočila a šla zase pryč, ale Blanka za ní vyběhla na chodbu a přemlouvala ji, aby alespoň zůstala na čaj a prohodila pár slov s dětmi. Anna zavrtěla hlavou a pak shlédla dolů. Za ruku ji držela holčička se světlými kudrnami, v krepových kytičkovaných šatech. Naše Krista.

Řekla: „Jsi moc hezká,“ a Anna, teď zcela bezmocná, se jí nechala odvést do dětského pokoje. Od té doby je s námi.

Začátkem prosince přišel pan doktor Laštovka. Mám to v diáři, ale nechce se mi tam ani nahlédnout. To setkání bylo zajímavé, ale měl jsem z něj husí kůži.

Třetího prosince, pátek, odpoledne, pozdní. Byl objednán, tak jsem zůstal v práci, přestože normálně bych už chvátal za rodinou a vzal děti do parku, tak jako každý pátek odpoledne před zimou.

Pan Laštovka si dal na čas, přišel dokonce čtvrt hodiny po čtvrté, přestože na této hodině jsme byli dohodnuti. Ale omluvil se, prý toho má po Praze moc.

Nijak mi nevadil, stejně budu v práci i v sobotu. Spíše mě zaujal svou vizáží než tím, co říkal. Brunet střední výšky a štíhlé postavy, na očích želvovinové brýle, vlasy na patku.

Předložil mi průkaz právníka, což jsem chápal, byl celkem mladý a neměl ještě jméno ani odkrouceno šest let praxe. Prokázal se též pověřením osoby, jež se jím nechala zastupovat. Koncipient?

„Pane inženýre, tak rád vás poznávám,“ usmál se a zabubnoval prsty na svůj kaštanový kufřík z teletiny (možná i naší). „Doktor Laštovka.“ Jestli čekal, že mu podám ruku, tak se nedočkal.

„Těší mě, posaďte se.“ Usadil jsem se do své židle naproti němu. „A prosím rovnou k věci, pane doktore.“

„Beze všeho. Jednalo by se o jistou smlouvu.“

„Nejsem právník,“ řekl jsem. „Pokud chcete uzavřít smlouvu, musíte s naším právním oddělením. Dneska tam zajisté jsou, ale mají nasmlouvané schůzky, a obávám se, že i na zítřek a na celou první polovinu příštího týdne.“

„Ne, pokud chci já,“ opravil mě doktor Laštovka, „nýbrž pokud chce váš podnik. Abyste rozuměl, zajišťujeme – nebo přesně řečeno můj klient – produkci mléka – i pro vaše jatky – a chceme teď více expandovat do oblasti masa. Praze ani okolí konkurovat nebudeme. Podnik má však zájem o vaši kafilerii, která, pokud jsou mé údaje správné,“ nahlédl do bloku s poznámkami, „zdaleka nevyužívá veškeré své kapacity.“

Pokrčil jsem rameny. „Ta je na Maninách, je tam jen pár baráků, zatímco tady by zápach byl neúnosný. Tady však máme kvalifikované veterináře, ti kontrolují zvířata na místě, ale skoro všechno jsou to kusy, které nám přivezli s osvědčením o bezvadném zdraví. Samozřejmě jsou výjimky, když si nějaké dobytče zlomí nohu, to se při velkých objemech přepravy stává pravidelně, a občas nás někdo podvede – vždy však jen jednou. Takové případy ale putují do detašovaného jatečního výseku, jsou to zvířátka jistým způsobem poškozená, ovšem zdravotně nezávadná. Neznamenají pro spotřebitele žádné ohrožení. Jiná věc je občasná nemoc, vyskytne se všude. Potom je nutná okamžitá likvidace v kafilerii.“

„Já tu nejsem s návrhem dopravovat k vám nemocný skot.“ Posunul si brýle na nose, ale ne tak, že by použil ukazovák a zamířil jím mezi oči. On ty brýle vzal pravačkou za pacičku, oddálil je od očí, jako by prostor mezi skly a očima chtěl vyvětrat, a zase je vrátil. Při tom se na mě nepřestával dívat, jako by nevadilo, že musím vypadat rozmazaně. „Mluvím o kusech infekčně nezávadných, všecko bude s příslušným glejtem. A jelikož vy a váš podnik máte v republice ty nejlepší kapacity a Praha je silný železniční uzel, navíc zdejší ústřední jatka mají svou vlečku, vyplatí se nám, přistoupíte-li na podmínky smlouvy zbavovat se uhynulých zvířat právě tady. Výhodné to bude i pro vás.“

„Já jsem pro, pane Laštovko,“ rozhodil jsem ruce a znovu musel snést ten nepříjemný rozostřený pohled skrz brýle oddálené od nosu. „Na mně však nezáleží, musí to rozhodnout podniková rada.“

„Pokud vám to připadá dobré,“ neuhnul pohledem pan Laštovka, „pak byste se mohl před panem ředitelem zmínit kladně o našem návrhu.“

„Budeme potřebovat finanční rozvahu, já vám nic slíbit nemůžu.“

„Tady jsou naše propočty,“ vyndal z kufříku sešitá lejstra, „jistě si uděláte svoji, zcela nezávislou. Vaše obchodní oddělení.“

Vzal jsem si od něj papíry. „Ale proč jste tedy nešel nejdřív tam?“

„Potřeboval jsem, aby se někdo přimluvil.“

„Proč zrovna já?“

„Protože máte vliv. Mimochodem hotel Šroubek bral od nás vždycky takhle před Vánocemi zvěřinu, na tu jsme tradiční odborníci. Letos ale ne.“

„Bude ji mít od nás, máme nové smlouvy s mysliveckým spolkem v –“

„Liberecký lovecký klub jistě není horší, ale pan Šroubek dal přednost holešovickým jatkám, a to poté, co tu byl na návštěvě.“

„Jistě to nebylo jen kvůli tomu.“

„Ne, třeba jste přispěl naprostým málem. Ale na druhou stranu to málo mohlo nakonec ovlivnit jeho rozhodnutí změnit dodavatele zvěřiny, nemyslíte?“

Myslím.

Po chvíli jsem řekl: „Pokud dodáte solidní partnerský návrh, rád ho podpořím, bude-li možné se s ním ztotožnit. Laicky řečeno – nevidím důvod, proč bychom nemohli svážet uhynulá, ale neinfikovaná zvířata sem k nám a hygienicky se jich zbavovat. Pokud je to pro vaše klienty výhodné, najdeme cestu, aby to bylo výhodné i pro nás.“

Jen ať už je ten chlap pryč.

Svého muže obléká jeho žena. Tak to platilo vždycky, stejně jako to, že mu vaří, pere a žehlí. A tohle mě vždycky uráželo.

Matku jsem ztratil už dávno, otec ještě žije, ostatně není tak starý, když je zdravý, protože stáří přichází s nemocí, nikoli naopak, někteří staří jsou zdraví jako cukrová řepa. Což není případ mé matky, obyčejná chřipka ještě před tou španělskou. Babička umřela o rok dřív, nesmířila se s úmrtím dědy. Nesáhla si na život, ale protože svět už nedovedla snášet, zbláznila se, a já za ní jako dospívající kluk jezdil do ústavu na závodním kole, nijak jsem ji tím však nezachránil, i když se občas při návštěvách snažila být aspoň trochu přátelská. Ale právě ten ústav mi později vnukl nápad, jak se vyhnout narukování.

Myslel jsem si, že dojížděním do gymnázia každé ráno a odjížděním odpoledne – kolo jsem měl po dohodě se školníkem uschováno v kůlně školního stadionu – si to nějak odpracuji, ale přání bylo otcem myšlenky, nad zhoubnou nemocí nikdo nezvítězí, leda by ji o nějaký čas pozdržel, nebo ne ji, ta už je přítomná, jenom to seknutí kosou. Máma to měla také tak, nejdřív jí to nějak rozehnali, ale varovali ji, že se to může do dvou let vrátit. A možná to ani nebyli ti oni, lékaři, jen ona sama, kdo ještě chtěl dva roky žít a mě, svého synka, toužil nějak vypravit do života. Což se nepovedlo, umřela, nikam mě nevypravila, a já mám od té doby problém se svými vlasy. Občas jsem si je nechal ostříhat, ale většinou jsem je nechával, jak rostou. Jako když jsem byl tříletý kluk a nosil ještě sukničky. Zlaté časy.

Psychosexualita. Dnes je to moderní slovo, asi tak bezpohlavní jako moderní architektura, pásová okna, nikdo nechce nic jiného, když touží být dnešní.

No, já nevím. Vždy se rád vrátím do belle époque i do toho „falešného“ historismu – prostě chci být tam, ne tady. Přestože můj problém je tak moderní, že to přerůstá všechno. Je to nadčasové a teď na to není čas.

Poldík dostal pod stromeček plechový vlak na klíček na sestavovacích kolejích, je tam dokonce i most, a taky Karafiátovy Broučky, historické vydání s ilustracemi Vojty Preissiga, které mě tak děsily v dětském věku – a teď jsem knížku předal k děšení synkovi, ale on poznamenal, že ta věc není nová. Zato si ji oblíbila Krista, což nebylo v plánu: od Vánoc ji bratrovi brala, prohlížela ji a křičela nad těmi obrázky hrůzou, prý to jsou lidé z pekla, což zase mělo předehru v mé nešťastné chvilce, kdy jsem dětem vyprávěl, že pod zemí, stejně jako ve vesmíru jsou docela jiná pokolení, než je to lidské. Sama dostala pannu nikoli nepodobnou těm nakresleným „broučkům“ a od první chvíle před ní měla velký respekt, nebo abych to napsal pravdivěji, od začátku se jí bála, přestože mně i mamince políbila za dárky od Ježíška ruku, koneckonců si právě takovou velkou pannu přála a k ní hnědý kočárek z drátů a papier-mâché, který zdaleka nebyl nový – před lety si s ním hrála moje žena. Na tomto jsme se dohodli měsíc předem, stejně jako na tom, že postupně budeme Ježíška odstavovat, letos, napřesrok a ani rok nato však ještě ne. Leopold mi jako dárek nakreslil mašinku naší jateční vlečky, dospělým dárky Ježíšek nenosí, a Krista mi namalovala anděla, který vypadal spíš jako okřídlené tele, ale možná se jí to nějak propojilo s betlémem a jesličkami. Taky maminka dostala anděla, téměř nerozpoznatelného od toho mého, vyvedeného však fialovou, nikoli červenou pastelkou, a od Leopolda žirafu z kaštanů a párátek, trochu seschlou, ale nazval jsem ji „starou žirafou“ a syn souhlasil, že je to babička. Ne ta máma mámy, ale moje máma, ta, co už nežije; sám jsem mu před časem vyprávěl, že byla vyšší než já, nestihl jsem ji dorůst, tak asi proto žirafa, docela jsme se toho večera všichni nasmáli a byly to vydařené Vánoce.

Blanka ode mě dostala briliantový prsten, já od ní elektrický holicí strojek Vibro-Shave, americkou novinku kombinující pohon ze sítě s bezpečnostní vypouklou hlavou jako u mechanických strojků, na roční záruku, s mnoha a mnoha pohyby planžet za sekundu, masážní funkcí a zcela hladkým oholením. Obřadně jsem za to Blance políbil ruku obdařenou prstenem, děti se na nás dívaly a uložily si možná poprvé do hlav, že takové Vánoce budou s někým také prožívat, až dospějí. Odebral jsem se do koupelny demonstrativně se oholit a rodina šla se mnou, jen abychom zjistili, že šňůra je příliš krátká a nedosáhne k elektrické zástrčce. Oholil jsem se tedy před Blančiným zrcadlem v obýváku a děti pomáhaly. Vzpomínám šťastně i na naši guvernantku, kterou žena přemluvila, ať stráví Štědrý večer s námi a s dětmi. Vybrala jí v obchodním domě Brouk a Babka na Letné kašmírový šátek a já jsem přidal víno z Velkých Pavlovic pro jejího otce, až za ním pojede na zbytek svátků.

Na Boží hod byl u nás můj otec a Blančini rodiče, jako každý rok, a děti se opět nudily a s hračkami od Ježíška si moc nehrály. Poldík chtěl jít bruslit, Krista toužila po sousedovic Alence, ta však byla s rodiči v Krkonoších. S otcem a tchánem jsme to zkraje odpoledne přehnali s portským, jež nemám rád, ale oni si na ně potrpí. Pak jsme odpočívali v křeslech a na otomanu. Ženy vypadaly, že jsou rády, že si mohou popovídat a nikdo se nebude chtít bavit o automobilech, lokomotivách ani porážení jatečních zvířat.

Onoho třetího vánočního dne, který je u nás vždy klidový a já už se těším do práce, jsem se znovu oholil novým strojkem a tentokrát vynechal místa, která jsem mínil nechat růst, tedy knírek a vousky na bradě a čelistech.

„Proto jsem ti ten strojek nedala,“ povzdychla si Blanka, když jsem s novým rokem přišel z práce a na tváři demonstroval, že se opravdu nehodlám holit všude dohladka podle jejích představ.

„Dala jsi mi elektrický aparátek z lásky,“ ošil jsem se. „Moc mi vyhovuje a já jsem za něj vděčný, ale přece mi nebudeš říkat, jak se mám holit.“ Vyvaroval jsem se zmínky o našem věkovém rozdílu, takový konflikt už máme za sebou a ona je toho mínění, že v manželství je úplně jedno, kdo je jak starý, právo kritizovat toho druhého mají oba stejné. (No to možná ano, ale co když toho práva využívá jen jeden z manželů?) Viděl jsem na ní, jak ráda by odpověděla, ale nechala si to pro sebe. A já nejsem nelida; přesně vím, jak jsou tyto momenty zadržení emocí a „své pravdy“ pro společný život důležité. Sám jich mám za manžetou nejméně deset, ne-li tucet.

Oběma se nám ulevilo, když se vrátila Anna, děti už byly krapet úmorné, a tak se po pohyblivých schodech na Letnou, jichž se ani Polda, ani Krista nemohli nabažit, teď vozila ona. Když jsem jim pak večer vyprávěl, že jako malý jsem stejnou cestou jezdil lanovkou, nechtěly mi věřit.

S novým rokem k nám na jatka přibyla posila, krátkovlasá mladá žena s dlouhou ofinkou do očí a silně nalíčená – vypadala docela jako Andula Sedláčková, kterou jsme s Blankou viděli prvního listopadu ve Stavovském při zdejší premiéře Bourdetovy hry V zajetí (pouhých osm měsíců po premiéře pařížské!). Měla však Andulinu mladší tvář, asi jako na tom plakátě od Muchy, kde je herečka zpodobněna jako princezna Hyacinta, s barvou vlasů přesně takovou, jakou měla tahle naše nová pracovnice, jež se jmenovala Darja Kopecká. Navíc se skutečně nesla jako divadelní a filmová diva, v šedém velurovém plášti a se šálem – v tom opravdu ten první den přišla –, na který muselo padnout tak dvacet činčilových králíků, ale tohle já neumím odhadnout; když se u nás stahuje dobytče, je to plát kůže velký někdy jako plachta.

Ten šál jí jistě daroval ctitel – možná obdivovatel herečky Sedláčkové, která si teď na stará kolena pořídila dítě.

Uměla psát, nechala si poslíčkem přinést vlastní psací stroj, lesklou remingtonku kombinující kancelářskou nehybnost s lehkostí přenosných aparátů, ostatně sama byla v mém prvním dojmu taková. Vůbec nechci být při jejím popisu vulgární, avšak zároveň nedokážu být neutrální.

Když mi ji pan Burle z osobního přišel představit, příliš jsem si jí nevšímal, ty příměry s filmovými hvězdami mi přišly na mysl až potom – až když byla pryč, možná pořád někde poblíž, jen někde jinde.

Pan Burle si popotáhl pravou část kníru, bývalý řezník, jehož jen tak něco nerozhází; vinou vyhřezlé ploténky se musel uchýlit k úředničině, a i na mou přímluvu jsme si ho ponechali, protože si ceníme věrných zaměstnanců a rádi jim budeme vyplácet penzi, až přijde ten čas. Oznámil mi, že slečna se přišla ucházet o práci jako písařka.

„Raději bych byla sekretářka,“ skočila mu do řeči, a jak to říkala, bylo to tak zvláštní jako ze sna: jako by mluvila automatická marioneta z povídek E. T. A. Hoffmanna. Ten pronikavý pohled, ulíznuté medové vlasy. Porcelánová pleť.

„Děti, doufám, nemáte?“

„Doufám, že nemám,“ odpověděla směle, ale kdo ví, možná byl podobně arogantní i můj dotaz, a jako by mi četla myšlenky, dodala: „I když kdo ví, kde ti spratci po světě chodí.“ To znělo podivně, a když viděla zmatek v mé tváři, rozesmála se a trochu roztála. „Promiňte, pane inženýre.“

„Oslovujte mě, prosím, mým jménem, já si na tom titulu moc nezakládám, i když pro obchodní partnery je dobrý, to ano.“

Čekal jsem, zda mě bude znát.

Odkašlala si. „Pane Hebvábný… Já, když jsem nervózní, dělám tyhle koniny. Darja Kopecká k vašim službám.“

Abych odsunul pozornost od svých rozpaků, obrátil jsem se na Burleho: „Proč slečnu nepředvedete panu řediteli? Pokud prošla vaším sítem, máte mu nejdřív napsat nebo zavolat, a když bude pro, máte ji představit. Proč s ní chodíte za mnou?“

„Když já nevím, pane Hebvábný,“ zatahal se za levou část kníru, „jestli je kvalitní.“

Nervózně se usmála.

„Proč nevíte, pane Burle? Víte, jak jí teď asi je? Chci říct slečně Kopecké? Mluvíte tady o ní jako o dobytku.“ Byl jsem opravdu nazlobený.

Burle, bílé vlasy, bílá pravá část kníru a šedivá levá, celý zčervenal. „Myslel jsem, že by se vám mohla líbit. A posledně jste si stěžoval, že vaše sekretářka je… víte, jako vaše paní tehdy –“

„Pane Burle.“

„Tady slečna ale nemá reference, které požadujeme.“

Ona tam stála jako naježený býček. „Těsnopisnou soustavu Herout–Mikulík používám už tři roky a nemám s ní potíže. Pan Burle říkal, že vaše písařka se stenografii brání, je na to trošku nešikovná, a teď, že –“

„Pane Burle!“ rozčílil jsem se, aniž bych se rozčílit chtěl, ale kdo to kdy opravdu chce, kdo si v tom libuje? „S lidma si necvrnkáme jako s kuličkami… Prošel jste školením, a potom i mým školením, abyste tuto práci zvládl, ale řezník bude vždycky řezník, že? Lidí jako pracovního materiálu si musíte vážit! Tohle není žádný šestákový román pro paní a dívky, a jako že vy je kupujete a čtete, to vím. Slečna Manětínová je prvotřídní ve své činnosti pro firmu, a tím pádem i pro mě.“

V tu chvíli jsem naznal, že jsem to trošku přehnal, že se dokonce předvádím, přehrávám kvůli ní, té divné ženě, kterou jsem ani neznal, jenom mě svou vizáží, svým vystupováním a řečí naprosto vyvedla z konceptu.

Zato jsem dobře věděl, že Burle, jako že na svůj post hřeší, si v práci čte laciné příběhy pro ženy, protože většinou nemá co dělat. Ale k jeho dlouhým bílým vlasům a svéráznému kníru jsem měl respekt, ostatně jsem si nejednou pomyslel, že takhle jednou i já… takhle nějak skončím, pořád v našem podniku. No nic. Beztak měl vaky pod očima, do kterých se těch románů vejdou stovky. A žena mu umřela před čtyřmi lety.

Zachránila to ona, pochopitelně. Kdo jiný, provždy v historii, to nejdříve zachránil, aby to posléze potopil?

„Myslíte List paní a dívek,“ řekla s dívčím úsměvem, teď už zase dokonale bledá pod bílým pudrem. Pootočila hlavu k Burlemu, jako by v očekávání souhlasu, ale ten se jen obrátil ke zdi, uražený až na půdu. Já mohl oči nechat na její dlouhé šíji pod zastřiženými vlasy.

„Já nevím, jaký list jakých paní a jakých dívek,“ odpověděl jsem a doufal, že vychládám, že i já blednu a nemám ve tváři ruměnec vzteku. „Ale vy nejste čtenářka toho listu, a rozhodně nejste tady na jatkách a neucházíte se o práci, kdybyste byla.“

„To nejsem,“ mávla rukou. „To čte moje máma, má brejle, ale ty jí už nestačí a nové jsou drahé, a tak občas musím já. Mám ten kurs, co musíte mít, když chcete psát stenografií, myslím psát pro někoho, i když rovnou říkám, že bych psala radši pro sebe, a nikoli těsnopisem.“

„Jak, pro sebe?“ zvedl jsem obočí. „Tady na jatkách?“

„Ne, tady ne, tady pro vás ne. Ale živím matku a sama sebe. Máte místo, nebo ne? Poptám se když tak jinde.“

Místo jsem de facto neměl, a tady jsem se provinil. Řekl jsem, že mám.

„Moje sekretářka bude mít dítě, už sem moc nechodí, má riziko, firemní politika si ji samozřejmě nechá, i když možná ne na původním místě. Ten post byste mohla zastat hned? A kdybych potřeboval těsnopis, jako že většinou to nutné není, využil bych vás.“

„Hned.“

„Hned. Dobrá. My jsme velmi benevolentní, ale doufám, že nechcete mít děcko v příštích třech letech? Nic proti, to pardon, ale přece jen, potom by se nám to nevyplatilo.“

„Nechci děcko,“ odpověděla. Tvrději, než mi bylo příjemné. Jestli se vůbec to slovíčko dá stupňovat.

„Můžu se zeptat, jak jste stará a kde jste pracovala dřív? A důvod odchodu z předchozího zaměstnání, pokud to nemáte písemně?“

„Jenom to zkouším,“ znejistěla. Chvíli přemýšlela. Burle se tvářil, jako že tam vůbec není.

„Pravdu, slečno Kopecká.“ Udržel jsem oči na těch jejích, ale dalo mi to zabrat.

Pokývala hlavou. „Vystupuji v jisté divadelní produkci tady v Praze, pane Hebvábný. Můj předchozí zaměstnavatel s něčím takovým nesouhlasil, ostatně to ani nevěděl, dokud mě neviděl na jevišti. Den nato mě vyhodil. Tím pádem nemám žádné doporučení.“

„A kdo to byl? Ten zaměstnavatel?“

„Nakladatel Kočí. Ne přímo pan Kočí, toho jsem ani nikdy nepotkala. Ale nechala bych si pro sebe, když dovolíte, který z jeho zaměstnanců mě… propustil.“

„Dobře,“ kývl jsem hlavou, teď zainteresován ještě víc, než když vstoupila. „A proč tomu člověku vadilo vaše vystupování v divadle?“

„Protože moje vystupování není ani tak v divadle, jako v kabaretu, i když to taky není přesné. Jestli vám to vadí, chápu, nechci se nijak vnucovat.“ Byl bych mohl přísahat, že se jí vlasy nad zátylkem zježily jako dikobrazovi. „Ale já to chápu jako divadlo. Ne tak vysoké jako opera, dokonce ani jako činohra ne. Prostě jsem na jevišti a tančím, zpívám, hraju. A nějaké vlastenčení, jež je tak v módě, mě nebaví, stejně jako mě neinspiruje chudoba nebo nízká gramotnost nebo o čem všem se dneska hraje na progresivních scénách, přestože jsem vám přiznala, že nejsem moc bohatá ani vzdělaná. Jsem spíše rakouská než česká herečka, mám uherské kořeny a mé divadelní srdce patří Arthuru Schnitzlerovi.“

„Ale nevystupujete nahá, doufám.“

„Ne. Ne úplně. Nikdy úplně. Nemůžeme tohle nechat na později?“

„Promiňte,“ zarachotil Burle ztlumenými hlasivkami, „já musím na stranu, pane Hebvábný, jistě chápete.“ Odběhl, kam musel.

„Kdo je váš otec?“

„Byl.“

„To je mi líto.“

„Už je to dávno. Táta byl podolský ledař. Při asanaci čtvrti a budování vltavského nábřeží pomáhal na stavbě vyšehradského tunelu. Stala se nehoda. Při vztyčování lešení spadlo dělníkovi prkno a rozseklo tátovi hlavu.“

Tyhle věci se dají vyslovovat na různé způsoby.

„To je strašné.“

„Měla jsem ho ráda.“

„Jistě i on vás.“

„Vzal si tu lásku do hrobu, zůstala mu. I mně, ale strašně mi chybí. Někdy si připadám… jako on.“

„Rozumím.“ Snažil jsem se porozumět, ale nešlo mi to.

„Byl starší než matka. Skoro o dvacet let.“

„To je možná o něco víc, než se považuje za vhodné,“ nadhodil jsem, „ale ono na tom ve skutečnosti nezáleží. Máte sourozence?“

„Bratříček umřel ve třech letech na tuberkulózu,“ řekla chladně.

„Opět – je mi líto, slečno Kopecká.“

„Mám dívčí školu a byla bych ráda vystudovala univerzitu, ale to z mnoha důvodů nešlo. Matka se po jeho smrti duševně zhroutila a nebyla schopná další práce. Dostala nás na starost pražská obec, bylo to smutné období, ale já byla ještě mimino.“

„To jste se s těmi smutnými věcmi vyrovnala dobře, řekl bych. Je to trochu jako z románu.“

„Nemyslím,“ narovnala záda. „Jenom dělám, co můžu. Říkám, jak to bylo, snad mi věříte. Kdybyste mě skutečně přijal, mohl byste si onu pravdu přijít osobně vyslechnout z úst mé matky, ale protože mě nepřijmete, když vystupuju v kabaretu, nic vám do toho nebude.“

„Musím si to nechat projít hlavou.“

Zvedla se k odchodu. „Tak sbohem, pane Hebvábný.“

Dostihl jsem ji v půli chodby, kde se zastavila a já do ní málem vrazil.

„Nejsem moc vzdělaná, pane Hebvábný,“ řekla se slzami v očích. „Ale ráda se budu učit. A psát umím, vyzkoušejte si mě třeba hned.“

Na to nebyla jiná odpověď než ji zavést zpět do kanceláře, osobně jí nalít vodu a nadiktovat dopis řezníkovi ze Staré Boleslavi, jenž nám dlužil za tři měsíce, slušně, ale důrazně, v tom jsem byl vždycky dobrý. Nadiktoval jsem jí též dopis panu Veseckému z Mšena u Mělníka, dodavateli jehňat. Napsala ten list téměř rychleji, než jsem ho stačil zformulovat. Sotva jsem si vydechl a napil se vody, už mi podávala papír vyškubnutý ze stroje k podepsání.

Pročetl jsem to. Byly tam tři překlepy a dvě gramatické chyby, ale kdo jsem já, abych soudil? Přesto jsem je vypíchl a ona se zatvářila, jako by měl přijít Armageddon. „Zkušební lhůta,“ překvapil jsem ji. „Řekněme tři měsíce, ale vy si v té lhůtě oprášíte zákonitosti češtiny.“

Oči jí najednou tak svítily, až jsem se lekl. „Děkuju, pane náměstku.“ Ale nijak se u toho netetelila ani nečervenala, řekla to chladným, řízeným hlasem.

„Někdo by vás měl provést, ať se seznámíte s našimi velejatkami. Takto velký závod neměl v Rakousku-Uhersku obdobu, stejně jako škála jeho záběru. To samozřejmě podnítilo řadu pomluv a lží, třeba tu o tom, že toulaví psi se v Praze od zprovoznění našich jatek prakticky nevyskytují, k čemuž jeden žertéř v hostinci přidal: Copak psi, ale ani tuláci, pobudové a podobní bratránci. Ne že bych neměl smysl pro humor, ale jsem velmi citlivý na tyto věci, a vskutku, četl jsem příběh o londýnském holiči Sweeney Toddovi a jeho družce, která zákazníky podříznuté jeho břitvou zapékala do masových koláčů, jež by někdo mohl nazývat svého druhu závinem, avšak s naším českým, dříve rakouským štrúdlem to má pramálo společného. A stejně tak s námi nemá nic společného tento zákeřný lazebník z Fleet Street, celé je to zlomyslný výmysl. Tak co, opravdu se nebojíte nastoupit, byť zkušebně, do takové zabíjecí mašinérie?“

„Ne.“

„Zavolám tedy Burlemu – panu Burlemu –, aby vás provedl.“ Zvedl jsem sluchátko plechového telefonního přístroje Telegrafia, ale zvedla prst, který jsem mínil strčit do číselníku, ukazovák, nikoli však pravé, nýbrž levé ruky.

„Nejsem moc troufalá, kdybych dala přednost vaší společnosti?“

„A proč?“ zamračil jsem se.

„Protože,“ odpověděla, „to od vás bude… fundovanější exkurze než od něho.“

„O tom bych si troufl pochybovat,“ namítl jsem. „Pan Burle je tu od roku devatenáct set osm. Zná tady každou krysu a každého potkana.“

Čekal jsem něco hloupého či teatrálního, že vypískne nebo se alespoň otřese. Ale hleděla na mě neúhybnýma očima. „Pan Burle je jistě znalý celého jatečního procesu,“ řekla neutrálním tónem. „Samozřejmě budu ráda.“

Prst našel své otvory v karuselu a ozvala se spojovatelka v ústředně. „Haló.“

„Haló.“

Slečna Kopecká vyprskla smíchy.

„Jistěže se hlásíme moderním anglickým haló, co je na tom směšného? My tady na jatkách žádné slovanské experimenty nepěstujeme, přestože sokolstvo podporujeme.“

„Prosím? Haló? Jaké experimenty?“ ptala se spojovatelka vyvedená z míry.

„Znala jsem jednoho sokola, co se do telefonu hlásil zásadně: ‚Nazdar, bratře nebo sestro,‘“ smála se slečna Kopecká.

„Pouhá kontrola spojení,“ řekl jsem a zavěsil – spojovatelka si možná bude myslet, že jsem to včera přehnal s pitím.

Zvedl jsem hlavu ke slečně Kopecké. „Změnil jsem názor.“

Přestala se smát. „Mám jít.“

„Ne. Jen mě neustále překvapujete.“

„Tak já radši půjdu.“

„Žádnou ženu jsem po jatkách ještě neprovázel, ta moje něco takového odmítla. Uznávám, je to mužský svět. Pokud vás provedu, možná mě budete nenávidět, ale to nebude dobré pro mě ani pro vás, pokud mi chcete dělat sekretářku.“

„Jak to myslíte, pane Hebvábný?“

„Lidé z jednoho pracoviště se mají respektovat, tak to myslím, a pokud už mezi nimi jsou nějaké, samozřejmě čistě neutrální a dělné emoce, musejí být kladné.“

„V tom případě,“ uhnula pohledem k oknu a pak ho vrátila na mě, „jakkoli je to hodný muž a zasloužilý zaměstnanec, dala bych přednost vám před panem Burlem, jak už jsem řekla.“

„Je tady i spousta žen, ty by vás také mohly provést po areálu. Kupříkladu paní Antonínová.“

„To jistě, ženy jsou stejně dobré jako muži.“

„Ale vy chcete mě, ano?“ ujišťoval jsem se.

„Ano,“ přikývla. „Vy do toho dáte víc než kdokoli jiný, pane Hebvábný – to není lichotka, i když to tak může znít. Ale za tu chvilku, co jsem tady, bych si prostě vybrala vás. Nebylo by však vůbec špatné, kdyby šla s námi nějaká vaše zaměstnankyně, nedostaneme se pak do řečí. Ovšem byla bych moc ráda, kdybyste tu exkurzi vedl svým projevem vy, už teď se učím vašemu způsobu vyjadřování.“

Chvíli jsem hledal slova, která by mohla adekvátně reagovat. S něčím takovým jsem nepočítal. Opět.

„Takže by vám nevadila moje žena, kdyby šla s námi.“

„Na mou duši ne, ale ona to tu nemá ráda, soudě podle vašich slov, takže bych ji v tomto opravdu nerada obtěžovala. Jakkoli se s ní ráda seznámím, když bude příležitost. Jako váš zaměstnanec. Chci říci zaměstnanec ústředních pražských jatek.“

„Není to divadlo ani kabaret.“

„Tak jsem to pochopila,“ řekla Darja Kopecká.

„Abyste rozuměla, my tady v Holešovicích-Bubnech máme takovou pěknou výjimku. Nemusíme platit akcíz. Pokud nevíte, co to je –“

„Potravinová daň.“

„Právě tak. Nemáme povinnost ji platit od samého počátku fungování jatek, přestože ještě do poměrně nedávné doby se to rozlišovalo a bedlivě se sledovalo, aby se nezdaněné maso nedostalo z naší periferie do centrálního města. Dá se říct, že jsme tak velký podnik, že náš význam pro metropoli nám poskytuje privilegia, pro něž nás jiné pražské čtvrti, řekněme si to decentně, nemají rády.“

„Pravda,“ poznamenala zamyšleně, „úspěch bývá příčinou nejednoho nepřátelství.“

„Zvláště když fouká od severu a Praha nás musí čichat.“

„Tak abychom už šli? Večer budu na jevišti a musím se připravit. A zítra to nepřichází v úvahu, mám jiné pochůzky při hledání práce. Nemůžu se spolehnout jenom na vás.“

„To bych si troufal tvrdit opak. A kam jdete… zítra?“

„Firma Grosslicht v deset, firma Praga v půl třetí.“

„Ráno kosmetika, odpoledne automobily.“

„Jak se vám to pozdává?“

„Méně, než bych byl ještě před chvílí čekal. Tak dobře. Pojďme, abych ty vlčáky od studených krémů a horkých aut předběhl.“

„Studených krémů?“

„Viděla jste Americkou Venuši?“

„Ano… ach tak! Napatlej se studeným krémem, a získáš ženicha.“

Vyšli jsme ven. Viděl jsem, jak nakrčila nos a dala si před něj činčilu.

„Nízký tlak,“ pokrčil jsem rameny. „Jak už jsme o tom mluvili, na určité pachy si tu člověk musí zvyknout.“

„To je ještě to nejmenší, pane Hebvábný, na co si musím ve svém životě zvyknout.“ Zrychlila, takže jsem natáhl krok.

„Zvyk je železná košile. Jsem rád, že jste přizpůsobivá, i mně to ze začátku vadilo, ale už to skoro necítím. Tady máme shromaždiště zvířat, jak je ta ohrada, vede k nám železniční vlečka, dvojí koleje. Tamhle – vidíte? – vyvádějí adepty na porážku z vagonů. A tamhle jsou povozy, vidíte koně u žlabů? Jak ti čtyři metaři hrají hokej s koňskými kobližkami? Stále ještě rozvážíme maso postaru i novým způsobem, automobilovým. Vozový park je náš vlastní a máme i svoje povoznictví, ovšem pro maso si k nám může přijet, kdo chce a je schopen zaplatit. Zrovna tamhle ten vůz s červenou plachtou přijel k nám na jatka pro maso ze Zátor, kam se s automobilem jen těžko dostává, když jsou cesty tuze blátivé. Po stranách bran jsou ubytovací domy pro zaměstnance, co v Praze nemají vlastní bydlení. Vidíte ty krásné domy?“

„Vidím.“

„Veterináři každý kus zhodnotí, to buďte ubezpečena, kafilerie není v našem areálu.“

„Naštěstí…“

„Ano, naštěstí, a předem vás mohu ubezpečit, že tam vás nevezmu, sám tam jezdím jen v nejnutnějších případech, a těch je opravdu málo. Ona tu kdysi být měla, ale potom ji moudrý projektant posunul dál na východ v našem vyhřezlém hrbu Prahy.“

„To nezní zrovna moc hezky.“

„Ten hrb dělá Vltava, slečno Kopecká,“ odvětil jsem. „Provádějí se na ní mnohé regulace, a šly úvahy, že se naší čtvrtí skrz Zátory prokope průplav a ten hrb zůstane mrtvým ramenem, ale upřímně řečeno, jsem šťastný, že k tomu nikdy nedošlo. Přestože Štvanice, jak vidíte, se z těch malebných ostrůvků, co tu byly a já je pamatuju, stává jedním velkým nudným ostrovem.“

„Mám ráda přirozená koryta řek,“ řekla a konečně odtáhla činčilu ze svého pohledného nosíku. „Věci mají zůstávat, jak jsou, a inženýring je samozřejmě v moderní době nutný, jenom nesmí na přirozenosti páchat přílišné násilí.“

Chviličku jsem nad tím dumal. „Musím uznat, slečno, že znám málo žen, které by uvažovaly jako vy.“

„Ani já jich moc neznám, ale ráda bych je poznala,“ odpověděla a zvláštně se na mě podívala, jako by marně zaostřovala zrak, který však musela mít podle chování v kanceláři dobrý.

„Máte málo přítelkyň, nebo jak se dnes říká, kamarádek?“

„Skoro žádnou,“ mávla rukou. „Některé jsou moc milé a hodné, ale nemáme žádné společné téma k rozhovoru. Téměř žádné,“ dodala.

Zastavil jsem se, ona též. „Jste sufražetka, slečno Kopecká?“

Odpověděla, jako by tu otázku očekávala, očividně ji neslyšela poprvé a byla na ni připravená. „Ten termín je mi známý, ono hnutí je do jisté míry sympatické, ale já jsem nikdy netíhla k žádnému ideologickému proudu. I když samozřejmě, Božena Kunětická-Viková byla pro nás učební látka.“

„To bych fakt nechtěl být.“

„Co byste nechtěl být – známá sufražetka?“

„Učební látka.“

„Ani já ne.“

„Ale ten úspěch žen v posledních letech – jste na to hrdá?“

„Jistěže. Nebo nevím. Vám to vadí?“

„Jenom, jak jste to sama vyjádřila… ani já nemám rád ideologii. Přestože je někdy nutná, to uznávám. K prosazení určitých cílů, ideálů, chcete-li. V parlamentu třeba. Ženy si je prosadily a mohou volit. Není to však pro muže atraktivní, jestli mi rozumíte, slečno. Což jim nevadí, naopak, nechtějí být atraktivní, anebo aspoň ne jenom atraktivní. Ale před lety zavraždili Aloise Rašína, a já si o něm můžu myslet asi to samé co vy, sympatický člověk to zrovna nebyl, jenže zastřelit ho? Oběť ideologie, která není zase tak vzdálená tomu, co hlásají sufražetky. Tohle nikdy, to se dostáváme někam do bolševického Ruska.“

„Možná byl střelec inspirován vraždou císařova nástupce a jeho choti v Sarajevu.“

„Ale to je Balkán! A na východě Rusko. To nikdy nesmíme být my, slečno. A nějaký idiot nám zabije ministra financí, který stál za vznikem republiky.“

„Bylo to hanebné. Jenže já to nepovažovala za důležité, chápete? Žila jsem svůj život, pana Rašína je mi líto, ale stalo se to… zase jsem tomu tak moc nerozuměla, šlo to mimo mě.“

„Byla jste příliš mladá, než aby vám to míchlo žlučí.“

„Pan Rašín byl jako pomník z mramoru už za života a neměl žádné vlasy.“

Zasmál jsem se. „Pomník to nebyl, to z něj udělaly noviny. Ale nechat si prostřelit záda? Můžete být hrdina Československé republiky, a pak si přijde někdo nový, komu je to úplně jedno, a k tomu vás nenávidí. To je hnusné.“

„Zastřelený stařeček. Tak jsem to brala. Výměna generací.“

„Stařeček ne.“

„Pro mě ano. Tehdy.“

„Pak měl umřít přirozenou smrtí. Zástava srdce. Pneumonie. Rak. Mozková příhoda.“

„Mě to neinteresuje, já bych nikdy nikomu život neukončila, to je špatně. Sama mám ráda atraktivní věci. Atraktivní muže. Živé. Musejí být živí.“

„Muže. Věci. Vy jste dobrá,“ zasmál jsem se trpce.

„Někdy ne, někdy ano. Někdy věci. Je to smutné, ale je to tak.“

„A kdyby si ženy ta privilegia neprosadily? Co by bylo? Prosadili by jim je muži, jenom by to trvalo o pár let víc. Vždycky jim to trvá déle. Až na některé situace.“

Dívala se upřeně před sebe. „Mám podobný názor. Avšak musím připomenout; znám muže, kteří s volebním právem žen nesouhlasí – ať už do místních orgánů, nebo do parlamentu. A znám, bohužel, i takové ženy.“

„A přesto,“ zvedl jsem prst, „jim musíme odpustit, jakkoli s nimi nesouhlasíme.“

„To si budeme náramně rozumět, pane Hebvábný,“ usmála se a pak rychle zkomponovala rysy do vážného výrazu. „Jen bych ráda… nebo dokonce musím dodat, že to, co platí pro většinu – a nás žen je přece jen o něco víc než vás mužů, zvlášť po té strašné válce –, nemusí platit pro všechny ženy. Nebo muže…“ Odmlčela se.

Říkala, že si budeme rozumět, a já jí teď nerozuměl. Procházeli jsme kolem Schnirchova sousoší muže s býkem a ona na něm ulpěla pohledem.

„Myslíte lidi,“ napovídal jsem. „Že pro určité lidi něco neplatí.“

„Přesně tak,“ obrátila se ke mně, chytila mě za ruce a hned je, polekaná svou prudkostí, zase pustila. „Promiňte. Vrátíte se zase k výkladu o vašich jatkách? Prosím. Něco pikantního o zabíjení.“

Teď jsem byl zmatený tak, že jsem si představil, co jsem tu předloni viděl: krocana čerstvě připraveného o hlavu, jak pobíhá po jatkách, a řezníci se smějí a vsázejí se, kolik metrů po dvorku vydrží, a pak ještě tři krůty, z nichž to ani jedna nevydržela tak daleko jako on, ale on měl svalnatější nohy a větší srdce (tím myslím těžší a plnější krve). Větší zvířena, ovce, kozy a skot, si počínají pokorněji, prostě si lehnou, ale občas se vyskytne rebel, který neodejde, aniž by ztropil tyátr. Nakonec pojdou všichni.

„Jak si přejete,“ řekl jsem co nejněžněji a povyprávěl o krůtě na úprku, sledované svou vlastní hlavou z řeznického špalku: v momentě, kdy se jí zakalil zrak, její tělo upadlo, a teprve pak nastala smrt. Byla dobrá běžkyně, krocana skoro dohonila. On dokázal sedm metrů, ona pět a půl. Takhle si zafandit z popravčího špalku…

Čichal jsem její činčilu nadlehčenou parfémem, nasával ji do nosu jako cognac.

Ona se do mě zavěsila. A mně to nebylo nemilé, přestože přílišnou lidskou blízkost, jak už jsem jistě zmínil, někdy stěží toleruji i u vlastní ženy. Tahle mi teď dokonce přehodila své činčilové mrtvolky kolem krku. Srst byla tak hebká! A ona… ona je hedvábná, napadlo mě. Ale jen její bílá kůže. Vlasy byly spíš bodliny uhlazené brilantinou.

Cítil jsem, jak mi rudnou tváře.

„Jste strašně hodný, pane Hebvábný. Tak hodného člověka jsem v životě nepotkala. Je paradoxní, že pracujete tady.“

„To se přece nevylučuje. Předtím jsem navrhoval světla a neony.“

„Miluju neony! Ale přechod od nich sem – v tom je strašlivý zlom.“

Odkašlal jsem si. „Nemyslím. Tak třeba – mám malé děti. Aby byl člověk dobrý rodič, musí občas působit až jako někdo zlý – být přísný a hodný na střídačku, jestli mě chápete.“

„Myslíte střídavě.“

„Pardon, tady na jatkách se ta střídačka nějak uchytila, chlapi chodí na Letnou na hokej. Ale chtěl jsem dodat, že rodič je hodný pořád – i když je přísný.“

„Pokud jde o výchovu a děti, asi souhlasím, ale já děti nemám, tak to můžu jen chytat od vás a z éteru.“

„Takže jsem éter,“ zasmál jsem se a vrátil jí boa na ramena. „Něco takového jsem vždycky chtěl být.“

„To já taky. Pojďme dál,“ řekla překvapivě bezbarvě, jakoby odkrveně, protože se pod mým dotekem zachvěla.

Šli jsme, nebe nad námi se kabonilo a pomalu se k tomu přidával soumrak.

„Tamhle, jak vidíte u kolejí naši budoucí ‚Argentinskou ulici‘, je taková vykládací rampa.“

„Ta je ale dlouhá,“ poznamenala.

„Koncipovaná na až dvacet železničních vagonů, ale většinou jich je tam spíše polovička,“ pokračoval jsem se skromností, k níž jsem se musel nutit. „Budeme ji prodlužovat, to však nezáleží na mně. Ovšem na půl milionu lidí zásobovaných naším masem – myslím masem od dodavatelů a tady shromažďovaných živých kusů – to stačit nebude, tím jsem si jist.“

„Je to obrovské a kruté,“ zachvěla se znovu.

„Nezdá se vám, že když chcete od života jen krásu, musíte pro ni jít do ošklivosti?“

„Nechápu… a přesto: Přesně tak. Mám vždycky radost, když potkám člověka, který rozumí světu podobně jako já. Neříkám, že stejně. Podobně.“

Srdce mi zaplavil med, který však okamžitě zkrystalizoval do cukrkandlu. Vzal jsem ji maně za ruku, asi jako by Poldík chytil Kristu, uvědomil jsem si to a rychle ji zase pustil. Zastavil jsem se. „Naše metody jsou šetrné, slečno Kopecká,“ pronesl jsem důrazně. „Němé tváře naprosto netuší, co je čeká. Nemají strach.“

Lhal jsem. Některá dobytčata strach mají.

„Teď jste mě uklidnil, pane Hebvábný.“ Shlížela na zem před svými anglickými botkami. Ležel tam promáčený list, hnědý, možná javorový, ale byl to spíše útržek listu, zapomenutý zde od podzimu, přestože metaři udržují náš areál v devadesátiprocentní čistotě. Na jeho povrchu byly maličké zelené bulky, kupodivu uspořádané do tvaru téměř dokonalého kruhu. Jistě náhoda.

Botka ho překročila, zaznamenal jsem štíhlost lýtka a kotníku a rychle se podíval k železniční vlečce. Pokračovali jsme v naší čtvercové tour s cik cak zkratkami.

„Přiznám se,“ řekl jsem, „že naše maso bylo důležitým zdrojem potravy za války. To jsem tu ještě nebyl. Byl jsem… nemocný, bojů jsem byl ušetřen. Teď se to snažím odčinit právě zde. Dá se říct, že prací pro jatka bojuji svým způsobem za republiku, slečno Kopecká.“

„Namísto nepřítele zabíjíte skot.“

Ironii jsem v té replice neslyšel, ale nemohu tvrdit, že tam nebyla.

„Ano. Víte, já jsem si před deseti lety nedovedl ve své mladické naivitě představit, že by mocnářství skončilo. Avšak, mám-li se nad tím zamyslet, mocnářství byla jedna velká dlouhá nuda, a když přišla revoluce, usedl jsem na ni jako na koně.“

„Cesty ke kariéře mohou být různé.“

„Tak to zas ne!“ Zastavil jsem se, ona šla dál, a tak jsem ji třemi kroky dohnal, popadl za paži a otočil k sobě. „Byl jsem kluk. Neviděl jsem dopředu, to já neumím, ale co Masaryk a jeho parta spískali a teď žijeme, jsem přijal jako to nejlepší řešení. A mám to tak pořád, slečno Kopecká. Je to dávno, ale pořád mám pocit, že žijeme v určitém experimentu. Jakkoli se mi v něm líbí a jsem v něm doma.“

„V pořádku,“ ušklíbla se a osvobodila paži z mého sevření. „Nikdo přece nepředpokládá, že všichni ti muži, kteří tu byli před osmnáctým rokem, se dobrovolně nechají zabít, aby republiku řídily děti. A pak jedno z těch dětí zastřelí Aloise Rašína.“

„Moc se mi nelíbí, jak jste to podala, jak jste to otočila,“ řekl jsem nakvašeně. Ano, byl jsem uražený.

Jako by to vycítila, vrátila se ke mně, vzala mě za ruku, donutila jít dál, a hned mě zase pustila, nějak se nám tohle při té první procházce stávalo.

„Myslím, že je na čase si tykat,“ řekla bez obalu a já zůstal tak zaskočen, že jsem chvíli nebyl s to promluvit.

„To si myslím taky,“ vyhrkl jsem nakonec a přesvědčoval sám sebe, že jsem o tom přesvědčen. Dostat se k nějakému člověku tak blízko… málokdy jsem to dokázal, ale když už se to stalo, a ještě tak rychle, bylo to strašlivě opojné. A slovo „strašlivě“ není žádné přehánění.

Jako z udělání ochladla. „Ale možná je to předčasné. Mohlo by to působit troufale a vlastně nepřirozeně.“

„Když už jste to ale zmínila, nebude nepřirozené nadále pokračovat ve vykání?“

„Ne. Některé moje nápady bývají překotné, i když jsem dost stará na to, aby nebyly. Až budu ještě starší, bude to vyloženě směšné. Tady máte drůbež?“

„Malé tvory taky zabíjíme, ale není jich tolik, na to jsou pracoviště jinde. Krocany a krůty děláme, to ano.“

„Co činčily?“ zatočila šálem.

„Jsme tu primárně pro maso, další zpracování se přesouvá tamhle nebo jinam.“

„A činčily se nejedí?“ svraštila čelo. „Přece neumřely jen pro svou srst.“

Upřímně řečeno, neměl jsem tušení, jestli u nás zpracováváme i tohoto huňatého králíka. Tak malí tvorové nebyli v mém zorném úhlu, ale vytkl jsem si to jako chybu.

„Pořádáme tady pravidelné aukce,“ řekl jsem neutrálním tónem. „Nechceme mít na maso v Praze monopol, přestože samozřejmě trh vedeme. Ale nemít žádnou konkurenci je ještě horší než mít konkurenci silnou.“

„Řekl kdo?“

„Řekl můj otec. Něco na tom bude.“

„Jako že by lidé začali chodit spíš ke konkurenci, kdybyste se moc nafukovali?“

„Někteří. Části populace je šumafuk, odkud je jejich oběd či večeře, ale někomu na tom záleží.“

„A vám? Snědl byste činčilového králíka, dočervena upečeného, ale koupeného u konkurence?“

„Samozřejmě.“

„Ale?“

Nebyl jsem si jistý, kam tím míří. „Pokud je špičková kvalita masa přijata naší kuchařkou, nemám s tím žádný problém. Jak už jsem doznal, opravdu nevím, zda tu děláme i tak malá zvířátka. Ale pokud vás to tak zajímá,“ poukázal jsem palcem na její šál, „můžu se zeptat nebo vám dohodnout schůzku s příslušným pracovníkem. Přezdívají nám v tisku ‚smrad Prahy‘, ale pak si i tihle novináři rádi dají pečínku a je jim naprosto jedno, jestli je od nás nebo ne. Já se starám o propagaci hladkého běhu našich velkých jatek, tedy jalovic, volků, ovcí a koz, a občas i té velké drůbeže.“

„Daří se vám. Jste všude. Ve všech novinách i časopisech.“

„Děkuji… nebo bych měl spíš říct, děkujeme, jsme jeden podnik. Jeden za všechny.“

„A všichni za jednoho.“

Provedl jsem ji po všech našich pracovištích a všude ji představil, nejprve ve správní budově (nikoli však v řeznicko-uzenářské bance), v tržnici velkého dobytka (líbil se jí býček s bílou skvrnou nad očima, hned by si ho prý koupila, kdyby měla peníze), v tržišti drobnějších zvířat, u obsluhy komor zabíječek, u porážečů, u účetních, v právním oddělení, u našich zvěrolékařů, v pařírně, dršťkárně a střevárně, v koželužně, konírně a ve stájích. Chovala se profesionálně, za ruku mě pochopitelně nedržela, ale odtažitě také nepůsobila, a já tomu byl v jejím případě rád. Ukázal jsem jí naši vodárenskou věž od Josefa Srdínka, která se snad nechala inspirovat věží vinohradskou, avšak je mnohem menší, proto ve své inspiraci skromná, a obě sousoší muže s býkem – které je milejší jejímu oku? Odpověděla, že obě stejnou měrou, pro každé oko jedno sousoší. Dále jsem poukázal na strojovnu a kotelnu, na naše plynové osvětlení, které máme v plánu nahradit moderní elektřinou. Nakonec jsem s pýchou možná poněkud přehnanou dodal, že stejně jako teď ji, ovšem bez veškerého představování personálu, jsem po areálu jatek provedl pár významných osobností, naposledy hoteliéra Šroubka a předtím, považte, Juana de la Cierva, který ještě téhož dne odpoledne představoval na Letenské pláni své autogiro.

„To nevím, co je,“ pokrčila rameny.

„Co byste myslela?“

„Letadlo asi ne, na to máme Letňany a Kbely. Snad nějaký automobil?“

„Jste velmi důvtipná, slečno Kopecká,“ pochválil jsem ji. „Pan inženýr de la Cierva, Španěl, je konstruktérem vynálezu, kterému se říká též vírník či helikoptéra, to znamená otáčející se peruť. Takový létací stroj nepotřebuje téměř žádnou startovací ani přistávací dráhu, poněvadž kromě malých křídel a běžné vrtule vpředu má ještě jednu vodorovnou čtyřlistou nad hlavou pilota a může tak stoupat v jakémsi vzdušném víru téměř kolmo.“

„Upřímně řečeno si to neumím představit.“

„Mám to natočené na filmu, kdybyste ráčila mít zájem. Ne jeho návštěvu zde, ale tu předváděcí akci na Letné.“

„Vy máte kino, pane Hebvábný?“

„To zrovna ne,“ zasmál jsem se, „ale propagační oddělení vlastní filmovou kameru Pathex americké výroby a k tomu projektor. Někdy si natáčím nevšední momenty, jaké se v našich všedních životech dějí málokdy. Ale moc to s ní neumím.“

„A co s vaší paní, jestli se smím zeptat?“

„Jestli to s ní umím? Jak to myslíte?“ Cítil jsem, jak se červenám. A viděl jsem, že jí to neušlo. Ale nevysmála se mi.

„S tou se nenatáčíte?“

„Ach tak. Ona to nesnáší.“

„Má k tomu důvod?“

„Všimla jste si někdy, jak jsou někteří lidé hezcí v životě, ale nikoli na fotografii?“

„To tedy všimla.“ Na tváři jí zahrál úsměv. „Já to mám přesně opačně.“

„Vaše fotografie jsem neviděl, ale pokud ještě předčí vaši skutečnou podobu, doufám, že mi nějaké ukážete.“

„Předčí ji asi tak třikrát,“ odpověděla zcela vážně. „Já už jsem tak udělaná a nemůžu za to.“

Šli jsme mlčky, na hlavy a ramena nám začal padat drobný sníh. „Bude nutné dostat souhlas od vedení, ale v tom by potíž být neměla, rád vás doporučím. Bude to několik týdnů trvat.“

„Máme teď v divadle nakvap, ale buďte ujištěn, že s mou prací to nebude kolidovat. A ano, za vaše doporučení budu vděčná.“

„My máme tady na jatkách taky divadlo, ochotnické.“

„Opravdu? Co hrajete?“

„Hlavně Tyla a Klicperu.“ Protáhla tvář, ale rychle ji odvrátila, abych ty rozpaky neviděl. Pospíšil jsem si: „Taky máme klub kopané, cyklistiky, šachů a křížovek, zaměstnankyně zas lekce vyšívání. Já se v těchto kroužcích neangažuju, nemám na to čas.“

„To vás musí hluboce mrzet.“

„Echm,“ odkašlal jsem si. „Jste taky herečka. Co teď v tom vašem kabaretu chystáte? Otec chodíval do Červené sedmy.“

„Náš kabaret – nebo divadlo – je poněkud jiného druhu. Je vážnější. A my pořád začínáme s něčím novým, nehrajeme jednu věc do aleluja jen proto, že na to chodí davy.“

„Tedy ne music hall. Ten je v Anglii ohromně populární.“

„Kdysi možná. My jsme malé divadlo spíše francouzského typu, populární, když si potřebujeme vydělat, avšak taky umíme provokovat, a na to se pak lidi nehrnou.“

„Jak že se ten podnik jmenuje?“

„La lune et le monstre.“

„To znamená… Měsíc a netvor. Zvláštní název.“

„Dost přesný, řekla bych. Zatím jsme v Hybernské ulici. Na gáži a nájem to stačí. Ale pochopitelně potřebuji pravidelný příjem. Možná se budeme muset stěhovat na Poříčí.“

„Aha. Proč?“

„Stejně jako na vás, i na nás chodí stížnosti.“

Další „proč“ jsem vyslovit nechtěl. Začal jsem se obávat, že ten podnik bude i na naše jatka moc. Došli jsme zpět k administrativní budově.

Neměla se k vysvětlování, náhle uzavřená do sebe. Sáhl jsem do kapsičky pro hodinky.

„Už vás opustím – pro dnešek. Na shledanou. Než se uvidíme, doporučuji navštívit naše představení Pohádka Nepohádka, hrajeme je ve čtvrtek. Na shledanou, pane Hebvábný. Nebo alespoň v to shledání úpěnlivě doufám.“

Měl jsem ji odvézt, nebo jí alespoň zavolat drožku, ale šel z ní v těch posledních okamžicích našeho prvního dne zvláštní chlad kombinovaný s přívaly horkosti do tváří, nepříjemnými stejně jako sníh za krkem. A podobný dojem jsem měl z ní. Jako by hrála – tak sebejistá a rázná, tak neostýchává a dychtivě zvědavá všude, kam jsem ji zavedl, ale teď schlíplá, když vydala všechnu tu energii, anebo ji nevydala, ale zde už ji nepotřebuje a šetří si ji na divadlo.

Odpoledne jsem měl nemilý rozhovor s Antonínovou. Z reklamací mi hlásili, že už potřetí přišla stížnost na špatně zmražené maso, a tak jsem chtěl vědět, jak je možné, že kontrola kvality opakovaně selhává.

U sebe v kanceláři mě ani nevyzvala, abych si sedl. Když jsem jí celou záležitost chtěl předestřít, přerušila mě ze své velké židle, že o tom samozřejmě ví a chyba se nestala na straně jatek – maso bylo ze zahraničí a rozmrzlo ve vlaku, po překládce ho opět zmrazili. Takové maso se přece prodávat ještě dá – za třetinovou cenu.

Namítl jsem, že pro dobrý obraz našeho podniku bychom se měli takového postupu vzdát, a dodal jsem, že to hned nazítří navrhnu vedení.

Mlčky na mě hleděla a pak vstala, asi jako když povstává z hrobu obrovský ghúl. A pomalu se vydala kolem stolu. Bez dalšího slova jsem odešel.

Doma jsem se zavřel v pracovně a sepisoval návrh na opatření týkající se zmraženého masa. A když jsem byl u toho, vyslovil jsem svou podporu přesunu části našeho provozu dál od širšího centra Prahy, na sever do Čakovic nebo na východ do Malešic. Návrh byl pár let starý a mně vždycky bylo líto jatka rozdělit, ale přijde jaro a léto a zdejší vzduch bude zase o něco méně k dýchání.

Když Krista zaklepala na dveře, abych šel přečíst pohádku, šel jsem přečíst pohádku. O Kulihráškovi.

Zkontroloval jsem synka, po dni hraní s Annou už spal. Pak jsem šel do salonu k manželce, která něco prováděla s citronem; na stolku jich měla ještě pět.

„Co to děláš?“ chtěl jsem vědět.

„Tohle jsem nám dneska koupila. Tahle dřevěná tyčinka přijde sem, do děrované hliníkové, a to dostane z citronu veškerou šťávu bez peciček.“ Propíchla citron a do sklenky opravdu prýštila šťáva. Skleničku mi podala a já ji vypil.

Poděkoval jsem a připojil dotaz, zda je něco k večeři.

„Volala jsem ti, ale nebyl jsi tam. Děti měly bramborovou kaši se šunkou, já jsem si dala kousek francouzského sýra, ale nevěděla jsem, kdy přijdeš, tak navařeno není. Sýr ti můžu dát, k tomu to sauternské, které jsme předevčírem nedopili, když je tolik sladké. Chleba není dnešní, ale ty mu stejně moc nedáš.“

„Máme nějaký tvrdý chleba, který se dá jakžtakž kousat?“

„Ano,“ přikývla ochotně, „z minulého týdne.“

„Můžu tě poprosit?“ Vzal jsem její ruce do svých a trochu nešikovně je zlíbal.

„Chviličku.“ Vyskočila z gauče, a zatímco byla v kuchyni, prohlížel jsem si to udělátko na vyšťavování citronů. Zbytečnost, ale pokud jí to dělá radost…

Za pár minut donesla víno, chléb a sýr. Do sklenek z růžového skla, s tvarovaným povrchem, aby neklouzaly z ruky, jsem nalil pro oba, do své omočil chléb a utrhl si kus poloměkkého sýra. V ústech to hrálo jako harmonika: hned skřípavě, pak velkoryse.

„Vypadáš nervózně,“ řekla. „Jsi?“

„Mluvil jsem s naší kvalitářkou. Ta dovede člověka vykolejit.“

„Myslíš Antonínovou?“

„Tu.“

„Jdou o ní řeči.“

„To se nedivím. Co se povídá?“

„Že je mužatka a tak…“

„A tak?“

„Že se jí líbí ženy.“

„O tom nic nevím a ani nechci vědět.“

Žvýkal jsem tvrdý chleba a sýr. Tohle profesionální kuchařka nepochopí, že čerstvý chléb nesnáším, respektive se s ním neumí vyrovnat moje břicho. Moje žena ano. S chlebem i se mnou.

Přistrčila mi dva talířky: s olivami a hrozny.

K sýru se hrozny hodí, tak jsem si vzal. Byly sladké.

K chlebu se hodí olivy, naložené slaně, vzal jsem si je taky.

Šťastně se na mě podívala a uloupla si taky pár kuliček z hroznu. V chutích si rozumíme.

„Děti spí?“ ujistila se.

„To doufám,“ zabručel jsem s plnou pusou.

„Já mám z paní Antonínové trochu strach,“ řekla po chvíli.

„To ti povím, že já taky,“ vyprskl jsem drobky, rychle je posbíral a nasypal na talířek. „Zvlášť dneska to vypadalo na pár facek.“

„Ty by sis na ni troufnul?“

„Na pár facek od ní mně – takhle to bylo myšleno.“

„A stalo se něco?“

„Pustila přemražované maso, a mně se to nelíbilo. A nepředstavil jsem jí naši novou kolegyni, slečnu Kopeckou, to se asi zase nelíbilo jí.“

„Kdo je ta slečna Kopecká a co bude dělat?“

Chvíli jsem na ni hleděl a zapomněl žvýkat. Polkl jsem. „Teď je to má asistentka, nebo bude. Jinak vystupuje na divadle, máme se přijít podívat.“

„Ty a já?“

„Ano.“

Zatleskala. Nechápal jsem to náhlé nadšení. „Opravdu? Od podzimu jsme nikde nebyli, ta Sedláčková byla úžasná, ale potřebuju jít na něco pořádného znovu.“

„Je jí docela podobná,“ usmál jsem se na ni. „Jenom má světlejší vlasy a je o hodně mladší.“

„Ach tak.“ Blanka vypadala zaraženě.

„Neboj,“ pošolíchal jsem jí dlaní předloktí, „bude to dobrá akvizice. A to divadlo prý není ani tak divadlo, jako kabaret.“

Stáhla ruce do klína. „Kabaret? Ale tam pánové chodí se svými kumpány, ne s manželkami.“

„Vidíš? Já tam chci jít s tebou. Kabaret je moderní vaudeville, není se zač stydět, jsme přece dospělí občané moderní republiky.“

„To jsme.“ Šla namlít kávu a postavila přede mne dózu s cukrovinkami z čokoládovny Rupa. Šoupl jsem dózu po stole k jejímu místu. „Jak se ten podnik jmenuje?“

„Francouzsky. V překladu to znamená něco jako Měsíc a obluda.“

„Aha.“ Zuřivě zatočila klikou mlýnku z tepaného kovu. „Jenže my nejsme libertini,“ dodala, když zrna přestala klást odpor, „nejsme to, cos mi dával před lety číst.“

„Co jsem ti dával číst?“ opáčil jsem. Abych pravdu řekl, co všechno jsem jí dal číst, se mi už zcela vykouřilo z paměti.

„Toho markýze Sade. Ten kabaret není, doufám, takový, i přes to příšerné jméno. Protože markýz je naprostý blbec, jak už jsem ti řekla tehdy.“

„Vzdávám se,“ usmál jsem se smířlivě. „Ani já ho neberu vážně a o tom kabaretu nic nevím, jen to, co mi řekla, a toho bylo málo. Pokud se to tobě nebo mně bude zdát příliš, štípneme se pod loket, zvedneme se a odejdeme klidně uprostřed show, ujednáno?“

„Dobrá.“ Nalila kávu a přinesla mi ji. Voněla. „A na jatkách nikomu nevadí, že ta Kopecká je u takového divadla?“

„Raději se o tom nebudu zbytečně šířit. Někdo to ví, ale proč by o tom měl mluvit?“

„Možná jste si ji měli nechat prověřit.“

„Osvědčí se sama ve zkušební době, anebo půjde.“

„Jen aby,“ řekla ledově.

„Takhle ti to náramně sluší,“ řekl jsem a zafoukal do kouřícího šálku.

„Jak?“ zvedla obočí.

Ale to už jsem obešel stůl a začal ji postrkovat před sebou do ložnice. Když se zdráhala, plácl jsem ji přes zadek.

V sekretariátu na mě čekal pan Laštovka. Zcela jsem zapomněl, že máme schůzku, a přišel jsem o dvacet sedm minut pozdě.

„Pardon,“ řekl jsem jeho napůl úslužnému, napůl rozladěnému pohledu. „Rodina vás někdy dokáže zdržet, pane Laštovko. Máte rodinu?“

Vstoupil za mnou do kanceláře, kulatý klobouk v ruce.

„Rodinu nemám, pane inženýre. Ale respektuji povinnosti těch, kteří ji mají.“

„Posaďte se,“ ukázal jsem na židli a zasedl ke svému stolu. Bylo mi horko a povolil jsem si kravatu.

Manětínová zaklepala a rovnou vstoupila s kávou – na tácku byly dva šálky, smetana a cukr. Nesla ho v ruce i na svém vystouplém břiše. Málem jsem se zeptal, kdy má slehnout, ale před Laštovkou by to nebylo taktní.

Když pokládala tác na stůl, Laštovka se postavil a obdařil ji úsměvem. Zvedla k němu oči, a tohle mi neušlo: otřásla se.

Laštovka si sedl, natáhl se po šálku, přiložil ho k ústům – zkusil na rtu horkost kávy – a rovnou jej do sebe vyklopil.

„To jsem rád,“ řekl jsem družně, „že někdo pije kafe jako já, bez mléka a bez cukru.“ Usrkl jsem ze svého šálku.

„A proč jste tomu rád?“ upřel na mě zrak.

„Moje žena to nechápe, ale potom já nechápu, jak to může pít tak zředěné mlékem a cukrem.“

Chápavě se usmál a spustil velmi rychle: „Můj zaměstnavatel, pan ředitel Axmann, bude spokojený. Vaše vedení předběžně souhlasilo se spoluprací s námi a s konzultací ohledně ústřední elektrické transformační stanice. Měl jsem s sebou elektrikáře, ale ten je ještě v terénu.“ Vytáhl zápisník a zalistoval v něm. „Vy máte pro potřebu jatek celkově tři tisíce voltů třífáze, to nám bude stačit ani ne třetina.“

„Aha. A čeho je pan Axmann ředitel?“ optal jsem se. „Aha“ jsem se naučil říkat jako náš pan ředitel, ale tak krásnou truhličku jako on jsem neměl; ta moje byla z jilmového dřeva, ta jeho z cejlonského ebenu. Nabídl jsem Laštovkovi cigaretu Sport, lehkou a prý vcelku zdravou.

„Děkuji, tohle pokouření si odpustím.“ Škrtl jsem sirkou o podrážku. „On má mlékárnu a dodává mléko. I vašim jatkám. Teď by rád svou působnost rozšířil. My kupujeme dobytek i od vás, ale začínáme s dodávkami a obchodem a chystáme se stavět vlastní jatka. U nás na severu máte příliš malou konkurenci, nemusíte mít strach. A když dojde k úhynu, potřebujeme to někam vozit.“

„Tak povídejte, co se panu Axmannovi líbí na naší kafilerii.“ Přitáhl jsem si bronzový popelník s plastikou cheruba s naddimenzovanými složenými křídly a odklepl do něj první, neexistující tyčinku popela.

„To se nedá říci, že by se mu něco líbilo, ale vaši veterináři před časem zjistili nemoc u námi dodávaných telat, všechno povinně chodí přes váš podnik, zdravé kusy jsou poraženy zde a ty ostatní na Maninách. Vaši odborní zvěrolékaři mají pravomoc a kapacitu z nařízení zemského zákona, a tak se vaše kafilerie tuze hodí. Pro obě firmy je to výhodná spolupráce.“ Dal si manžetu přes nos.

„To rád slyším, pane Laštovko,“ potáhl jsem z cigarety. „Naši veterináři vše prověří a pak bude možné odpad zničit chemicky, anebo spálit, to záleží na počasí a na spoustě dalších okolností. Kterému způsobu dáváte přednost vy?“ Vymýšlel jsem si, chtěl jsem vědět, kolik toho o procesu ví, ale měl se na pozoru.

„Jsem tak rád, že jsme navázali spolupráci. Stejně jako to těší pana ředitele.“

„Kdyby pan ředitel Axmann ráčil cestovat do Prahy, milerád ho provedu po jatkách, je to taková má vedlejší činnost tady.“

„Ale smlouvu si přečtete?“

„Smlouvy nejsou moje pracovní náplň, pane Laštovko. Ale kvůli vám, mám si ji přečíst?“

Pohladil si kolena světlých kalhot, najednou nejistý ve svém úkolu. Nakonec řekl: „To byste měl, pane inženýre. Jsem na druhou stranu rád, že teprve jedna várka kusů neprošla hygienickou kontrolou, a doufám, že se to dlouho nebude opakovat.“

Neurčitý výraz mu z tváře nezmizel, ať jsem do konce schůzky dělal, čeho jsem byl schopen. Říkal jsem si, jestli je opravdu takhle schopný hrát mladého naivu. Jakože já to uměl, jenom jsem na to byl už starý.

„Také u nás na severu jsme si přečetli, že na vaše jatka jsou stížnosti ze strany spoluobčanů v pražských Bubnech.“

Zatrnulo mi. Přesně jsem věděl, co tenhle hejsek z provincie má na mysli.

„Ach, vy myslíte řvaní dobytka.“

„Ano, prý se ozývá především v noci, pane inženýre. A já si to této noci poslechl. Je to celkem strašidelné. Kusy určené k porážce, vyvedené z vagonů, vyděšené, že jdou na smrt, naříkají na celé Bubny, je to prý slyšet až do Libně na stranu východní a do Holešovic a nahoru na Letnou na stranu západní. Někdo dokonce v našem deníku poznamenal, že to je podobné, jako by se v těch vagonech odváželi na smrt lidé.“

„Ale, ale,“ mírnil jsem ho. „Něco tak ohavného si u nás nikdo ani není schopen představit. Měl byste psát romány, a ne dělat prostředníka pro pana Axmanna ze severu.“

„Literární sklony,“ ponížil svůj klobouk v dlaních, jako by se dal ještě více smeknout, „jsem opravdu míval, ale už před dobrými deseti lety jsem je vyměnil za kariéru v obchodě.“

„Vidíte, měl byste se k tomu sepisování vrátit, křik našeho dobytka je ve vašem podání vskutku dramatický.“

„Jenom bych nerad – a pan Axmann by byl nerad –, kdyby z vašeho oddělení vzešel nějaký negativní komentář k této dohodě. Je nutná spolupráce na všech úrovních. Vidět někde článek o tom, jak vypomáháte menším podnikům…“

„Naše propagační oddělení je diskrétní,“ ubezpečil jsem ho s úsměvem. „Proti vašemu obchodnímu plánu s pražskými jatkami určitě nepůjde. Všechno pro prospěch Prahy, Holešovic-Bubnů, našich jatek a samozřejmě i pohraničí.“

Podali jsme si ruku, on vzal ze stolu klobouk a já za ním zavřel dveře.

Rozhodli jsme se s manželkou vytvořit v našem bytě pokoj pro děti. Byt není tak velký, jak by se mohlo zdát podle výměry čtverečních metrů, třeba hala je úplně nemožná, větší než jakýkoli z našich tří pokojů, a v to počítám i ložnici. Architekt Loos publikoval nedávno svoje vize, a jakkoli se mohou zdát studené, odtažité a možná i mužsky tvrdé, něco na nich je. Byl nám doporučen inženýr architekt Karel Lhota, a nebyl tak drahý, jak jsem se obával. Vytvořil pro dětský pokoj moderní plán, z něhož jsem byl nadšen – něco takového jsem v životě nespatřil, Loosovy realizace jsem pořádně ani neznal, přestože jsem viděl fotografie návrhů z chystané stavby Müllerovy vily ve Střešovicích. No dobře. Dětský svět je trochu jiný než ten dospělý, ale nesmí tam být takový rozdíl. O tom mě přesvědčila spíše má žena Blanka, já bych Loosovi naprosto propadl, ale jestli někdo umí dokonale skloubit minulost a současnost, je to on. Lhota však nebyl zdaleka tak radikální, a možná i proto se o něm nepíše v zahraničí. Naopak, byl velmi skromný a na vše se Blanky ptal, a já za nimi chodil spíše jako duch, když u nás byl a prvně vymýšlel řešení pro naše děti. A za to jsem mu vděčný. Navrhl postele pro Poldíka a Kristu do L a hlavami k sobě, aby si mohli povídat, což je pro sourozence důležité, jak opakovala Blanka.

Nejen pro ně, dodal jsem v duchu.

U postelí byly na stěnách připevněné police a v návaznosti na volný prostor ke hraní, jakousi arénu, visela na zdi tabule podobná školní. Aby se pomalu připravily na to, až jim škola jednou opravdu začne a na tabuli se už nebude čmárat, ale psát. Ovšem až budou větší, řekněme Leopold deset dvanáct let a Krista o rok mladší, pak bude možné pokoj rozdělit, pokud se postele uspořádají jinak. Dělicí stěna byla nejen navržena, ale promptně vyrobena firmou Šulc a spol. Všechna ta pojezdítka jsou pod stropem připravena, šoupat se s tím dá opravdu lehce. To se bude hodit, až začnou děti dospívat, o hádky nebude nouze. Zatím jsem stěnu uložil na jatkách, kde jinde, v našich skladech. Neplatím za to nic.

Jenom mě napadlo, když jsem panu Lhotovi podepisoval směnku, že by nebylo až tak špatné, kdyby pojízdnou příčkou rozdělil i manželskou ložnici.

Abych neuváděl čtenáře ve zmatek, já svoji ženu měl rád. Opravdu čistě, upřímně, se vším všudy. A pořád mám. Ale pamatuji si ten pocit: jako by se ve vás, v hrudníku, otevřela díra. Nikoli rána, spíše vodorovná, bezedná jáma. A pamatuji si i tu strašlivou myšlenku, když jsem viděl své dvě děti spát s hlavami u sebe na postelích umístěných do L: mít je tak s někým jiným…

Ono to bylo špatné už dřív, jak jistě bystřejší čtenář těchto črt z velejatek pochopil již dávno. Jenom jsme to nevěděli. Nebo nechtěli vědět. Já ne. A věřím, že ani ona. Nový dětský pokojík, který se dal přestavět pomocí jediného řemeslníka, je mohl varovat, ale děti, aby tohle předjímaly?

Chtěla to ona, Blanka, ty postele a stěnu. Bylo to něco jiného, moderního – a ve mně se otevřela jáma. I když ložnice rozdělena nebyla, začal jsem brzy po Novém roce spát na otomanu v kuchyni, koženém, v zimě studeném, což mi vyhovovalo, spím velmi nalehko. Pro nahá záda byla hovězí kůže pod lopatkami studená, ale i jen pod pouhým povlakem na peřiny se kůže rychle zahřála a mně se to líbilo mnohem víc než péřové duchny v manželském loži.

Doufal jsem, že to přijme, navštěvovat ji tělesně jsem se ještě párkrát pokusil, ale byly to mechanické pohyby dvou čím dál si cizejších lidí, tedy žádná radost a pramalé uvolnění. Když plakala a ptala se, co se stalo, odpovídal jsem, že mám na jatkách starostí nad hlavu, neboť pohodnice, což je prostor pro skladování konfiskátů a zdechlin, nám přestává stačit, a navíc jsme nedávno podepsali smlouvu o přebírání uhynulých zvířat i od jiného podniku. Ale že to bude zase dobré. Že jsem tím „dobré“ nemyslel manželství, ale jen potíže v práci, už jsem si nechával pro sebe.

Přiznal jsem jí, že má pravdu. Architekt Lhota by byl asi vyděšený, kdyby slyšel, že náš moderní dětský pokoj by mohl způsobit takové rozdělení. Nicméně to byl právě on, kdo mě svým nápadem vehnal na kuchyňský otoman, tak studený a nepohodlný, který jsem hned první noc přijal za svůj.

Druhý den krátce před rozbřeskem jsem už nemohl spát, ale nedokázal jsem se přimět, abych se odebral do manželského lože. Bylo by v něm příliš vlhko a horko. Myslel jsem na práci.

Dobytek zase řve v chlévech a ohradách, jako jistě dnes celou noc, když ho přivezli železniční vlečkou. Mám obavu, že zvířata cítí krev svých předchůdců, adeptů jatek, přestože všechno tak pečlivě čistíme, i párou.

Jenom si to představujete, že tam někde řve, ale víte, že se tak děje. Poté si vyndáte voskové špunty z uší, nalijete si brandy, vypijete ho, nalijete si druhé. Pak si vrátíte špunty do uší a znovu si lehnete. A doufáte, že když se vám podaří usnout – je to půl na půl –, budete spát dlouho do dalšího dne. A v té hodině mezi psem a vlkem vám ani nevadí, jestli prošvihnete nějakou ranní schůzku. Hlavně spát. Co nejdéle. Zapomenout na otravné pískání v uších. Na zoufalé bučení dobytka. Probudit se v jedenáct: ideál. Ale takových prodloužených spánků je málo, tak tři do měsíce. Pro mě v poslední době spíš svátek. Větší, než když jsme se milovali s Blankou.

Ještě bych mohl podotknout, že moje žena Blanka – pořád ji mám za svou ženu – byla celkem vyděšená, jak radikální krok jsem udělal po přestavbě dětského pokoje a přípravě na jeho rozdělení.

Blanka byla přesvědčená, že v sobě něco potlačuju, a chtěla, ať jí to vyklopím, prý se mi uleví a budu zase normální Leonek.

Tomu jsem se nechtěně zasmál, a stejně nechtěně ji ranil. „Já jenom chci spát sám,“ řekl jsem. „Až budu chtít spát s tebou, přijdu.“

Když jsem viděl, jak ji to ranilo, musel jsem ji pohladit. Ale nedá se říct, že by ji to uchlácholilo. Spíše se ode mě odtahovala, docela nakažená mou netýkavostí.

Přesto se snažila spolupracovat. Jako skoro každá dobrá žena. A ona jí byla.

Svatba mé sekretářky Radoslavy Manětínové nějak přišla na buben a ona sama o buben. Nevím přesně, co se vlastně stalo, ale slečna Manětínová to břicho už neměla. Jak zvláštní! Nabídl jsem jí heřmánkový čaj a obložený chlebíček, ale když vtrhla do své pracovny, vůbec nic nechtěla. Plakala. To bylo špatné, a hned jsem začal proklínat jejího nastávajícího, ale pak mě napadlo: Jistě jí nepropíchl nafouklé břicho jehlicí, aby splaskla jako balon.

„Co se děje, Radunko?“ otázal jsem se co možná nejvlídněji, ale jenom máchla rukou. Nebylo to fair, držel jsem se však zpátky. „Jak dobře víte, jsme ochotni se o vás postarat, přestože nejste vdaná, ale přece jste svatbu ohlásila, tak jaképak copak, nám tyhle věci nevadí, jsme moderní podnik, musíme přece počítat se svými zaměstnanci, jako oni počítají s námi.“

Brala si svoje věci, házela je do kabely na rameni, a pak do náruče zvedla psací stroj. Ano, byl její, ale stejně. Ten suchý pláč mě drásal.

„Vy už tady stejně máte tu novou,“ zavrčela, což mě překvapilo, vždycky jsme vycházeli výborně. Proč ta zášť?

„Mohla byste se posadit?“ vybídl jsem ji. „Objednám kávu z našeho bouffée.“

„Tak jo. Aspoň někdo je tady gentleman.“

S psacím strojem v náruči padla do pohovky, vlastně jí nahradil břicho. Na jejím chvilkovém místě sedával občas můj tchán. Jí ale doutník a cognac nabízet nebudu.

Zatelefonoval jsem pro kávu, čaj a šunkové chlebíčky.

„Co se vlastně stalo?“ zeptal jsem se co nejvlídněji. „Vycházeli jsme spolu dobře, slíbil jsem vám, že až bude dítě v mateřince, klidně i dříve, pokud si seženete takovou službu, můžete znovu nastoupit, ale už asi ne ke mně, protože budu mít novou sílu.“

„Ale to je právě to!“ rozbrečela se. „V posledních dvou letech nám to tak šlo – proč teď přijímáte ji? Vidíte, že mi těhotenství nevyšlo.“

„Koho přijímám?“

„Tu herečku.“

„Slečna Kopecká není žádná herečka.“ Možná jsem ani tolik nelhal.

„Vůbec tady mezi námi nemá být. Co taková osoba pohledává na našem břehu Vltavy?“

„Na našem břehu Vltavy je i Pražský hrad.“

„Proč se s ní chcete zahazovat?“

„Proč vy jste předstírala těhotenství?“ zeptal jsem se tvrdě. Možná až krutě – až mi z toho trnuly zuby. Ale otázka si žádá odpověď.

„Potratila jsem.“ Žádné předstírání, sklopila oči, v nichž měla slzy.

Cítil jsem, jak mi ustrnulo srdce. „Moje žena potratila, než jsme měli Poldíka,“ řekl jsem popravdě, abych ji uklidnil.

Neodpověděla nic, jenom na mě hleděla. „To je intimní informace,“ zašeptala nakonec, sotva jsem ji slyšel. „Děkuji za ni, pane šéf.“

„A jako takovou ji i berte,“ spojil jsem prsty před ústy. „Ale teď je přijata slečna Kopecká. Nebudeme vás propouštět, není to naše politika a vážíme si věrných zaměstnanců. Ale trochu jste nám tím zamíchala. Mimochodem – vezme si vás?“

„Co vás nemá, teď už vůbec ne, když nemusí.“

„Takže to dobře dopadlo,“ usmál jsem se. „Hlaste se na přijímacím oddělení, my vás nenecháme na holičkách, slečno Manětínová. Jenom budete jinde. Ale pořád u nás.“

Zvedla se. „A vy už mě k sobě nechcete, pane inženýre?“

„Mám náhradu, musel jsem si ji najít,“ upravil jsem si klopy saka a kravatu. „To vás nemusí znepokojovat. A na rozloučenou, jsem rád, že zůstáváte s námi. S naším podnikem. Velmi si vážím toho, co jste pro nás… co pro nás děláte.“

Zase začala natahovat, tím svým pouštním způsobem, a tak jsem ji rychle vyprovodil.

Byla to bláhovost, ale bohužel jsem dodal: „Máme vás rádi, slečno Manětínová. Tak nám taky zachovejte přízeň.“

Viděl jsem na ní, že si přesně tohle uvědomuje – že je to pro ni rozumné východisko, i když bychom ji klidně mohli hodit přes palubu. Přesto si neodpustila něco navíc.

„Myslíte si teda, že mi opravdu stojí za to, když tu sedím do večera a slyším ten vyděšený dobytek vyháněný z vagonů do našich ohrad? Že je to tak krásný, že to mám poslouchat dál?“

Bylo hrozné, co řekla, a já se jí nepřiznal, že na ten problém myslím taky. Stejně jako jistě mnozí další: řezníci, úředníci, špeditéři, zvěrolékaři. Všichni, kdo mají v pořádku sluch. Někteří pracují s voskovými špunty v uších, takovými, jaké používám, když uléhám ke spánku.

Připadal jsem si teď jako modrovous, který ji zařadil mezi odvržené manželky. Ale byl jsem já zdroj jejích štrapácí? Tomu nevěřím. Je to zvláštní. Jsem s touto ženou ob dveře několik let, a ona pak prostě zmizí. Nejdřív kvůli sobě, poté kvůli mně. Jestli byla těhotná, nebo nakonec třeba ne, jsem se nedozvěděl. Z té banality nevztahu, který skončil, aniž nějak začal, mi nasakovala husí kůže.

Líbila se mi. Před časem. Flirtoval jsem s ní, ona se mnou víc. Měla zakázáno telefonovat mi domů. Vídali jsme se pouze v kanceláři. V jídelně jsem si k ní nikdy nepřisedl ani ona ke mně. Když jsem se šel najíst do hostince, nikdy jsem ji nevzal s sebou.

Jednou odpoledne seděla v mém křesle, když jsem přišel z jednání. V třesoucí se ruce měla kapesník, oči mokré. Rozechvělým hlasem mi sdělila, že jí na zápal plic zemřel bratranec, kterého měla ráda jako bratra a strávila s ním celé dětství. Vyslovil jsem soustrast a ona se rozplakala nahlas.

Šel jsem k ní, sehnul se, objal ji. Třásla se jí ramena, a tak jsem si klekl a přitiskl ji k sobě. Pevně mě sevřela, zabořila mi obličej do krku a já cítil na kůži její horké slzy. Jenomže poté se mi o krk, klíční kost a ramena začala otírat obličejem, měl jsem dojem, že mě zlehka políbila, dokonce vícekrát. Zkusil jsem se od ní jemně odtáhnout, ale nechtěla mě pustit. Opakovala ne, ne, ne, a přitom mě pořád držela kolem krku. Už se však netřásla, dýchala nahlas, bylo to spíše sténání.

Uchopil jsem ji pevně za zápěstí a silou jí položil ruce do klína. Měla vyhrnutou sukni, pod ní bílé prádlo. Dívala se mi do očí, a když jsem jí zápěstí pustil, neudělala se sukní nic, možná o tom odhalení kůže a prádla ani nevěděla.

Teď se třásly ruce mně. Šel jsem ke skříňce s barem a vytáhl láhev cognacu a dvě sklenky. Nalil jsem.

„Ať je mu země lehká,“ řekl jsem. Napili jsme se. „Jak se jmenoval?“

„Vojtěch. Můj Vojta.“ Znovu se rozplakala.

Šel jsem zamknout kancelář. Zapálil jsem si cigaretu z dózy na stolku a nalil další dvě sklenky. Pili jsme do večera, z něhož si pamatuji až to, že jsem se probudil v křesle, kde předtím seděla ona. Teď byla pryč. Všude tma. Měl jsem na sobě spodky, ponožky a rozepnutou košili. Věděl jsem, jak probíhalo odpoledne, a samozřejmě jsem dostal strach, že se to zvrtlo. Ale byl jsem opilý tak, že jsem sotva chodil.

Našel jsem kalhoty a sako, pozapínal si košili. Pod stolem, jehož deska byla posetá rozházenými papíry, jsem objevil polobotky. Po všem jsem přejel dlaní, ale stopy vlhkosti jsem nenašel. Na toaletě jsem se prohlédl, na kůži žádné zaschlé skvrny, ani na spodkách. Ruce byly cítit leda potem. Pro jistotu jsem se pořádně omyl a teprve potom šel s obtížemi domů.

Blanka se probudila a zlobila se, že ze mě táhne. Ani ji, ani mě tehdy nenapadlo, že bych se mohl vyspat v kuchyni.

Ředitel si mě předvolal, ani nepokynul k židli před psacím stolem, vyloženým tou nejjemnější kůží ve světlehnědém obdélníku uprostřed ebenové plochy – nejdražší psací podložkou, co si úředník může přát. Vzpomněl jsem si, co se o tom stole v podniku říkalo; že je to kůže kůzlečí, z kozlíčka, kterého si pan ředitel v ohradě osobně vybral.

Teď jsem měl pocit, že jsem na tom jako ten kozlík. Ležím tu rozpláclý, používaný, němý.

„Tak co mi k tomu řeknete?“

„S dovolením,“ šoupl jsem nohou o běhoun jako kopýtkem, „ale brzy budeme mít pěkné výročí trvání pětatřiceti let našich jatek, dokonce jsem navrhl, aby byl vydán sborník, a představenstvo ten nápad přijalo.“

„A jak to s tím souvisí?“ štěkl.

Tak souviselo to naprosto, ale připomeňte to s úšklebkem, když jste na koberečku. Třeba to dokážete.

„Souvisí to s tím, že stížnosti občanů Holešovic-Bubnů tady byly od samého začátku našeho podniku, jenomže tehdy jich nebylo tolik, neboť jatka byla zbudována v řídce zabydlené oblasti severně od Prahy. Přestože naše sedmá čtvrť už k hlavnímu královskému – tehdy – městu náležela. Jenomže vývoj šel tak rychle, že si to nedokázali autoři projektu ani představit. Nezdá se vám, pane řediteli, že se čas zrychluje? Zvlášť teď po Velké válce, ale bylo to už před ní a během ní, kdy jsme museli plnit dodávky, to byl neuvěřitelný motor.“

„Pokud se nemýlím, pane Hebvábný,“ koukl do nějakých papírů, „to jste tu ještě nebyl. Nebo možná jako elév.“

„S prominutím, pane řediteli, ale zrovna v tomto konkrétním případě bych si troufl podotknout, že na mně zase až tak nezáleží.“

„No to ani náhodou,“ pokrčil rameny – tím úžasně uklidňujícím způsobem.

Ale mám dobrou vlastnost, jež mi byla dána do vínku hodnou vílou. Až na horké léto se málo potím, a už vůbec si nemusím otírat dramatické kapky z čela. A tohle byl únor.

„A co chci říct,“ navázal jsem. „Ten dobytek tady řve už od první dodávky, která byla… teď nevím. V devadesátém pátém? V devadesátém šestém určitě. A bylo tady kolem jatek skoro pusto, a stejně místní špačkovali. Pak se to ale zastavělo jako opravdové město, jako opravdová Praha. Lidi obklopili dobytek, kdysi to bylo naopak, jenže my tady zvířata koncentrujeme. Na jednom místě. S jasným úkolem, ano, musím to říct na rovinu, připravit je o život. A pak je sníst. A nosit je na botách a mít je… třeba jako kůži na stole. A rohovina je využitelná při vaření mýdla, dokonce jako silné dochucovadlo polévek, přece jen je rohovina napůl kost a taková kopýtka jsou výborný artikl.“

Přejel prstem po kůzlečině své psací podložky, jako by ji viděl poprvé. Ne že by ho to obměkčilo.

„Zvuk, pane Hedvábný.“

„Hebvábný. B, ne D.“

Podíval se do papírů, ale tam jsem nebyl. Taková ta kulatá hlava, náš pan ředitel. Všechno po ní sklouzne. Mávl rukou.

„Co s tím můžete dělat?“

„Já?“

„Vy.“

„No já asi nic, nikdo nemůže, dokud tu budeme porážet takovou masu masa. Zvířata to cítí. Jsou to býložravci – a najednou ten pach krve všude kolem jatek. Proto jsem se přidal k návrhu starému tři roky, abychom pracovali na přemístění jatek, nejspíš do Malešic. Roste kolem nás město. Bubny už nejsou venkov, kde jatka vznikla. Jsme Holešovice-Bubny a jsme Praha.“

„Ale to nepůjde rychle, protože užší komise pro jatky to musí předat velké správní radě pro menší pražské podniky, a tam to bude trvat. Znáte naše čísla?“

„Studoval jsem je. A vím, že to nepůjde rychle, ale podnik by měl na primátora tlačit.“

„To není vaše starost. A asi víte o tom, že v Karlíně a na Královských Vinohradech se stále oficiálně poráží, přestože to mělo být dávno soustředěno pouze u nás. O neoficiálních porážkách v Braníku a jinde ani nemluvě.“

„Jenže já jsem teď dostal úkol prodávat nás dál a zlepšit naši pověst, pane řediteli. Jak – poraďte mi – se dá změnit pověst podniku, který zabíjí a zabíjí ve velkém? Berou od nás i mimopražští. Novináři nás ale pomlouvají, prý nemáme budoucnost a jsme krutí zabíječi zvířat.“

„A tohle snad není náplň vaší práce?“ začal se probírat lejstry na stole, nic tam nebylo. „Zlepšovat náš obraz?“

„Já nechci, aby byla,“ řekl jsem klidně, přestože mi kypěla žluč. „Ale pokud se jatka potýkají se sousedy, kteří jich mají plné zuby, a s novináři, co se nám pošklebují, udělám, co je třeba. Já ty lidi chápu. Tady to byla zelená louka. Jatka se na ní stavěla, aby nikoho nerušila, nanejvýš pár vesnických chrapounů na našem pražském poloostrově.“

„Poloostrově?“ zvedl obočí jako pan řídící. „Na jakém poloostrově?“

„To jsem pochytil od chlapů. Břeh se svažuje k řece a my – samozřejmě moji předchůdci – jsme si postavili podnik na vysokém břehu, a byl to břeh poloostrova. Teď je tady brod, dokonce dřevěný most, a je to nejbližší cesta, jak dostat naše maso do jejich Prahy. Zvlášť když nám na Maninách výbuchem provalili hráz a zkrátili řeku přeložením řečiště.“

„Jak to, do jejich Prahy?“ zvedl hlavu. „My jsme taky Praha.“

„Ano, to jsem, s dovolením, před chvílí říkal. A dodávám, my jsme její maso.“

„Tohle,“ píchl ukazovák ke stropnímu svítidlu, „bude naše heslo. Zapište si to, pane Hebvábný. Přesně takhle se budeme těm prevítům prodávat.“

Vytáhl jsem bloček a zapsal si to, nebo jsem to aspoň předstíral. Se zvednutým obočím jsem řekl: „Promiňte, ale prevítům? Jsou to naši odběratelé.“

„Ale jak se k nám chovají?“ zařval, až jsem musel o krok ucouvnout.

„Jak, pane řediteli?“ opáčil jsem klidným hlasem, který byl na roveň Vltavy toho večera, nad jezem i pod jezem, kdekoli na plavební dráze.

„Nejenže si stěžují,“ zatřepal hlavou, „ale oni i varují a žalují!“

„Mají tam malé děti nebo staré rodiče.“ Pomyslel jsem na svoje malé děti. Na špunty z vosku, které jsem jim dával do uší, aby neslyšely nářek čerstvě přivezeného dobytka.

„Tak musíme zvýšit zdi. Aby to nepronikalo ven.“

„Stavební regulační úřad to těžko dovolí, pane řediteli. Nemůžeme se tady izolovat jako středověký hrad nebo srubová pevnost za americké občanské války. Ale…“ Schválně jsem dělal hluboce zamyšleného. Mohl jsem si to dovolit, dostal jsem nápad.

„Ale co?“

„V těch ohradách, pane řediteli, jsou piliny a někde i písek.“

„A co je na tom? Je to hygienické, vymění se to, když to pokálejí, a přiveze se další.“

„Co když právě tohle vyvádí ta nebohá zvířata z míry? Vedle pachu krve. Jenže kdo z nás, pánů tvorstva, opravdu ví, co cítí jalovice určená na porážku?“

„To přece neví nikdo,“ složil ruce na stole a hned poté je vyměnil; aby pravá kryla levou. Jestli on není přeučený levák.

„Pouze mě napadlo, že bychom mohli vyzkoušet takový experiment. Moc by nás nestál.“

„Experiment?“ pokračoval v odstíněném tónu řeči.

„Neřešil by zdi. Alespoň zatím. Spíše prostředí.“

Už se na mě jen díval. Zabubnoval si klouby o prsty druhé ruky. Pustil jsem se do podrobného studia obrazu nad jeho hlavou. Takový vděčný motiv: oráč s koňmi, dvěma valachy se zadky jako horkovzdušný balon.

Ředitel zvedl obě dlaně a práskl jimi o stůl. „Nuže, pane Hebvábný?“

Tón už byl takový, že studium obrazu nadále nebylo produktivní.

„Navezme do ohrad zeminu, do chlévů ne, tam musí být podestýlka. Na té zemině vypěstujeme trávu, tu, co rychle roste a dobytek ji má rád. Dodávky upravíme podle toho, jak tráva povyroste. Jakmile ji půjde spásat, přivezeme další dobytek. Já vím, je to sezonní záležitost a taková taškařice se dá dělat jen chvilku, ale na jaře stížností na protestující dobytek snad ubyde. Nebo ne, a pak to můžeme poslat do háje a vymyslet něco nového. Ale pro tohle jaro bych to zkusil. A rozhodně bych doporučil zmenšit objem dobytka v ohradách, ta nebohá zvířata se budou cítit volněji, ale pořád jako stádo. Máme tady v Bubnech semenářství, co zkusit právě je? Třeba nám pomůžou.“

Zíral na mě jako na přivandrovalce z cizích planet. Pak smetl z psací podložky imaginární drobky. „Vy si myslíte, že když dobytek uvidí trávu, začne se pást a nebude řvát? Vždyť tu trávu zdupe, než stačí vyrůst.“

„Tak zmenšeme objem živých zvířat na porážku.“

„Vy jste se zbláznil.“

„Jen se snažím zdůraznit, že alespoň částečně musíme začít přesouvat porážku jinam. Část může být tady, i s tou travičkou, a část v Čakovicích. Myslím si, že by se to mohlo provést do tří let.“

„Možná ano,“ pokrčil rameny a pak vcelku vlídně dodal, „s bláznivými nápady asi někdo přicházet musí. Můžete jít.“

„Na shledanou, pane řediteli,“ kývl jsem hlavou.

„A pane Hebvábný!“ zavolal za mnou.

„Ano?“ otočil jsem se.

„Opravdu nelze nic učinit s těmi vašimi vlasy? Vypadáte jako z vaudevillu, pokud budete tak laskav a prominete mi, že se vyjadřuji k vašemu zevnějšku, který je jinak bez poskvrnky.“

Vrátil jsem se ke stolu. „Pane řediteli.“

„No?“ Viditelně se ve své židli posunul dozadu.

„Mě bolí každý vlas. Je to vzácná nemoc.“

„Není nakažlivá?“

„Ne. Ale musím být na svou hlavu velmi opatrný.“

„Tak noste klobouk. Nebo vás bolí vlasy, když máte klobouk?“

„Děkuji za radu, budu to muset vyzkoušet.“

Zjara vypadala naše ohrada jako pastvina. Jistě – stále to byla spíše past, ale podařilo se zregulovat přísun dobytka tak, aby se tato část jatek zazelenala. Hrdě jsem to ukázal rodině a zopakoval, že to byl můj nápad. Děti však odběhly pohladit si telata.

„Jak se ti to líbilo?“ zeptala se mě žena.

No, když se takhle zeptá žena, jak máte mít vůbec tušení, co má na mysli a co chce slyšet?

„A co, drahá? Jak se tobě líbí náš nový výběh? Říkám tomu výběh.“

„Aha, to je pěkné. Měla jsem však na mysli Trapné povídky.“

„Jsou trochu… trapné, nezdá se ti, zlati?“

„Mně se moc líbí.“

„O tom žádná pochybnost. I mně se moc líbí. Co kdybychom vyrazili na vaudeville?“ navrhl jsem. Šli jsme za dětmi.

Protože se snažím o modernu. O modernu i v lidských vztazích. Vím, proč. Snažím se to teď trochu mezi námi vylepšit. Když máte ženu, je to vždycky fifty fifty. Můžete být muž, který nikam nechodí, ale dobře, je doma, požaduje večeři, nosí peníze, je hodný. Anebo kombinace: má nápady, má kam chodit, ale nenutí ženu, aby šla s ním, klidně půjde sám; každý si někdy jaksi žije po svém, občas je to ulítlé, ale dobře, pořád jsou spolu, nosí domů peníze, ale nijak si jimi nevynucuje ženinu poslušnost. Spousta mužů by řekla, že tohle není muž. Já bych to neřekl. Další muž, jako že je nás asi tak sedm set typů, asi jako ptáků, je ten, který dělá zle a vaří krev. Můj otec, můj děda. Dělal mámě peklo, děda zase babičce. Oddanost naprosto nutná, o věrnosti, ehm, bychom se bavili zbytečně, to byl naprosto esenciální požadavek na vztah, aby vůbec vznikl, což mi vždy přišlo vtipné, ale když vám něco přijde takové, ještě to neznamená, že je to požadavek naprosto tragický. To neříkám jako člověk promiskuitní, naopak. I jako člověk nepromiskuitní vím, že věrnost, nebo absolutní věrnost, jak jsem ji vždycky chtěl, není možná. Kdo ví. Možná proto pracuju na jatkách a jatka mě naučila i tohle. Představa šťastné kopulace dobytčat, které čeká poprava. A ty sny…

Když se z takového snu probudím, ozřejmím si: mám ženu, v pořádku, mám syna, v pořádku, mám dceru, v pořádku. To základní jsem splnil. Jsem plnohodnotný člen naší republikové společnosti.

Šli jsme na vaudeville do divadla, kde hrála či vystupovala slečna Kopecká, která se mezitím na jatkách dobře zapracovala a náš vztah byl čistě pracovní.

Blance se kupodivu líbil kouzelník, a byl opravdu dobrý, žádné školní představení, která si pamatujeme, aniž bychom chtěli. Tenhle chlapík přeřízl ženu, svou asistentku v bílé říze a s copy do půl zad ozdobenými červenými mašlemi, dlouhou dřevorubeckou pilou ihned poté, co si lehla do lakované rakve, zapadlo za ní víko a kouzelník před ní vyvětral publiku do očí zaprášenou lesklou deku. V místě řezu nebyla krev, ale z rakve se ozýval tlumený jekot; Blanka se na mě ze strany nalepila jako před lety, když mě chtěla. A mně to nebylo nepříjemné, naopak, a kdybychom nebyli v divadle, zavedl bych jí ruku správným směrem. Kouzelník znovu mávl dekou mezi našima očima a rakví, odstoupil stranou, a hle, víko se otevřelo a asistentka s krásnými copy, teď bez mašlí, zato zatočenými kolem uší do preclů, vylezla ven, tentokrát v černých šatech.

Potlesk bych si dovolil nazvat velmi vlídným. Pak přišly tanečnice. Byly také obstojné, přestože mohly mít o pár kilo méně, ale to řekla moje žena, ne já, a ona sama by klidně mohla mít o několik kilo více. A v orchestru se zpožďovala basa, i když můj hudební sluch je velmi omezený. I tohle mi oznámila žena, jakmile jsme si v baru v půli show dali jablečný mošt a klaret.

Po přestávce bylo divadlo, a já jsem možná hned zkraje představení pochopil, proč se podnik jmenuje La lune et le monstre. Žádný měsíc ani obluda zde nehrály roli, zato na jevišti excelovala moje nová sekretářka. Měla na sobě kalhotový kostým nikoli nepodobný dělnickému oděvu a její úhledná hlava kontrastovala s prasečím, i když groteskně prodlouženým rypákem masky, jež byla z papier-mâché. Měla ji pod očima, tedy nikoli přes celou tvář, a vypadala tudíž jako kříženec prasete a člověka. Upřímně řečeno jsem ji poznal spíš podle držení těla, pohybů a malé postavy než podle obličeje, celá ta kašírka byla na hraně přijetí a chvílemi jsem si říkal, že taková produkce vypadá možná jako ochotnické vystoupení, v jakém hrával můj otec zamlada; nikdy jsem ho jako herce neviděl, ale měli jsme doma fotky, na nichž přehnaně zmalovaný vystupoval ať už v Shakespearově Macbethovi, nebo v Jiráskově Lucerně. Už jsem byl dávno na světě, když v tomhle kuse hrál naposledy, ale jako dítě mě na představení rodiče nevzali.

Tento kus by patrně nepovažoval za hodný zhlédnutí. Slečna Kopecká hrála schovanku, dceru jakéhosi zemřelého příbuzného – nepochopil jsem, koho přesně –, která se dostane do rodiny středního stavu. Koketně točila ošklivou kabelkou, něco na té taštičce bylo špatného, nebo dokonce zvrhlého, ale nebylo mi jasné co. Snad spona ve tvaru krokodýlka? Ale možná to nebyla spona, jen nevkusná dekorace. Schovanka mluvila velmi málo a v masce musela křičet, aby jí bylo rozumět, celé to byla spíše pantomima. Všichni dělali, že její bizarní podobu nevidí, jen se o ni starali, a ona pečovala o jejich dvě malé děti, aby se odvděčila. Z děje však vyplynulo, že má zálusk na jejich otce, hlavu rodiny. Hrál ho takový seladonský typ, jaké vidíte ve filmech, dokonale oholený, nakrátko ostříhaný a velice mužný. Ona v černém, on v krémovém obleku. A jistěže tam byla manželka – v zelených moderních šatech popírajících pas a s kulatým kloboučkem na hlavě. Ta se k té schovance měla náramně, jenomže černá mladá ženština zneužila důvěry a jejího manžela cynicky svedla (aniž by si sundala masku). A manžel pak s ní chtěl od rodiny odejít, a i když ho žena prosila na kolenou, byl neoblomný a jen hleděl přes její klečící postavu k prasokrásce, jež ho na kraji opony lákala nikoli prstem, pojď, pojď, ale nahou nohou.

Pak jsem se pootočil za sebe, část diváků divadlo sledovala, někteří se bez zájmu o jeviště věnovali občerstvení z přestávky, někdo si prostě šeptem povídal. Zájem o představení byl chabý. Ale jak ze šatů vystrčila na kraji opony nahou nohu, celou, nejen chodidlo ve střevíci, ale i kotník, lýtko a holeň, koleno ve své oblé tvrdosti, stehno v celé své měkkosti, zatoužil jsem po tom, se té ženy dotknout.

Krokodýlí bachyně s krásnýma nohama a ohyzdnou kabelkou opravdu odvedla otce od rodiny, ale on se v poslední chvíli ohlédl a spatřil svou ženu modlit se pod křížem. Nechal tu pochybnou partii sobě samé – trochu jako v příběhu Dona Giovanniho a jeho sluhy ji odvedli do pekla čerti v červených maskách – a vrátil se, na jeviště hned přiběhly ty dvě děti, a všichni se objali. Příšerná věc. Nejvíc se mi líbilo, že kříž, k němuž se opuštěná, poté přijatá žena modlila, měl nahoře na břevně, po obou stranách, dvě malinkaté lebky přitlučené za zbytky spletených vlasů hřebíkem. Takové ty, co vozí Vojta Náprstek z exotických krajin, kde si zmenšováním lidských lebek krátí lidojedi po obědě čas.

Když se herci děkovali, slečna Kopecká odhodila masku do zákulisí, tady už zcela k poznání, nohy v kotnících překřížené, a já se upřeně díval na jejího hereckého partnera a na jeho hereckou ženu a na ty herecké děti, a raději ne na ni, a nechtěl jsem myslet na to, že pod těmi šaty nemá žádné prádlo, jen samu sebe.

Zhasla všechna světla. Publikum začalo hlučet, poté je umlčel skřek zepředu z jeviště, v té černočerné tmě. Cítil jsem, jak mi vstávají vlasy na hlavě. Vstávali i diváci kolem mě a teď se v hledišti opět ozývaly rozzlobené i vystrašené hlasy. V tu chvíli někdo na jevišti škrtl sirkou a zapálil petrolejku a osvítil si tvář. Byla to slečna Kopecká a držela si na rtech ukazovák. Obecenstvo se zklidnilo, takový účinek dokázala vyvolat. Slyšel jsem, jak si lidé sedají, někdo se dokonce zasmál, někdo řekl, že tohle není vaudeville, ale panoptikum.

Slečna Kopecká stála na forbíně s petrolejkou v ruce a oznámila, že bude ještě epilog, ale pokud má někdo z diváků s sebou nezletilé dítě nebo za sebou srdeční příhodu, pak, s prominutím, musí okamžitě opustit sál.

Nikdo se nepohnul.

Ještě chvíli se dívala do tmy, kam svit petrolejky nedosáhl, a i ten si poté odnesla do šál. Lidé se začali ošívat, šoupali nohama, ale nezvedl se už nikdo. Zepředu bylo také slyšet šoupání, něco těžkého se sunulo po jevišti.

Ihned se rozsvítila jiná světla, zelené, červené a modré, v širokých bodech ozařující jeviště. Tam teď byla manželská postel se čtyřmi sloupky v rozích, bokem k divákům, i když lehce na štorc. V ní spali naši hrdinové, blíž k nám žena, dál od nás muž. Světla vytvářela na síťovém plátně za nimi něco jako přízračně barevný květ. Náhle někdo vstoupil, opět žena s maskou ohavného predátora, jenomže teď byla maska jinačí, větší a strašidelnější; pokrývala jí celý obličej a k hlavě byla připevněna širokou elastickou páskou. Rypák už skoro nepřipomínal vepře, ale otevřenou tlamu krokodýla, kajmana, nebo jak se ty potvory nazývají. Přišla zprava, pohybovala se až mučivě pomalu. Když dokráčela za postel, otočila se k nám a s pažemi před sebou udělala dva kroky, až koleny narazila na postranici lůžka. Manželé v poklidu oddychovali, oba tvářemi vzhůru.

Obluda se nad nimi sklonila, ale jen tělem, krokodýlí tlamu nechala obrácenou k nám. Sáhla si někam k uchu a tlama se otevřela naplno, plná špičatých zubů, a mezi nimi a rudým jazykem byly oči slečny Kopecké a já věděl, že se z té pekelné huby dívají přímo na mě. Měl jsem dojem, že se smějí, možná to však bylo jen šálení smyslů. Sklonila teď i hlavu s tou šílenou čelistí k muži, k jeho obličeji.

A pak udělala něco neskutečného, protože my diváci tohoto strašlivého příběhu jsme očekávali, že mu ukousne hlavu.

Jenže ona ji neukousla jemu, manželovi, jehož chtěla manželce ukrást, ale jí, té ženě. Sáhla si za ucho a čelisti cvakly. Mezi nimi hlava se stále zavřenýma očima a krvavý krk. Tělo ležící na lůžku jako by teď bylo bezhlavé.

Jistě, trik, ono bylo trochu vidět, že horní část ženina trupu je kašírovaná a herečka je ve skutečnosti zakloněná pod ní. A přesto: další křik z publika, nešťastný a pobouřený. Obluda na jevišti divoce točila rypákem, v zubech vlasatou hlavu.

A znovu tma. Někdo mi dupl na nohu, muž sedící po mé levici. Teď jsem zůstal chladný, řekl jsem, aby se laskavě uklidnil, je to jen divadlo. Ale Blanka mi tiskla ruku tak křečovitě, až jsem ji levačkou musel pohladit po zápěstí a jemně jí ty prsty zvednout.

Silná světla do očí. Svítil celý sál. Stáli tam všichni herci, slečna Kopecká uprostřed, už bez masky krokodýla, s „manžely“ se držela za ruce. Napjatě nás pozorovali a pak se pomalu, až kajícně uklonili. Herečka, která hrála manželku, měla svou hlavu zpátky, a druhou, ukousnutou zvířetem, držel v prstech za vlasy muž.

Bylo hrobové ticho. Ale cítil jsem obrovské uvolnění. Možná pošetilé štěstí, že není válka, že svět je ve svých kolejích, že hrůza se nám ukázala právě pro tohle; abychom si vážili svých obyčejných životů.

Už ani nevím, co všechno se mi honilo hlavou. Herci byli teď napřímení, jakoby v očekávání, možná i trochu rezignovaní, že diváci jejich extrémní show nepřijali.

A tak jsem začal tleskat. Ne kvůli slečně Kopecké, ale díky euforii, jež přišla po pocitech strachu, ba zděšení, ohrožení; po pocitech, jaké jsem zažíval jako dítě, když se mi zdálo o muži, který mě – jenom mě – přišel do našeho popraskaného činžáku podříznout, dostihl mě v nejvyšším patře a já se probudil.

Kupodivu to ostatní měli stejně, Blanka se dokonce rozesmála, a když jsem se k ní otočil, tekly jí slzy.

Vrátil jsem se pohledem ke slečně Kopecké. Měla ruce na hrudi, pokyvovala hlavou, občas se hluboce uklonila. Ale hlavně, i ona plakala.

Myslel jsem si, že je konec večera, ale nebyl, opět přiběhly dívky v sukních, a dokonce vyháněly herce, aby si vydobyly místo na jevišti. Kapela spustila kankán a nám se dostalo pohledu na sedmero párů nohou a bohaté spodničky, připomínající bílé pivoňky, karafiáty, růže.

Byl to úvod k poslednímu číslu, jak oznámil konferenciér. Z Paříže, kde studuje, se na pár dní přijela podívat do Prahy tanečnice Milča Mayerová, a kdo ji neviděl ve Vinohradském nebo v tom novém divadle, Osvobozeném, má příležitost dnes večer.

Na jeviště přišel herec, uklonil se a začal číst podivnou báseň, pokud se to básní dalo nazvat. Byly to jakoby automatické improvizace na písmena abecedy a slečna Mayerová, oblečená jen v plavkách a s koupací čepicí na hlavě, tančila nebo cvičila, jako by si to právě vymýšlela, ale zaslechl jsem za sebou, že je to pečlivě promyšlené dada a ten text napsal básník Nezval. Asi polovina sálu si začala povídat, pár lidí vstalo a šlo k šatnám, aby byli první, ale ono to představení nedávalo žádný koherentní smysl, což dada beztak nemá. Líbilo se mi to, Blance též, ale nezdálo se, že by slečna Mayerová sebeméně vnímala reakce nebo nálady publika. Odcvičila si to zcela ponořená do sebe a bez pukrlete po špičkách odběhla. Uklonil se jen herec, ale nezatleskal nikdo. Odchod ze šantánu, jaký jsem ještě nezažil.

Když jsme jeli domů taxíkem, automobilem Praga Mignon, řekla Blanka něco, co mě překvapilo. „Ta Kopecká.“

„Svéráz, viď?“

„Nejen svéráz. Všiml sis jejích nohou, znám tě. Takové nohy bych chtěla mít, ne ty moje prasečí nožičky, docela takové, jaké jsi posledně přinesl domů, že by sis je dal nadívané,“ šeptala, aby to řidič neslyšel. „Ale ty její vlasy – já vím, že je to moderní, ale v jejím případě je to docela rána, nezdá se ti? Hraje si na Josephine Baker!“

„Trochu to přehání úplně se vším,“ souhlasil jsem a myslel na to, že ženské dokážou být tvrdé nejen jedna na druhou, ale i na sebe samé. „Ostatně já mám raději mikádo.“

„Neboj, mikádo bude,“ políbila mě na tvář a já bohužel bezděčně a příliš pozdě uhnul.

Blanka pak ležela na své polovině lůžka, hleděla do stropu a já nemínil zhasnout, četl jsem si program představení, které jsme zhlédli: opravdu mělo předobraz v cizině, u nás by takovou makabrozitu nikdo nevymyslel. Zdroj byl v pařížských kabaretech a starých anglických music halls, avšak „především v moderním varieté, jež má válku zaseknutou v hlavě jako řeznickou širočinu“, psalo se tam takto.

Ukázal jsem to s pobavením Blance. „Třeba se pro tu metaforu inspirovala Kopecká u nás v práci. To bych měl radost.“

„Tihle umělci se inspirují všude. Líbí se ti ty nohy, anebo se ti líbí celá,“ zamumlala Blanka unaveně. Nevěděl jsem, jestli je to otázka, nebo konstatování. Nevěděl jsem ani, jestli má ten hlas ještě nějakou relevanci.

Jestli mě slečna Kopecká zaujala, když jsme ji přijímali, a zda jsem ji, jak jsem měl pocit, zaujal i já, v prvních měsících jejího angažmá v našem závodě se to neprojevilo. Chovala se profesionálně, chladně, odměřeně. Jednou – pouze jednou – potřebovala odejít dřív, a sice chtěla koupit snoubenci dárek k narozeninám. Jen mě to utvrdilo v domnění, že má známost s někým od nich z divadla, a vlídně jsem to dovolil. Možná spíš kvůli sobě, protože nejsem zvyklý rozhodovat o lidech, něco dovolovat, jiné zakazovat, nemám to v povaze; kdybych v těchto mně tak vzdálených věcech učinil špatné rozhodnutí a později bych prohlédl, trápilo by mě svědomí. Asi. Svědomí jsem se bál, protože mi nebylo zcela jasné, jak velkou by mohlo mít nade mnou moc.

Jistěže ne všechno uměla, spíše naopak, ale rychle se učila a já jí nikdy nic nevyčítal, na to je moje nátura příliš mírná, nesnášející konflikty. Řešení sporů jsem si šetřil na Poldíka, který se začal trucovitě vymezovat vůči guvernantce a chodil žalovat matce, když na něm chůva něco vyžadovala i přes jeho vůli – většinou převlékání se z pyžama, když byla neděle, to by byl nejraději v pyžamu celý den. Nebo začal nesnášet koupání a mytí vůbec. Krista se koupala ráda, ostatně se koupávali spolu, ale jednou odmítl do vany vlézt a trvalo to týden. Toho křiku, co si to vzalo! A tolik vadění mezi mnou a Blankou, která poté, co šly děti spát, začala s výčitkami, že je neumím vychovávat. Jaképak vychovávat? Mohl jsem vylítnout z kůže. Kluk se má umejt, a hotovo. Když jsem byl dítě, o něčem takovém se nesmělo muknout, prostě se šlo do lázně, a hotovo. Čistota je základ zdraví. Nato jsem Poldu vytáhl z postele, a jak byl, v pyžamu, jsem ho odnesl do koupelny a ve vaně ho celého osprchoval studenou vodou. Řval tak, že na nás zabouchali sousedi shora, a pak mi vyčítal, že jsem ho chtěl utopit.

Dva dny po této události a velkém tichém napětí, kdy děti držely s matkou i guvernantkou proti mně, se Blanka pokusila o smír, sama šla napustit vanu, v kotli zbyla horká voda, protože se koupalo pouze jedno dítě, a vyzvala mě, abych si tam vlezl s ní. Tak jsem to udělal v jakési bláhové představě něčeho erotického, co by mohlo vyjít, když nejsme v posteli, ale ve vaně, kde se dá třeba zapomenout na náš vzájemný ložnicový chlad. Ale pak jsem tam seděl s koleny u brady a připadal si jako blázen, který se snaží zopakovat partnerské chování z doby před šesti sedmi lety, ale přitom má pořád tu samou ženu, která mu povila dva potomky a na břiše jí zůstaly známky po těhotenství.

Ale snažil jsem se alespoň o vstřícnost a dovolil jí umýt mi vlasy, a vlastně to nebylo ani nepříjemné, poté mi vydrhla záda, a to mi udělalo dobře a trochu jsem se uvolnil. Já jí alespoň ta záda oplatil a chystal se na vlasy, to však odmítla; od někoho s vlasy, jako mám já, si na ně nenechá sáhnout, protože by pak vypadala jako já, a to nechce.

Bylo to naprosto nelogické, neracionální (nebo to mohla být pomsta), a já se na každý pád urazil. Když jsme vylezli z vany, utírali jsme se velkými bílými osuškami otočení k sobě zády.

V týdnu mi sekretářka nechala vzkaz, že jí není dobře a zda ji může někdo na čas nahradit. A dodala, že nemocenské pojištění má řádně zaplacené.

Překvapilo mě, že mi to zkazilo náladu. A že jsem kdoví proč zklamaný.

Zeptal jsem se naší spojovatelky, odkud volala, a ona se chvíli probírala záznamy příchozích hovorů a pak řekla, že z domovní soukromé linky. Nechal jsem číslo vytočit, zvedla to bytná a já požádal o slečnu Kopeckou. Řekla, že pro ni musí do patra, a já můžu buď počkat u aparátu, nebo mi slečna cinkne na účet volaného.

Zvolil jsem druhou možnost a šel se podívat do předkanceláře. Prázdná místnost působila skličujícím dojmem, v psacím stroji byly založeny čisté papíry a kopíráky. Sklonil jsem se ke klávesám, rychle se narovnal a šel se podívat, jestli někdo není na chodbě. Nebyl. Vrátil jsem se ke stroji a upřeně si klávesy prohlížel. Byly trochu mastné, jak už bývají, mezi nimi čisto. Přiložil jsem k nim nos a ucítil měsíčkový krém a nejspíš i pudr. Usedl jsem na židli a roztáhl prsty. Dotkl jsem se jimi kláves, ale jen zlehka, já strojopis umím leda dvěma prsty. Z mé kanceláře se ozval telefon.

Do sluchátka se ozval kašel a pak chraptivý hlas, který jsem sotva poznával. Zprvu jsem rozuměl každému druhému slovu.

Vysvětlila, že po představení táhly s „girls“ a „tou příšernou Mayerkou“ po barech na Poříčí, a poněvadž byla málo oblečená, nachladila se. Omluvila se celkem třikrát.

Dal jsem na srozuměnou, že mi to nikterak nevadí, jen potřebuji alespoň hrubý odhad, kdy se vrátí do práce, budu totiž muset za ni zjednat záskok z jiného oddělení.

Řekla, že u lékaře ještě nebyla, je-li to však nutné, zajde do ordinace, nebo si ho nechá zavolat.

„Nikam nechoďte, slečno Kopecká,“ zhrozil jsem se nad tou její dušností. „Kdyby to vypadalo spíše na týden, nebudu kolegy se žádostí o administrativní posilu obtěžovat, ovšem čtrnáct dní už by si to vyžádalo.“

Chvíli váhala, dost dlouhou chvíli. Až jsem se musel optat, jestli tam ještě je, jestli nás nepřerušili.

Poté se konečně ozvala. „Týden nebude stačit, pane řediteli oddělení –“

„Pane Hebvábný. Prosím.“

„… pane Hebvábný. Pálí mě na průduškách, a jestli to v tomto počasí sestoupí do plic, obávala bych se zánětu, nedej bože zápalu.“

Na zátylku pod vlasy jsem si volnou dlaní otřel studený pot. „To nesmíme dopustit, slečno Kopecká. Jste dospělá osoba, sama si zvolte, jestli potřebujete lékaře, nebo ne. Pokud budete mít ten pocit, osobně ho k vám dovezu a zase odvezu.“

Před očima jsem měl její nezbedný, vůlí tlumený úsměv. Ten, který se jí rozlil po kulaté tvářičce, když se dozvěděla, že je přijata na ústřední jatka, a já se tvářil, jako že „ale to je samozřejmost“.

Už jsem se chtěl rozloučit, když se slyšitelnou námahou, ale překvapivě rychle do sluchátka vychrlila: „Mrzí mě to zvláště teď, když jsem s vámi chtěla probrat ty Maniny. Je tam těch zájemců, když se teď nemůže rozšiřovat areál v Bubnech, nějak moc. Nemůžu do tohoto mluvit, ale neseděly mi tam některé věci, jestli mi rozumíte.“

„Nerozumím,“ zamračil jsem se na aparát. „A tohle opravdu nechte na vedení, slečno Kopecká. Na jevišti jste mě dokázala znepokojit, jen co je pravda, a teď s tou vaší nemocí znovu. Tohle je mužská záležitost a vy si s ní vůbec nelamte hlavu, zvlášť ne ve vašem stavu.“

„No, jak myslíte, jistě máte pravdu. Pokud se můj stav zlepší nebo zhorší, budete to vědět jako první.“

„Na shledanou, slečno Kopecká. Ať už za týden, nebo později.“

Cvak a ticho.

Káča. To se neumí obléct, ještě rozparáděná tím představením? vztekal jsem se a žmoulal sluchátko. Teď tady budu sám. Zatracený Maniny.

Připadal jsem si osamělejší než kdy dřív.

V obecním spolku na Maninách – ano, zrovna tam – chystali dětský maškarní ples. Leopold chtěl být severoamerickým indiánem, kterého viděl na ilustraci v knížce, již mu Blanka nebo guvernantka četly po večerech. Trval na ní, přestože to bylo čtivo pro odrostlejší chlapce. Později však, když už byl kostým objednaný, jsme v ulici potkali umouněného kominíka se štětkou stočenou přes rameno a já syna nabádal, aby se chytil za knoflík u kabátku a rychle si něco přál, protože potkat kominíka znamená velké štěstí. Poslechl a své přání hned vyslovil nahlas: „Já chci jít radši za kominíka. Přesně za tohohle,“ ukázal za sebe.

„A v čem je kominík lepší než indián?“ podivil jsem se.

„Indiáni jsou sice zmalovaní, ale čistí, poněvadž se myjou v řece. Já chci být strašně špinavý.“

Dal jsem se do smíchu a těšil se, jak to budu vyprávět ženě – zase by mezi námi mohlo být chvilku veselo. Zrušili jsme objednávku indiána a poručili si u krejčové kominíka. Ta neprojevila radost ani po přislíbení náhrady vynaložené práce. Kostým však do třetího dne dodala.

Horší to bylo s oblečkem pro dceru, které se na ples moc nechtělo. Navrhoval jsem vílu, bílou kočku, princeznu, chytrou lišku, komornou, zlatou rybku, kolombínu, baletku, papouška, zahradnici nebo řádovou sestru. Nebo neon firmy Reklamo. Krista jen mrkala očkama, jako by zaháněla pláč, a vrtěla hlavou.

„Nabízíš jí toho moc,“ zavrčela Blanka. „A jak by podle tebe asi měla jít za neon? Ty máš někdy tak pitomé nápady…“

Tím mě podráždila. „Který jiný otec by dal dítěti tak bohatě na vybranou? Platím to já, tak ať si kouká vybrat.“

„Ale ona si neumí vybrat.“

„Poldík si sám vybral indiána. Potom to změnil na kominíka. Taky sám.“

„Je malá, neumí se rozhodovat.“

„Umím,“ řekla Krista.

„No?“ dřepl jsem si k ní. Ale mlčela.

„Vybrala si rybu!“ chechtal se Leopold. „Ale ne tu zlatou, poněvadž zlatá mluví.“

„Já taky mluvím. Že mluvím, mami?“ bránila se Krista.

„To víš, že ano, miláčku.“

„Já nejsem ryba! A nebudu.“

„Nejsi, neboj. A nebudeš, když nechceš.“

„Co tedy vlastně chceš?“ zeptal jsem se.

Vylezlo z ní nakonec, to už měla slzy na krajíčku, že chce jít taky za kominíka.

To uvrhlo Leopolda do stavu zuřivosti. Dožadoval se nás, že tohle se prostě nesmí stát, on si vymyslel kominíka a Krista se jen opičí po jeho „originalitě“. Kdyby totiž jako bratr a sestra šli za kominíka a kominici, bylo by to celé „banální“. V duchu jsem se radoval nad tím, že už zná taková slova. Z knížek to neměl, musel si je přečíst v Pestrém týdnu, který jsme už rok odebírali od třetího či čtvrtého čísla, anebo to slyšel od někoho z nás.

Matka na něj apelovala, ať má v sobě trochu velkorysosti, když už je sám velký kluk, a on s brekem křičel, že holka nemůže jít za kominíka, protože holky po střechách nelezou.

Prohlásil jsem, že Leopold má na „originalitu“ nárok, ostatně mé originální nápady se v podniku vysoce cení. Nic banálního, kdybych snad něco takového pro jeho rozvoj a stálý vzestup navrhl, by u vedení neprošlo.

Neušlo mi, jak manželka nepatrně zavrtěla hlavou. „Můžeš být kominice. U nás sice nejsou, ale v třeba v Anglii je to pro ženy běžné povolání.“

„Tohle je podle tebe výchovné?“ poznamenal jsem a ušetřil ji tak aspoň nařčení ze lži před dětmi.

„V Anglii určitě žádné kominice nejsou,“ otřel si Leopold oči a upřel je na matku. Ta byla teď celá červená.

„Tak jsem se možná spletla. Možná to nebylo v Anglii…“

„Já nechci být žádná kominice, ale kominík,“ trvala na svém Krista.

„Vždyť jsi holka.“

„Já jsem kluk. To ty jsi holka.“ Za to dostala od bratra pohlavek. Čekal jsem další nářek, ale celá rozlícená se na něj vrhla, štípala ho do rukou a kousla do ramene.

Blanka popadla dceru, já syna a roztrhli jsme je od sebe. Jenže Krista sebou v záchvatu vzteku praštila na podlahu, nesrozumitelně křičela, bila kolem sebe a kopala nás do holení.

Matka se k ní sklonila a chtěla ji pohladit, ale Krista ji škrábla do tváře pod okem a muselo to bolet. Ještě že nezasáhla oko.

Došla mi trpělivost. Chytil jsem vřískající Kristu, jež byla snad úplně mimo sebe a toho, že maminku zranila, si vůbec nevšimla, podebral ji pod tělíčkem a otočil, zvedl si ji do ohbí lokte a podobně jako posledně Leopolda i ji jsem teď odnesl do koupelny a osprchoval studenou vodou.

Zabralo to. Klepala se ve vaně a popadala dech. Nechala se Blankou svléknout a vydrhnout osuškou, a když se vrátila do pokoje učesaná a v modrých šatech, jako by to bylo jiné dítě.

Řekl jsem oběma dětem, že se musí omluvit nám i sobě navzájem. Krista to udělala ochotně, Polda omluvy cedil mezi zuby. Blanka řekla, že kostým vyřešíme až nazítří. A pak situaci překvapivě zachránila sama Krista. Všimla si, mezi knihami a různými ozdůbkami ve skříňové knihovně, drobné houbičky s červenou hlavou, kterou nám po Vánocích nedovolila uložit na další zimní svátky do krabice a do komory mezi ostatní skleněné ozdoby.

„Muchomůrka. Chci být muchomůrka.“ R jí ještě moc nešlo.

Blance se volba nelíbila. „Přece nepůjdeš za jedovatou houbu. Navíc to není lidská maska, ani zvířecí. Je to něco… odporného.“

„Krásná houba!“ vykřikla Krista a já se modlil, aby se neopakoval záchvat vzteku.

Matka ji vzala na klín. „Já jsem byla vždycky princezna. Vždycky, až do jedenácti let. Nevím, proč by moje dcera měla být jiná. I když netrvám na princezně. Tatínek navrhoval baletku. To by bylo pěkné.“

„Pojď sem, Kristo, něco ti pošeptám,“ zavolal jsem na ni z druhé strany pokoje. Krista se svezla z matčina klína a přiběhla ke mně. Chvíli jsme si špitali, zatímco Blanka s Leopoldem měli úplně stejný zachmuřený výraz a vyčkávali.

„Tak jo!“ vypískla Krista, a jak jsem jí poradil, běžela zpátky k matce, dala jí pusu, ještě se po mně ohlédla pro ujištění a řekla: „Budu princezna, ale převlečená za muchomůrku.“

A já dodal: „Neboť muchomůrka je princezna mezi houbami.“

Leopold se rozesmál a Blanka se s kamenným výrazem otočila k oknu.

Za pár dní se to s maskami zkomplikovalo.

Červený klobouk, původně rákosový z orientu, pěkně natřený a opatřený sádrovými bílými puntíky, vyrobil pan řezník Desátek poté, co jsem si mu postěžoval, jak prekérní situace je teď u nás doma. Přidal i gumu pod bradu, aby jí to nepadalo z hlavy. Moc jsem mu děkoval a potřásl mu rukou. A s překvapením jsem zjistil, že jak je mladý, má dvě děti a jejich vrtochy ho baví. Na jejich výslovné přání vyrobil ze sádry dva metry dlouhý zaoceánský parník, kopii Titaniku nebo Britanniku. Jeho ženu nebavily, měla hrůzu z toho, že věnoval dětem kopii parníků, které se z toho či onoho důvodu potopily. Shledal jsem tu historku zábavnou. Pozval jsem ho pak k sobě do kanceláře na sklenku, ale s dovolením odmítl, má moc práce a po šichtě musí za rodinou. To bylo v pořádku.

Klobouk se Kristě moc líbil, i bílá sukýnka a trikot s dlouhým rukávem (i když jí byl krapet velký), stejně jako balerinky, ale baletní punčochy do pasu se pro děti nedělaly a nebylo švadleny, která by pro tak malé děvče byla schopná něco takového vyrobit. Bílé podkolenky dcera odmítla: „Muchomůrka nemá žádné podkolenky, přece.“

Natřít jí nohy bělobou dost dobře nešlo, mastné herecké líčidlo odmítla a pudr nezakryl přirozenou barvu kůže.

Stála před zrcadlem, kroutila tvář, jak se upřímně pokoušela neplakat, ale pak stejně spustila. Blanka jí nožky od chodidel až k pupíku obtočila obinadlem, nevypadalo to zle, ale dalo se v tom pohybovat jen ztuhle.

Dcera před zrcadlem plakala, že chce tancovat jako princezna.

Musím uznat, že trpělivost tentokrát došla dřív mně než Blance. „Tak proč nejdeš za skutečnou princeznu jako kdysi maminka?“

To vyvolalo ještě větší pláč, začala si gázu odmotávat a svlékat si trikot. Přitom kvílela něco ve smyslu: „Proč musím bejt nejmenší? Proč musím bejt nejmladší?“

Podotkl jsem, že bych si to s ní klidně vyměnil, ale bohužel to nejde. Žena ke mně vysílala zklamané, nazlobené pohledy.

Polda se jí tentokrát neposmíval, aby ještě nepřilil olej do ohně. Byl nezvykle zticha, a jak jsme se ji snažili utišit, nasadil si odhozený muchomůrčí klobouk, ale my to zjistili, až když se ozval, stejně jako to, že si natáhl sukýnku drženou v pasu gumou.

„Kominíka nechci. Špinavej bejt… ble. Za tu vaši muchomůrku půjdu já.“

Zírali jsme na něho. „Amanita muscaria,“ řekl klidně a očima se pásl na našem překvapení. „Jsem si přečet v Pestrém týdnu, jak je to latinsky. Ta houba nemusí bejt holka. U hub žádný rozdělení kluk-holka neplatí. Stejně jako u šneků. Ale za šneka nejdu, šnek je nuda. Můžeš ho rozšlápnout, než stačí utéct. Zato muchomůrka je jedovatá. A já chci bejt jedovatej. Jedovatej je ještě mnohem lepší než špinavej. Můžeš mi omotat nohy, mámo?“ Poprvé mě napadlo, že pokud jsem doposud byl hrdý na to, jak je můj syn oproti svým vrstevníkům napřed, odteď musím počítat i s nevýhodami.

„To ale nechceš, nebo jo? I ten trikot?“ optal jsem se nevěřícně. V klobouku vypadal trochu jako Číňánek, co jde na maškarní. Pokud se tam na něco takového taky chodí. „Budou si tě plést s děvčetem.“

„Jed, kterým je otrávím, je potrestá.“

„To nemyslíš vážně, Poldi,“ hlesla jeho matka.

„Chci jít za muchomůrku. Ať všichni čučí. Jako čučí na tebe.“ Ucítil jsem píchnutí v zátylku. „Tak jestli ti sestřička svou masku přenechá,“ pokrčil jsem rameny a usmál se na manželku, ten úsměv ji měl uklidnit. A hned jsem se k němu obrátil: „Ještě mě napadlo, že jak jsi chtěl toho indiána, mohl bys jít třeba za cowboye, dobyvatele Divokého západu, co s indiány bojovali. Tuhle masku dokonce u pana Herrera mají, stačilo by zabrat nebo povolit, a budeš učiněný Buffalo Bill.“

„Prosím, tatí,“ sepnul ruce. „Dovol mi to. Bude to legrace.“

V naší rodině nám děti nevykaly jako někdy za Rakouska, a tehdy by byl takový kostým pro hocha nemyslitelný. Možná tohle mě přesvědčilo, že kluk má novátorský nápad, a tím se mi teď začal podobat mnohem víc než své mámě nebo jejím konzervativním rodičům.

„Nic proti tomu nemám,“ řekl jsem, „ale,“ obrátil jsem se k Blance, „souhlasit musí i maminka.“

Blanka očividně nevěděla, zda se má smát, nebo tu taškařici zatrhnout.

Vyrušila nás Krista. Přišla z dětského pokoje v bratrově kominickém úboru, s bílou čapkou na hlavě, čistá jako lilium, ale to spraví saze z komína. Jenom se trochu zamotala do stočeného drátu štětky. „Krása,“ zatleskal jsem jí a šel ji osvobodit.

„Vidím,“ postěžovala si Blanka, „že já jsem tady jenom do počtu.“

Děti se k ní nahrnuly, pověsily se na ni a žadonily: „Dovol nám to, mamuško.“

Vzdor Blančinu rezignovanému výrazu jsem se dokázal jen němě smát. Ale že jsem byl šetrný, odpustil jsem si vítězný chechtot, i když nebylo lehké se udržet. Vlastně mi jí bylo teď trochu líto, děti jsou přece jejím hájemstvím. Aspoň pokud jsou malé, a hlavně dívky.

Odmítla vyzkoušet gázu na Poldových nohou, a tak jsem to zkusil já. Byl to hrubý efekt, ale synek byl nadšený. Nepochyboval jsem, že máma mu to před plesem omotá lépe. Až ji přejde to rozčarování.

„Zajedeme za krejčovou,“ řekl jsem prakticky, „naším novým služebním automobilem, který mohu používat a jen musím platit benzin, když jedu soukromě – servis jde na účet jatek –, je to Fiat 509, Poldíku, úžasný vůz. Znovu se krejčové omluvím a nabídnu bonus k honoráři. Kominík potřebuje zkrátit rukávy a nohavice, zabrat pas. Ramena bych nechal, potřebují na střechách spoustu volného pohybu. Trikot je asi malý. Ale nedají se tam všít nějaké rezervy?“ obrátil jsem se na Blanku. „Nebo objednám větší.“

Žena vypochodovala z pokoje a práskla za sebou dveřmi.

Co jiného zbývalo než děti? Klekl jsem si na koberec a nechal se jimi objímat. Tuhle bitvu jsme vyhráli.

Akorát že ji nikdo nevyhlásil a děti nevěděly, že je to bitva.

Maškarní bál se povedl i nepovedl zároveň. Člověka někdy napadá, že to, co občas zažije jako vítězství, je ona pověstná zkušenost Pyrrhova, akorát že v tu chvíli to jednoduše nepoznáte.

Sál besedy byl nasvícen zvláštně. Nic proti kvalitě, ostatně ústřední jatka poskytla finanční dar, takže já jsem poslední, kdo by si stěžoval, a cedule s naším znakem byla nad pódiem viditelná pro všechny, s namalovaným Schnirchovým mužem a býkem, jak jsem si přál, aby i ti, co ještě (nebo pořád ještě v pokročilejším věku) nedovedou číst, měli jasno. Jeviště samotné bylo obodováno reflektory se zeleným filtrem, což působilo přízračně, a aby toho nebylo dost málo, i parket v sále byl osvícen jen tlumeně. Když jsem zvedl hlavu, všiml jsem si, že žárovek, které to mohly vše rozzářit, svítí jen třetina.

To, co jsme nevěděli předem, nebo to přehlédli v pozvánce na plakátech, bylo téma plesu: Lesní rej. A nebyli jsme sami, kdo tak úplně nevěděl, že téma si žádá příslušné masky, ačkoli nikde nebylo řečeno, že kostýmy z úplně jiných sfér nejsou přijatelné.

Když byla volenka rodičů a já tančil s Blankou (dospělí striktně bez masek, přestože někteří staří se snažili podpořit ratolesti něčím, co by navazovalo na zvolenou identitu, nebo ji alespoň podporovalo, ať už barvou doplňku, šperku atd.), došlo mi, že to Leopold buď z těch reklamních sloupů pochopil, anebo má předvídavost, tudíž i smysl pro reklamu, tedy je vcelku po mně. Což mě zradostnilo, a tak jsem uprostřed valčíku přestal tančit a objal manželku, koneckonců mi ho dala ona, drahá moje žena.

Byla velmi překvapená, a když jsme se na následující jazzový rytmus začali potácet jako dvě zápasící medvíďata, chtěla si jít sednout.

Odvedl jsem ji k dětem. Byly nadšené. Krista řekla, že nás viděla, jak se „pusinkujeme“, a nic se jí v životě nelíbilo víc.

Polda hupsnul matce na klín a žárlivě ji vzal kolem krku. „Příští je dětská volenka,“ oznamoval. „Budu tancovat s mámou.“

Krista se zeptala, co je to volenka, a ukázala na Schnirchovo sousoší člověka a zvířete. „Volenka?“

Když si Polda odvedl mámu, zbyl tam pro Kristu táta, a tak jsem jí párkrát naznačil, že by si, pokud bude chtít, mohla vybrat k tanci mě. Pak jí to konečně došlo, první polka skončila, a to mi spíše vyhovovalo, protože z rychlé polky se mi točí hlava. Následovalo něco anglického, možná foxtrot, a dcerka mě prostě vzala za ruce a nějak jsme tam na parketu šlapali zelí.

Zde bych rád řekl, že jsem v té chvíli byl šťastný. A když jsem pohlédl na svou paní v podobné směšné pohejblině s naším synkem, i ona tak vypadala.

Zdálo se, že všechny děti v sále vyzvaly k tanci někoho z rodičů. Právě s tím počítali organizátoři, takže příští volenka byla opět dětská, ale rodiče byli „tabu“, což je termín dr. Freuda, myslím, ale možná se pletu a organizátoři to zajisté nevědí.

Hledal jsem pohledem Kristu. Nebyla chvíli nikde vidět, a pak, ke konci skladby, jsem ji přece jen zahlédl. Držela se za ruce a otáčela se v kruhu s holčičkou, která byla oblečená běžně, v sukýnce, halence, s copánky s mašlemi, ale měla jasně bílý, nebo spíš zářivý světlemodrý obličej. Až mi zatrnulo, jak té barvy rodiče dosáhli; snad v ní není olovo. Drobná maska pouze na očích, křídla motýla.

Kývl jsem na pana Havránka, našeho mladého příručího, jak si přičinlivě počíná. Rodiče byli v tom nejvstřícnějším rozpoložení a dřepěli na zadku, tak proč si nepřečíst letáček? Pan Havránek obcházel stoly, a snad byl tak roztržitý, anebo nechtěl vynechat ani mě, ale i já ten papírek dostal, najednou ležel vedle sklenky s vínem.

„Co to tu máme?“ vytrhla mi Blanka papír z ruky. „Ctěnému publiku se poroučí ústřední jatka Praha. Už to přeháníš,“ plácla tím o ubrus, „a mohls mi alespoň říct, že se v tom angažuješ.“

Proč jsi najednou náladová? pomyslel jsem si. „Pohleď,“ ukázal jsem na syna.

Muchomůrka Poldík stál uprostřed kruhu lesních zvířátek: lišky, jezevce, jelena, zajíce, divokého prasete, vlka a sysla. Děti bezpečně poznaly, kdo si v jejich maskovém okruhu troufne a kdo se stydí. A jakože se můj synek normálně styděl, počínal si teď suverénně: muchomůrka se točila uprostřed, tohle kluk musel mít z fotografií v Pestrém týdnu, možná snad z biografu, kde děti posledně viděly sérii kreslených grotesek s kocourem Felixem.

„Jak to, že se nestydí?“ zavrčela Blanka.

„Prosím?“ naklonil jsem se k ní.

„Já jsem stydlivá, ty se taky stydíš, naši rodiče by si nechali uříznout prst, než aby se producírovali, tak mi vysvětli, jak je možné, že on se tady předvádí. To snad není můj syn.“

Narovnal jsem záda. „Tak jestli není tvůj, můj je určitě.“

„Jsi opilý,“ odtáhla se.

„Tak dobře, pokud tam budou i naše děti, budu tě vždycky informovat, že se v tom angažovala i jatka. Bereš?“

„A ty si myslíš, Leone, že mě nezajímá, co děláš, i kdyby se to netýkalo našich dětí?“

Ještě jsem nebyl připraven, neměl jsem nachystanou tu slavnou římskou želvu, s níž legionáři vyhrávali bitvy s barbary. Nebo pak s křesťany.

„Takhle jsem o tom nikdy neuvažoval,“ odpověděl jsem s oslí upřímností, to už jsem spíše mohl hýkat. „Proč bych tě měl obtěžovat s pracovními věcmi? Šéf na mě nakládá reklamy celé žoky, a věř mi, že záležitost jako tohle,“ gestem jsem obsáhl sál, „je skutečně maličkost v tom, co pro náš podnik dělám. Tím, že to nenosím domů a nemluvím o tom u večeře, prokazuju dobro naší rodině, která je pro mě posvátná.“

„Možná i proto je u našeho stolu takové ticho,“ zašeptala; sotva jsem ji v tom randálu slyšel.

Ale to už mi došla trpělivost. „Máš všechno! Teď tedy k tomu musí být dezert? Mám probírat záležitosti jatek před svými dětmi?“

„Stačilo by až potom,“ pokračovala tím iritujícím tlumeným hlasem. „Až si jdou hrát, ráda bych třeba věděla, co celý den děláš.“

„Co bych asi tak dělal? Vydělávám pro vás, nebo co si představuješ, že se tam děje? Zabíjíme zvířata – to se tam děje… Hele,“ rozesmál jsem se. „Meleš pantem, a kvůli tomu jsi to neviděla. Jelen chytil obinadlo na Poldíkově pravé noze a začal ho odmotávat, a kluk nohu zvedl, jako že je to náramná bžunda.“

U levého ucha mi zaznělo: „Do jedenácti ať jsou doma.“ Ohlédl jsem se, Blanka odcházela.

Na manželství je zábavné, jak se chvilka vzájemného notování může do minuty změnit v mrzení.

Slečna Kopecká se po nemoci vrátila do práce a vzala to oklikou. V pondělí ráno se procházela po Maninách, jako by to bylo nějaké korzo. Když se dostavila do mé kanceláře, celá pobledlá, řekla: „Tam to tak strašně smrdí, že jsem se málem zase vrátila do postele, jak se mi udělalo špatně. A omlouvám se za zablácené boty.“

Ani jsem neskrýval své ohromení. „Tady,“ ukázal jsem na stůl s koncepty, „na vás čeká čtyřiatřicet dopisů, telegramy poslala posila. Co máte co dělat na Maninách?“

Sedla si bez vyzvání do křesla pro hosty. „Mám nařízené procházky na čerstvém vzduchu,“ odvětila uštěpačně a sledovala mou reakci. Když jsem jen stiskl zuby a mlčel, pokračovala: „Jak jsem se už snažila říct – kapacita kafilerie je přeplněná stejně jako naše tady. Neměl jste se v tom angažovat.“

„Ale ani vy jste nebyla proti,“ zavrtěl jsem hlavou. „A můj hlas,“ dodal jsem, „je u vedení podniku stejně jen poradní.“

„Jenomže vlivný, pane Hebvábný.“ Prudce se předklonila a zapíchala prstem do mého stolu, asi jako kdyby ho chtěla prošít nití.

„A s kým jste tam mluvila?“

„S chlapíkem z příjmu. Mohl na mně oči nechat, tak jsem ho rozpovídala.“

„Vaše herecké umění nepodceňuju,“ usmál jsem se.

„Houby!“ praštila do stolu pěstí. „Něco je špatně.“

„Tak si stěžujte, slečno. Na mě, nebo na Maniny, na to máme příslušný odbor.“

„Na vás? Stěžovat si?“ křikla mi do tváře přes desku stolu, a dokonce mě poprskala. Až po chvíli jsem si ty drobné kapičky diskrétně otřel, nechtěl jsem ji urazit.

„No dobrá,“ klidnil jsem ji. „Ale musím říct, že povaha vašeho rozrušení mi není zcela jasná. Co je kde špatně? Můžu iniciovat kontrolu, pokud máte podezření.“

„To teda mám,“ odpověděla už klidně. „Odpad z našich jatek má jistý objem. Pořád se to drželo v rozumných číslech, prošla jsem si záznamy pět let zpátky.“

„Před svým onemocněním.“

„Ano.“

„Já jenom žasnu,“ podrbal jsem se v měkkém knírku, „jak obětavě překračujete objem svých pracovních povinností.“

Zůstala sedět, oči zavrtané do stolu.

„Slečno Kopecká,“ pobídl jsem ji. „Proč to děláte?“

Pohledový direkt mým očím. „Vadí vám to, pane Hebvábný? Mám radši mlčet, že? Ale na Maninách se staví nové domy. Kdybyste přestal chodit na procházky jen do Královské obory a na Letnou a nejezdil všude jen autem, ta šílená situace by vám musela vyrazit oči. Pardon.“

Vyvedla mě z míry. Opravdu jsem si to neuvědomil, když jsem dával doporučení, aby jatka přijímala víc kusů k likvidaci z venku. Vstal jsem a přešel k oknu. Zadíval jsem se ven. Pohůnek vedl přes dvůr stádo dobytka. Jalovice, telata, volci i býčci vypadali spokojeně, šli téměř šťastně.

Až mi to přišlo zvláštní. Až padne noc a začne se porážet, budou mluvit jinak. Chvilku. Za loňský rok jsme porazili přes padesát tisíc dospělých dobytčat a osmnáct tisíc telat. Ale, usmál jsem se trpce, jenom sedmnáct oslů.

Když se u nás v Bubnech poráží, na Maninách mají spoustu práce. Co se nezpracuje, to se tam odveze, plus uhynulé kusy. V posledním roce jsme je eliminovali na desítky měsíčně. To by se mohlo zdát pořád hrozné, ale není. Jestliže jsme naše jatka postavili na modelu z Chicaga, od začátku existence jsme neměli tolik úhynů jako oni, myšleno přepočítané, jak jinak? A teď je to o tolik lepší. Přesto mi slova slečny sekretářky zažehla v mozku varovný maják, smím-li to tak hloupě říct. A tak jsem se jednoho večera vypravil pěšky po bující pražské čtvrti – od nás k nim. Obhlédnout si „ústav na zhodnocování mrtvých zvířat“.

Zápach nebyl nijak úporný, vál jižní vítr. Přesto jsem cítil nejdříve naše jatka a poté čím dál silněji kafilerii. A to tak, že jsem začal nájemníky v nově tyčených zdejších činžácích litovat. Poté jsem zaslechl nářek dobytčat přivezených k nám z nádraží, přisámbůh. Takhle syrově jsem to slyšel poprvé. Bylo chvíli po půl dvanácté a Bubny rezonovaly hlasivkami zvířat zpívajících v té nejkrvavější opeře. Přidal jsem do kroku, ramena schoulená, a doufal jsem, že mě nikdo z mužů před hospodami nepozná a neinzultuje mě políčkem nebo pořádnou ranou pěstí na ciferník.

Posléze to začalo smrdět. Hodně smrdět. Kam se hrabou naše jatka. Schoval jsem nos do šály, a jak jsem šel, rozhazoval jsem rukama a hádal se s imaginárními protivníky. Jsem snad kontrolor? A tady aspoň hlučí stavební stroje, místo aby tu naříkala zvířata.

Někde vysoko nad mou hlavou se zlostně zabouchlo okno. Jeden dům už byl obydlený, tamhle o kus dál taky, mezi nimi stavební pozemky, nejméně tři, připravené na nové činžáky.

Přitom vánek zprava, od řeky, byl tak vlahý.

U brány do kafilerie byla vrátnice skromnější než u nás, ale i tady měli požární automat k upozornění pražské hasičské ústředny, kdyby hořelo. Což mě trochu uklidnilo. A vrátný mě poznal a zasalutoval, to se mi taky líbilo. Navíc by mohl něco vědět. Než jsem otevřel ústa, poznamenal: „Už je toho trošku moc, že jo?“

„Čeho?“ otočil jsem se. Ve tmě pod lucernou jsem nebyl s to rozeznat jeho rysy.

„To cejtíte, ne?“ pokrčil rameny a začal si nacpávat dýmku.

Vysvobodil jsem nos ze šály a nadechl se.

Puch mrtvolné hnilotiny mě málem porazil. Dal by se kousat, a já otevřel ústa, abych dýchal jimi namísto nosem. Otočil jsem se od odpadní jímky k dlouhé budově na zpracování kůží a rohoviny. Odtud jsem ucítil slabě čpavek a silně močovinu. Ze spalovací pece o kus dál trčel k temné obloze komín. Pec byla teď tmavá a vychladlá.

„Máte pravdu,“ procedil jsem skrz zuby. „Jdu se porozhlédnout.“

„Však bylo na čase,“ zabručel a zavřel za mnou bránu. „Od vás ale choděj jiný.“

„Ano?“ zbystřil jsem. „Znáte je?“

„Některý ne jménem, asi jako vás,“ zasmál se. „Viděl jsem vás na výroční oslavě jatek, kolik je to roků, dva? Tady vám říkáme Pačes.“

„Inženýr Hebvábný.“

„Těší mě, Šnajdr.“ Překvapil jsem ho podáním ruky. Přijal ji až poté, co strčil do kapsy paklík s tabákem. Palcem levačky při tom udusával obsah dýmky.

„Chodí sem inspekce z jatek, ano? Já totiž –“ Ale nenechal mě domluvit.

„Samozřejmě, dvakrát tejdně, pane inženýr. A některej ze zvěrolékařů tu je denně. Oni sem choděj neradi, tak se střídaj podle pořádku, nikdy nepřijde dva dny za sebou jeden a ten samej. Snažil jsem se jednoho zapamatovat, abych je spočítal, takovýho tlustýho, co se oblíká jako vesnickej doktor. Tak jsem se domluvil s Roháčem, co se s ním střídám, že tady budu jeden tejden každej den. A tejden nestačil. Pak už jsme se museli vystřídat, ale Roháč mi píchnul. Napočítali jsme sedmnáct zvěrolékařů.“

Jako těch poražených oslů za minulý rok, napadlo mě.

Šnajdr pokračoval: „Tak jsme se divili, že byste jich tam měli sedmnáct. Dal jsem se s tím tlustým do řeči a on mi to potvrdil, je jich sedmnáct. A taky můj dojem, že je vesnickej doktor, byl správnej, poněvadž dojíždí z Jinonic. Ale vysmál se mi, že jsem to poznal podle oblečení, protože tam dělá na statku a oblíká se úplně jinak, pracovně. Ale to není ta inspekce, o který jste mluvil.“

„Zjistím si to.“

„Nemusíte. Střídaj se dva kontroloři. Hejtmánek na maso a Koll na bourání – z toho prej maj udělat hlavního kontrolora. Ty choděj pravidelně co tejden, ale ne ve stejný dny. Zato vždycky ve středu chodí Tonda.“

„Jakej Tonda?“ zarazil jsem se. „Říkal jste, že jsou dva.“

„Pani Tonda. Študovaná. Ale viděl jsem ji u porážky a vedla si jako zkušená řeznice. Řek bych, že ji to bavilo víc než ty vaše chlapy tam.“

Rozhlédl jsem se po areálu, jeho temných halách a jímce s vápnem. Trčely z nich ztuhlé prasečí a kravské nohy. Zapálil jsem si cigaretu, potáhl z ní a odolal pokušení strčit si dvě další do nosních dírek.

„Antonínová sem chodí na kontrolu? To jsem nevěděl.“

„Tak vám to asi neřekli. Vy jste přes reklamu, ne? To jsem slyšel už několikrát. Prej malujete obrazy. Jako ty impresionisti, ty taky měli dlouhý vlasy. Ale zas měli delší fousy. A dneska se maluje zas tak nějak moc hranatě, co byste řek jako malíř?“

Nabídl jsem mu oheň, ale mávl rukou, vytáhl krabičku dlouhých sirek a posloužil si sám. Připálil jsem znovu alespoň sobě, cigaretový kouř byl čichová mana proti všudypřítomnému pekelnému smradu. Lucerna v mlze svítila slabě, i ona jako by byla přemožena odérem hustším než jakýkoli opar za nízkého tlaku poblíž řeky. Další lampa byla o nějakých deset metrů dál, ale to se dalo těžko odhadnout, její světlo bylo spíš světelným duchem ve vlhké temnotě. Chtělo by to tu vybavit neony.

„Obrazy nemaluju, pane Šnajdr,“ zašermoval jsem cigaretou, „hranaté ani tečkované. Ale povězte mi, co tady paní Antonínová přesně kontroluje?“

„Tak jako obhlíží ty mrtvý zvířata a někdy si něco píše. Ale ne jako kontroloři, co si vybíraj kusy na zpětnou laboratorní analýzu kvůlivá července nebo tak.“

„A ona má taky puvoár sem něco vozit nebo odvážet?“ chtěl jsem vědět.

„To nemám tucha, co je puvoár,“ zabafal z dýmky. „Vždycky řekne, že je tady z pověření jatek, a to my nezkoumáme. Taky říkala něco o nějaký mlíkárně. Asi o tý nový.“

„A jak sem jezdí?“

„Bejvá tady s ní řidič s menší nákladní pragovkou, takový to auto, jestli rozumíte, co není úplně dodávka, ale ani náklaďák. Takovej náklaďáček. Vejdou se tam tak tři velký dobytčata, víc ne, a ona pak sundá plachtu a naši zaměstnanci to vyložej, a ten její šofér – on je tak poloviční jak ona –, ten tady vždycky kouří, jako teď vy, a ona, když mu dá znamení, tak sednou do kabiny a zase jedou.“

„A někdy nepřivezou nic, pane Šnajdr?“ Zašlápl jsem cigaretového špačka a strčil prokřehlé ruce do kapes prošívaného saka.

„Většinou, pane inženýr. Většinou jen kontrola.“

„Děkuju, podívám se na to. A říkal jste, že teď chodí vadných kusů víc než dřív?“

„No, když nám to vozej až z Liberce a Kutný Hory a Benešova, tak asi musí bejt, ne?“

„Ano, to je ta nová smlouva… I když já jsem si myslel, upřímně řečeno, že to bude jen případ Liberecka. Jablonec a tak.“

„Co vás nemá?“ plácl si do čepice. „To sem vozej vodevšad. Němci z měst taky, z hor ne, tam si to zakopou nebo jinak zlikvidujou sami, ty kosti jsou dobrý na mejdlo, když už to z kafilerie nemůže jít do potravin, že jo?“

„To asi ano,“ připustil jsem a šel se podívat k jímce. Bylo v ní nějakých čtyřicet zvířat, některá nafouklá, některá jenom kůže na kostech, jiná bez končetin. Temné hroudy, trosky zvířecích tvorů podobné ztroskotaným lodím. Zvedl se mi žaludek. Kyselé šťávy až v krku.

„Tam byste nechtěl skončit, pane inženýr!“ smál se daleko za mnou a já se rychle vrátil, přitahován vůní tabáku žhnoucího v dýmce.

„Tak vám moc děkuju,“ podal jsem mu ruku. „Možná se tu ještě objevím, i když…“

Zašilhal jsem k jímce.

„Já vám rozumim, pane šéf,“ řekl a pro zahřátí sevřel soudek dýmky v dlaních. „Od vás z Bubnů sem nikdo nechodí. Kromě těch zmíněnejch.“

„Byla tu má písařka. V kanceláři mi pak málem omdlela.“

„Já žádnou paničku neviděl.“

„A stížnosti?“ zeptal jsem se.

„V poslední době jich máme nějak víc, a vy jistě taky. Kluci z okolí nám sem házej přes plot uhynulý holuby, a když najdou přejetou kočku, hoděj nám ji sem taky. A když trefěj prakem potkana nebo krysu, kde myslíte, že skončí? Jednou mě málem trefili kotětem, jenomže to bylo naštěstí živý. Ale psa ne. Toho nám sem zatím nemrskli.“

„Tomu říkám černá skládka. Máte přece hlídače. Necháme k vám poslat strážníka, ať ty grázly prožene.“

Mávl rukou. „To byste nám museli poslat všech sedm, co vám hlídaj jatky. Oni ty kluky naváděj jejich fotrové, to bych se vsadil.“

„Tomu se mi nechce věřit, pane Šnajdr, to by hazardovali s jejich zdravím. Vždyť ti kluci sahají na zdechliny.“

„A vy se těm fotrům divíte?“ Ukázal na činžáky opodál, stojící ať jednotlivě, nebo nalepené dva na sebe. „Smradu jak v hradu. Ale zase na druhou stranu…,“ neodpustil si zvednout prst, „tady je ticho jako na krchově, pane inženýr. Na rozdíl od vaší části jatek, kde je tak veselo, že to někdy slyšíme až sem na Maniny, když fouká od západu.“

„Jsem s tím srozuměn a budeme muset udělat opatření, pane Šnajdr, spoustu lidí ten hluk uvádí do stresu. Je to pro ně bolestné, znepokojující. Nemůžou třeba i spát. Děti… Vysvětlovat jim…“ Hledal jsem v jeho veselých očích pochopení.

Blahosklonně je přivřel a zase otevřel. „Musej si zvykat, pane inženýr. Čim dřív, tim líp.“

Na odchodu jsem se ještě otočil. „Vy sám máte děti, pane Šnajdr?“

„Jo,“ zazubil se.

„Jak staré? Já mám dvě, kluka a holku, ještě nejsou ve škole.“

„Já kluka.“

„Opravdu? To je výborné. Ten už asi bude dospělý, ne?“

„Dávno,“ zvedl obočí. „Sedí ve vězení. Ale je hezký, že se ptáte. Jak nám vysvětlovali na školení, je to ta nová firemní politika. Jako že se o nás dole vy nahoře zajímáte.“

Přitáhl jsem si límec ke krku. „Tak to není, pane Šnajdr. Zeptal jsem se, protože jsem myslel na ty děti, co slyší zvířata odváděná na porážku, chápete? Chápete?“

„Ale jo, jistěže,“ protáhl, celý netrpělivý se mě zbavit. „Jsme lidi, ne? I inspektoři jsou lidi. I cengři. I fízlové!“

„Tak mi ještě prozraďte, za co vašeho syna zavřeli.“

„Za zpronevěru. Brzo ho pustěj, počítám, že bude amnestie k desetiletí republiky. A do roka a do dne ho zavřou zase za něco jinýho. On není po mně, víte? On je po svý mámě.“

„To je mi líto, pane Šnajdr, držím palce, ať se napraví,“ řekl jsem povzbudivě, ale on jenom pokrčil rameny.

Když otevřeli nové provozovny obří družstevní mlékárny v Osadní ulici, byli vybraní pracovníci jatek, hlavně vedení a já, pozváni k účasti, ostatně už v předchozím roce byla podepsána spolupráce mezi naším a jejich podnikem. Ne že by to tam vonělo o moc lépe než u nás, přesto jsme nemohli neobdivovat, že stroje už nejsou parní, ale elektrické, a jejich důraz na čistotu pracovního prostředí a na hygienu vůbec byl příkladný. Naši zpracovatelé masa byli přímo v tomto závodě proškoleni v nejnovějších požadavcích, aby ze živočišné výroby nevzešel ani jeden závadný produkt.

Vzpomněl jsem si na to po rozhovoru s panem Šnajdrem, protože jsem na slavnostním zahájení provozu mlékárny spatřil paní Antonínovou.

Nechal jsem si dovézt pár lahví a jednu konev, mléko bylo lahodné a láhve vypila má rodina, děti byly nadšené, že v naší čtvrti je tak moderní podnik (ostatně jsem jim ho dychtivě popsal). Velkou konev jsem nechal poslat Antonínové, a když mi mlékař na mou žádost potvrdil zavezení, vypravil jsem se do kanceláře jatečního výseku.

Paní Antonie tam byla, konev nikoli.

Pozdravili jsme se podáním ruky. Ona se dívala s podezřením na mě, já podobně na ni – asi. Jakkoli jsem chtěl být milý, uvědomoval jsem si, že z takového lidského kolosu má někdo jako já přirozený strach a je to na něm vidět.

„Proč jste mi poslal to mlíko?“ zeptala se svým mužským hlasem. „Za co? Nebo po mně něco chcete?“

Rozhlédl jsem se po její přízemní kanceláři. Trochu malé, napadlo mě, ale to jsem neřekl. Místnost byla stroze zařízená: psací stůl, židle, židle pro hosta (obě dřevěné, ohýbané, bez polstrování), registrační kabinet, věšák a odpadkový koš; za posuvným závěsem umývadlo a ručník.

„Nevěděl jsem, že jste teď v jatečním výseku. Je to úřední místo, tady už nebudete nosit na zádech půlky prasat pro potěšení. Neustále se tu budete handrkovat s veterináři.“

„A jaká ženská by to vydržela tak dlouho jako já, pane Hebvábný?“ uchechtla se. „Taky stárnu.“

„Mohu vám k postupu jenom pogratulovat,“ poznamenal jsem a neušlo mi, že potřesení rukou by mě mohlo potkat znovu, a tak jsem zašíboval k oknu vedoucímu na jeden z našich smutných prázdných dvorů. Stály tu pod šedým nebem u červené cihlové zdi žebřiňáky, velké dvoukoláky, zvednuté a naštosované menší trakaře.

„To mléko je, řekněme, pro telata, která se dostanou do vašeho oddělení, paní Antonínová. Slyšel jsem, že i telata si umějí zlámat nohu a musejí na porážku, tak proč jim zdejší krátký pobyt nezpříjemnit?“

Podmračeně mě sledovala, jako by si nebyla jistá, co na to říct. A tak jsem pokračoval.

„Proč jste byla v mlékárně, když se otvírala? Oni vás pozvali?“

„Nikdo mě nepozval, pane Hebvábný,“ odpověděla překvapivě klidně. „Malá telata nejsou u matek. Pokud hygiena dá souhlas k nucenému výseku, trvá to do porážky několik dní. Tihle drobci potřebují mlíko. Tak jsem to dohodla. Pan náměstek souhlasil.“

„To je jistě v pořádku. Proto jsem vám nechal poslat tu konev.“

Ale zavrtěla hlavou, v očích náhlý vztek. „Ne. Vy jste mi tu konev poslal, abych vás tady přijala, a ještě vám poděkovala. To určitě. Protože máte něco za lubem, a já nevím co, ale viděl jste mě při slavnostním otevření mlíkárny, a hned jsem z něčeho podezřelá? Tak co za tím je, pane inženýr? Vaše práce a moje práce nemají nic společného, akorát děláme pro stejnou firmu. Proč strkáte nos do mých věcí?“

Udělala ke mně přesně čtyři kroky. Kdyby byly tři, možná by to bylo málo. Kdyby jich bylo pět, oběhl bych ji a pelášil jako zajíc, nebo bych proskočil oknem. Věděla dobře, kolik kroků má udělat.

„Jenom by mě zajímalo,“ řekl jsem naprosto klidně, akorát jsem se přistihl, že si při tom kroutím knoflíkem u vesty, který už visí na poslední nitce, „proč dojíždíte nebo docházíte na Maniny, do naší kafilerie.“

Překvapeně zvedla obočí. „Přece proto, že dohled je důležitý i tady u kriplů.“

„U kriplů?“ opáčil jsem. Tohle jsem tu tedy ještě neslyšel.

A zároveň jsem nikdy neviděl, aby se Antonínová začervenala. Ale stalo se to.

„To my říkáme tady ve výseku. Není to hezký, ale člověk si musí ulevit, že jo?“

Cítil jsem její rozpaky, a tak jsem zatlačil na pilu. „Můžete to rozvinout, paní Antonínová?“

„Mi furt říkáte paní, ale já jsem slečna,“ opáčila překvapivě.

„To na věci nic nemění, paní Antonínová. Slečno.“ Málem jsem se rozesmál, ale to bych ten políček asi opravdu dostal. „Prosím, vysvětlete mi to.“

„Vy s masem přímo neděláte, tak houby víte.“ Do jejího hlasu se vrátila opovržlivost. Škoda.

Zůstal jsem klidný. „Proto se vás ptám.“

„Nic na tom není,“ pokrčila rameny. „Kde tady máme u těch vyděšených krav brát mlíko? I pro ty maličký, co půjdou na telecí ještě dřív než ostatní telata, protože mají z dobytčáku třeba krvavý čenich, zlomenou nohu nebo něco vykloubeného. Tady naši chlapi jim ho i přihřívají a ženský ty zvířátka krmí z flašek. Nebo tohle jste taky nevěděl?“

„Nevěděl.“

„Tak vám to povídám, pane Hebvábný. A zároveň si říkám, že vy byste klidně mohl prodávat žárovky. Nebo střižní zboží, to by vám sedlo. Tím nemyslím vlasy, ale látky,“ zasmála se, už zase na koni.

Okamžik jsem přemýšlel, opět jsem se zahleděl na ten kormutlivý dvorek. „Pak se vám omlouvám, slečno Antonínová. Jenom mi bylo divné, že je náš jateční výsek o tolik silnějším odvětvím, než tomu bylo třeba před rokem.“

„Protože, pane, pořád zvyšujeme objem výroby. A zvířat je víc. I těch s úrazem. Ale maso mají dobré. Nemluvím o nemocných kusech.“

„A vy jste byla v Osadní ulici sedmého ledna obhlédnout mlékárnu.“

„Ano!“ rozpřáhla ruce a nechala je klesnout. „A vaše konev je jednou z těch třiceti nebo čtyřiceti, co tady potřebujeme každý den!“

„Tak pardon,“ dotkl jsem se krempy klobouku, který jsem neměl, poněvadž klobouky nesnáším. „Jen jsem v tom chtěl mít jasno.“

„A máte?“ Téměř to na mě vykřikla.

„Ano, už.“ Obloukem jsem ji obešel. „Tak na shledanou. Pokud by něco nebylo v pořádku, obraťte se na závodní inspekci. Ale kdybyste dala svou volbu jinému řešení, klidně mi napište, zavolejte nebo přijďte osobně. U mě máte dveře vždycky otevřené.“

„A proč vy lezete do kafilerie? Takovej navoněnej ouřada. Vždyť jste ten smrad musel přinýst domů. Krásné ženušce, roztomilým dětičkám. Nebo jste se předtím vydrhnul ve vaně?“

„Laskavě,“ obrátil jsem se, „se přestaňte otírat o mou rodinu. Jinak na vás podám stížnost.“

Na druhý den jsem se šel podívat na naše tržiště obehnané zábradlím, bylo zcela plné a dobytek bučel, až uši zaléhaly. U zábradlí stáli kupci, samí muži, a vybírali. Jediná žena, hlavu ovázanou šátkem, tu byla s manželem a ukazovala na zcela bílé, albínské tele s modrýma očima. Muž něco řekl a ona se rozesmála. V ústech jí chyběly přední horní zuby. Bylo mi telete na vteřinku líto. Minul jsem velkou mostní váhu, na níž neklidně postávali tři býčci. Kývl jsem na dělníka, který z chléva přiváděl další tři, samé mladé maso ještě stále na nohou.

V přední kanceláři ke mně slečna Kopecká zvedla hlavu. Pozdravili jsme se. Zvedla se od stolu. Na sobě měla světlemodrou halenku s pasem popuštěným na boky, jako by se nechtěla znát ke svému pupíku, a převázaným stuhou, což jí prodlužovalo trup. O to kratší byla plisovaná zelená sukně těsně pod kolena. Byla pobledlejší, tenoučká jako špageta a sinavá jako neon. Překvapilo mě mé vlastní srdce. Jak se rozbušilo. Uhnul jsem očima k věšáku, kde visel kulatý červený klobouček připomínající helmu.

„Tak vy jste mluvil se slečnou Antonínovou?“ zvedla ke mně od psacího stroje řasy.

„Byl tam Axmann z Liberce, Darjo. Slečno Kopecká.“

„Raději Darjo. Kde byl pan Axmann z Liberce?“

„Na otevření nové mlékárny tady kousek od nás. Zaregistrovala jste to? Že tu máme největší mlékárnu na světě? Tady v Bubnech!“

„Četla jsem to v novinách. Vy se s panem Axmannem znáte?“

„Osobně ne. Ale zahlédl jsem ho na tom ceremoniálu a viděl jsem jeho fotografii v Pestrém týdnu. On je takový těžko zaměnitelný, že?“

„Já ho neznám, pane Hebvábný. Jen vím, že posílá uhynulé kusy do naší kafilerie.“

„Dohadoval to doktor Laštovka. Byla z mé strany chyba to podpořit.“

„Pane Hebvábný, já z toho mám špatný pocit.“

„Nechcete mi říkat Leo?“

„Chci vám tak říkat; když vy mi říkáte Darjo, je to myslím fair.“

„Samozřejmě,“ mávl jsem rukou. „Mně se ta dohoda s Liberečáky taky nelíbí, i když je pro nás výhodná. Ale věčné stížnosti na náš podnik mi leží v žaludku.“

„Nebo spíš v nose?“

„A v uších. Já tady pracuji na co nejlepší veřejné podobě ústředních pražských jatek zřízených městem, a zkazí ji co?“

„Zkazí ji smrad a rámus,“ přikývla s naprostou jistotou.

„Vidíte,“ klesl jsem do židle. „A co já s tím teď mám dělat? Když sem vozíme zvířecí mrtvoly pomalu z celé země?“

„Něco vám musím říct, Leo. Já asi tuším, co slečna Antonínová dohodla s panem Axmannem.“

„Ne.“ Ohromeně jsem na ni hleděl a čekal.

„Ano.“ Ťukla do klávesy. Nevěděl jsem, do které. Tak jsem stůl obešel k ní. Bylo tam malé m.

Pak přibylo l. Pak é.

„Mléko.“

„Nejen maso a úhyn zvířat, ale i mléko a zkažené mléko – to se s tím ruku v ruce pojí. Krávy, ovce, kozy. Něco vozí k nám do jatek. Pil jste někdy zhořklé mléko, Leo?“

Zamyslel jsem se. „Maminka nechávala mlíko zkysnout. Že je to dobré na zácpu.“

„Ale já mluvím o hořkém, ne o kyselém. Když je příliš pasterizované, tak hořkne.“

„Aha. A Laštovka nebo někdo podobný od Axmanna dohodl nějakou cestu zkaženého mléka přes nucený výsek do kafilerie? Přes Antonínovou? Ale proč?“

Podrbala si skráň. „Napadá mě jediné: mléko dodává Axmann. Něco jde přes mlékárnu, něco přímo od něj. Někdo ho tady nechá schválně zkazit. Pak ho nechá zlikvidovat.“

„A jatky potřebují zase další mléko. Jak jste na to přišla, Darjo?“

„Jak jsem byla nemocná, spousta věcí mi ležela v hlavě. A když jste mi dneska ťukl informaci o Axmannovi a mlékárně a Antonínové, najednou se mi to spojilo. Ale možná je to pouhá spekulace.“

„Řekla jste to někomu?“

„Jen vám. Taky by mě mohli vyhodit pro pomluvu.“

„To bych nedopustil.“

„Zase tak mocný nejste.“

„Tak bych odešel s vámi.“

Položila mi dlaň na klíční kost. Byl bych o krok ustoupil, ale nechtěl jsem. Čekala, a já se nebyl schopen pohnout k ní ani od ní.

Takže se pohnula ona. Ovinula mě pažemi, a než jsem stačil říct švec, políbila mě.

Byl to šok pro člověka tak odtažitého, jako jsem já, který by raději strávil život v celibátu, nebo v mé situaci v manželském polocelibátu. Jak přiblížila zavřená ústa k mým, bílé chloupky nad horním rtem se jí zvedly a otřely se o můj knír, což jsem nevěděl, jenomže ona pohnula hlavou a ony chloupky mi přejely po rtech, a v ten okamžik vydechla nosem, možná se i pousmála, ale to jsem neviděl, a pak ústa nepatrně otevřela a já ucítil horký dech a v něm mátu. Obojí, horkost i paradoxně chladivá, uklidňující máta, jako by mi zaplavilo celé tělo, od kořínků vlasů a horkých tváří po ještě žhavější krk, a poté ramena a plece, nadále dolů do boků a břicha až po stehna, lýtka, a nakonec i chodidla, ta však jen vlažně, protože já se svým pomalým tělesným oběhem krve trpívám na studené nohy. Zato teď mi v polobotkách bylo měkce a teplo, asi jako ve flaušových bačkorách. Och, miluju kontrasty.

V tomto bodě se přitiskl její horní ret na můj a potkaly se i oba rty spodní. Takovou měkkost, hebkost, poddajnost jsem neočekával. Takovou tělesnou blízkost jsem ještě nezažil, možná kdysi dávno od matky, i když Darja nikdy matkou nebyla, a v tento vesmírný okamžik už vůbec ne.

Rozpojili jsme se. Myslel jsem, že to skončilo, ten polibek mohl trvat sotva tři vteřiny. Ale bylo to jenom na okusení. Levou ruku mi přiložila na zátylek, přitlačila si mou hlavu k té své a polibek pokračoval. Pravou rukou mi pohladila řeřavou tvář a ukazovákem a prostředníčkem se dotkla spoje našich úst, jemně, jako by se i ona potřebovala přesvědčit, že tohle se opravdu děje, že se nám to nezdá a není to žádná folie à deux. A přestože sdílený blud mezi námi nebyl, rozhodně tu jako mámivá mlhovina bylo sdílené poblouznění. Oba jsme se chvěli. Objal jsem ji a pevně zmáčkl, své rozechvění jí předal a ona mně zase to svoje. Dýchali jsme se do sebe, z jedněch úst do druhých a taky z úst do nosu a z nosu do nosu a dolů do úst, a já si uvědomil, že poněkud funím a chvílemi lapám po dechu a že spolu tak trochu zápasíme, přitisknuti jeden na druhého, a bylo mi to úplně jedno. Uvědomil jsem si, že mám zpocené čelo, to se mi dlouho nestalo. A dojímaly mne slzy, které jí kanuly ze zavřených očí a oběma ochlazovaly rozpálené líce, a zároveň po nich maskarou z řas malovaly šmouhatou fugu Františka Kupky, v našem případě abstrakci na zčervenalém pozadí hicující pleti. Přál jsem si, ať to nekončí, a ona, jako by to přání zachytila, sebou polekaně trhla, vymanila se z mého objetí a udělala dva kroky vzad. Pod plačícíma očima měla rozmazanou směšnou černotu, kolem úst zase červenohnědou rtěnku. Musel jsem vypadat skoro stejně, druhý strašák do zelí, anebo, v prostředí ústředních jatek, strašák do masa. Úpěnlivě jsem držel její pohled, jen aby nesklouzl dolů, ale jestli ji to napadlo, nedala to najevo. Natáhla třesoucí se ruku a setřela mi část té spouště z tváře. Jako ve zpožděném zrcadle jsem jí to oplatil a pak jsem tu upatlanou dlaň políbil, nebo si jí spíš zakryl ústa, abych nemusel nic říkat, ale muselo to působit jako gesto vyjadřující úlek nad tím, co se právě stalo.

A takto muselo ono gesto opravdu vypadat, neboť i ona už měla svou dlaň pod bradou, jako by nevěděla, zda má větší nutkání pohladit si krk, ústa nebo tvář, ale v posledku se zarazila, krátce přikývla nakrátko ostříhanou hlavou a vyšla na chodbu.

Zamířil jsem do koupelny a při pohledu do zrcadla jsem se zhrozil: šokovaný výraz, vytřeštěné oči, rozcuchané vlasy, ve zježených vousech otisknutá líčidla. Pustil jsem studenou vodu a složil hlavu do umývadla. Když jsem ji konečně zvedl, porcelán zdaleka nebyl bílý. Crčelo mi z vlasů, obličej už byl klidný a ze zrcadla se na mě udiveně usmíval.

Ředitel mě pozval na ústřice do pivovarského hostince. Spolu se mnou své dva náměstky, tržního komisaře a pár dalších úředníků. Slavil uzavření dohody s novou mlékárnou. Když jsem přicházel, vystupoval zrovna z auta a něco říkal šoférovi. Připadalo mi, že jeden z náměstků, myslím, že jménem Cihlář, je nápadně zarudlý v obličeji, a mé podezření se potvrdilo u stolu. Byl opilý, zatím mírně.

Nechutnalo mi. Nechal jsem si ústřice osmažit, a on se mi posmíval a ukazoval, že se musejí zakápnout citronem a vysrknout. Ostatní to dělali po něm.

„A co vy, pane hedvábný inženýre?“ obrátil se na mě Cihlář ve chvíli, kdy jsem chtěl odejít a vymýšlel výmluvu na děti. „Jste spokojený?“

Ponechal jsem si jeho ruku na rameni, ale malinko jsem ho sklonil, takže ji vzápětí sundal. „Proč bych neměl být spokojený? Samozřejmě mám problémů až nad hlavu, ale to s sebou nese naše práce.“

Nedal se rozhodit, chtěl to mít hladké. Pěkně hladit po peří. „Já vím, mluvili jsme o tom posledně tady s panem ředitelem. To bude dobré.“

„Není to dobré a dlouho nebude.“

„Vy jste mi ale škarohlíd. Máme reklamu tady na Václavském náměstí! Díky vám, kamaráde…,“ smál se na mě.

„I to je součást mé práce, ta příjemná. Ale protože žiju pro náš podnik, pro jatka, nemohu nevidět ty špatné věci.“

„Zase budete mluvit o smradu? Dneska ne, buďte od té laskavosti. O tom si promluvme jindy, mládenče.“ Máchl sklenicí a vyšplíchl mi chablis na sako. Cítil jsem, jak mi víno proniká na paži, jak ji studí přes košili pranou, bělenou a žehlenou Blankou.

„Jenže to už možná bude pozdě,“ pokračoval jsem, jako by se ta nehoda nestala. Najednou všichni zvážněli, oči na mých ústech, a tak musel i on. Teď to nešlo jinak než pokračovat. „Na jatkách je to asi dobré,“ začal jsem mírně, „čísla máme v nejlepších hodnotách a spolupráce s mlékárnou –“

„Tak co bys ještě chtěl, ty náš reklamní princi?“ Pominul jsem to familiární tykání, ale už jsem byl tak rozjetý, že jsem nemohl mlčet k tomu, co mě žralo.

„Klid, pánové,“ řekl ředitel. „Zachovejme klid.“

„A jakou reklamu,“ opáčil jsem narovnaný na židli jako pravítko, „děláme kafilerii?“

„Kafilerii?“ přimhouřil oči.

„Kafilerii,“ pokračoval jsem, „která je teď plně vytížená a lidi tady v bubenských mokřadech si stěžují, že se ten puch dá snést ještě hůř než nářek dobytčat na našich jatkách.“

„Maniny ale už nejsou Bubny,“ prohodil někdo z úředníků. „Jsou to hrobníci tam dole u řeky. Co je nám do nich?“

„Hrobníci dole u řeky…!“ vyhrkl jsem tak prudce, až jsem sám sebe polekal. Mírnějším hlasem jsem dodal: „Berou kusy z našeho nuceného výseku, který by nemusel být nucený, a už vůbec ne výsek, kdyby telatům někdo nepomohl.“

„Telatům?“ vyvalil tržní komisař své buličí oči. „Ta jsou zabíjena podle všech norem!“

„Jenomže,“ ztišil jsem hlas k jeho uchu. „Možná má náš nucený výsek mnohem víc případů, než by musel. Zvláště ve spolupráci s kafilerií, kam se maso vozí jako odpad.“

Cihlář byl příliš opilý, než aby to pochopil, a ředitel zachmuřeně mlčel, očividně roztrpčený nad debatou, jež se na oslavu nehodí. Ale jeden z úředníků se chytil. „Takže zlomená noha, nadměrná nadýmavost, boule někde na těle. Nucený výsek, dobrá. Ale tam je kus odmítnut, a tak je zabit a odvezen do kafilerie. Protože však není nijak nakažený a de facto splňuje kategorii nucený výsek, vrátí se z kafilerie k nám?“

„To je nesmysl, neprošlo by to přes kontrolu a mohlo by to mít zhoubné následky,“ zavrtěl jsem hlavou. „Dělají to jinak, a asi v tom jsou ti z Liberce.“

„To je nesmysl, inženýrskej,“ probral se Cihlář s krví podlitýma očima. „To by bylo na soud. S Libercem máme podepsané smlouvy, a pokud vím, vy sám jste byl celý hin, abychom s nimi šli do holportu.“

„Netušil jsem,“ ohradil jsem se, „že na nás ušijou boudu. Mrzačit zvířata jen proto, aby se prodala laciněji? Musím teď trvat na tom, abychom zrušili smlouvu, a nedosti na tom… abychom je žalovali před soudem.“

Cihlář se na mě chvíli díval, jako by před ním stanul původní obyvatel Afriky nebo Austrálie. Pak hledal podporu u toho úředníka, ale ten se raději přesunul mezi své druhy a jenom nás po očku pozoroval.

A tak jsem to řekl za něj: „Samozřejmě mohu vstoupit mezi obě strany jako usmiřovatel, ale nevidím moc možností dohodnout se, neboť oni to nikdy nepřiznají, pokud mají čistý obchodní rejstřík. Nebo tam pošleme naše právníky.“

„Na to je času dost. Ad vocem té smlouvy…“

„Takže kdo?“ přerušil jsem ho. „Když ne právníci?“

„Vy tam běžte, Hebvábnej,“ prohlásil ředitel, a mně se vlastně v tu chvíli ulevilo. „Ad vocem té smlouvy dohodněte smírné zrušení.“

„To se mi snad zdá,“ vrtěl hlavou Cihlář.

„Tak spěte dál,“ okřikl ho ředitel.

Jistě, sejít se s těmi lidmi by bylo dobré tady, v našem malém Chicagu, jež bylo masokombinátem USA podobně, jako my jsme dodavateli té správné masové energie pro Prahu a okolí. Napsal jsem osobně Axmannovi – tedy správněji řečeno přes Darju a její psací stroj (kvitovala můj postoj s uznáním).

Jeho tajemník mi nechal telefonický vzkaz, že pokud na tom trvám, mohu se v Praze setkat s doktorem Laštovkou, kterého už znám. Nechal jsem Darju odpovědět, že pan Laštovka asi není ten, s kým by se mělo jednat, a replika přišla telegrafem: Mám snad něco proti panu L.? Tak jsem i já poslal telegram ve smyslu, že pana Laštovku sice znám, ale rád bych mluvil s panem Axmannem. V tom dalším od nich stálo, že pan Axmann by raději jednal s ekonomickým ředitelem nebo s ředitelem jatek samotným. Na další odpověď jsem je nechal čekat. Zeptal jsem se ekonomického ředitele a ten neochotně souhlasil, ale než jsem stačil telegram nadiktovat, volal jejich tajemník: Axmann mě přijme následující středu v jedenáct dopoledne, ovšem nikoli v Praze, nýbrž u sebe v Reichenbergu.

Necítil jsem se celý týden dobře, a nebylo to lepší, ani když jsem si v půl osmé sedal do služebního auta značky Fiat. Šofér k dispozici nebyl, nevadí, odřídím si to sám. Darja přišla do práce dřív, jako by mě chtěla vyprovodit. Tvářila se povzbudivě, ale můj výraz jí to jistě neulehčoval. Mohl jsem jet i z domova, což je od jatek kousek, ale trvala na tom, že mi do rána připraví argumentační podklady, dokonce nabízela, že pojede se mnou, abych na to nebyl sám, přece jenom je má doména v podniku jinde; to jsem odmítl.

Od onoho polibku jsme se k sobě chovali neutrálně a ani jeden z nás se o něm nezmínil, ale začali jsme si tykat, když kolem nikdo nebyl. Kdyby jela také, těžko bych byl schopen zachovat neutralitu, soustředil bych se na ni, na její tělesnost, na její ženskou zvláštnost, a ne na podezřelou smlouvu s Liberečáky. Doporučil jsem ji já po tom naivním rozhovoru s Laštovkou. Podej čertovi prst… Tohle si musím vyžrat sám. Přesto mne vyprovodila alespoň k autu.

Když jsem nasedal, tak ona, v dlouhém béžovém přepásaném svetru obemykajícím útlou postavu, se naklonila do dveří a vlepila mi ze strany polibek, jenž se ani nedotkl kůže, spíš to bylo takové přání dobrého dojezdu. Přesto jsem až k Boleslavi nedokázal myslet na nic jiného. Takže to nakonec stejně bylo trochu tak, jako by jela se mnou. Dvakrát jsem se přistihl, jak hladím sedák kožené sedačky vlevo, kde by seděla; dokonce jsem si kvůli tomu stáhl řidičskou rukavici. Pak jsem se zařekl, že to stačí, rukavici si – stále za jízdy – opět navlékl, sevřel pevně volant a nakloněn dopředu zíral před sebe skrz mlžící se sklo.

V Liberci jsem se samozřejmě ztratil, zde je to vždycky tak. Hledáte Ještěd, a přijedete do Jablonce. Míříte k radnici, dojedete do Nových Pavlovic. Vezmete děti na dlouhý výlet s přespáním a návštěvou jediné české zoo (nepočítám tu novou v Plzni) – otáčíte se až v Rudolfově. (Už aby otevřeli tu chystanou u nás v Troji.) Pekelné město. Dlužno říct, že jsem nikdy nebyl mistr cestovních map. Spoléhám se na instinkt, a ten je tak ošidný, až to někdy bolí. A taky rád bloudím. Bez pořádného zabloudění není výlet výletem. A jak děti úpí a svými nevinnými způsoby tatínka proklínají, manželce se usadí na tváři známý výraz: už zase?

Axmannova tajemníka jsem měl čekat pod Metznerovou novou kašnou vytvořenou v Berlíně, sám jsem byl na to dílo zvědav – co mohlo nahradit zdejšího tradičního Neptuna? Možná něco opravdu německého, krásnějšího, monumentálního. Pochopitelně jsem to zase spletl, zabloudil do Rochlic, Františkova, a dokonce Janova Dvora, a když jsem na náměstí přijel, chlapík v buřince už u kašny stál a kouřil viržinko, zatímco shůry na něj shlížel germánský David a za zády tryskala fontána.

Teď bylo důležité se moc neomlouvat. Trochu, ale s mírou.

Jenomže jak jsem byl nervózní, nesundal jsem si rukavici, když jsem tajemníkovi zdejšího průmyslníka a dodavatele masa třásl rukou. Nebyl to Laštovka. Určité rozladění bylo na něm jasně patrné, ale nestěžoval si na nic. Na hodinky nekoukl, ostatně měl kapesní, nevím, jakou značku, a tak jsem to nenápadně učinil já posunutím manžety, s uspokojujícím pocitem, že sice nemám zlato v kapse, jako má on, ale na rozdíl od něho se mohu přesvědčit o čase, aniž bych se hrabal v obleku, koukal na hodiny na křižovatce či věži nebo poslouchal odbíjení.

Na mých prostých ocelových vojenských hodinkách z Velké války, vyrobených v Británii a tolik se hodících pro podmínky našich pražských jatek, stálo, že mám zpoždění přesně sedmnáct minut. Což není na štrapáci do Liberce špatné, ještě že jsem vyjel tak brzy a udělal si časovou rezervu. Na druhou stranu byl Axmann asi tak o polovinu starší než já a dle svého mínění jistě o dost významnější, což činilo prodlevu mnohem delší. Tenhle jeho člověk byl zhruba v mém věku.

Slušně jsem se omluvil, aniž bych mínil sklouznout k devótnosti.

Tajemník mě dovedl do blízkého hotelu U Řetězu, postaveného ve stylu belle époque. Usadil mě v restauraci k rezervovanému stolu pod zdobeným stropem u okna, spíše výkladnice s velkolepým výhledem na náměstí a záclonami vytaženými do vlnkových výší, a odešel. Zapálil jsem si cigaretu, prolistoval z nabídnutých novin ty české a z jídelního lístku si vybral roštěnku na madeiře, pak jsem se ale rozhodl počkat na Axmanna, bylo by trapné, kdyby mi přišel do jídla. Čas se táhl a číšník mi byl s to nabídnout vinný aperitiv s chininem a bizarním názvem Byrrh, poté druhý. Třetí jsem odmítl, přece jen asi něco vypijeme a já potom zase pojedu zpátky. Tohle mě však udržovalo v dobré náladě.

Koukl jsem na hodinky, skoro půl jedné.

Požádal jsem o další sodu, když jsem zaznamenal, že nade mnou někdo stojí. Zvedl jsem se a otočil se k příchozímu.

Axmann. Představení, potřesení. Nebyl vysoký. Uhlazené krátké vlasy, brilantina, pěstěný knírek.

Posadili jsme se proti sobě.

„Tak co vás dole v Praze trápí,“ prohodil, aniž by se ptal, a vecpal si za límeček ubrousek. „Fernetbranku,“ zahuhlal, jako bych to měl být já, kdo mu ji donese, ale vzápětí před námi přistály dvě široké sklenky, hnědé skleněné kvítky.

Ťukli jsme si.

„Budu muset řídit, pane Axmanne,“ dotkl jsem se sklem rtů. „Nechci mít popotahování s policií.“

Zazubil se a jeho zuby byly šeredné, snad i zdravé, ale jinak samé žluté čtverce včetně špičáků. „Klid, kdybyste se necítil na jízdu, přespíte zde v mém hotelu a pojedete zítra.“

„To nepřichází v úvahu, musím za rodinou.“

„Tak vás vaším vozem odveze můj člověk a poté se vrátí vlakem. To jsou malichernosti, pane Hebvábný. Ale vy jste tu skrze vážné věci.“

„Pane Axmanne,“ změnil jsem tón a odstrčil sklenku co možná nejdál, přestože jsem měl trému a raději bych ji vypil a pak ještě třikrát dolitou. „Dostali jsme se do nezáviděníhodné situace kvůli tomu kontraktu s vámi.“

„Smrdí to moc?“ usmál se a hned nato mrkl pravým okem. „Nebo možná i jinak – politicky, myslíte, že. A to jistě až na magistrátu u pana doktora Baxy. Upřímně řečeno, jde o národního socialistu, takže se nedivím ničemu.“

Číšník před nás položil hluboké talíře s hovězím vývarem. Uprostřed hnědozeleného čirého oka seděl knedlíček. Ještě že jsem si neobjednal roštěnku.

Měl jsem hlad, cítil jsem se unavený. Kdo by nepodlehl okamžiku? Bujón byl přesně to, co jsem potřeboval.

Než jsem od talíře a kmitající lžíce zvedl zrak, měl jsem polovinu snědenou.

Číšník přinesl víno, ukázal láhev Axmannovi. Neměla etiketu, zato však široké hrdlo. Červené víno, přelité.

„Dalmácie,“ řekl.

Přikývl jsem. Nalil mi na ochutnání. Bylo velmi dobré. Když odešel, měl jsem odpověď na Axmannovu nejapnost připravenou.

„Když za mnou byl ten váš člověk… ten…,“ předstíral jsem, že si nemohu vzpomenout.

„Laštovka,“ napověděl s plnými ústy knedlíčku a očividně mi mou chabou paměť nevěřil.

„Laštovka. Jednal jsem s ním v dobré víře, že je to pro dobro našeho podniku a že nám zvýšený příjem uhynulého dobytka a menších hospodářských zvířat včetně drůbeže hospodářsky pomůže.“

„A pomohlo to,“ odstrčil talíř, jako by ho znechutilo, že něco takového vytahuji u oběda, ale oběd byl jeho nápad, ne můj, a musel vědět, proč za ním jedu.

„Pokud jde o čísla, jistě. Z dlouhodobého hlediska, nebo lépe řečeno s vyhlídkou na trvalou prosperitu ústředních jatek to však spíše uškodilo. Musím se přiznat, že jsem se unáhlil, s panem Laštovkou jsem se neměl scházet, a stejně tak jsem neměl skočit na to, že je vše téměř předjednáno. Omlouvám se, že jsem se tak unáhlil, ale už jsem právníkům dodal návrh na zrušení smlouvy. Ujistili mě, že by v tom neměla být potíž, pokud ji nebudete dělat vy.“

Zavrtěl hlavou. „Chcete říct, že je smlouva pro vás nevýhodná.“

„Přesně.“

„Přestože vám náš zvířecí odpad zvyšuje zisk a vy si pak můžete vyplatit prémii.“

„Ujišťuji vás, pane Axmanne, že já sám budu bez prémie, navíc krácen na mzdě za ten politováníhodný přešlap.“

„Takže jste rád, že vás nevyhodili.“ Zacukalo mu ve tváři, ale jeho výraz byl od té chvíle hřbitovně vážný. Unaveně kývl na číšníka. Ten odklidil nedojedenou polévku a vzápětí přinesl srnčí na smetaně s bramborovými haluškami. Přesně ve chvíli, kdy jsem se měl dostat k jádru věci.

Bylo to dobré jídlo v nedobré situaci. Všiml jsem si, že oproti němu jím velmi rychle, a když jsem byl s masem v sobě a s většinou halušek na talíři, odložil jsem příbor, zatímco on si nechal dolít a teprve si začal vychutnávat kořeněnou zvěřinu a silnou jalovcovou omáčku zjemněnou smetanou.

„Víte, já to už nepoznám,“ řekl jsem. „Bydlím kousek od jatek a jsem na jejich pach a hluk tak zvyklý, že je skoro necítím ani neslyším. A kafilerie, kde končí i vámi dovezené úhyny k hygienické likvidaci, je přece jen o kousek dál a východního větru máme málo. Tudíž jsem si neuměl představit, jaký odér připravíme jejímu nejbližšímu okolí, jakož třeba i Karlínu a Libni. Stížností přibývá a situace je málo únosná, pane Axmanne.“

Jestli se mi alespoň něco podařilo, pak ho znechutit. Díval se na kousek srnčího na své vidličce a pak ho utopil v omáčce. Číšník odnesl talíře, aniž by potřeboval nějaké jasnější gesto.

Axmann se prudce napil a nahnul se přes stůl. „Tak podívejte –“ Ale pak se zarazil, těsně před tím, než vyslovil mnou očekávané „inženýrku“. A než přidal nějakou urážlivou poznámku k mým vlasům nebo k mému věku. „Tak podívejte, pane Hebvábný,“ pokračoval téměř neslyšně. „Já mám firmu, a vy jste zaměstnanec firmy. Obě společnosti jsou úspěšné a respektované, fungující na vzájemných dohodách s jinými podniky. Stížnosti Pražáků, promiňte, Pražanů, mě… mohl bych říct nechávají netečným, ale postavím to raději diplomaticky, tedy stížnosti Pražanů jsou pro byznys podružné. Ať se ti lidé odstěhují, když jim to vadí. Protože ono vždycky někomu něco bude vadit, nikdy nevyhovíte všem. Proto nemám zájem naši smlouvu rušit, a upřímně řečeno, jsem vám vděčný, že jste k sepsání smlouvy přispěl svou aktivitou, ačkoli ji teď zřejmě považujete za unáhlenou. Nikterak nemíním od smlouvy odstoupit, tím si buďte jist. A bude-li nutné soudní řízení, pak k němu dojde. Ovšem tehdy,“ přejel si po zubech prstem a zpátečním pohybem si otřel potřísněný knír, „o svou práci na jatkách přijdete najisto. Nicméně,“ opřel se a založil ruce na prsou, „ve vaší kariéře by se to mohlo projevit spíše kladně. S vaším citem pro propagaci, která začíná v naší moderní republice,“ ušklíbl se, „získávat na důležitosti.“

„Co tím myslíte?“ opáčil jsem zvýšeným hlasem, který jsem ale hned zase tlumil, protože číšník přinesl moučník: ovocný košíček s vanilkovým krémem a kávu.

Axmann si uhryzl z košíčku a rovnou do sebe nalil malý šálek mokky. S hlavou na stranu, když zalité sousto spolkl, řekl: „Omluvte mě, jestli mluvím osobně, ale vy sám jste dnes o sobě mluvil velmi osobně, o tom se snad nemusíme přít. Nuže ví se o vás i tady v Reichenbergu, hlavně jak jste nechal osvítit neony obchodní dům Brouk a Babka u vás na Letné. Jsem si jist, že byste tu našel zaměstnání, kdo ví, možná i u mě. Vy se neztratíte, pane Hebvábný, a smlouva zůstává, a vy si třeba budete hledat místo jinde.“

Ale já si nemůžu hledat místo jinde, odpověděl jsem v duchu. Když miluji Holešovice-Bubny, svou rodinu a… když je na jatkách ona.

„Což nemám v úmyslu, pane Axmanne,“ vstal jsem, že jsem div nepřevrhl židli. „Naopak znovu doporučím na jednání rady ústředních jatek, pokud mi dovolí promluvit, zrušení smlouvy, a navíc navrhnu uchovat snížení své mzdy, coby trest za neuváženost, do konce kalendářního roku. A navíc, pane Axmanne, si nechám ještě předtím udělat rozbor nejen vašich úhynů dodávaných k nám, ale i živého masa – zda je skutečně zdravé, a i kdyby bylo, jestli je nutné odebírat od podniků, jako je ten váš. A posvítím si i na mléko, jehož spotřeba nám povážlivě vzrostla, je ho tolik, že se kazí a potom se likviduje v kafilerii. Poroučím se.“ Otočil jsem se na patě a sám zamířil s peněženkou v napřažené ruce k číšníkovi, jakkoli jsem si byl vědom, jak to Axmanna v jeho městě muselo urazit. Vyděšený číšník ukázal na staršího kolegu, vrchního, který se teď zvedl ze štokrlete vedle pokladny a řekl velmi chladně:

„Jste host, vašnosti. Pan Axmann má u nás otevřený účet. Jeho hosté nikdy neplatí, a zvlášť ne, když nejsou z Reichenbergu.“

„Myslíte z Liberce,“ otevřel jsem portmonku a vylovil všechny bankovky, jež tam byly. Ty jsem položil k pokladně a dodal: „Chápu, že zvaný host se může ukázat podobně nepříjemným jako ten nezvaný. Ale nezaplatit za dnešní oběd se mi nejeví vůbec možné.“

Nechal jsem je tam, Axmanna, vrchního i nižšího číšníka. Už jsem se na ně nepodíval a jen jsem doufal, že se mi v autě na zpáteční cestě nebudou klepat ruce a nohy.

Přesto jsem si udělal ještě jednu zajížďku, tentokrát plánovanou. Jel jsem se podívat na obec Milíře.

Po zprávě, doporučení a návrhu na podnikové radě bylo na jatkách nápadné ticho ještě tři dny. Telefony jsem neslyšel, ale právní oddělení je muselo přímo zavařit, kdyby něco takového bylo možné.

Poté mi z ředitelské kanceláře přišlo vyrozumění, že vedení firmy považuje mé jednání za upřímné. Návrh na snížení mzdy se přijímá, zpráva se přijímá rovněž a doporučení bude nadále zkoumáno uvnitř i vně podniku.

Nejvíc mne uklidnila ředitelova douška, že zaměstnancem zůstávám.

Ve své radosti nad takovým výsledkem jsem obsah dopisu vyklopil Darje, a ta, sama tak napjatá v poslední době, udělala asi tu nejpřirozenější věc: pospíšila ke mně a sevřela mě v kleštích svých paží, křehkých jenom na první pohled.

Polibek netrval tak dlouho jako poprvé, zato byl prudký, jako bychom jeden druhému chtěli rozdrtit čelist. Někdo mohl přijít. Nedbali jsme toho. Drželi jsme se jeden druhého a nedokázali se pustit několik minut, a když jsme konečně od sebe poodstoupili, naše čtyři nenechavé ruce hladily toho druhého po tvářích. Po vlasech, po předloktí, po pase a po bocích.

Nakonec řekla: „Přijď na zítřejší představení. Musíš. Nechám ti v pokladně lístek. Jeden. A teď bych potřebovala odejít na poslední zkoušku.“

Nato se rozhlédla po kanceláři, jako by si nebyla jistá, zda má pokračovat v načaté práci. „Běž,“ zašeptal jsem. „A zítra do práce nechoď. Beztak se musíš připravit. Večer pak přijdu.“

Samotnému mi vrtalo hlavou, proč jsem to vlastně vyslovil a co jsem tím všecko myslel. Díval jsem se za ní, jak otevřela dveře. V nich se otočila a poslala mi po dlani vzdušný polibek. Ale neusmála se a v jejím pohledu bylo něco vzdáleného. Jako bychom se nadobro loučili. Nebo spíš ona se mnou.

Zůstal jsem v kanceláři do noci.

Doma už všichni spali. Šel jsem spát i já na svůj kuchyňský otoman.

Clara Reeve. Ann Radcliffe. Mary Shelley. S těmi jsem té noci spal. Nebo spíše s jejich démony. S jejich démonami. Divými nelidmi, kde vztah mezi dvěma lidmi není možný, nebo je, na chvíli, kdy spolu mají dítě nebo děti, ale pak se oddají běsům, kteří je zachvátí a už nepustí.

Vstal jsem brzy, před ženou a před dětmi, a odkvačil na jatka, kde naříkalo pár posledních kusů odváděných na porážku, znělo to jako zvířecí žalozpěv. V nose jsem cítil krev a výkaly už desítky metrů před branou. Nad řekou visela mlha, zdánlivě nehybná, rybářské loďky se vyhýbaly kouřícím, rachotícím vlečným člunům i tichým šífům za nimi, které při otočném manévru u přístavišť znamenaly nebezpečí. Šífy vypadaly jako tmavé dlouhé tahy štětcem na akvarelu, kde něco má ještě pevný tvar, a něco už ho ztrácí.

Z prostoru dole se vznesl okřídlený bílý ovál s protaženým krkem a jako startující letoun mířil po mírně šikmé trase vzhůru. Začouzený komín parníčku ladným obloukem minul. Pode mnou kotvil parník se šedým komínem, sotva viditelným, nebýt červeného lemu nahoře. Do něj, do jeho přesné poloviny, pták v plném rozletu narazil a s ducnutím spadl na palubu, kde muž v modré čapce točil klikou nějakého stroje; k visuté kladce nízkého jeřábu a pak zase dolů někam za loď vedlo lano.

„Venco!“ ozvalo se. „K snídani bude labuť. Myslíš, že se vejde na pánvičku?“

„To nejde. To se musí dlouho píct. Zejtra bysme to mohli zkusit. Ale upečená bude u vás. Když tvoje stará bude pro, poněvadž labutě se přece nežerou. A já nemám doma sporák s troubou.“

„Tak ji aspoň oškubeš a vykucháš.“

Šel jsem dál. Zvláštní událost. Myslel bych si, že ptáci vnímají překážky i jinak než očima, jako netopýři třeba. A pak jsem si vzpomněl na krahujce, který se zabil při nárazu do velkého okna dílny u Letenské pláně, kde jsme před lety zkoušeli první neony. Možná to byla poštolka.

Divadlo praskalo ve švech, diváci v lepší náladě než posledně. Pár lidí jsem si dokonce pamatoval: mladíka, který si schválně ponechal čepici a před začátkem ve foyer kouřil, přestože tam visela cedulka se zákazem, a mužíka v kulatých brýlích, který držel v ruce notes a tužku.

Usadili jsme se, a než se roztáhla opona, šum v publiku ustal, když smíšený sbor zazpíval ze šál zvláštní píseň. Opakovalo se v ní: „Pán Bůh má štěstí, že v něj nevěřím.“ Připomnělo mi to jednu báseň, ale nedokázal jsem si na ni vzpomenout. Pak šla opona do stran, jinak než minule. A na jevišti stál nevysoký muž. Vypadal trochu jako Chaplin a nebyl to muž, nýbrž Darja. Měla knír. Nebo spíš knírek, i když žádný přilepený chlupáč jako v ochotnické hře.

Neměl jsem blízko k jevišti, seděl jsem v sedmé řadě na kraji a musel se trochu vyklánět, abych něco viděl. Krásné dámě vedle mě to nevadilo, francouzsky voněla a já jí pochválil parfém. Odpověděla na oplátku, že se jí líbí ten můj. Její partner zprava na mě vrhal pohledy, jichž jsem si snažil nevšímat. Ale slyšel jsem, jak jí šeptem vyčítá, že se baví s cizím chlapem, navíc tak divným. Někdo na něj zasyčel „pssst“ a žena se tiše rozesmála. Bylo to nakažlivé a chvilku jsme se hihňali spolu. Syčení přicházelo ze všech stran a muž byl rudý zlostí.

Konečně jsem se opět soustředil na hru. Darjin knírek byl tedy nejspíš namalovaný, a k němu čerstvě ostříhané vlasy, s krátkými lokýnkami dopředu před ušima. Těžká maskara na tváři, vlastně byla úplně bílá, ale s rudohnědými rty do srdíčka a obočím přemalovaným do černých obloučků. Bílá košile, tmavá vesta a široké kalhoty. V ruce měla kytici žlutých narcisů.

Venku na plakátě opět stálo, že tato aktovka je kolektivní dílo. Během hry mi došlo, že se na něm podílela i Darja: hrdina, kterého představovala, se jmenoval Leo. Tenhle Leo přišel na návštěvu svého kamaráda Toma, znali se ze školy. Tom žil u rodičů spolu se svou sestrou Hanou. Leo dal jeden narcis jejich matce a zbytek Haně. Když se zaskočená a trochu uražená matka vzdálila, zase Haně květiny vzal a dal je Tomovi. Hana se otočila k oknu a muži se začali prudce líbat. Květiny spadly na podlahu a do místnosti vešel otec. Leo měl namalovaný knírek rozmazaný po ústech a Tom taky.

Během představení se skandální situace vysvětlila: Leo je ve skutečnosti Lea, rozvedená žena, do níž je Tom zamilovaný, chce si ji vzít a žít s ní v jiném městě. Protože by s tím rodiče nesouhlasili, vymyslela si Lea lest, s níž se předem svěřila Haně. Zděšená matka a rozlícený otec zažijí šok: myslí si, že jejich syn je homosexuál, když se líbá se svým přítelem. A Tom s Leou je v tom dlouho nechávají, napětí houstne, až je celé divadlo jako na trní. Otec v závěru přivolá policajta, aby perverzního muže, který obloudil jeho syna, odvedl na stanici. Policajt Leu legitimuje a tím se lest prozradí, rodiče mohou být rádi, že jejich syn nemiluje muže, ale ženu.

Policajt odchází a Tom za scénou uklidňuje rodiče, dokonce si s nimi připije. Na jevišti zůstávají Lea s Hanou. Lea se rozpláče, líčidla jí stékají po tvářích. Vyplašená Hana se ptá, co se děje, vždyť vše dobře dopadlo. A Lea objasní jí i divákům, jak to s ní je doopravdy: má ženské tělo, líbí se jí muži, ale sama se cítí být mužem, navždycky uvězněná sama v sobě.

Už během té promluvy se začal v publiku šířit neklid a reptání, ale teď několik jedinců začalo nadávat a pískat. Já jsem samozřejmě tleskal, abych Darju podpořil, a nebyl jsem sám. Tleskal ten v čepici i ten s notesem, jinak hlavně ženy. Ale křik a pískot naši snahu přehlušily. Přesto se zdvořile děkovala a vrhala na nás statečný, odhodlaný pohled. Dokonce se pousmála, jako by se jí ulevilo, že to má za sebou. A v tu chvíli po ní někdo hodil botou a ta ji trefila do levého spánku, ještě že podpatek netrefil oko, nos nebo ústa. Nepoznal jsem, zda je pánská nebo dámská, teď na jaře je to k nepoznání, pokud se lidé na představení nepřezují. Tenhle škrpál byl hnědý a do nepohody, ale docela malý. Nikdo v publiku se k němu nehlásil. Pomyslel jsem si, že byl přinesen schválně pro tento účel. Třetina publika byla na odchodu, třetina se smála a zbytek hvízdal a bučel.

Darja chvíli stála se skloněnou hlavou a třela si spánek, pak botu sebrala a hodila ji, jemně, do uličky před první řadou. Sebral ji ježatý mladík a napřáhl se, ale muž v bekovce se z třetí řady natáhl a v posledním okamžiku před hozením mu ji sebral. Začali se častovat nadávkami a Darja odešla z jeviště. Lomoz utichal.

U šaten mi poklepal na rameno muž patřící k dámě s úžasným parfémem. Na hlavě mu seděl klobouk. „Máme ještě cosi k jednání, vy… individuum,“ zavrčel. A tišeji dodal: „Tady ne. Venku.“ Otočil se a rázným krokem vykročil chodbou, jenomže zakopl o koberec a pád vybral třemi klopýtavými kroky. Klobouk mu sletěl z hlavy.

Jestli se dáma smála předtím, teď ji to popadlo znova a mě taky. Se zuřivým výrazem klobouk sebral, otočil se ke mně a pohrozil prstem. Pak vyšli před divadlo. Zvážil jsem, zda nezkusit jít za Darjou do herecké šatny. To bych však vypadal jako zbabělec, a tak jsem se pustil za nimi.

Před divadlem dáma seděla ve velkém autě a s pobaveným úsměvem vyčkávala, co se bude dít. Ten její na mě čekal na chodníku.

„Tak já jsem vám pro smích?“ řekl a bez varování mi vrazil facku. V tu chvíli mě opustil rozum a já jen udiveně sledoval svou malou pěst, jak zdánlivě lehce vyrazila přede mne, zdánlivě vedená vlastní vůlí (má vůle to být přece nemohla), praštila ho do nosu a okamžitě se stáhla zpět.

Muž zafuněl a z nosu se mu spustila krev. Otřel ji kapesníkem a vrhl se mi rukama po krku, a přestože nebyl mimořádně velký nebo těžký (třeba v porovnání s některými našimi řeznickými mistry), pořád byl vyšší a těžší než já. Chytil jsem ho za předloktí, ale sevření jeho dlaní to neumenšilo. Tak jsem udělal krok dozadu, aniž by mne pustil, a vší silou ho pravou nohou kopl do levého kolene, asi jako když u nás na Letné loni poslal merunu slávistický útočník do branky sboru ČAFC Vinohrady. Ti naši brusiči jim to naládovali 10:0 a byla to vlastně nuda. Což teď rozhodně ne. Kulhající agresor nasedl, nastartoval motor a odvážel si dámu nejspíš domů. Ještě na mě stačila mrknout a zazubit se. Zamával jsem jí.

Ještě jsem si mnul obolavělý krk, když ke mně zezadu někdo přistoupil a položil mi sevřené prsty zlehka na oči.

Tentokrát žádný útok. Tyto dlaně byly chladné a jemné. „To on hodil tu botu? A ty ses za mě bil? Tos nemusel, zvládl… zvládla bych to sama.“

Otočil jsem se a objal ji. Bylo mi to příjemné.

„Koukám, že ses do té role jaksepatří vžila.“

„Jsem v tom až po uši.“ Poodstoupila a vážným pohledem mi tak dlouho hleděla do očí, až jsem se začal ošívat. Kývl jsem na taxikáře, opírajícího se opodál o kapotu svého vozu.

Pak drožkář řečnil, že pasažéři by po sobě neměli lézt, i když on už viděl horší. Ale nemohli jsme si pomoct, nešlo se od sebe odtrhnout, samá ruka, samá pusa.

Nechal jsem šoférovi pořádný tuzér. Koukl po Darje a poznamenal, že taková krasotinka určitě stojí za víc. Chtě nechtě jsem znovu sáhl do peněženky, když Darja překvapivě tvrdě řekla „ne“, vzala mě za loket a odváděla mě pryč.

„Tak s tou jste to teda vyhrál!“ křikl za mnou taxikář.

K jejímu domu jsme skoro běželi, táhla mě za sebou, smála se. Vchod už byl zamčený, zazvonila na domovníka. Když nám přišel otevřít a uviděl mě, chtěl něco říct, ale rychle mě představila jako svého šéfa z jatek, s nímž musí do rána připravit novou propagační strategii, „takže vám za ochotu přinesu z práce telecí brzlík, pane Makovský“.

Když za sebou zavřel dveře svého bytu, bez dechu jsme klopýtali po schodech do druhého patra, ten druhý chytal prvního za kotníky, a když ho předběhl, bylo mu oplaceno stejně. Nabádali jsme se k tichosti, a přitom marně zadržovali smích. Jako malí kluci.

Pak chtěla odemknout, ale třásla se jí ruka, a tak mi ten svazek podala, a já, jak jsem byl mimo sebe tou jízdou drožkou a úprkem k ní domů a závoděním na schodech, jsem ten kroužek vzal a klíče si prohlížel a porovnával je s klíčovou dírkou pod klikou, a jak jsem se o kliku opřel loktem, zmáčkl jsem ji a spadl do předsíně.

„To ti zloději určitě všecko odnesli, když nezamykáš,“ pronesl jsem káravě. Řekla jen, ať se o kousek posunu, a poté za námi zavřela. Vstal jsem, našel správný klíč a zamkl.

Když se vysvlékla ze šatů a zůstala jen ve spodním prádle, došlo mi, že stejné kalhotky, takové ty na nohavičku, nosí i moje žena, a pak i ty byly dole, stála tam jen v košilce, která pro ni byla příliš krátká. Jak jsem se soukal z kalhot a panáčkoval po předsíni na jedné noze, udělal jsem prstem elipsu a ona se otočila. Ano, košilka byla krátká, spodní část zadku vůbec nezakrývala.

Ale to už jsem byl na ní a tlačil ji k zemi, ale vysmekla se mi a vedla mě dál do bytu. U herečky bych byl čekal široké manželské lože, i když žádného stálého ani posvěceného muže nemá. Tady však byl podobný otoman jako u mě, skutečná postel žádná, na něm zvlněné prostěradlo, nepovlečená zlatavá peřina v neuspořádané kouli a bílé povlečení vedle nepovlečeného beztvarého polštáře na podlaze pod hlavou toho nelůžka.

Toto jsou pozdější reminiscence toho, jak to tam vypadalo a jak mne to překvapilo. V tu chvíli tam byla jen ona, její kulatá hlavička, nabuzená bílá prsa s tmavými hroty, trojúhelník klína, potem zvlhlé bílé nohy. A ústa, jež byla teď krásnější než kdy dřív.

Pomilovali jsme se téměř dravě.

Možná jsme si pak měli povídat, dát si cigaretu, šláftruňk.

Nedali, nepovídali.

Vysála ze mě všechnu bdělost, veškerou příčetnou existenci. Ani si nepamatuji, kdy nebo jak to skončilo. Jenom spánek. Takový, jaký jsem nezažil roky, od studentských let.

Probudil jsem se ráno, byl už dávno den. Prudce jsem zvedl hlavu. Cítil jsem pot. Svůj nehezký, její hezký. Myslel jsem si, že je pryč. Možná jsem v to trochu doufal.

Byla vedle v kuchyňce, víc místností tam ani nebylo. Pískala si tu písničku z divadla, tu o Bohu, co má štěstí, že v něj ona nevěří.

Ucítil jsem smažené vajíčko, slyšel to prskání. Padl jsem hlavou zpátky na otoman a rozhlédl se po polštáři. Nebyl nikde k vidění.

Rozesmál jsem se a nemohl přestat, takovou úlevu jsem necítil od sedmi let, kdy jsem na Hamerském potoce vytáhl po několikahodinovém vysedávání u vody velkého pstruha s duhovým hřbetem.

Najednou byla u mě, políbila mi čelo, jež viselo spolu s hlavou z otomanu zcela obráceně, mé oči nad ním plné šumící krve, nad nimi nos s rozšířeným chřípím a chechtající se ústa, nahoře vystouplý ohryzek a dál o něco níž krční jamku.

Políbila to všechno, zlíbala mi hlavu i s krkem.

A můj hysterický smích ustal.

„Nasnídej se,“ řekla tiše, ale rozhodně, a já vstal jako ovce a oblékl si spodky.

V kuchyni malý stůl a dvě štokrlata. Dva talířky se žlutavou hromádkou vajíček. Dva hnědé hrnky s čajem a stejně zbarvená konvička z hrubého porcelánu nebo kameniny.

V tu chvíli jsem nic víc nepotřeboval. Tady bylo všechno. Celý svět. S ní naproti mně na židli.

Podrbala se v rozčepýřených vlasech a pokrčila rameny.

„Odpusť.“

Já? Mám odpustit? Ukázal jsem na sebe vidličkou a kus vajíčka mi spadl do klína.

Zasmáli jsme se rozpačitě oba dva a já se cpal snídaní, abych nemusel nic říkat.

Když dojedla, napila se čaje a tiše řekla: „Teď se neptej, abychom to nekazili. Obleč se a běž. Já dorazím do kanceláře později, abychom neupadli v podezření.“

„A na co se nemám ptát?“ Obešel jsem její židli a objal ji přes prsa.

Ale zvedla se, čímž se mi vymanila, a u okna dodala: „Budeš si myslet, že jsem tě podvedla. S tím počítám. Ale dokud to nepochopíš, tak se neptej.“

„A když to něco pochopím? Tak už asi nebudu mít žádné otázky, ne?“

„No právě.“

Procházkou jsem došel do práce, zastavil se na mostě, zakouřil si a znovu se díval dolů na velké šífy a pramice, poslední rybáři se vraceli z ranního lovu. Cítil jsem zespoda rybinu a z letenské stráně jaro, zeleně však bylo zatím poskrovnu; jestli se kopec zrcadlil na hladině, to jsem ze svého místa neviděl, zato mi připadalo, že řeka se zrcadlí v barvách jeho křovin, stromů a loňského listí, které spadalo tak pozdě, že už ho metaři ani zahradníci neodklidili.

Blanka mohla být doma s dětmi, hrát si s Kristou nebo číst Poldíkovi Petra Pana a Wendy, příběh, který už umí číst sám, ale má raději, když je mu předčítán. Zato moje noviny čte zásadně sám a potichu, a dobře ví, že sestra si sice zaujatě hraje s domečkem pro panenky, ale závidí mu, že umí číst, a už by to chtěla umět taky.

To by si mě žena sotva všimla, kdybych byl doma. Ale co když jsou děti s chůvou venku, protože je tak pěkně – slunce zrovna prosvitlo mezi už tak nesmělými mraky a odhodlaně šplhalo nad Palmovku a její vyzubené činžáky, na chvilku zastíněné kouřem z lokomotivy mířící od Lysé a z Vysočan k Těšnovu. Tam v těch místech se možná zvedne nad periferií „hortonosféra“, kompresní plynojem, zázrak techniky, který už dnes mají v Texasu, ovšem vymyšlen byl v průmyslovém Chicagu stejně jako naše velkojatka, a ona úžasná technika se možná dostane i k nám do Prahy, jak se o tom šušká po kavárnách; podle některých nadšenců z řad stoupenců futurismu a konstruktivismu to bude pomník naší mladé republiky. Tolik by slušela i našim bubenským jatkám.

Ne, domů teď nepůjdu, potřebuji se umýt a převléknout, a taky, kde jsem přes noc meškal, že. Příliš otázek.

Na našem břehu jsem držel své kroky na nábřeží, odhodlán osprchovat se v řeznické umývárně, a pěkně to vyšlo, pánové Desátek ani poté pan Sotona s tovaryšem Zatloukalem, s nimiž jsem si popřál dobré ráno, se ničemu nedivili, oblékli si zástěry a šli vystřídat mezisměnu, která má vždycky nejvíc práce, protože je krátká.

U vodojemu stálo naše bílé, nyní ošklivě poškrábané auto značky Fiat. Až mi přišlo líto, že někdo může být takové nemehlo a zohyzdit karoserii podélnými šrámy a promáčklinami.

Došlo mi to, když jsem po té škodě přejel prsty. Vrypy nebyly jen vodorovné, ale i našikmo, jako by lak někdo károval.

Úmyslný vandalismus, nepochybně od nespokojených občanů, kterým tu smrdíme, přestože tolik otců jejich rodin zaměstnáváme. Pěkná prasárnička. Ten vůz jsem měl rád jako vlastní. Tohle se autům nedělá.

Koneckonců se to dá vyklepat a přelakovat. Ohlásil jsem to na dispečinku našich vozidel a požádal je, aby to odvezli k bubenskému pivovaru, kde loni přestali vařit pivo, ale je tam autoservice s klempírnou a lakovnou.

Neuměl jsem si představit, že by takový čin provedl někdo z našich lidí. Přesto automobil parkoval na pozemcích jatek, a sem se jen tak nějaký vagabund nedostane.

Zároveň jsem pochyboval, že to mohla být pomsta toho zuřivce, který mne v noci napadl. Leda by mu na základě popisu události a mého zjevu někdo řekl, s kým měl tu čest. Zatracené vlasy. Ale jak by se dozvěděl, že vozem jezdím já?

Došel jsem si do kantýny na kávu, srkal ji u cigarety a koukal z okna na dvůr, přemožený chvilkovou zlobou na vandala a také únavou z předešlé noci. Franta Desátek vyšel před porážecí barák a zapálil si retko. Kouřil, okouněl, a najednou mu cigareta vypadla z prstů. Areálem se nesla Darja a on na ni civěl jako přikovaný. Pak se vzpamatoval a sebral cigaretu. Když se narovnal, Darja se po něm ohlédla. Zvedl ruku na pozdrav, ale ona odvrátila hlavu.

Náhle jsem spatřil Antonínovou, jak si to rázuje přes dvůr a na někoho krátce kývne. Neviděl jsem na koho, ale usmála se, a něco jako úsměv se v její tváři objeví opravdu vzácně.

Vyšel jsem ven a rozhlédl se. Opodál stál muž v klobouku a upřeně se díval na kapesní hodinky. Což bylo zvláštní, poněvadž hodiny na vodárenské věži ukazovaly správně. Vedle muže stál kufřík. Antonínová se vzdalovala k odlehlému koutu areálu při východní říční straně. I já jsem se zahleděl na hodinky, a když jsem zvedl hlavu, muž měl klobouk v ruce a vycházkovým krokem mířil za ní; kufříkem v druhé ruce rozverně otáčel. Přeběhl jsem k dodávce, jež tam stála, závozník vykládal bedýnky s vejci; nejspíš pro kantýnu nebo hostinec. Náš kontrolor mu za něco spílal. Oba mě uctivě pozdravili, nadávky okamžitě přestaly, rozpačitá situace, ale snažil jsem se na to nedbat. Vykoukl jsem zpoza plachty na korbě.

Ani muž s kloboukem, ani Antonínová nebyli k spatření. Běžel jsem směrem, kde jsem je viděl naposled. Nikde nikdo. Stály tu valníky a přívěsy s hnojem a cisterny s močůvkou, které prodáváme statkům v Dolních Chabrech, Horních a Dolních Počernicích, Kyjích a Štěrboholech, jakož i statku přidruženému k bohnickému blázinci, avšak tam jen za symbolickou korunu za kubický cent, a to na základě mého návrhu správní radě jatek; léčebna nám za to pravidelně děkuje ve zveřejněné výroční zprávě. Do tohoto kouta areálu nikdo dobrovolně nechodí.

Zahlédl jsem je za náklaďákem s korbou zpola zaplněnou koňskými koblihami. Antonínová držela tvrdé papírové desky a výměnou podala muži v klobouku sepnutý štůsek papírků. Uložila desky do kufříku, kde musely být předtím, kývla a s kufříkem odcházela. Muž smekl klobouk, papírky si chvíli prohlížel, potom z paklíku vytáhl tři, jako když kouzelník čaruje s kartami, a zatímco si zbytek zastrčil do náprsní kapsy kabátu, ty tři vybrané pomalu roztrhal na malé kousky a plnou dlaň zmačkaných útržků schoval v kapse kalhot. Poté odešel i on.

Šel jsem se podívat, kde ti dva ještě před okamžikem stáli. Na zemi ležely tři bílé nepravidelné proužky. Jeden se převrátil a druhý poodlétl, odnášený větrem. Spěšně jsem sebral ty dva pomalejší a vydal se za třetím, avšak vítr si se mnou pohrál a odnesl ho za mřížový plot.

Zvedl jsem první před oči, musel jsem si sáhnout do kapsy pro pouzdro s brýlemi, a zkusil jsem něco přečíst. Oblá čára inkoustem vpravo, vlevo polovina písmenka, mohlo to být č.

Na druhém papírku byly číslice. Sice přetržených, ale jasně čitelných 252 nahoře, zcela neporušených 174 uprostřed a opět rozeznatelných, i když neúplných 636.

Kladl jsem si otázku, co to má znamenat a co asi bylo na třetím, ztraceném útržku, a dokonce jsem obešel plot ve snaze ho najít. Marně.

Večer, když jsem přišel domů, nevoněla z kuchyně žádná večeře, Blanka byla ostříhaná na mikádo.

„Blani?“ strčil jsem hlavu do dveří. Žena hrála s dětmi karty. Dcerka plakala, že jí to nejde. Synek obracel oči v sloup. Blanka soustředěně vynesla a Krista se zaradovala. Plácla kartou o nepravidelný, soustředný koláč vynesených karet, zatímco vedle stál zdánlivě nedotčený zbytek paklíku, který vzápětí porušila tím, že si necitlivě lízla.

Polda jí vyrval kartu z ruky. „Tohle nemůžeš nést, a proto nemůžeš lízat!“ Vrátil líznutou kartu na paklík, z odkladového koláče sebral tu naposledy odhozenou a nutil ji Kristě, ta ji nechtěla. Blanka držela svůj kartový vějíř, jako by na ni šly mdloby a chtěla se ovívat, ale ani se nepohnula, strnulá jako Lotova žena.

„Co si dát u Procházky společnou večeři?“ Vstoupil jsem, odložil aktovku a sundával si rukavice. Z klobouku jsem oklepal kapky.

„Děti měly krupicovou kaši s medem a já se dneska postím,“ řekla Blanka bez barvy v hlase.

Shodil jsem vlhký kabát a u horkého sporáku ho provětral. Po straně jsem po ní koukl. „Ani já nemusím jíst. Koneckonců je půst občas zdravý.“

„To ano.“

Jako by to řekla ze studny. Jenomže já měl šílený hlad. S večerem bez večeře jsem nepočítal. Ale jak bych teď mohl odejít?

„Kdes byl včera večer?“ zeptal se rovnou Polda.

Tak. Teď jsem mohl lhát, ale mohla by si to snadno zjistit. „Byl jsem v divadle,“ řekl jsem po pravdě.

„Zas na té Kopecké?“ špitla Blanka.

„Ano,“ připustil jsem. „Mě ti ta avantgarda nějak chytla. Na tebe by to bylo moc, přece jenom nemáš nejpevnější nervy, a tak jsem tě tam ani nechtěl tahat.“

„Bezpochyby máš pravdu.“

„Co to je avangarda?“ chtěla vědět Krista.

„Takový současný, nebo lépe řečeno budoucí směr, jak se věci mají dělat,“ vysvětlil jsem laskavě, obě děti pohladil (Krista mě nakrátko objala kolem pasu, Poldík ne) a zabrousil do špajzu. Visel tam uherský salám, z něhož odkapával tuk na tácek, a vedle ležel nůž.

V domácím chlebníku jsem si odkrojil skývu a vrátil se do špajzu pro kysanou okurku.

„Jako bys týden nejedl,“ pronesla Blanka, aniž by zvedla oči od karet, přestože děti už před chvílí přestaly hrát.

„Moc se omlouvám, Blani,“ žvýkal jsem slova spolu se salámem, chlebem a okurkou, „vrátil jsem se po divadle ještě do práce, máme tam takový svízel.“

„Jaký svízel?“ Konečně karty položila a podívala se na mě.

„Tedy,“ polkl jsem. „S jarmarou Antonínovou. Mám dojem, že pašuje zdravé maso do nuceného výseku, aby ho pak levně rozprodávala po Praze i za Prahou. Jestli v tom jede s některým řezníkem, nebo dokonce mají partu, to nevím, jenže je to citlivá záležitost a mohla by nás na veřejnosti a mezi zákazníky strašně poškodit.“

Zaujalo ji to. „Ale od toho je inspekce, ne? Vaše podniková a pak i městská.“

Inspektoři v tom jedou taky, pomyslel jsem si, ale nacpal jsem si chřtán, abych nemusel odpovídat, a jen mávl rukou.

Dala děti spát a vrátila se, až když jsem pil pivo, pro něž jsem do Bubenského hostince poslal domovníkova syna. Zůstala uprostřed jídelny a jen se na mě dívala. Chtělo se mi spát, ale hlava byla ostražitá.

„Celou noc jsem se probíral vyžádanými účty,“ zalhal jsem.

„To ty můžeš? Nahlížet do účetnictví?“

„V jistých případech ano.“

Jemně kývla hlavou. „Dobrá. Ale mohls aspoň zavolat.“

„Já byl tak rozčílenej,“ gestikuloval jsem. „Z toho by klepla pepka i tebe.“

„To asi ano. Ale já nežiju s podnikem jako ty. Já žiju se svojí rodinou.“

Tentokrát jsem si netroufl spát v kuchyni, abych nevzbudil ještě větší podezření. Když jsme si šli lehnout, oba jsme dlouho nespali. Ve tmě jsem si byl vědom jejího bdělého stavu, stejně jako ona mého. Její hedvábné pyžamo, moje hedvábné pyžamo, její červené, moje zelené. Ta pyžama o sobě věděla.

Mohlo být kolem druhé, když mě pohladila po vlasech; já už byl v mrákotách, takže mě probudila. Otočil jsem se na bok. Po chvíli se ke mně přitiskla, ale já zůstal zády k ní. Bylo mi horko, ale zábly mě nohy. Musel jsem to vydržet.

Když jsem druhý den přišel do kanceláře, Darja tam už byla, u ucha telefonní sluchátko. Letmo jsme se pozdravili. Do očí se mi podívala jenom na okamžik. Když dotelefonovala, podala mi technickou zprávu a účet z klempírny a lakovny, automobil je ve vynikajícím stavu, škody napravili, gratulujou, jak se o něj starám. Sedl jsem si na půl zadku na její stůl a snažil se ji rozpovídat. Požádala mě o strpení, má moc práce. Tak dobře, nebudu se vnucovat. Pobídl jsem ji, ať zkusí nechat kosmetickou opravu vozu proplatit přes účetní oddělení, a šel se na auto podívat.

Pak jsem se horem pádem vrátil, takhle rychle utíkat mě na jatkách ještě nikdo neviděl.

„Jste si jistá, slečno Kopecká?“ V kanceláři teď byli dva muži od hygienické kontroly a před nimi jsme si tykat nemohli.

„Obávám se, že nevím, co máte na mysli,“ odpověděla Darja a maličko přimhouřila oči, jasně, musíme mluvit opatrně.

„Viděla jste to auto?“

„Ano,“ pokrčila rameny. „Vždyť jsem ho za vás převzala.“

„A bylo na něm něco divného?“

Pánové kontroloři teď měli uši velké jako dva sloni, ale skláněli se nad nějakým papírem a horlivě ho studovali.

„Ne.“

„Vždyť je poškozené,“ vydechl jsem. „Rozbitý skleněný štít. Poškrábané boky. Propíchnutá zadní levá pneumatika.“

Darja vstala. Ach, tak bledá. Bledá a na pohled spíš vyhublá jako krásná smrtka, kdyby smrtka nosila na hlavě vrabčí hnízdo. Až teď mi došlo, jak málo je dnes upravená, její halenka neměla jednu, ale dokonce dvě drobné kávové skvrny mezi ňadry a krkem. Tu spodní se evidentně snažila narychlo vydrhnout u umývadla a vrchní raději nechala být. Roztřásly se jí ruce. Přišlo mi jí trochu líto.

Podíval jsem se jinam. A „jinam“ se dívalo na mě. Jeden ostříhaný na ježka, velký asi jako já, ale špatně oholený, a druhý vyšší, olysalý, se ztěžklou tváří, jako by mu kolem úst visely dva džbery plné vody.

„Pojďte se mnou, pánové, koneckonců potřebuju svědky na to, co se tu děje a že to není náhoda,“ a už jsem mazal ze dveří a ti dva chvátali za mnou.

Tak jsme tam venku stáli tři. Měl jsem krytí, viděli to i oni.

Opravené, přelakované auto, plechy vyklepané do oblé roviny. Nebo to tak mělo být. Tohle tam stálo jako rytíř po bitvě. Zpětné zrcátko rozbité, haubna promáčklá, prázdné kolo, karoserie poškrábaná, jako by ji přejel hráběmi, a to z obou stran. Ve věnci volantu důlek jako po úderu kladivem nebo palicí. Rozpáraná kůže na sedačkách, všude koudel, kterou rozfoukával vítr. Dílo maniaka.

„Počkejte tady,“ ukázal jsem na štětinatého a pak na hubatého, vrátil jsem se do kanceláře a zavolal si jak četnictvo, tak mechanika, jenž měl můj vůz na starost při opravě. Darja byla na toaletě.

Dostavili se současně, mechanik to měl blíž, šel pěšky, a četník se nechal dovézt. „Strážmistr Lederer,“ představil se.

„Taková škoda, z učinění ukrutnost, pane,“ naříkal mechanik, když s prsty za páskem obcházel vůz.

„Kdy sem auto dodali?“ obrátil se na něj kontrolor. „Nebo vy sám?“

„Já ne, na to máme mladýho,“ valil oči mladý muž, evidentně starší, než je ten jejich „mladej“. I když tenhle byl mladší než já.

„Proč tu není?“ udeřil na něj četník.

„No…,“ koktal mechanik, až mi ho bylo líto. „Auto bylo hotový, ve frontě další, tak mistr říkal, že tovaryši mají práci, ale já už jsem skoro taky jako oni, tak bych ho mohl odvézt. A já byl radostí bez sebe, ale dal jsem to mladýmu…“

„A tak jsi ho cestou poničil,“ obořil se na něj policajt.

„Ne. Nic takovýho. Tady jsem zaparkoval, tady, kde stojíme, a šel jsem k panu inženýrovi, ale nebyl tam, tak mi to podepsala sekretářka.“

„A viděla to auto?“ ušklíbl se druhý kontrolor.

„Ne, proč by měla, bylo v nejlepším pořádku…“

Byl na hranici pláče, tak jsem mu poklepal na rameno. „Klid. Slečna Kopecká samozřejmě může podepsat přejímku zboží nebo služby, a pochopitelně nemusí vidět výsledek, protože když já tu nejsem a nejde o chod podniku, tohle je v její pravomoci. Jen mi o tom musí říct, abych to případně odvolal.“

„A jak si tedy vysvětlujete, že auto je poničené, přestože je tu čerstvě z opravy?“ zeptal se četník.

Obrátil jsem se na něj a zkusil alespoň chvíli držet své oči na jeho, bezpochyby plných podezření na pojistný podvod. „Tak, že jde o cílenou sabotáž. A ta se odehrála v rozmezí minut, možná hodiny, když u auta nikdo nebyl.“ A k tovaryšovi: „Vrátil jste se k vozu, poté co jste ho papírově předal slečně Kopecké?“

„Ne,“ odpověděl udiveně. „Mazal jsem zpátky do práce. Pak jste mě zavolali, a teď tohle.“ Přehlédl znovu vůz od předku k zádi a konečně mu vyhrkly slzy.

Podal jsem mu kapesník se slovy, ať si ho nechá. Smrkal do něj, držel ho v levé ruce, pravačkou hladil škrábance na kapotě. I mně srdce usedalo, ale přece jen to byl pouhý stroj.

Lederer prohlásil, že mechanik a Kopecká půjdou na stanici podepsat protokol, ostatní mohou jít. Řekl jsem, že mu ji sem pošlu, a vracel jsem se do kanceláře, když na mě zavolal člověk z inspekce. Pozval mě na kávu – chtěl by se svěřit s něčím, co mě možná bude zajímat.

Pozvání jsem přijal.

„Něco je špatně,“ řekla Darja, když mě viděla.

„Musíš na stanici. Četnickou. To auto je zase poničené.“

„Za takovou chvilku?“ Vstala, obešla stůl a objala mě.

Jemně jsem jí ruce odtáhl. „Musíš na stanici podepsat, že vůz byl při převzetí v pořádku.“

„Byla bych raději, kdybys tam jel ty.“

„Ne. Mám práci. A auto jsi převzala, ne?“

Chtěla něco říct, ale jen se kousla do rtu, oblékla si kabát a vrátila se k židli pro kabelku. Jak ji postavila na stůl a já ji uviděl, trhl jsem sebou. Nevšimla si toho, hledala sirky a cigarety. A já od té taštičky nemohl odtrhnout oči a měl jsem ji před nimi i poté, co s ní Darja odešla, a vůbec mi nevadilo, že mi vyfoukla kouř do obličeje.

Byla to kabelka z divadelní hry, teď ale viděná zblízka a v detailu. Krokabelka, napadlo mě. Světle hnědá lesklá krokodýlí kůže přiznaná nejen materiálem, ale i vypreparovaným krokodýlím mládětem přišitým uprostřed, s hlavou dolů a tlamou mezi dvěma vystouplými šupinami podobnými plátkům pomeranče a ocasem vytočeným do strany. Kromě této „ozdoby“ a malého plochého držadla byla alespoň na povrchu z jednoho kusu kůže s dalšími, menšími šupinami, ale hlavně se dvěma krokodýlími prackami vlevo a vpravo na čelní straně (nejspíš chlopni tašky), jež ony dvě velké šupiny a hlavu mláděte jako by ochraňovaly. A ty pracky tam nebyly přišité, jejich „ramenní“ klouby vyboulovaly kůži, v „loktech“ a na „zápěstí“ se ohýbaly, prsty roztažené. Musela to tedy být část trupu mezi krkem a břichem. Kdo ví, zbytek krokodýla možná cestoval po světě zase v jiných provedeních.

Tentokrát jsem přišel brzy, už kolem šesté. Blanka mě políbila a nepolíbila zároveň. Jako vždy, když jsem otevřel dveře, hned byla v předsíni připravená mě uvítat, ale tentokrát, ostatně jako většinou v poslední době, byl polibek nikoli na ústa, ale někam na ucho, a ani tak se ho nedotkla. Zato děti byly příkladné. Zatímco jindy mi přišly dát pusu z povinnosti, nebo že se to tak sluší, protože nikdo z nás dospělých je k tomu nenutil, teď se mi pověsily každé na jednu nohavici a já je takto obtížen donesl do obýváku, jako bych se brodil právě vylovovaným rybníkem Svět.

Padli jsme na sofa a objímali se, najednou šťastní, že jsme spolu, ale já měl zároveň pocit, že tu blízkost potřebujeme jako poslední věc, již chceme cítit, protože nastává konec světa.

Byl by to krásný večer, kdyby nad ním nevisel stín posledních událostí. Děti to necítily, naštěstí. Zahráli jsme si s loutkami na nadcházející Velikonoce (přestože předtím bude oslava tchánových narozenin), snad nikdy se Poldík ani Krista tolik nenasmáli, možná mám na divadlo obzvláštní talent, aniž bych jej doteď využil. I Blanka to pozorovala od stolu a co chvíli prohodila, že ona si takto hrát nedokáže, že možná muži jsou na to lepší, a já přikývl: Jsou.

Po večeři odvedla chůva děti do koupelny, dohlédla na řádné mytí a poté nás zavolala, ať jim přijdeme dát dobrou noc. Vypadala úzkostně. Poznala už před časem, že to mezi námi neklape. Avšak Krista mě objímala kolem krku a nechtěla mne z dětského pokoje pustit, a Polda se pokusil o židovský vtip o lakomé vdově, která odmítla darovat chudému tulákovi kalhoty po zemřelém manželovi; sice ho pokazil, ale s mámou jsme se smáli na celé kolo, a i guvernantka se přidala. Jenom Krista začala natahovat, že tomu nerozumí, a já ji ujistil, že my taky ne, poněvadž je to židovský vtip a my zkrátka nejsme Židé.

Ještě jsem se synka zeptal, odkud anekdotu má, a on řekl, že od Jochanánka Getzela.

Dali jsme si dobrou noc a pak jsem s Blankou usedl k jídelnímu stolu.

„Mohli bychom to dnes vyřídit bez vína,“ optala se bez otazníku, ostatně to beztak byla jen formální žádost.

Přikývl jsem a otevřel láhev. „Ty bez vína, já s vínem. Přece se nebudeme vzájemně omezovat. Jak už víš, s Antonínovou jsme se dostali do situace, jaká tu ještě nebyla. Myslel jsem celý den jenom na to. Jeden kontrolor mi sdělil, že mají podezření na krádeže masa z vlaků mířících na jatka. Vždycky toho přijde o něco míň, takže to není snadné poznat.“

„Copak vagony nejsou zapečetěné?“

„Právě že jsou. Ti kontroloři nevědí, co mají dělat. Někdy nezmizí nic, a pak najednou dvacet třicet kilo. Což na celý vagon není skoro nic, ale něco přece.“

„Chápu tedy správně, že to policie nechce řešit?“

„Ani nevím, zda to někdo oznámil. Pokud jsou pečetě v pořádku a neporušené, pak maso zmizelo tam, kde ho nakládali. Já si však myslím, že oni ty pečetě prostě umějí buď porušit a zase dát dohromady, nebo jen drobně narušit, aby se nic nepoznalo. Tohle se před rokem dělo v Severním Porýní. Vlakoví zloději tam měli vlastní plombovací kleště a okopírované matrice na plomby…“

Čekal jsem, co na to řekne, ale nepřítomně se dívala z okna, za nímž byla už dávno tma. Od řeky se ozvala varovná lodní píšťala, jako by tuto skutečnost chtěla potvrdit.

Blanka sebou trhla. „Po mši mě odchytila Jarolímková z Belcredky, jak mají s jejím mužem –“

„Hokynářství,“ přikývl jsem a snažil se potlačit rozladění. „Znám.“

„Prý tě viděla s tou herečkou, předevčírem v noci.“

„Ta baba že šmejdí po divadlech? Kdo by to do hokyně řekl?“

„Na chodníku. Ale tys mi řekl, žes jel kontrolovat účty.“

Pokrčil jsem rameny. „Po představení jsme ještě zašli na skleničku. Jako kolegové. Pak jsem se vrátil do práce a už tam zůstal.“

„Uvítala bych, kdybys mi některé věci nezatajoval.“

„Zbytečně by sis myslela kdovíco. Promiň, ale na tohle je asi lépe si zvyknout. Nosím toho v hlavě tolik…“

„A co to auto?“

„Auto?“ Rychle jsem přemýšlel, co všecko přiznat.

„U kadeřníka jsem potkala Blažku Solilovou. Prý toho jsou jatka plná. Nějací dodavatelé ze severu tě nemají rádi. Někomu jsi šlápl na kuří oko.“

„Ale to není zase tak vážné.“ Pil jsem rychleji, než jsem měl v úmyslu. „Pracovní problém, to je všechno. To auto mi nejspíš poničila golemka Antonie, to by jí bylo podobné.“

„Anebo Kopecká.“

„Nebuď směšná. Má snad ta zapotřebí ničit mi automobil?“

„Třeba žárlí. Žárlivci jsou schopní takových jedovatostí, to si neumíš představit!“

Zvedl jsem oči v sloup a zase je vrátil na ni. „Proč by na mě moje sekretářka měla žárlit, ty hloupá?“

„Tak já jsem hloupá!“ rozkřikla se. A jak prudce vstala, shodila židli.

Chvíli jsme poslouchali, zda kravál nedolehl až do dětského pokoje a nevzbudil tam neklid. Ale bylo ticho, teď hluboké jako tůň.

Zvedla židli a opět si sedla. Spojila rozklepané ruce pod bradou. Uvěznila je tam. Částečně to pomohlo. Jenom se jí trošku třásla celá hlava.

„Nejsi hloupá,“ řekl jsem smířlivě. „Nikdy jsi nebyla.“

„Blbá nána z venkova.“

Aha. Takže hladit. Uklidňovat. Přesvědčovat, že je nejlepší. Pokud to postačí. „Podívej, přiznávám, že jsem se slečnou Kopeckou nechal poněkud unést –“

Ty její obviňující, a zároveň vyděšené oči. Ach jo.

„– což se občas stane každému chlapovi, ať má ježka, nebo…,“ nadhodil jsem si prsty vlasy. „Ale ocenil jsem u ní spíš profesionalitu. Pomohla mi vyřešit jeden případ u nás na jatkách a radí mi i v dalších záležitostech týkajících se podniku.“

Seděli jsme pak proti sobě mlčky. Nakonec řekla: „Kdybych se nemusela starat o děti, ráda bych zastávala její práci já. Teď to nejde, to uznávám.“

Vzal jsem ji za ruce, už se netřásly a její hlavička byla taky pevná. „Vždyť můžeš, za takových pět sedm let. Pokud zůstanu na své pozici, budu nadšený, když mi budeš právě ty dělat sekretářku. Jestli ovšem…“

„Jestli co?“ popadla mě za zápěstí.

„Možná by to pro tebe nebylo důstojné.“

„Cože?“ bouchla pěstmi o stůl. „Jak by to mohlo být nedůstojné? Jsem přece tvoje žena, tak proč bych ti nemohla dělat sekretářku? Všecko se naučím, až přijde čas. A u vás mě mají rádi.“

Jemně jsem jí přikryl ruce svými. „To je pravda, stabilita našeho domova – jakkoli banálně to může znít – je blahodárná. Ovšem v podniku by se za našimi zády povídalo, že jsi tam z protekce. Blanko, jsme krásný příklad vydařeného manželství. Tak jím zůstaňme.“

Odešel jsem na záchod a párkrát si zadávil nasucho, jak mi bylo zle ze sebe samého. Ale proč ubližovat druhému, když to není bezpodmínečně nutné?

Když jsem se vrátil, nebyla tam. „Blanko?“ řekl jsem nahlas a tiše zároveň. Není to snadné, ale zrovna tohle mi docela jde. Taková herecká technika.

Byla v ložnici, zpod peřiny jí koukalo jen temeno hlavy. Vrátil jsem se do kuchyně k vínu.

Po souvislé řadě klidných dní byl opět s klidem konec.

U ředitele seděli kontrolor bouracího procesu Koll, vrchní účetní Hejtmánek – v novém roce povýšil – a Burle z osobního, který tu byl za odbory zaměstnanců, jež ale ještě tak úplně nefungovaly, jak by měly. Cihlář ne – za to, co předvedl posledně, ho místa náměstka zbavili (měl už jednu důtku za opilost v práci), on se s jinou pozicí nechtěl smířit a odešel z podniku; byl tam i nový náměstek, který mi byl představen v předchozích dnech, ale nepamatoval jsem si jeho jméno.

Takže dnes mi srdce spadlo do kalhot hned podruhé. Poprvé to bylo ráno, když dočasná náhrada za slečnu Kopeckou, jak se ta paní představila, zjistila, že nevím, že slečna Kopecká je opět nemocná a omluvila se telefonicky.

„Proč nezavolala mně?“ řekl jsem trochu hlasitěji, než bylo vhodné, a ona se celá rozklepala, že prý to neví a ani nemůže vědět. Ona sama se mi však telefonovat snažila opakovaně, avšak marně. Mám jít za ředitelem do jeho pracovny. Tak jsem udělal otočku na patě a teď jsem byl tady.

Muži tam seděli jako zařezaní, nikdo nechtěl začít. Beztak to bylo na řediteli.

„Kde jste, člověče? Nebo to z těch kotěhůlek na druhém konci Prahy opravdu trvá hodinu?“ spustil jízlivě. Moc dobře věděl, kde bydlím.

„Promiňte, měl jsem náročnou noc. Rodina…“

Koll se uchechtl, jen aby se zavděčil. Burle na mě vrhl nechápavý pohled. No jo, když žádnou rodinu nemá.

„My tady podporujeme rodiny našich zaměstnanců,“ řekl ředitel zbytečně. „Všichni musejí být spokojení.“ Tohle je pro něj typické. Obecné žvásty.

„Ale já jsem spokojenej… spokojený. Jenom je někdy těžké uspokojit i ty druhé.“

Všichni tři se na sebe podívali a poté pohlédli na mě.

„Jak to myslíte?“ zeptal se ředitel zcela bezbarvým, opravdu dobře kontrolovaným hlasem.

„Víte… jak se tu snažím prosadit ty neonové, ale i plakátové poutače na služby jatek, abychom se trochu dostali na úroveň a odvedli pozornost od našich problémů…“

„No?“ Zdálo se, že tohle ho opravdu zaujalo.

„Mohli bychom taky něco udělat s našimi sochami při hlavním vjezdu.“

„To jsou umělecká díla,“ namítl Koll. „Na ty chcete pověsit neonové trubice? Autoři nebo jejich dědicové nás zažalujou.“ Vrtěl hlavou a hleděl na mne jako na blázna. A já jsem si tak i připadal. Burlemu stékal po čele pot. Nový náměstek si nervózně poposedl.

„Samozřejmě že ne,“ vysvětloval jsem. „Pokud jde o sousoší, jde mi o noční bodové nasvícení. Respektive nasvícení od soumraku do svítání. Dá se to spouštět a vypínat automaticky, jen je potřeba přenastavit čas řekněme jednou za týden, když se nám teď prodlužují dny.“

„A proto chodíte pozdě do práce? Klidně si je nasviťte,“ zabručel ředitel a vlídněji dodal: „A mohli bychom při té první příležitosti pozvat samozřejmě kontrolní radu.“

„A starostu,“ přidal se Koll.

„A primátora,“ přidal se náměstek.

„A novináře. Děkuju, pane řediteli,“ oddechl jsem si a vzápětí opět zatajil dech.

„Tohle však,“ zatahal se za ucho Koll, „není vůbec předmětem tohoto jednání, pane Hebvábný.“

Všichni jsme koukli na ředitele. Ten se obrátil na mě: „Já tady z toho nechci mít žádnou pouť s kolotoči, jsme výrobna, uspokojujeme náš lid jinak než Václavské náměstí nebo venkovské radovánky, a já velkou zemskou výstavu pamatuju, na rozdíl od vás.“

„Pán Bůh ráčí zachovat,“ pokynul Burle, asi jako kněz.

To ředitele očividně rozčílilo.

„Ale zároveň nejsem starej Procházka na mostě! Vaše neony a reflektory, pane Hebvábný, nám možná pomohou, ale třeba taky ne. Je to velice riskantní investice.“

„Jak tady pan Koll,“ odkašlal jsem si, „tak tedy, jak pan Koll řekl, kvůli neonům mě sem nevoláte.“ Bylo na něm znát rozčilení, že jsem dal za pravdu Kollovi. Přesto jsem pokračoval: „Proto bych moc rád věděl, proč jsem vytržen ze své běžné práce a musím tu sedět? Já přece na vaše porady nechodím, jsem tvůrčí síla.“

To umlčelo všechny tři. Viděl jsem na těch dvou podřízených, jaká argumentační torpéda by na mě teď rádi poslali, ale stejně jako ředitel věděli, jak je propagace jakéhokoli podniku, třeba i páchnoucího – a hlavně toho –, důležitá.

„Ale jste součástí podniku,“ zašeptal Burle.

„Tvrdím něco jiného? Zůstávám věrný Holešovicím-Bubnům, ale to neznamená, že budu zavírat oči, když střední Praha něco dělá líp než periferie.“

„Tak si běžte do centra, když se vám tam tak líbí mezi světýlkama,“ odsekl lokálpatriot Burle, ale v tu chvíli ho ředitel i Koll začali mírnit.

„Jen žádné emoce, pane Burle,“ pronesl ledovým hlasem Koll. „Pokud pan Hebvábný bude chtít odejít za lepším, půjde, i když já o tom pochybuju. Pokud se podnik rozhodne propustit jej, půjde od nás taky, a zcela nepochybně. Ovšem jak už jsem předeslal, my tu dnes nejsme kvůli tomu. Kvůli čemu tu jsme, pane Burle?“

Líbilo se mi, jak tento drobný muž na Burleho zapůsobil. I ředitel si pro tu chvíli tajně oddechl.

Burle opět snížil hlas. Možná až takový pitomec není. „Tak proč nenahlásil tu bábu?“

„Bábu?“ Začalo mi to docházet. Uvolnil jsem si z límce vlasy, zatřepal hlavou. Tady mi nic nehrozí. Zatím. „Můžete to specifikovat?“ usmál jsem se na něj.

„Jestli můžu co?“ zamračil se.

„Zda byste nemohl být konkrétní,“ přikývl ředitel. „Pan Hebvábný neví, co mu vyčítáte.“

Burle vrhl zmatený pohled nejprve na mne, poté na Kolla a nakonec na ředitele. Tam ovšem ten pohled změkl.

Obrátil se tedy zpět na mě. „Dostali jsme anonym. Někdo viděl podivné chování Antonínové a taky vás, jak se schováváte a přihlížíte tomu.“

„Report jsem chystal, jen jsem chtěl mít víc důkazů.“

„Nicméně víte,“ navázal Koll, „že nedělá dobře našemu jménu.“

„Jak to myslíte, pane kontrolore?“

Koll si povzdechl. „Zdá se,“ řekl rezignovaně, „že prodává maso pod cenou. Zdravé maso.“

„Nejen to,“ doplnil jsem nyní s pohledem na ředitele. „Prvotřídní maso jde – zřejmě přes ni – do nuceného výseku, a Antonínová z toho patrně má provizi. Obávám se, že by to mohlo být ještě horší, ale zdůrazňuji: Jsou to mé spekulace.“

„Ještě horší?“ Ředitelovo obočí se téměř dotklo hranice vlasů a ta byla nad jeho čelem zatraceně vysoko.

„Pokud se dohaduji správně, čachruje s masem pro tržnici a s tím pro výsek, a to opravdu výsekové občas odepisuje jako úhyn, ale stejně ho nechá prodat. Evidence v kafilerii nefunguje, jak má. Pro důvěryhodnost podniku je to ničivé a podle mého názoru by se tyto informace neměly dostat za zdi jatek. Ovšem dějí se i jiné nekalosti.“

„Tak co pro nás ještě máte?“ zeptal se ředitel otráveně a odkašlal si.

„Z vagonů mizí maso a drobný dobytek. Ne u nás, ale na cestě k nám. Nenápadně, aby si toho pokud možno nikdo nevšiml. A tuhle informaci, kdyby bylo nejhůř, bych vypustil do novin – přes nějakého prostředníka, aby se nevědělo, kdo tohle echo dal. Způsobí to poprask a začne to vyšetřovat státní policie, aniž bychom ji museli kontaktovat jako první. Veškerá pozornost se přesune na zlodějiny na trati.“

Seděli tam jako opaření. První se probudil kontrolor Koll. „Zpátky k Antonínové. Tak proč jste ji, člověče, nenahlásil?“

„Měl jste ji hlásit hned!“ přisadil si Burle.

Upřel jsem pohled na pobledlého ředitele. „Bez důkazů? To nejde. Šlo jen a jen o mé domněnky. Já na lidi nedonáším.“

„Vy pro ni máte slabost,“ řekl tiše.

„To si, pane řediteli, vyprošuji, aby tady taková obvinění nepadala. Proč bych pro ni měl mít slabost?“

„Protože je taky jiná – jenom trochu jinak než vy.“

Jako by byl otrávený z toho, že musel říct, co si myslí. Následovalo dlouhé ticho, které prolomil nový náměstek. „Dostane vyhazov.“

Zvedl jsem ruku a šéf na mě unaveně zamžoural. „S propuštěním slečny Antonínové bych ještě počkal, aspoň pár týdnů. Policii, když už, bych doporučoval do věci zasvětit, až se jasně prokáže, že jsou do toho zapojení lidi z Liberce.“

„Liberečáci,“ zabručel ředitel. „Ty nám byl čert dlužen.“ Poté si nechal vyprávět všechna má podezření a dojmy z cesty na sever.

Nakonec si uhladil vousky. „S tímhle za mnou musíte chodit dřív, pane Hebvábný.“ A když viděl, že chci protestovat, dodal: „Přestože to není ve vaší kompetenci, děláte jinou práci, já vím, ale tohle opravdu musíte hlásit, když už jste se do toho vložil.“

„Pan inženýr si evidentně myslí, že není Pepek Vyskoč, aby něco aktivně hlásil,“ poznamenal Koll.

Ignoroval jsem ho. „Nebyl jsem si jistý, pane řediteli. Já přece nemůžu někomu ublížit, když mi to není jasné. A u Antonínové je to pořád spíše podezření. Bůh chraň, abych někoho udal, přestože mi ten člověk není zrovna sympatický.“

Dívali jsme se na sebe, až mi to nebylo milé. Nakonec mávl prsty. „Jděte. Vy jste měl být kněz, člověče, nejlépe protestant, a ne propagátor podniku, co zabíjí a zabíjí.“

Diskrétně jsem se zvedl a vyšuměl z jeho kanceláře. A přemýšlel jsem o tom, jak to řekl. Zabíjí a zabíjí. Nedodal, že zvířata. Ve vzduchu zůstalo viset to dvakrát vyslovené zabíjení.

Venku mě dohonil Burle, ani jsem nedošel k sobě do kanceláře. Udělalo se chladno a od úst mu šla pára a smrad zkažených zubů.

Já vím, je to urážlivé. Pochopil a udělal úkrok vzad. „Antonínová jde od masa, pane Hebvábný, teď to starej odkývl. Přejde do sušárny, tam už si ji ohlídají. A když to nepřijme, může se klidit.“

„Co na to pan Koll?“ otázal jsem se podobně chladně, jako k nám proudil vlhký vzduch od řeky.

„Koll nic. Má staženou pr… Je rád, že se kritika zatím nesype na jeho hlavu, ale na vaši. Slíbil, že prověří své lidi.“

„A nepodezíráte ho, že v tom jede s ní? To by pak nějaké prověřování bylo na nic a oni by byli ještě opatrnější.“

Bylo znát, že tohle ho nenapadlo. Celý zrudl a zakoktal se. „Tyhlety podezření jsou moc přísný, pane Hebvábnej. Koll… pan Koll je solidní odborník. Aspoň já si to myslím a nic proti němu nemám.“

„A on proti vám?“ přitvrdil jsem. „Slečna Antonínová k nám přešla z Berouna. Na pozici porážeče. Vedla si dobře, ale pokud vím, byla málo spokojená. Pak šla přejímat do nuceného výseku a nějak se zapletla s kafilerií. Teď půjde sušit kůže, což je opravdu podřadná práce a přísný trest. Vy jako vedoucí osobního oddělení jste neměl nejmenší podezření, abyste ji varoval, že to na ni musí jednou prasknout?“

„Ne!“ Znovu na mě dýchl. Jako by na mě dýchl býk. Nebo vůl.

„Tak to jste měl mít, protože vy jste za její kariérní pohyb u nás zodpovědný, pane Burle.“

Jeho výraz jsem si nechal ujít.

Celý týden jsem v areálu jatek vyhlížel Antonii Antonínovou, abych se jí mohl obloukem vyhnout, jistě by mi byla vyspílala až do nebes. Ohlásil jsem ve výrobním oddělení, že chystáme v neděli večer oslavu (bylo pořád ještě před Velikonocemi, ale kdo by se ohlížel?) a že si už v sobotu odvezu z kantýny pět litrů našeho guláše s velkým kváskovým bochníkem od Odkolka, ať mi ho laskavě objednají, plus dva tucty telecích řízků s bramborovým salátem, stejně jako sud piva s vypůjčeným výčepním z holešovického pivovaru a dva tucty lahví mělnického vína – červené a bílé půl na půl. Jitrnice navíc jako výslužku, pan Sotona má ode mne instrukce.

Náš byt na „Argentinské“, v domě projektovaném bratrem velkého Julia Zeyera, na druhém konci dlouhé ulice od plynárny, kam vlečka z nádraží dovážela hlavně v noci vagony uhlí, nemohl pro obě rodiny, a už vůbec ne širší příbuzenstvo stačit – a pohled na ten pohyblivý mour také nebyl zrovna sváteční –, tak jsem se domluvil s provozovatelem Šlechtovy restaurace v Královské oboře – bude jen záležet na počasí, zda budeme uvnitř, či venku, a restaurace má nedělní večery slabší, lidi už šetří síly na pondělek, a tak mi více než ochotně vyšli ve Stromovce vstříc. Všechno jsem zaplatil sám. Tchán, mně tak blízký člověk, slavil pětašedesátiny. Chtěl jsem, aby si oslavu pamatoval po zbytek života.

A bylo dojemné vidět, jak se můj otec producíruje s Poldou a pak mu ho bere tchán, aby se vyfotili, a jak si babička bere Kristu na klín a Blanka stojí za nimi, dlaně položené na matčiných ramenou.

Ta oslava byla jednoduše krásná, Blanka mi byla vděčná, a nejen mně, všem starým i provozním restaurace, a slzy jí každou chvíli stoupaly do očí. Při tom se pojídalo vepřové z ústředních jatek, jak to má být.

V půl deváté došlo pivo, které jsem objednal, a o hodinu později i to, co měl výčepní. Zavolal jsem do pivovaru a dodávka přivezla další dva sudy za dvacet minut.

Měl jsem radost jako malý kluk a dával si pozor, abych nepil moc. Chtěl jsem tu trachtaci vidět jasně do poslední chvíle.

V jednom okamžiku, přestože jsem se držel dál a po svém způsobu spíše pozoroval dění, mě společně vyhledali rodinní patriarchové.

„Povídal jsem tady staříkovi,“ usmíval se tchán a šťouchl loktem do otce, „co jsem včera četl v Pestrém týdnu.“

„Zrovna jemu to vykládej, ještě Blance uteče s nějakou rajdou,“ plácl se otec do čela, zavěsil se do tchána a vedl ho pryč.

Avšak tchán se mu vysmekl a ťukl si se mnou půllitrem o půllitr, až vyšplíchla pěna. V tu chvíli se mi líbil z těch dvou víc: zatímco otec, bledý a s pohublými tvářemi, jež se mu v posledním roce nehezky propadly, se choval koženě a jakousi bujarost, jež ještě před okamžikem překrývala jeho obvyklou melancholii, teď hodil za hlavu, tchán Ládík sršel zdravím a jeho začervenalé tváře jako by byly další z lamp osvětlujících sál.

„Jen ať si to poslechne,“ rozmluvil se rozšafně, „ať ví, na co se má připravit. Protože moje dcera je přesně taková jako v tom článku.“

„Myslím, že není,“ zavrtěl hlavou otec.

„Viď, že je, Leoušku,“ uculoval se tchán. „Že je taková?“ Zděsil jsem se myšlenky, že má podezření, že si ho tím hoštěním kupuji. Dal jsem si to podezření pod podrážky polobotek a zašlapal je do podlahy.

„Nevím, co máte na mysli, pane Závora,“ zašilhal jsem nervózně z jednoho na druhého.

„Vždyť jsem po tobě chtěl, abys mi říkal táto a tykali jsme si.“

„Ale to jsem odmítl. Můj táta stojí vedle vás.“

„Byl vždycky takhle odtažitej, staříku?“ obrátil se na něj tchán a na mě ukázal palcem. Přestávalo mi být příjemně.

„Asi trochu jo. Když zemřela žena, zhoršilo se to. Ale možná je jenom po mně,“ pokýval otec hlavou.

„Tak, kluci!“ zasmál se tchán a udělal něco nečekaného: předal své pivo otci, chytil mě za uši, a než jsem si stačil uvědomit, co se chystá udělat, vlepil mi pusu na čelo. A já si musel vzpomenout, že jsem polibek na čelo dostal od Darji Kopecké. A že je to strašně dávno. A že je nemocná a neodpovídá na telefonáty ani telegramy. A že jsem se kvůli jedné škaredé hypotéze ohledně jejího stavu – zdravotního – stále ještě neodvážil za ní zajít.

Teď mlaskavá pusa od něj. Cítil jsem, jak mi plane krk a tváře – a nejspíš i čelo.

„Trošku života do toho umírání,“ chechtal se Ludvík. „Abys věděl, Leo,“ znovu si od otce pivo vzal a pořádně si přihnul, „ono se ti to třeba pak bude s Blankou líbit víc.“

Otec se zakabonil ještě víc. „Neposlouchej ho, Leo, je ožralej.“

„No dovol,“ ohradil se tchán. „Tak abys věděl, i tobě by se nějaká baba mohla šiknout, nejsi zase tak starej vdovec. Klidně by sis nějakou mohl narazit, kdybys chtěl.“

Otec mávl rukou a odvrátil se, zatímco Ludvík mě drapl za loket. Věděl jsem, že tomu velkému sdělení neujdu.

„Psali tam,“ mhouřil potutelně očička, „že moderní ženy jsou úplně jiné než ženy tradiční, ty naše,“ mrkl na otce.

Ten vytáhl kapesník a vysmrkal se, aniž bylo jasné, zda je to reakce na tchána, nebo pouhá potřeba smrkat.

A tak Závora pokračoval: „Což je dobré i špatné zároveň. Špatné v tom, že jsou vlastně nudné. Ale dobré v tom, že když už jsou tak nudné, chovají se k nám jako k obchodnímu partnerovi nebo třeba ke své kamarádce.“

„Tomu nerozumím,“ napil jsem se a pootočil se po jiné společnosti, ale pořád mě držel a znovu mi začal prskat do obličeje.

„Nechceš rozumět, Leo. Přiznej se, že Blanička je přesně taková žena. Jste kamarádi, a kdybys potřeboval, klidně by tě v práci mohla zastoupit.“

„Prosím vás.“

„Ty si to nechceš připustit, Leo. Ona je přesně ten typ jako z toho článku; když se dozví, že máš milenku, s noblesou ti to posvětí. Řekne něco v tom smyslu, že jistě, ta dívka je krásnější a mladší než ona, tak copak by ti bránila ve štěstí? Klidně si tu milenku nech. Ona je manželka, matka tvých dětí. Jí nic nehrozí.“

„Pokud se s ní kvůli té druhé nerozvedeš,“ usmál se hořce otec. „Nebo pokud ti neumře.“

Tchán mě konečně pustil a pro změnu popadl za rukávy tátu. „Vždyť se s ní nudí! To není moudrý, staříku. Já ji znám!“ Teď už křičel a lidi se po nás otáčeli. Z druhého konce sálu se k nám blížila Blanka. S velmi udiveným výrazem.

„Tiše,“ nabádal otec tchána a snažil se vymanit z jeho sevření. Oba drželi půllitry a teď byli potřísnění pivem.

„Jakýpak tiše?“ rozhodil tchán pažemi a zlil i mě, bohužel i vlasy. „Vždyť to jsou dvě kamarádky, tvůj kluk a moje holka! Vidí to celej svět. On je jí přítelem, jistě, spěj spolu, jistě, ale on by klidně moh mít i mladší přítelkyni, a naše Bláňa mu to s ledovým klidem posvětí. Ona byla vždycky tak úzkoprsá, představ si, ale pak se s ní něco stalo a začala bejt moderní. A nudná. Bez tajemství. Sledoval jsem ji. A ona sledovala, jak se to mění ve světě. Jak se teď v Americe vyměňujou ty páry manželský na chvilku, na jednu noc, tak to bych ti –“

„Tati!“ Výkřik protnul sice ne celý sál, na to nebyl dost silný, ale aspoň naši část.

„Blaničko,“ rozzářil se „Co tady děláš?“

„Promiň,“ řekl otec. „Vezmu Ludvu ven, nadejchá se vzduchu a bude s ním zase řeč.“

Opravdu to udělal, fakt ho víceméně klopýtajícího násilím odvedl, ještě že neupustili půllitry, a nám se ulevilo.

„I já se omlouvám,“ pohladil jsem ji po nahé paži. Měla bílé koktejlové šaty s modrou krajkou a na hlavě podobný krajkový klobouček, který bych za svého dětství označil spíše za blemcák, ale tehdy ženy takové helmovité hučky nenosily. Možná poslední čepce a pak odvážné široké klobouky.

Byla krásná, a já to řekl, vyhrkl jsem to tak rychle, že jsem byl rád. Rád, že jsem si to nestačil rozmyslet.

„Jak krásná? O čem to táta mluvil? Jako že bych ti tolerovala nevěru?“

Roztřásl jsem se a zavřel oči. Plátno od Alfonse Muchy, ta ženská osoba naplněná žalem. Ne, jeho plakát. Ta krásná dívka, Andula Sedláčková, jež seděla modelem pro plakát. Ona byla jí. A naopak. Úplně mi splynuly. Zatočila se mi hlava.

„Žít za závojem, radil mi v dopise.“

„Kdo?“ zamžikal jsem očima.

„Táta. Je ti dobře? Nechceš taky na vzduch?“ V jejím pohledu byla starost, tak jsem se vzpamatoval.

„Už to přešlo. Dám si kávu. Cože ti psal? Proč jsi mi to neřekla?“

„Nechtěla jsem tě obtěžovat.“

„A co má být se závojem?“

„On tady takhle vytrubuje,“ usmála se, „ale to proto, že má o mě strach. Tak provokuje.“

„Neopodstatněný,“ prohlásil jsem, ale zdaleka ne tak přesvědčivě, jak bych byl chtěl.

„To nevím. Mám se ti dělat vzácná. Co myslíš? Mám?“

„Máme dvě děti, jak bys mi chtěla být vzácná?“ zasmál jsem se, a vůbec to neznělo hezky. „Tedy ne uměle vzácná,“ přidal jsem spěšně.

„Uměle vzácná?“

„No…,“ improvizoval jsem rychle. „Jako grotta. Umělá jeskyně.“

„Jeskyně?“ zamračila se. „Já že jsem jeskyně? Nejsi taky opilý?“

„Jako ta v Havlíčkových sadech u Gröbeho vily. Není to jeskyně, je to celé umělé. Byli jsme tam s dětmi a pak se šli podívat na francouzské jesle v tom proskleném pavilonu.“

„Ano. Krásné místo. Ale umělé… Takže nebereš taťku vážně, že ne? Samozřejmě jen v tomhle, jinak ho musíš brát vážně, co ti taky zbývá?“ Zasmála se. Naštěstí. Stín podezření byl, zdálo se, pryč.

„Možná teď začnou hrát k tanci?“ koukl jsem na hodinky. „Podle programu.“

„Zajisté začnou,“ přisvědčila neutrálně, beze stopy doufání.

„Jak víš, mně to vůbec nejde, ale pokud by první tanec nebyl kvapík nebo polka, rád bych si ho u tebe zamluvil.“

„I já doufám v pomalost. Teď si ale musím co nejrychleji odskočit. Sejdeme se u našeho stolu.“

Posadil jsem se a po chvíli si všiml, že Blanka, má žena, stojí pod pódiem stranou orchestru a s někým se zaujatě baví. Ten člověk byl skrytý za červeným závěsem sahajícím od stropu až k parketu.

Pak jsem to pochopil. Taneční zábava začala, uvedená waltzem Love is Just a Little Bit of Heaven, orchestr hrál snad pomaleji než náš vyčerpaný gramofon.

Přišla si pro mě. Držela mě pevně. Kdepak moderní, nudná žena podle jejího otce, staříka! Zahřálo mě to u srdce.

Následoval valčík, foxtrot, tam se mi pletly kroky, potřeboval jsem se napít. Když zaryčela polka, vzal jsem ji za ruku a odtáhl z parketu. Kapelník nám zamával.

Zpátky u stolu mi přikryla ruku dlaní. Měla mokrý obličej. „Slzenky,“ řekla na omluvu, přestože se omlouvat opravdu nemusela.

Přemýšlel jsem nad tím. Aha, ten film, na němž jsme byli v létě. Tam to zaznělo. Slzenky.

„Proč pláčeš?“

„Zařídil jsi tu oslavu tak krásně. A neopil ses moc. A nehádali jsme se. Kéž by to takhle zůstalo.“

Myslel jsem na výlet s dětmi do Havlíčkových sadů. Na umělou krásu jeskyně a moderní jesle generála Pellého.

A stalo se, co jsem si myslel, že se už nestane. Nebylo to úplně nejlepší milování, ale aspoň jsme byli uvolnění. Nakonec jsme toho po dlouhých minutách nechali. Jí by to stejně trvalo, a já ne a ne vyvrcholit, přestože chuť jsem stále měl. Zdálo se, že jak jsme tam potom jen leželi a drželi se za ruce, oběma se nám ulevilo i bez řádného zakončení.

V přední kanceláři nikdo nebyl, což mne překvapilo, ale budiž, nejsem puntičkář. Náhradní síla je asi na WC a Darju jsem stále ještě nekontaktoval. Pronásledoval mě nesmyslný, ale palčivý pocit, že ji podvádím s vlastní ženou. Pálení srdeční žáhy.

Vstoupil jsem k sobě a za stolem, na svém místě, spatřil hoteliéra a restauratéra Karla Šroubka. Bylo zvláštní, že si tam tak hoví, ale koneckonců jsem ho považoval za přítele, a užuž jsem se k němu vrhal zapumpovat mu pravicí, když mi došlo, že to není on. Tenhle pořízek měl víc vlasů, přestože jistá podobnost se popřít nedala.

„Pan Hebvábný?“ ozval se chraplavým hlasem. Naznačil gestem na opěrkách židle, že se míní uctivě zvednout, ale hned toho nechal. Kdepak Šroubek. Spíše šroub. I když zůstal sedět, dalo se odhadnout, že musí být nejméně o půl hlavy vyšší než já.

„Ano. A kdo jste vy?“

Seděl? Seděl. Tak jsem si sedl taky, i když jen do židle pro návštěvy.

„Já jsem Vaňásek, čtvrté oddělení, vrchní policejní rada a zástupce přednosty bezpečnostního oddělení v Praze.“ Bylo podivné, že když to odříkal, povzbudivě se na mě usmál.

A stejně tak zvláštní bylo, že mě nevyvedl z míry. „Aha,“ shodil jsem z ramen zimník a nechal ho na opěradle. „Jdete kvůli slečně Antonínové.“

Naklonil hlavu do strany. „Měl bych tu být kvůli slečně Antonínové?“

Zaklepání na dveře. Nakoukla sekretářka, dala najevo potěšení, že jsme se s panem detektivem našli, a zase zalezla.

Vzal jsem si cigaretu, zapálil si ji a přisunul box k němu. „Račte si posloužit.“

„Já radši fajfku,“ zavrtěl hlavou, „a tu si nechám až na večer. Doktor mi naměřil vysoký tlak, a tabák to prý zhoršuje ještě víc než sůl, věřil byste tomu?“

„Otec na to taky trpí, o soli jsem slyšel, že je to hypotéza, ale s tím tabákem to bude nesmysl.“

„A s Antonínovou?“

„S Antonínovou tu byly nějaké potíže. Ale vyřešili jsme to v rámci podniku.“

„To je dobře. Já mám totiž své práce dost, a rozhodně nechci slyšet nic o potížích nějaké Antonínové.“

Díval se mi na ruku, jako by čekal, zda se bude chvět. Nechvěla se. Ale možná na mně bylo znát, jak se právě na tohle soustředím. Rozhlédl jsem se po popelníku, došel pro něj k oknu, ťukl jím o stůl a odklepl první soudeček popela. Ten ale byl ještě příliš malý, takže se oharek odlomil, a já si znechuceně zapálil druhou cigaretu, zatímco tu první jsem nechal v popelníku smrdět. No jo. Teď to vím. Jedna chyba za druhou. Z odpadlého oharku pořád stoupal vlásek kouře.

Pan vrchní rada Vaňásek na mně ulpíval zamyšleným pohledem. Jestli měl z té cigaretové nehody radost, nedal to nijak najevo.

„Nebuďte nervózní,“ řekl nakonec. „My víme, že jste včera slavil narozeniny svého tchána. A jestli vás to potěší, já se narodil tady v Holešovicích. Jsem místní.“

Nervózně jsem se zasmál. „Nervózní… Co by mi asi tak mělo hrozit? Rodinná merenda, nic víc.“

Tu cigaretu jsem v tu chvíli nenáviděl. Nutila mne k tomu, abych ji vysosal na pět zátahů.

„To víme, ale chápejte, mohl jste si někoho zjednat. Tady vám říkám víc, než bych měl. A pokud to dělám, pane Hebvábný, je to buď z důvodu, že se mi pramálo hodíte do krámu, nebo proto, že ve vás chci tento útěšlivý pocit vyvolat.“ Usmál se. Měl pěkné zuby, ale možná byly porcelánové. Vypadaly tak.

A ještě dodal: „Teď chcete říct, že netušíte, o co tady jde. A já na to říkám, že buď netušíte, nebo to víte a jenom hrajete divadlo. Já proti vám nic nemám, pane Hebvábný. Maso mám rád, i když o to se vy staráte spíše jako propagátor jatek. Ale líbí se mi i ty nové neony na Václaváku nebo tady na Sedmičce, a možná jste něco navrhl i pro Vršovice?“ Byl jsem naprosto zmatený a nevěděl, na co mám zrovna reagovat. A opět mě předběhl, tentokrát trochu posmutněle. „Pro náš problém neznamenáte řešení. Což je špatné pro mě a dobré pro vás.“

„Můžete mi to už vysvětlit?“ vyhrkl jsem téměř zoufale.

„Leda by,“ sešpulil rty, „leda byste byl úžasný špílman.“

„Já, a špílman?“ ohradil jsem se.

„Jste to řekl, jako by to byla urážka.“

„To zrovna ne,“ namítl jsem, „jakápak urážka, já ale dělám v naprosto jiném oboru, jak dobře víte, pane vrchní rado.“

Zadumaný výraz mu na tváři zůstal, i když vstal a gesty naznačil, abychom si vyměnili místa. Učinili jsme tak beze slova, já zaplul do svého křesla a teprve pak si uvědomil, že přesně tohle ten chlap chtěl: nejprve mne znejistit a pak vrátit do „domácích bačkor“. Zaťal jsem zuby. Ještě jsem na svém zadku cítil, jak mi mé křeslo svou zadnicí zahřál. Přesunul jsem se na samotný krajíček a opřel si lokty o stůl.

„Když jste sem vešel,“ rozkládal zeširoka v židli pro hosty, jako by si vůbec nevšiml mých rozpaků, „byl jsem si z pětašedesáti procent jist, že s tím nemáte nic společného. A teď, pane Hebvábný? Teď jsem si jist z devětasedmdesáti procent.“ Mrkl na mě, podobně jako předešlého večera tchán. „Což stále není stoprocentní jistota, že ne?“

Jenom jsem oddychoval a díval se, jak vstal, došel k sekretáři, vytáhl kořalku a dva pohárky, vrátil se ke stolu, nalil do obou, svůj vypil a doplnil ho. Druhý mi přistrčil.

„To je ode mě ale neomalenost, viďte? Nicméně děkuji za tuto vzpruhu.“

„Tak o co jde? Anebo si to nechte. Mně je to koneckonců jedno, mám jenom jedny nervy,“ řekl jsem, vypil pohárek a bacil jím o stůl.

Měl mě přesně tam, kde mě mít chtěl.

„Podívejte, já vám to nastíním, a že to dělám osobně, tak to abyste viděl, že si vás vážím, jinak by to učinil některý z mých asistentů. Ona smutná věc se má tak, že v kafilerii byly nalezeny lidské kosti.“

Zíral jsem na něj. Pak jsem si uvědomil, že mám otevřená ústa. „To nemyslíte vážně, že ne?“ vydechl jsem.

„Mé vážné či nevážné myšlení je teď vedlejší, tohle je však nepopiratelný fakt.“ Vytáhl z aktovky fotografie a rozložil je po desce stolu. „Tybie, odseknutá, plus část kolene, zničeného. Mimořádně velkého. Ty kosti patřily vysokému člověku. Zda byl takto porcován před, nebo až po smrti, zatím není jisté, ale vsadil bych na to druhé. Máme strach o slečnu Antonínovou, o níž jsme dnes už mluvili, nebo se pletu? Populární dáma, když se o ní tolik mluví.“

„To vy jste tu špílman, ne já. Zeptal jsem se vás, jestli jste přišel právě kvůli ní, a vy jste odpověděl, že s tím nechcete mít nic společného.“

„Chtěl jsem si vás proklepnout, jak jistě chápete. Ano, byli tu lidé z hospodářské kriminálky a hledali Antonínovou na základě anonymního udání, ale pak zavolali nás… že prý tu něco smrdí,“ dodal se smíchem.

„To má být žert?“

„Vy jste furt takový kakabus… No nic, my přijeli a viděli, a sice nezvítězili, ale odvezli si pro naši laboratoř aspoň tyhle dva suvenýry,“ poklepal na fotografie.

„Rozumím.“

„Takže s Antonínovou jste se znali dobře?“

„Znají ji tu všichni.“ Neuměl jsem o ní uvažovat v minulém čase a chtěl jsem mu to dát najevo. A on to pochopil. Mazanější než liška.

„Kdo ví, možná žije. Pokud to je její noha, možná má teď jenom jednu, ale je tu pořád někde s námi. A pokud to není její noha, tak slečna Antonínova je tu zcela určitě někde mezi námi. Nemáte ponětí kde?“

„Co já vím? Doma. Pokud jste ji tu nenašli…“

„Ne.“

„Tak ne. U příbuzných.“

„Ne.“

„Tak je třeba přece jen v práci. Dostala jiný post. Prošli jste celá jatka?“

„Ano. Minulý týden. A v kafilerii našli tyto kosti, jak jsem právě řekl.“

„Někdo vás na ni upozornil?“

Tomu se upřímně zasmál, a já nechápal proč. „Co mi k jejímu případu můžete říct?“ zeptal se, když ho to přešlo.

Převyprávěl jsem mu to, co posledně řediteli, když si mě zavolal na kobereček.

„Pan Axmann je náš republikový Němec?“ zvedl obočí.

„Ale česky mluví jako rodilý mluvčí, jímž jistě je,“ přikývl jsem.

„Bilingvní občan. S těmi nebývají völkisch potíže.“

„Völkisch potíže se nebudou dotýkat zrovna našich jatek, pane rado. Naši Němci možná mají trochu jiné recepty – maličko odlišné –, ale jedí stejné maso.“

Stáhl ústa do hubice čajové konvičky. „Jenže ony potíže se týkají úplně všeho v naší republice, pane Hebvábný.“

„Nemyslím si,“ zavrtěl jsem hlavou. „Jestli tu šlo, nebo dokonce nadále jde o nějakou levotu mezi jatkami a kafilerií, nebude to hašteřením mezi Čechy a našimi Němci – nic pro to nesvědčí.“

„Že vy se ucházíte o práci u policie?“ ušklíbl se.

„Myslím si, že na to si umíte odpovědět sám, pane komisaři.“

„Ale jakejpak já jsem komisař?“ rozvalil se v židli. „Asi takovej, jakej vy jste řezník. Jenže tady,“ ukázal si na spánek, „to máme trošku podobný, viďte? Mohl byste mi vysvětlit, proč odmítáte možnost, že slečnu Antonínovou někdo kuchnul nebo bacil? Dobře se jí zbavil, ale tyhle kusy nohy přehlédl, když vybíral ostatky z popela. Je to hezky opečená nožička, pane Hebvábný, strávila v troubě pěkných pár hodin.“

„Chcete říct ve spalovací peci…“ Cítil jsem, jak se mi odmítací taktika začíná hroutit. Bylo mi slečny Antonínové najednou líto, a v ten okamžik jsem to přijal; ano, tohle je pozůstatek jejího těla.

Musel to na mně vidět. „Že bychom si ještě nalili?“ zabručel a hned se opět iniciativně chopil láhve. Jen jsem přihlížel, jak nalévá pro oba až k okraji. Vypili jsme pohárky a mlčeli dalších pár minut.

Pak řekl: „Jak to teď máte v rodině, pane Hebvábný?“

„S prominutím, ale do toho vám nic není.“

„Není,“ pokrčil rameny. „Já se o mravy nestarám, pane Hebvábný. A nemám zájem ani o slečnu Kopeckou, pokud se jí nebude týkat nějaká kriminální záležitost. Jen se mi zdá, že podobně jako slečna Antonínová by měla být v práci, ale jaksi není.“

Překvapení, pak rozčilení. „Slečna Kopecká,“ vyhrkl jsem, „ačkoli nechápu, proč ji vůbec zmiňujete, je nemocná. Nějaký čas. Ale pořád je to náš zaměstnanec.“ To, jak jsem s touto odpovědí vyletěl, ho pobavilo. Jen přikývl a já si kontroloval dýchání: do klidu, do klidu.

„Byl jste s ní viděn, pane Hebvábný, v pozdních hodinách v místech, kde už několikrát zasahovali strážníci i četnictvo.“

„Zajímá to někoho?“

„Netuším. Vaši ženu?“

Při pohledu na můj výraz se znovu rozesmál a já měl chuť ho uhodit. Což by se mi, jak vím, nevyplatilo.

„Chcete mě vydírat?“

„Já, a vydírat?“ opáčil posměšně, ale očividně celý naježený. Vida, přece jen se mi jedna malá ťafka povedla. „Policie tu není od vydírání, pane inženýre, ale od zjišťování.“

„Tak si běžte zjišťovat!“ prskl jsem přes stůl. „A mě laskavě nechte na pokoji. Pracuju pro náš podnik do roztrhání, žiju pro něj tělem i duší, a teď jste našli nějakou lidskou hnátu v kafilerii, a hned jdete za mnou, že je to Antonínová. Tak podle vás jsem ji taky třeba zabil, ne? A rovnou s ní i Kopeckou, když už jsem byl u toho mordování.“

„Uklidněte se, člověče, vyvádíte hned jako hysterka. I když je to moc pěkný scénář k nějaké grotesce, co vy na to? Mohlo by se to jmenovat Dvě mouchy jednou ranou; vaši roli by hrál, řekněme, ten sekáč Oskar Marion, slečnu Kopeckou by si suverénně střihla Anny Ondráková a Antonínovou by nezapomenutelně ztvárnil Josef Šváb-Malostranský.“ Už byl zase v dobrém rozmaru. Dokonce stěží potlačoval smích, tenhle policejní kašpar. Tenhle Vaňásek maňásek.

Nahlas jsem řekl: „Naše rodina je vám k dispozici, pane komisaři – když budu doma, kdykoli se stavte. Třeba dostanete i večeři. Má žena Blanka má ráda nové hosty. To víte, je z venkova, a bodří Holešovičáci, co trousí humory na první potkání, jí vždycky udělají radost.“

Vaňásek nakrčil nos a vstal. „To bychom měli. Možná se opravdu stavím, i když rušit bych opravdu nechtěl. Jsem rád, že máte tak harmonický rodinný stav. Na shledanou, pane inženýre.“ Odkráčel z kanceláře a po cestě ještě sáhl po klobouku odpočívajícím na věšáku. Homburg. Byl bych čekal spíše buřinku.

Necelý týden před Velikonocemi, a počasí jako v prosinci. Jatkami, branou, pod dvěma muži a dvěma býky, jde rychlými kroky postava. Velká. Obrovská. Předkloněná. Soustředěná na chůzi mlhou. Antonie Antonínová.

Naskočila mi husí kůže, ale nemohl jsem si pomoct, a tak jsem zavolal: „Hola! Můžete na chviličku?“

Ani se neohlédla.

„Počkejte přece.“

Ještě tři kroky a pak se otočila, skutečně ona. Byl bych jí rád potřásl rukou, ale po posledním rozhovoru by mou ruku asi nepřijala.

„Co chcete?“ zavrčela.

„Mysleli jsme… i policie si to myslela.“

„Co jako?“

„Že jste po smrti.“

„To by se vám hodilo.“

„Ale prosím vás. Víte, v kafilerii se našla lidská kost. Policajti neumějí určit, zda patří muži, či ženě, ale protože jsme vás tu neviděli tolik dnů, myšlenka byla, že je vaše.“

Předklonila se a zašoupala nohama. „Zdá se vám, pane inženýre, že mi některá kost chybí?“

„Ani v nejmenším,“ zasmál jsem se, i když jsem se do veselého tónu musel trochu nutit. Na druhou stranu jsem byl nadšený zjištěním, že je živá a zdravá.

„A přesto jste souhlasil, že dostanu podřadnou práci.“

„Ty důkazy proti vám byly nakonec přesvědčivé, slečno Antonínová,“ pronesl jsem věcně. „Mohl bych teď říct, že můžete být ráda za to, že jste ještě pořád v podniku. Já jsem byl ten poslední, kdo by vás chtěl odepsat.“

„Vy děláte jen to, co se vám hodí.“

Že podváděla a přeprodávala označené maso, to už bylo pryč. Teď jsem byl já ten zlý nadřízený. I když ani to ne. Jen někdo poblíž vedení podniku.

„Vaše žena,“ ukázala na mě pythickým prstem, „vás opustí. Vaše milenka, ten cápek v sukních, vás nechá, protože vy nejste jako ona, pane inženýre. Jenom vás využije a pak vás odkopne. A vaše manželství jde do kopru už teď. To, doufám, víte.“

Stál jsem tam jako solný sloup a jen si to přemílal v hlavě. Nakonec jsem ze sebe dostal: „Nevím, o čem mluvíte.“

Jen na to čekala. „Protože jste zbabělec. Ve mně vidíte spíš chlapa než ženskou, ale do očí mi to nikdy nepovíte. Tak dobře. Jsem chlap, a teď tady musím dělat dál. Kde jinde by mě zaměstnali? Dobrý posudek už nikdy nedostanu. Maucta.“

„Na shledanou. A znovu zdůrazňuju, jak jsem rád, že jste naživu.“

„Radši bych byla mrtvá než sušit hovězí kůže,“ odsekla a šla.

Musel jsem na to setkání myslet po celý zbytek dne, doma jsem byl nevrlý na Blanku a v noci jsem na otomanu nemohl spát.

Když se mi konečně podařilo usnout, jako by uplynul okamžik, než mi na břicho skočila Krista.

„Tatínku, pojď barvit vajíčka!“

„Co třeba maminka?“ navrhl jsem, oči slepené spánkem.

„Prý máš ty. Rychle.“

„Proč rychle?“

„Už za týden. Velikonoce.“

Vstal jsem, odšoural se do koupelny a strčil hlavu pod studenou vodu.

Barvili jsme celé dopoledne, v deset se k nám přidal Polda. Blanka zůstala do oběda v posteli. V půl jedné nám kuchařka naservírovala postní čočku, vajíčko na hniličku a kyselou okurku. Já snědl jen vajíčko. Polda vajíčko a okurku. Krista jen čočku. Blanka čočku s okurkou, jejímž ukousnutým pahýlkem ukázala na naše „kraslice“.

„Moc hezká úroda, vidím samá červená, zelená a žlutá. Ale jestli tamta tři měla být modrá, pak se obávám, že to budu muset s dětmi napravit já. Tahle jsou totiž černá.“

Podíval jsem se na tři vejce, která jsem sépiovým inkoustem obarvil já, a pak se očima vrátil k ní. „Ale ta měla být černá. Černá je přece taky barva. A pěkná.“

Děti se začaly hádat, zda černá a bílá jsou taky barvy.

Přišla Škaredá středa. Spolu s ní předvelikonoční ranní mrazíky. Zima větší než v zimě, odpoledne zpravidla valící se oblaka, ostrý vítr a řídký déšť; tak se to opakovalo tři dny za sebou. Narazil jsem si na hlavu příšernou tmavočervenou čepici, již mi kdysi upletla slečna Manětínová a která vypadala jako slaměná košnice na chování včel a držela si vztyčený tvar, jak byla tuhá. Alespoň že byla teplá.

Na jatkách se rojili četníci i policajti v civilu, muselo jich tam být aspoň dvacet. Pár jsem jich odchytil s otázkou, zda už vědí, komu patřila lidská kost v kafilérce. Dočkal jsem se odpovědi podle očekávání: civilistům nic nesdělují, musíme si počkat na oficiální zprávu policejního prezidia. Po čtvrtém pokusu jsem toho nechal, poslední tajný mě dokonce legitimoval, prý do toho nemám strkat nos. Sám si nos zakrýval kapesníkem. No jistě, takhle zjara tu míváme nízký tlak, a tudíž vzduch stejně „silný“ jako v listopadu.

„Já už nebudu chodit, pane inženýr,“ ozvalo se mi za zády, když jsem se po tom mumraji rozhlížel u pařírny. Otřásl jsem se samým leknutím a obrátil se. Stál tam pan Nuzák, nejvyšší řeznický mistr ve výslužbě, který už chodil jen vypomáhat, když to doma nemohl vydržet. Vypadal smutně a pohuble.

„Copak, pane Nuzák?“ Nabídl jsem mu cigaretu a byl podivně spokojený, až vděčný, že ji přijal. Zapálil jsem nám oběma.

„Skoro hodinu mě tam drželi, jako bych byl nějakej kriminálník.“ Ukázal cigaretou ke kancelářím.

„Co vám chtěli?“ zeptal jsem se, i když odpověď jsem víceméně znal. Přendal jsem si retko do levé ruky, ale ta se teď rozklepala stejně jako ta pravá.

„Prej, kde že je Gruber, a kde že je Desátek. Jak to mám vědět, pane inženýr? Přišel jsem pomoct s jehněčím, od adventu jsem tady nebyl, a oni na mě takhle.“

„Pan Gruber má nejspíš dovolenou, právě kvůli tomu, že tu byl před Vánocemi pečený vařený,“ snažil jsem se o uklidňující tón, a hned mi došlo, jak škaredě to zní po tom, co se našlo v kafilerii.

„Aha. To teda vypadá ještě hůř…“

„Jak to myslíte, pane Nuzák?“

„Kdyby to byl Gruber, co našli ty jeho zbytky, jako, člověk by smeknul čepici, že jo, teda nechápejte mě špatně, já mám Grubera rád, děláme spolu přes dvacet roků, i když párkrát jsme se taky chytli a jednou jsme spolu měsíc nemluvili, když se odmítnul poklonit bejčkovi, kterej ho dloub do zadku rohem… Přesto nám ten měsíc šlo porážení krásně od ruky, možná líp než kdy jindy. Ale on tady není ani mladej, a když má Gruber ty vakace…“

„Pane Nuzák, koukněte,“ čapl jsem ho za rameno a otočil k placu. Z auta vystupovali dva chlapi, nasazovali si klobouky, upravovali jejich krempy. A spolu s nimi vystoupil prostovlasý a smrtelně bledý pan Gruber. Těch pár neostříhaných chlupů, které měl na hlavě, trčelo vzhůru jako bodliny přestárlého dikobraza. Sundal jsem si z hlavy teplou čepici a cítil, jako by i mně vstávaly vlasy hrůzou.

„Takže teď to máme černý na bílým,“ kvitoval pan Nuzák, v hlase i očích žal.

„Obávám se, že máte pravdu…“ Nedořekl jsem a cítil, jak se mi odkrvuje hlava. Rychle jsem si sedl na bobek, čelo mezi koleny. Horkost v krku prozradila, že krev zase putuje po těle a už nepadá do nohou jako utržený výtah. Pomalu jsem se zvedl a odhodil cigaretu, která mi právě popálila prsty.

Nuzák mě poplácal po zádech. „Dobrý?“

„Dobrý.“

„Ale žádný důkazy pořád nemaj,“ vrtěl hlavou Nuzák a přeškrtával pomyslný verdikt, jako by cigareta byla plnicí pero. „To ještě nic neznamená, pane inženýr. Von Franta byl sice hubenej, ale pořád byl mladej a síly měl za šest řezníků. Ten by se jen tak nedal někým praštit a naporcovat.“

V tom měl náš emeritní porážeč pravdu. Popřáli jsme si s Nuzákem požehnané Velikonoce a oba cítili, jak nepřípadné to vinšování je. Rozešli jsme se v rozpacích a já zamířil za ředitelem.

Sekretářka plakala do kapesníku, vůbec mě nechtěla vzít na vědomí, a tak jsem rovnou šel dál.

Ředitel se chystal nalít si z broušené láhve, a když mě uviděl, dal hlavu na stranu a sáhl za sebe pro druhý pohárek.

Kývl jsem na pozdrav a pohárek přijal, přičichl. Nějaká pálenka samá pecka, slivovice ne.

„Třešně?“ hádal jsem si a přiťukl si s ním.

„S tímhle se neťuká,“ zamračil se. „Jen se to pozvedá.“ Obrátili jsme to do sebe, a ne že by to nebylo zapotřebí. „Višně,“ dodal hlasem, který popadal dech. „Ale žádná čistá Morava. Je to svezené ze sadů u Dymokur a Mnichova Hradiště, pak až pálené v Prostějově.“ Pokrčil rameny, jako by se za nápoj omlouval. „Trochu štípe v krku, nezdá se vám? Ale já to tak mám rád.“

„Materiálek pro dělný lid, hotový Wolker,“ usmál jsem se a posunul sklenku k dolití.

„Myslíte tu skotskou?“ zatvářil se překvapeně. „Podobnost bych asi sotva hledal.“ Napil se opatrně, jako by v českomoravské višňovici najednou hledal tóny zámořského obilí.

„Je mi moc líto, co se stalo panu Desátkovi, pane řediteli, ale –“

„Mně taky.“ Chvíli hleděl na pohárek. „Co ale?“

„Je mi divné, že se tu na něj nebyla zeptat jeho paní.“

„Nebyla, protože jí prý řekl, že tu bude přespávat, když máme to předvelikonoční šturmování. No a tady ohlásil, že si stejně jako Gruber bere dovolenou za předvánoční čas. Nikdo ho nepostrádal.“

„Potom k tomu měl důvod. Tu svoji manželku měl rád a bral ji do opery, když jim hlídala babička, a přece ji v tomto případě obelhal, možná poprvé v životě.“

„A jako z udělání ho někdo zabil.“

Pravda, kdyby nebylo višňovice, nejspíš bych se už poklonkoval ze dveří. Ale hořela ve mně stejně jako pocit nespravedlivé smrti našeho mladého řeznického mistra, budoucího vedoucího všech porážečů, neboť měl v sobě smířenost, že zabíjí zvířata, aby se lidi najedli a využili i kůži, rohy a kopyta, a navíc měl s dobytkem přirozený soucit a pokoru ke své práci: Tak to je, proto tu dělám, proto jsi vůbec vzniklo, zvířátko, abychom tě zabili. Přesně tohle v sobě pan Desátek měl, nechtěl zbytečné utrpení, ale respektoval dané, pracoval pro jatka a teď svou smrtí způsobil hoře své vdově a pohrobkům. Smutný osud. Jako bychom se vrátili do Velké války, tak mi bylo.

„Myslíte, že si to způsobil sám?“

Vyjeveně jsem se na něj podíval.

„Ale ne,“ řekl, když pochopil můj výraz. „Sebevražda a následné rozřezání těla samozřejmě nepřicházejí v úvahu, ale musel mít něco za lubem, když zalhal v práci i doma.“

„Co já si myslím, to je většinou ošidné, pane řediteli,“ pousmál jsem se. „Myslel jsem si, že ty kosti patří paní Antonínové, jenomže ta je živá a zdravá, potrestaná vámi za svoje fígle, ale aspoň v jednom nerozborném kuse. A pak jsem si přál, aby ten mrtvý byl alespoň někdo ze starých hráčů, někdo z dobytkářů, co zvířata přivážejí a já s nimi nejsem téměř v žádném kontaktu. Ale ne – je to pan Desátek, to je jasné, když říkáte, že tu byla jeho žena. A tak to je, pane řediteli – ti nejlepší jdou první.“

Zamračil se. Užuž jsem čekal něco ve smyslu, že to by musel být on, kdo by šel jako první; naštěstí nic takového, pouze řekl, že můžu jít, a nerozhodně zašilhal po láhvi.

Zastavil jsem se ve dveřích správní budovy, ani se mi nechtělo ven, a nasadil jsem si na hlavu vlněný úl od slečny Manětínové. Bylo bílo, sněhu tak na palec, ale byl to opravdový sníh! Schnirchovo sousoší, vždy tak tmavé, jak jenom může být, ale býk měl teď na hřbetě bílou deku a na hlavě, stejně jako porážeč s palicí, jenž si ho vede, malou čepičku. Policisté v buřinkách a četníci v placatých čepicích a kulatých přilbách, taktéž trochu zasněžení, chodí sem a tam, aby se zahřáli a vůbec něco dělali. Občas řeznický učedník s masem přes rameno, alespoň nějaká variace, pokud jde o barvu. Na jihu nad Vítkovem se pralo slunce s mraky a zoufale prohrávalo.

Pak jsem ji dostal. Ránu, tvrdou, na temeno. Stín, který se kolem mne přehnal rychleji, než všichni ti detektivové brázdili dvůr. Ale rána to byla, až se mi zajiskřilo před očima a vědomí odlétlo do Říma.

Ležel jsem přímo ve dveřích a nade mnou se skláněly tři stíny, tři klobouky oděné do lidí s očima, nosem, ústy, krkem, zbytkem těla. O něčem mudrovaly.

Posadil jsem se a prohlédl si čepici. Krev je na temně červené vlně neviditelná. Ale vlna byla vlhká a lepkavá. Ukrutně mě bolela hlava. Bolel i pohled na ten bílý dvůr.

„Nechci do špitálu,“ zvedl jsem ruku. „Je to snad jen… je to jen…“ Zapřemýšlel jsem, co chci říct, ale nemohl jsem najít jiné slovo než bolest. Ti detektivové, protože to jistě detektivové byli, se mi pranic nelíbili, a jim se jistě málo zamlouvalo, že jim tady někoho bacili rovnou pod nosem. Neměl jsem pocit, že by mi drželi palce. Spíš jako by chtěli, aby se to bylo vůbec nepřihodilo, nebo alespoň ne, dokud jsou tady.

„Inspektor Dudek,“ smekl buřinku a zase si ji nasadil mužík, který si právě přičapl na bobek. Musel jsem se zasmát, smeknout klobouk v dřepu je tak trochu klauniáda. „Byl jsem v legiích, výbušniny a tak, v Rusku velká věc. No. Dneska jsem u pana vrchního rady Vaňáska. Dovedu vás do sanitky a doprovodím na František k ošetření, když dovolíte.“

„Když dovolíte,“ ozvalo se nad ním a někdo ho odstrčil.

Sehnula se ke mně slečna Antonínová. Asi jako kdyby se k seleti sklonila bachyně.

„Chcete domů, viďte, pane inženýre,“ pronesla drsným hlasem, který se marně snažil o jakous takous vlídnost, ale snažila se, to jsem poznal.

„Tak snad jen, abych neměl prasklou lebku. Samozřejmě bych radši domů.“

Překvapivě jemně mi ohmatala hlavu. Jako by mi chtěla masírovat skalp.

„Dovolíte?“ odstrčil ji tentokrát Dudek a taky mi zajel prsty do vlasů. „Není tam prasklina ani díra,“ zafuněl. „Úder vedený těžkým předmětem, nejspíš kusem železa? Měl jste štěstí, že nedopadl na hlavu kolmo, ale spíš vás šikmo majznul, to z té síly něco ubere. Odtud taky ta krev – ta šlupka vám sedřela kousek kůže.“

„Je to jen povrchové,“ poplácala mě Antonínová tlapou po rameni, a mně se znovu mohla hlava rozskočit. „Tohle jste chtěl pánům říct, ne?“

„Hlavně ale, že měl toho kulicha,“ zabručel jí někdo přes rameno. „Mu zachránil život, ten kulich.“

Děkuju ti, Radunko! Trošku jsem se narovnal v zádech a se snaživým úsměvem si nechal pomoct na nohy, aby viděli, že mě ten zákeřník sice zranil, ale na duchu ani na těle nezlomil. Zatočila se mi hlava a Dudek mě podepřel.

„Pánové,“ obrátil jsem se na ně. „Když vás někdo udeří takovou silou, jako se to teď bohužel stalo mně, do hlavy, nemáte moc řešení pro další kroky. Tady slečna, naše spolehlivá Antonie Manětínová –“

„Antonínová,“ zavrčela Antonínová.

„Pardon, tak ta mě teď odveze domů. Pokud by se můj stav zhoršil, jistěže bych se nechal odvézt do nemocnice. Zatím budu v péči své ženy.“

„Ale tohle se musí vyšetřit,“ namítl Dudek. „Když ne lékařsky, tak policejně.“

„To se ví,“ přidal se detektiv, který zatím mlčel. „Co když to má souvislost s těma kostma v kafilerii?“

„Prosím vás, teď ne.“ Schválně jsem se o Dudka ztěžka opřel. „Sepíšete to se mnou někdy jindy, i když ono ani není co.“

„Tak snad by to tak šlo?“ řekl detektiv s tázavým pohledem upřeným na Dudka. „Ale mohl byste nám aspoň naznačit, jestli tady nemáte nějakého nepřítele?“

Odpověděl jsem, že nemám a nevím, kdo by mi tu chtěl škodit, ale že mi tu nedávno dvakrát poškodili auto. Detektiv vytáhl notes, ze hřbetu malíkem vysunul špaček inkoustové tužky a olízl ho. Ale Dudek řekl, že o tom ví, a detektiv notes zase schoval.

Nakonec kývli na pozdrav a odešli. Antonínová si mě dovedla i donesla k mému autu. Shodila mě na sedadlo spolujezdce, až mi luplo za krkem. Poté zatáhla za páčku sytiče, obešla haubnu, zašátrala na roštu po klice a natočila motor. Naskočil hned.

Točila se mi hlava, viděl jsem světla na nábřeží čtyřikrát. Ke dveřím bytu mě donesla na zádech jako pytel brambor. Když Blanka otevřela a vyvalila oči, bylo pořád ještě ráno, slečna Antonínová se překvapivě uklonila a zahuhlala: „Došlo k maléru. Vysvětlí vám to choť a možná i četnictvo.“ A klidila se z našeho domu, jako by měla z mé ženy strach.

Blanka mi pomohla na otoman v kuchyni, zhrozila se boule a šrámu na mé hlavě a přinesla mi lněný pytlík s tříštěným ledem na přiložení. Potom se rozplakala.

„Co je?“ rozzlobil jsem se a ihned mě nanovo rozbolela hlava. „Prosím tě, Blani,“ dodal jsem tišeji, „někdo mě nemá rád, tak jsem dostal po palici. To je u nás v poslední době normální.“

Vzal jsem její ruku do dlaní a políbil jí prsty. „Zapomeneme na ty Vánoce,“ řekla překvapivě.

„Klidně.“ Vánoce totiž dobré nebyly, nerad na to myslím, spíše od toho utíkám. Pohádali jsme se před dětmi. Dal jsem jí prsten s acháty, byl jí malý, sedl leda na malíček, a jak pila vermut, dostala se do bojovné nálady. Prý jsem to vybíral na prst někomu jinému. Nějaké jiné. Což nebyla pravda, prostě jsem to neodhadl. Je pravda, že Blanka teď už nebyla tak štíhlá, jako když jsme se poznali, po dvou dětech to ani nebylo pravděpodobné. Zmátlo mne to, že má pořád tak štíhlý krk a protáhlý obličej, ale dole se kulatila, a evidentně i prsty byly o něco objemnější.

Sevřel jsem jí pěsti do jedné ruky a líbal je, co jsem uměl. Kdo jiný by se o mě tak dobře staral?

„Nebudeme se hádat před dětmi, už nikdy,“ mumlal jsem do těch prstů, a ihned pocítil její chlad.

„Takže když ne před dětmi,“ řekla, „tedy klidně se pohádáme.“

„Ne,“ zaúpěl jsem. „Já nechci. Nechci se s tebou hádat. Nikdy. Vánoce se povedly. Poldík sáňky. Krista brusle.“ Sáček mi spadl z hlavy a led se rozlétl po podlaze.

„Však jste je v Královské oboře prověřili.“ Dala mi pusu na čelo a šla pro lopatku a smetáček.

„Právě. Nechci na to myslet. Jsou to prkotiny – to mezi námi. A na jatkách vlastně taky,“ mávl jsem rukou a zamlčel, že tam byla policie a předtím paní Desátková.

„Dostaneš zdravotní dovolenou, vedení ti to určitě schválí. Mohli bychom to spojit s Velikonocemi a odjet na dva týdny na hory.“

Na hory… Tohle klišé naší mladé republiky opravdu nesnáším. Jako by hory mohly něco spravit. Tak tam se mi opravdu nechce.

Dobrá, jsme před Velikonocemi na horách, celá čtyřčlenná rodina plus guvernantka. Jezdíme na sáňkách, dusám do kopce se sáňkami na zádech, všude sněhu jako v Antarktidě, srdce mi bije jako zvoneček osamělé zvoničky někde na hřebeni, když někdo vyleze z chaty a oznamuje horským nadšencům kalamitní stav. Ještěže Krista si svoje maličké sáňky tahá sama, vyvleče je nějakých třicet metrů, sklouzne se na nich, zastaví tak, že se s nimi převalí do závěje, a tohle stihne dvakrát, než já vyvleču Poldu a jeho turbosáně na kopec, ostatně jsem je designoval a nechal vyrobit na míru, vypadají trochu jako naše fiatka, ale jsou těžké a sviští z kopce šíleně rychle, a já, jenž sedím za synem, se to snažím uřídit tak, abychom nepřejeli žádné další dítě na svahu, ani dospělého. Jednou jsme nabrali psa, naštěstí malého vořecha, který zanaříkal, chňapl po nás a pak, chudák, odpajdal.

Tři jízdy do oběda, pět odpoledne. Pak jsem nechal děti guvernantce a v horském hotelu Schreiber ve Špindlerově Mlýně, kde jsme bydleli, si dal grog. Tak se to opakovalo několik dní, tři nebo čtyři. Splývají mi už, ale bylo to nakonec příjemné; s Blankou jsme ocenili pohodlí hotelu, ústřední topení a tekoucí horkou vodu, a děti byly nadšené jeho velikostí i jinými ratolestmi, ubytovanými v některém dalším ze šestatřiceti pokojů, hrály si spolu na schovávanou. A někdy ani nechtěly jít ven, což jsem kvitoval s povděkem.

Odpoledne posledního dne si ke mně přisedl muž v obleku a s elegantním bílým kloboukem na hlavě namísto zde obvyklé tlusté čepice. Tu by si sundal. Ale že to byl klobouk, nechal si jej. Muž vypadal jako krabice, obličej měl do čtverce, a tak nějak hranatě také mluvil, hladce oholený typ s vysoustruženou čelistí, asi čtyřicet let. S výrazným důlkem v bradě.

„Mohl bych ten další grog zaplatit já,“ zeptal se, aniž by se ptal.

„Poslužte si, nebo spíše mně,“ zasmál jsem se. „A mohl bych já vám zaplatit rovnou taky jeden.“ Také bez otazníku.

Pousmál se jedním koutkem úst a kývl.

Vyhlédl jsem ven, děti řádily na kopci s cizími, stěží jsem rozeznal, kdo je kdo. Slečna tam stála jako svíčka na dortu, rovně trčící ze šikmé šlehačky.

Hřál jsem hrnek v dlaních, abych nepil moc rychle.

„Legrace, že?“ zasmál se, jako by mezi námi nějaká legrace byla. Prohlédl jsem si ho pořádně. Dolíček, příčný, měl i v chrupavce nosu. Taková rozdělená špička. Tmavé oči blízko u sebe, stejně jako obočí, ale pod kloboukem hranice velmi tmavých, předčasně šedivějících vlasů.

„Z Liberce, jo?“ zkusil jsem v sobě na základě Vaňáskovy poznámky objevit policajta, a vyšlo to. „Nepředstavil jste se,“ pokáral jsem ho, aniž bych vyštěkl: „Jméno!“

Zatěkal očima, vymýšlel si. Možná. „Zelený. Milivoj.“

„Jste tu s rodinou, pane Zelený?“

Zaváhal, rozehnal prsty páru nad grogem. Pak se opatrně napil a při tom se rozhodoval, jak dál. „Ani ne, pane Hebvábný. Já jsem tu za Axmanna. Jehož znáte, ostatně sám jste odhadl Reichenberg.“

„Znám,“ kývl jsem a vyhlédl ven. Na svahu se dělala tma, děti i guvernantka byly bůhvíkde. Kopcem se řítily sáně, na nich dva mladíci v beranicích. Dole, kde se svah lámal, se zapíchli do závěje. Muži přeletěli dopředu. Smích jsem neslyšel, ale váleli spolu sudy a cpali si za flígr sněhové koule. Jako výrostci. Milenci, napadlo policajta ve mně. A taky že ano. Jeden zůstal ležet na tom druhém. Líbali se. Odvrátil jsem zrak.

„V poslední době došlo k nejednomu nedorozumění, stejně jako k tragickým okolnostem, pane Hebvábnej. Jak jsme u nás pochopili, vy vedete cestu viny právě k nám. Před policií.“

„Nerozumím,“ napil jsem se, abych se na něj neutrhl, že mě otravuje na dovolené. Grog byl silný. Žádný čaj, jenom rum v rozpuštěném cukru s citronem.

„Zemřel vám řezník a vy jste policii naznačil, že bychom ho mohli mít na svědomí my.“

„Ale on asi jen tak z plezíru nezemřel, když našli jeho kosti. A to pouze dvě.“

„My se nemáme z čeho zpovídat. Nic jsme neprovedli.“

„Potom vám nic od policie nehrozí, pane Zelený, jenom vyšetřování,“ pokrčil jsem rameny a usrkl horký nápoj. Byla tam i vanilka a skořice, rum nejspíš kvalitní. „Tedy nemyslím vás. Myslím Axmanna a toho jeho doktůrka práv.“

„Laštovku,“ vyhrkl, a bylo pozdě, aby to vzal zpět.

„Pan samotný velkomožný rada Vaňásek bude mít radost, že si tato jména se severem vzájemně potvrdíme, aniž by naše obchodní vztahy utrpěly.“

„Už utrpěly,“ řekl tak tiše, že jsem ho sotva slyšel. „A ne naší vinou.“

„A čí asi? Kdo kšeftoval s Antonínovou, aha? To výsekové maso vydávané za prvotní kvalitu? A to kafilerní maso? A mléko vylévané do jámy, aby se nakoupilo ve velkém nové?“

Vyhlédl z okna, ale venku už nikdo nebyl, ani ti dva mladí homosexuálové. Všichni se nejspíš odebrali do hotelu na svačinu, z chodby se ozývalo halasení. Nadzvedl si klobouk, otřel si rukávem vrásčité čelo a beze slova se zvedl. Číšník zrovna přinesl naši objednávku.

„Můžete být od té laskavosti, pane Zelený, jak jste věděl, že mě máte vyhledat právě tady?“ zeptal jsem se.

„Přece na jatkách vědí,“ uklonil se drobně, „kde trávíte dovolenou.“

„Ale jak je možné, že to víte vy? Kdo vám to řekl? Má sekretářka těžko.“

„Ta těžko,“ usmál se ještě naposledy a odcházel. Ale za chůze se pootočil. „I když… nikdy nevíte, pane Hebvábnej. A já zas nevím, kterou z těch sekretářek nebo písařek myslíte. To máte jak Laurinka a Škodovka.“

„Nerozumím.“

„Když vyhořela hala automobilky Laurin a Klement, firma se dostala do potíží. No a pak převzaly výrobu jejich aut Škodovy závody. Takže lidi jezdí laurinkama, ale jsou to vlastně škodovky. Kdepak, takovej požár je svině.“

Požár? Má to být výhrůžka? Ten chlap nebude tak tupý, jak vypadá. Rázoval pryč a já v náhlém přívalu vzteku a paniky vstal a spěchal za ním. Tak, jak byl, vyšel před hotel okamžik před tím, než se do chodby vevalil dav lyžařů a sáňkařů. Prodral jsem se ven a on už nastupoval do auta s běžícím motorem, výrobce jsem nepoznal a na značku jsem se ze samého rozrušení zapomněl podívat. Když jsem doběhl k pravému boku a zaťukal na okénko řidiče, auto se rozjelo. Zelený i šofér s kamennými výrazy hleděli přímo před sebe.

Vrátil jsem se a obrátil se na číšníka. „Můžete mi to odnést na pokoj, dobrý muži?“ požádal jsem ho. „Má žena miluje grog, tak ať z toho taky něco má a tohle nepřijde nazmar.“

Zpátky v Praze to o svátcích bylo téměř jako každý rok. Jenom to bylo mnohem horší.

Vajíčka, beránek, pomlázka, koledování, vše jako vždycky. Leopold dostal vynadáno, že sestře uštědřil skutečný výprask, a byl zavřen až do oběda do komory (mnou), když stejně nelítostně sešlehal matku. Já jsem byl na rozdíl od něj něžný a pak se přejedl pečeným jehněčím z našich jatek. Pro zaměstnance a speciální klienty je připravila naše podniková restaurace.

Blanka si nedala. Vždy říkala, že ovce smrdí. Polda zhltal její porci, a kdybych nebránil Kristin talíř, spořádal by i tu její. Krista dělala drahoty, jako že bude jíst jenom bramborové špalíky se špenátem a šťávou z masa, aby napodobila mámu, ale nakonec snědla i maso. Bylo mi jí líto, měla to vychladlé a tuk mezi libovými kousky se dá leda vyplivnout. Ale nezdálo se, že by jí to vadilo. Když se pak obě děti přepily sodovkou oslazenou domácím rybízovým sirupem, z náhlého popudu mysli – a popudu tří sklenic holešovického piva – jsem zvedl ženinu ruku ke rtům a políbil ji.

Děti mezitím začaly rozbíjet barevná vajíčka natvrdo. Prý smrdí. Očividně se jim nelíbilo, jak rodiče cukrují. Ignorovali jsme je, a to byla chyba – rozpoutaly v kuchyni vajíčkovou válku, metaly jimi po sobě a poté s pokličkami v rukou, jimiž se kryly jako štíty, vtrhly do jídelny a zde ta alotria pokračovala. Dostal jsem zásah do oka napůl oloupaným projektilem obarveným nazeleno a začal vidět rudě; navíc se ozvala bolest hlavy z útoku na jatkách. Už si nevybavuji všechno, ale křičel jsem, rozháněl se pomlázkou, a tentokrát tedy dostal nařezáno i Leopold. Znovu musel za trest do komory a Kristu jsem poslal na hanbu do dětského pokoje.

Kecnul jsem si ke stolu a Blanka mne vzala kolem krku. A já ji setřásl. „S tímhle já tady mám žít?“ stěžoval jsem si. „S touhle svoločí?“

Odtáhla se a já si uvědomil, že držím v ruce roztřepenou pomlázku. Šel jsem si namočit kapesník a přiložil si ho na oko jako obklad. Blanka už v jídelně nebyla. Mrštil jsem pomlázkou do krbu, kde zvířila oblak popela. Na prostor padlo ticho tišší než popel.

Po policejních návštěvách už jsem byl schopen odpovídat jenom sám sobě. Ale byl u mne vyšetřovatel Dudek, asistent vrchního rady Vaňáska. Zapisoval si jako student na přednášce. Tentokrát jsem si ho prohlédl lépe. Měl mladistvě rozčepýřené vlasy a myší obličej, mohlo mu být něco ke čtyřicítce a proužkovaný oblek měl o číslo větší. Na některé otázky jsem odpovídal už potřetí.

„Pořád netušíte, kdo vás napadl a udeřil?“

„Pořád.“

„Někdo z řezníků, myslíte?“

„Absurdní. Za ty dám ruku do ohně.“

„Abyste se nespálil.“

„Já to risknu.“

„Risknete spíš další pecku do hlavy. A tentokrát nechráněné vlněnou čepicí. Kdy jste viděl naposledy slečnu Kopeckou?“

„Už jsem vám to řekl. Dlouho jsem ji neviděl. Je nemocná. Ona bývá nemocná, víte?“

„Ale už to trvá příliš dlouho, ne?“

„V práci, pokud vím, není,“ pokrčil jsem rameny.

„A vám nevadí, že třeba zneužívá vaší důvěry, a je zatím v práci jinde?“

Zůstal jsem na něj koukat. „To jako kde? A o jakém zneužívání důvěry to mluvíte?“

„Pana Desátka jste naposledy viděl kdy?“

„Bože. Už zase.“

„Co prosím?“

„Našli jste nějaké další kosti, což se u nás rychle rozkřiklo. Váš kolega mě přesně podle mých obav požádal, abych se na ně šel podívat do toho stanu, který jste v kafilerii postavili. Odmítl jsem to. On mi to ale víceméně nařídil kvůli identifikaci, jinak prý mařím vyšetřování zločinu vraždy. A tak jsem šel. Viděl jsem ohořelé kosti, na jiných ještě byla tkáň. Málem jsem se tam pozvracel. A samozřejmě jsem nedokázal poznat, zda jsou to Desátkovy ostatky, to by přece nepoznala ani jeho vlastní vdova. Co jsem ale poznal, byla prasečí lopatka, která se vám tam dostala nedopatřením. Na to jsem poukázal a poté mi bylo laskavě dovoleno vrátit se do kan…“

Ani mě nenechal domluvit a rovnou vypálil: „Slečna Kopecká byla viděna v lázních paláce Koruna. Věděl jste to?“

„Slečna Kopecká je pro mě pořád nemocná… Měla by se co nejdříve vrátit do práce.“

„Slečna Kopecká,“ (odkašlání), „byla podle našich informací podrobena interruptu v soukromé ordinaci doktora Zelenky v Rudolfově ulici u vás na Sedmičce. Co tomu říkáte?“

„To jako…?“

„To jako.“

Jako by mi někdo vrazil do šíje rampouch. Než mě vyzval znovu, abych se vyjádřil, řekl jsem: „Rudolfova ulice… myslíte ulici Veletržní.“

„Jistě, byl jsem tam pro toho doktora ještě před přejmenováním. Známá zavedená firma. Ten s tím nikdy nepřestane. Ono se to koneckonců netrestá nějak přísně. Stejně jako přestupky proti mravnosti, což by vás mělo uklidnit, pane inženýre, když už tu hovoříme o slečně Kopecké.“

„Tu záležitost s ní vyřídím.“

„O jaké záležitosti je řeč?“ ušklíbl se. „Protože tamtu si už vyřídila sama.“

To bylo v půl desáté ráno. Oběd jsem vynechal, až na sklenici mléka doneseného službou v bandasce z mlékárny v Osadní. Pár minut po jedné ke mně bez ohlášení vstoupila Darja Kopecká. Oba jsme na sebe hleděli, jako bychom viděli ducha.

„A já si říkal, proč tady dneska není náhradní sekretářka,“ vylezlo ze mě nakonec.

„Měla jsem zavolat. Promiň, že jsem se tak dlouho neozývala. Bylo mi zle. Tady,“ ukázala si prstem na hlavu.

Hnal jsem se k ní a objal ji. I ona zvedla ruce, ale sotva se dotkla mých zad, jako by v sobě neměla žádnou sílu. „Darjo, tak rád tě vidím.“ Nezmínil jsem se, jak je ten pohled na ni znepokojivý. Ještě hubenější, rysy jako vytesané dlátem do tváře. Nechala si narůst delší mikádo, měla teď vlasy skoro stejně dlouhé jako já, akorát že v jejích přibylo na deset stříbřitých pramínků.

„Jsi bledá,“ odvedl jsem ji k židli před svým stolem. „Mám tady mlíko, udělá ti dobře.“

Dosedla. Její šeredná krokabelka ťukla o podlahu, ale nepřevrátila se. „Po mlíku budu ještě bělejší.“

„Něco ti tam přidám.“ Přilil jsem odměrku brandy.

„Vezmeš mě zpátky?“ zeptala se, když vypila sklenici.

„Vždyť tu stále místo máš. A tamto… byl bych ti najal pečovatelku. Proč jsi mi o tom neřekla?“

Upřeně na mě pohlédla, řasy tentokrát nebyly ztmavené ani ztužené, působily bezbranně, jako by jim bylo zima.

„Přece jsi věděl, že jsem nemocná. Byla…“

Zvážil jsem, zda jí tu informaci od policie raději nezatajit. Pak jsem to zavrhl. Dokonce se mi podařilo usmát se. Sedl jsem si na roh stolu a sklonil se k jejím rukám. Vzal jsem je do dlaní.

„Tohle je jako melodram v biografu, Darjo. Náš předchozí život už to moc nepřipomíná.“

„Možná to připomíná naši budoucí smrt.“ Ta replika mne zaskočila a chviličku jsem hledal nějakou vlastní.

Pak jsem našel tu nejpitomější. „Bylo to… byl ten plod výsledkem… našeho vztahu?“

V tmavých očích se jí zablýsklo. „Vztahu? Nejsem si jistá, že něco takového mezi námi je, ani že já jsem toho schopná, ale když k někomu něco cítím, opravdu si myslíš, že budu spát s někým jiným?“

Vypadala vyčerpaněji, než když přišla. V tu chvíli vrazil do místnosti poslíček, a když nás uviděl, naše vyplašené, ostražité tváře, zase se poroučel, ani omluvit se nestihl.

„Promiň. To jsem nemyslel vážně. Ve své situaci ale nemůžu mít na mysli jiný vztah než nemanželský. Jakkoli to s tebou bylo krásné.“

„Bylo?“

„Myslel jsem…“

„Jo tamto.“

„No.“

Zapálila si cigaretu vlastním zapalovačem, stolní jsem jí ani nestihl podat. Alespoň jsem jí přistrčil popelník ve tvaru lastury.

„Takže když už to víš,“ vyfoukla kouř k oknu, „buď jsi mě nechal špehovat ty, nebo policie, nebo naši přátelé ze severu.“

„O přátele ze severu tady snad nejde.“

„Klidně to mohli být oni.“

„Ale nebyli. Ten roztomilý člověk, co jsem s ním měl incident před divadlem…?“

„Jestli k nim patří? Ano. Měl na mě dávat pozor.“

„Jak se jmenuje?“

„Rudolf.“

„Proč jsi mi to neřekla už tehdy?“

„Nevím. Ptáš se jako policajt.“

„Já a policajt? Nemám prý odjíždět z Prahy. A jistě, to o tom potratu mám od nich.“

„Obviní mě?“

„Pochybuju. Jde jim o ten případ u nás na jatkách.“

„Proto nemáš odjíždět. Psali v novinách, že v kafilerii našli tělo zdejšího řezníka.“

„Pan Desátek. Znala jsi ho?“

„Zběžně. Vysoký hubeňour s dlouhým nosem. Mladý. Prý měl rodinu.“

„Ano. O tu se postaráme, i když je to chudá náhrada. Ale teď k Axmannovi a tomu jeho Rudolfovi, pokud ještě můžeš a nechceš si jít domů lehnout.“

„Ležela jsem dost dlouho, až jsem myslela, že bych si z postele mohla přelézt rovnou do rakve a počkat na smrt tam.“

„Takhle nemluv, prosím.“ Zapálil jsem si cigaretu a nalil brandy.

Vypila ji a chtěla další. Vyhověl jsem jí, i když jen slzičkou, a poprosil ji, aby se neopila příliš rychle.

Dívala se na obrazy v místnosti, pozorovala jeden po druhém a mlčela. Akvarel hyacintu. Krkonošské podhůří v oleji. Dívka z Dubového, tempera z Podkarpatské Rusi.

„Rudolf byl jen zástěrka,“ obrátila se na mě očima a ústy, až mi málem vypadla sklenka z ruky. „Měla jsem mít kořena, nebo prostě chlapa, aby mě ostatní chlapi neotravovali. Vyhlídl si mě Axmann, chtěl mě mít pro sebe, zaplatil předem. Nikdy jsem nechtěla být lehká holka, ale upřímně, v tomhle jediným případě jsem to udělala. Pro ty peníze.“

Bolelo to, ale jenom jsem kývl hlavou.

„Zabolelo?“ usmála se. „Kdybys věděl, jak mi je tohle pelešení jedno. Dala jsem mu spodek, jednou. Trvala jsem na ochraně, hezky nasazené na něm, i když protestoval, že se mu to hnusí. Sehnala jsem to pod rukou, mně by to snad ani neprodali, hned by ve mně viděli couru. V lékárně. Ačkoliv musím říct…“ Odmlčela se.

„Co?“ Byl jsem tak otřesený, že jsem to ze sebe stěží vypravil. A sám sebe překvapil, jak klidně jsem tu souhlásku vyslovil.

„Musím říct, že mně se to hnusí taky. Ale na druhou stranu, když už jsem se s ním vyspala a jeho peníze přijala, aspoň jsem měla pocit, že jsme spolu nikdy nebyli. Leda přes tu pitomou gumu, no a ta při tom našem zápolení jaksi praskla. Boží trest.“

„Nerouhej se.“ Dal jsem si hlavu do dlaní. „Takže to dítě mohlo být jeho?“

„Nemám se proti čemu rouhat,“ pokrčila rameny. „A nemyslím si, že by mohlo být jeho, časově to nesedí. Ale to… ono to při tom nejde bez něžností, a věř mi, že já něžná nebyla, i když on ti v jednom okamžiku zjihnul jako dítě. Dítě – nešokuje tě to?“

„Ani ne,“ odkašlal jsem si.

„Tak to šokuje mě,“ zachechtala se překvapivě. „Nesnáším se, když takhle mluvím, ale říkám pravdu. Lezl po mně jako pavouk, sahal mi na prsa a všude, kam potřeboval, trvalo to pár minut a byli jsme od sebe tak daleko, jak jenom ochrana dovolí. Já vím, že do tebe bodám dýkou a teď jí ještě v ráně otáčím.“

„Nemohlas to popsat lépe, a jestli jsi dříve neměla zlomyslné oči, aspoň pro mě, tak teď je zlomyslné máš.“

„Nikdy bych ti neublížila, ale teď, po tom, co se stalo nejen vašemu řezníkovi, už nebudu lhát, a lhát znamená i to, že sice řekneš pravdu, ale něco jiného zatajíš.“

„Souhlasím.“

„Dobře. Ten blázen, respektovaný obchodník ze severu, ale taky šejdíř a vyděrač, se do mě tu noc zamiloval. Do mne!“

„Je snadné zamilovat se do ženy vamp. Snadné jako ve filmu, kde hrdina podlehne osudově krásné femme fatale a pak ho kvůli ní zabijou. Taková Louise Brooksová, jíž jsi tak podobná –“

„Ale ve filmu…,“ prudce se ke mně naklonila a tvrdě mi sevřela zápěstí pravé ruky, která se mi před tváří pojila s levou, jako bych se modlil. Jako bych se já někdy pořádně modlil!

Ale stejně to bylo jako přetržená modlitba, když mi ruku přirazila ke stolu.

„… ve filmu se nikdy nezamiluje muž do muže, to přece víš sám.“

„Takže… homme fatal?“

„K vašim službám, pane inženýre,“ uklonila se v židli.

Vyprostil jsem se z jejího sevření a v židli se opřel, abych byl co nejdál. Abych si utříbil myšlenky. Abych jí nebyl fyzicky tak blízko. Necítil její parfém.

Jenomže jak jsem se odtáhl, padl mi pohled na krokabelku, na krokodýlka lezoucího po kůži, jež zbyla spolu s předními prackami z těla jeho matky. A viděl v něm plod, který jí andělíčkář ve Veletržní vytrhl z těla.

Možná jsem něco začínal tušit, ale neměl jsem s tím žádnou zkušenost. Bylo to chytání hvězd na nebi síťkou na motýly. „Muž do muže. Homme fatal. Četl jsem o tom v novinách.“

„O čem jsi četl?“ zeptala se unaveně.

„O ženách přitahujících ženy, o básnířce Sapfó. A o satyrech, kterým je jedno, koho zrovna na palouku čapnou, jen se ho musí zmocnit. A pak o homosexuálních mužích. Tohle přece člověk o lidech slýchá od puberty, když začne cítit sexualitu. Viděl jsem dva takové na horách, vypadali šťastně. A Laštovka k nim taky patří.“

„Sexualitu cítí i dítě, jenom neví, co to je.“

„Tak to pozor. Moje děti žádnou sexualitu rozhodně necítí.“ Při té představě se mi udělalo špatně.

Mlčeli jsme. Pak jsem se musel zeptat.

„Axmann byl přede mnou, že? Ne stejně se mnou?“

„Byla to chyba – on byl chyba. Moje chyba.“ Chtěla mě znovu vzít za ruku, natáhla se po ní, ale já dal obě za záda.

„Policii to nezajímá, tak snad jen – omlouvám se. Kdybych to byl věděl, nikdy jsem ti interrupci nedovolil.“

Náhle se i ona odtáhla. „Ale já bych nechtěl, abys hrál nějakou roli. To je jen a jen na mně.“

„Roli?“ Nevěděl jsem, o čem mluví. „Jakou roli? Nebyl bych první ani poslední, kdo má rodinu, a zároveň dítě jinde. Staral bych se o vás oba, dítě by studovalo, kdyby chtělo, kdybys chtěla ty. Co si o mně myslíš? A laskavě nemluv, jako bys byla muž. To si nech pro svoje kamarády z Koruny.“

„Milenka pana inženýra, navíc s aplégrem,“ zvedla pravé obočí a rozesmála se. „Proč ne? Nejsem sufražetka, myslím, že by se mi to mohlo líbit.“

„Tak proč sis to nechala vzít?!“ rozkřikl jsem se, a jak jsem prudce vstal, drkl jsem do stolu a převrhl láhev i sklenice.

Jen jsem se díval, jak to vše dává do pořádku, staví sklo do vertikály a ubrouskem vysává spoušť.

Když se opět posadila, zeptala se tichým hlasem: „Ty bys to dítě býval chtěl?“ Snad tam ten otazník na konci ani nebyl.

„Jistě.“

„Uspával bys ho spolu se svými dětmi, zatímco já bych po nocích dělal… dělala hlouposti v Koruně?“

Chvíli jsme na sebe hleděli. Pak o něco déle. Potom dlouho. Snad čtvrt hodiny.

Konečně mi její sdělení plně došlo. Spolu s tím, co naznačila předtím. Ale tahle kombinace byla tak ďábelská, že jsem si to nechtěl připustit.

Přesně vycítila, kdy jsem konečně obsáhl tu myšlenku natolik, abych ji mohl vyslovit. Dlaní pravičky mě vybídla, abych to řekl.

A tak jsem to řekl, i když tentokrát s otazníkem, jenž tam být neměl.

„Nechceš mít nikdy děti. Nemůžeš, i když fyzicky ano, viz náš potratek.“

Kývla, oči upřené na stůl.

„A ty nemáš děti ráda. Nikdy nic. S nikým?“ ujišťoval jsem se.

„Ale jo,“ řekla po dlouhé chvíli. „Jenže ne jako matka. Takže… nakonec ne.“

„Jako otec?“

Zvedla oči, krásné a ztmavlé pod těmi odrostlými vlasy. „Jako otec možná ano. Ale to je pouze teoretická odpověď, protože můj otec… nestojí za jediný slovo. Mrtvý muž.“

Už jsem se zase chtěl rozkřiknout, když dodala: „Vidím, že jsi dobrý táta, máš tedy to, co v životě já nemám. Jsem herečka na jevišti i mimo jeviště. Mám to o tolik těžší než ty.“

„Mám to tedy brát tak, že jsi, pokud jde o sex, lesbické orientace, ale zároveň tě přitahují muži?“ ujišťoval jsem se, i když už mi bylo jasné, jak to s ní je, jakkoli těžko se tomu dalo uvěřit.

„To by bylo ještě pohodlné,“ usmála se a štípla se do předloktí. „Zdá se mi to? Nezdá. Tohle je jenom kůra. Pod ní je muž, který má rád muže.“

„Neodpovědělas mi, kdy jsi byla s Axmannem.“

„Iniciativa,“ zakroužila Darja sklenkou po desce stolu. „Tohle nebyla nikdy tvoje silná stránka, že?“

„Nebyla. Pokud tedy nemluvíš o práci.“

„O práci opravdu ne. Víš, měla jsem radost, že nejsi úplně jako já, ale trochu ano. Takový zlatohlávek. Taková slečinka. I proto to s tebou v posteli bylo milionkrát krásnější než s tím odporným chlapem.“

„Ale já…,“ namítl jsem a zhrozil se nad tím nedorozuměním. „Jsem přece taky muž.“

„Ale uvnitř, milá zlatá,“ chytila konečně moji ruku a políbila ji, „jsi ženská. Akorát máš slupku mužského a líbí se ti ženské. Ve skutečnosti se cítíš jako žena. A jen proto,“ přejela mi prsty pomalu sem a tam přes oči, jako by mě očarovávala, „my dva můžeme být ještě chvíli spolu. Tajně – než se to všichni dozvědí.“

„Jak dozvědí?“ odskočil jsem od stolu na židli, jako by to byl splašený kůň. „Jak dozvědí?“

„Až všichni pochopí, že my dva jsme odchylka ze systému. Něco jako vzácná nemoc. Ale protože jsme dva, mohli jsme se najít, a taky jsme se našli.“

„Absurdní myšlenka.“

„Klid, sestro v hříchu. Jen si to musíš přiznat. Kdo ti řekl, že jsem byla v paláci Koruna?“

„Policajt.“

„Jednou tam zajdeme spolu. Potkáš tam lidi, kteří jsou jako my. Ale nejdřív musíš vidět naše nové představení.“

Vyšetřovatel Dudek mi následující i další den telefonoval, chtěl vědět, zda se kolem mne nepohybují podezřelé osoby, jestli mi někdo nevyhrožuje nebo snad jinak neprojevuje nepřátelství. V obou případech jsem odpověděl negativně – ne, opravdu jsem si nikoho nevšiml. Jsou tu naši zaměstnanci, přijíždějí a odjíždějí dodavatelé, a jalovice ani býčci ve mně žádné podezření nevzbuzují a hlavu si chráním kloboukem.

Mlčel déle, než je v telefonu normální, pokud vám nevolá nazlobená manželka. Neboť Blanka také volala, i ona mlčela, abych to ticho slyšel dunět. Nechtěl jsem jít spát domů, po rozhovoru s Darjou Kopeckou mi to už zase připadalo nemyslitelné, jakkoli se mi stýskalo po dětech. Vysvětlil jsem jí to tím, že do pohřbu přítele Desátka zůstanu přespávat na jatkách, po onom napadení, kdy jsem také mohl zemřít, se nechci vystavovat dalšímu riziku na cestách mezi domovem a prací.

Na argumenty, že bydlím v podstatě v sousedství, jsem nereagoval. Dala mi k telefonu nejprve Kristu, poté Poldíka, a já je co možná nejšetrněji obelhal. Ránu na hlavě jsem vysvětlil jako zranění. A vyjádřil jsem velké těšení, až se po pohřbu milého strejdy zase setkáme.

Co nevěděl nikdo kromě mne a Darji? Že pohřeb se koná v jedenáct dopoledne téhož dne, kdy jsem měl jít za Darjou do divadla.

Jak je pěkně na Olšanech! Ty obrovské náhrobky jako kamenné romány, vyprávějící ságu celých rodin a rodů. Tam bychom chtěli ležet, až si lehnout budeme chtít. Čelakovský jako soused, Světlá jako sousedka. Naproti: Havlíček. Jungmann se svým slovníkem! Abychom si s Němci rozuměli. Chudák Sabina. A pak všichni ti vojáci z Velké války, v níž bojovali za stát, který už neexistuje. Proto svým bližním, občas i sousedovi, nosíme svíčky, aniž by to věděli, i když, co kdyby… Jak říkal můj gymnaziální profesor dějepisu Tomášek: „S odchodem z Rakouska-Uherska, až se to stane, odejde od nás Bůh.“

A On možná skutečně odešel.

Krásněji je na Vyšehradě, v zádech Slavín a kamenné strniště pod ním, Mácha, Němcová, Neruda, Zeyer, Purkyně, Myslbek, Dvořák, Sedláček, Liebscher, Otto… A všichni ti služebníci Boží, řádové sestry ve frontách do nebe.

To František Desátek dlí ve své urně na hřbitově v Holešovicích, spálený podle Lexu Kvapil jako jeden z prvních tisíců pionýrů pohřbu žehem (ale asi úplně první nebožtík spálený hned dvakrát), na dohled a doslech Buštěhradské dráhy, nyní zestátněné, co by kamenem dohodil do Bubnů a jeho – i mých – milovaných jatek. Která mu zaplatila urnu z tmavé žuly tak velkou, že se nevešla do objednaného okýnka v kolumbáriu a musel být zhotoven zcela nový sklípkový hrob; olbřímí urna však hostila jen tolik popela, kolik ostatků se z Desátka v kafilerii našlo, a navíc možná spálenou kůstku nějakého zvířete. Ovšem náhrobní kámen ještě není dokončený, a tak bude sklípek zatím krýt dočasná deska po Heinrichu Krampitzovi, pražském Němci zemřelém v roce 1895, jehož rodina přestala za hrob po národní revoluci platit, a tak byl zrušen. Bude ležet nápisem dolů, ale myslím si, že je to hezký symbol – v onom roce byla založena naše velejatka.

Žádný kněz, zato Josef Vaňásek v davu truchlících, s elegantním kloboukem se širokou krempou, na pohled úplně novým, krásnějším než ten, v němž jsem ho viděl naposledy, sice nepřehlédnutelný, ale kdo by ho tu znal? Ten klobouk ho dělá vyšším mužem, než je, ale stejně si říkám, že mi tenhle chlap nejvíce ze všeho připomíná špunt od šampaňského. Naštěstí už vystřelený.

Tamhle ten zatrolenec Zelený ze severu se svým znuděným výrazem, jistě je tu z povinnosti, oblečený jako dandy, ale nikoli tak vybraně, jako chodívá pan Laštovka, který zde chybí stejně jako pan Axmann. Koneckonců, proč by tito šíbři měli jezdit na pohřeb nějakého pražského řezníka? Tak poslali čičmundu Zeleného.

Paní Apolena Desátková, plačící, upadající do náručí příbuzných, a brečící děti, nad nimiž srdce usedá, avšak tohle je třeba odmyslit, jinak bych se složil i já, a zrovna do náruče své choti, jež přišla, přestože jsem si to nepřál, měla být s dětmi. Ty zanechala guvernantce a teď je tady. Svým způsobem jsem jí za to nakonec vděčný. Jsme spolu důvěryhodní. Mít manželku nebo manžela je pro zaměstnance jatek dobré.

Pan ředitel má proslov. Tragický zločin s nepochopitelným motivem dobrému muži Desátkoví ublížit, říká. Pachatel bude jistě záhy dopaden a předán spravedlnosti, ale dobrý muž Desátek už na jedné spravedlnosti je a zůstane tam do soudného dne.

Vidím v davu – nebo spíš nad davem – truchlících Antonii Antonínovou, stojí mezi muži a přesahuje je o půl hlavy, některé o hlavu. V temném chumlu vypadá jako veliká široká skvrna, jež své okolí pohlcuje. Pláče nenápadně, žádné excesy. Tu a tam si bílým kapesníčkem otře oči.

Mluví pan Gruber. Opakuje ředitelova slova o nebožtíkově profesionalitě, připomíná vzájemné přátelství a důvěru mezi řezníky. Paní Desátková se opět hroutí. Desátkovic děti jsou až na mimino nesvé, očividně chtějí být pryč, zalezlé doma, aby se hrou mohly od tohoto strašlivého momentu oprostit alespoň do chvíle, než budou zahnány do hajan. Peru se s vlastními slzami a nepouštím je z očí. Blanka pláče nepokrytě, nechává to ze sebe přímo prýštit.

K mému překvapení promluvil jako třetí kontrolor bourání Koll. Zadrhával se, Desátka skoro nezmínil, byla to propagační řeč ústředních jatek a našeho zdravého, neškodného masa.

Poznal jsem na Blance, jak jsem ji objímal kolem pasu, že se jí to pranic nelíbí. Dav se neklidně vlnil, nikomu nebyla Kollova řeč příjemná. Tu jsem pocítil jemný tlak na levé rámě, stál vedle mne policejní rada Vaňásek a říkal mi do ucha: „Tenhle prý nechtěl mluvit. Vedení ho přimělo. On totiž jako třetí řečník nechtěl jít nikdo. Vás nepožádali?“

„Ne,“ šeptl jsem po pravdě.

„Máte tušení proč? Podle Dudka byste hovořil jako Cicero, umíte to.“

„To pochybuji, pane rado, ale nikdo mě neoslovil.“

Neslyšel jsem žádnou odpověď, a nespustil jsem oči ani uši z Kolla. Když řečník skončil, konečně jsem pohlédl stranou na Vaňáska, ale ten už tam nebyl.

Byli jsme vyzváni k tiché modlitbě anebo vzpomínce, mlčeli jsme všichni zdatně včetně dětí. Kolem hřbitova projel vlak, jako by to už chtěl ukončit; ohlédli jsme se nikoli bez vděčnosti za chocholem bílého a tmavošedého kouře.

Poté jsme se začali rozcházet. Vaňásek zůstal do poslední chvíle spolu se svými lidmi, jež jsem rozpoznal právě díky tomu; hned na začátku kolem nás utvořili kruh. Šest policistů v civilu plus jejich šéf.

O karu se rozhodovalo týden předem. Měl původně proběhnout v Rodrově hospodě U Výstavy, pak v měšťanském pivovaru kousíček od jatek, pak přímo na jatkách v našem hostinci (aby se ušetřilo), pak v Sojkově restaurantu na Letné (aby se ukázalo, jak cenný člověk byl pan Desátek), nakonec (skoro) v Bubenském hostinci, kam ale nikdo od nás seriózních zaměstnanců nechodil, leda tovaryši, a úplně nakonec Na Kovárně v Zelené ulici, hned vedle elektrárny, protože už bylo hezky a teplo a okolní zátorské zahrady se povzbudivě zelenaly.

Rada Vaňásek upíjel kafe a uždiboval z kokosky polité čokoládou. Řezníci pili pivo, ale i oni dávali přednost sladkému, ostatně to nebyla žádná zabijačka. Paní Antonínová srkala ústřice, vylovila jich ze čtyř kyblíků s ledem rozmístěných na improvizovaných stolech alespoň tucet, a zapíjela je německým bublinkovým vínem, kterému jsem dal přednost i já. Užuž jsem šel s ní promluvit, když tu vytáhla ze štíhlé vázy lilii, dovezenou kdoví odkud, a přivoněla si. Pohled na ten nečekaný projev něhy mě zmrazil na místě, a z tohoto stuporu mě vysvobodila až Blanka. Vzala mne za loket a odvedla stranou.

„Byla jsem včera na přednášce Amerického klubu dam.“

„To tě šlechtí,“ kývl jsem vlídně. „Občas si ten jejich věstník přečtu, když už to přineseš domů.“

„Bylo to o rozdílech mezi mužským a ženským uvažováním, dokonce o samotné pohlavní identitě a různých diagnózách jejích poruch. Ty jsi studovaný, mohl bys tomu rozumět.“

Odkašlal jsem si. „Mé vzdělání je pouze částečné, jak dobře víš.“

„Ano, ale to, co se tam říkalo, bys pochopit mohl.“

„Je otázka, zda bych to pochopit chtěl.“ Rozhlédl jsem se po sále. Komu bych mohl svou ženu pro tuto konverzačně choulostivou chvíli půjčit?

„Chtěl. Protože jsi měl Frantu Desátka rád.“

„Rád jsem ho měl,“ přikývl jsem. „Ale nikdy jsme si netykali, neříkali si křestním jménem, a už vůbec ne jeho familiární obdobou.“

„Vidíš,“ usmála se, a dokonce se začervenala, „to my jsme si na předvánočním večírku potykali na Frantu a Blanku. Některé věci o něm nevíš.“

„Co třeba?“

„On byl podobně jemný jako ty, přestože řezník. Přiznal mi, že má rád květiny, a když je sezona, nosí každý týden ženě pugét, aby se z něj mohl sám nenápadně těšit.“

Ne že by mi vadilo, co mi řekla, ale že mne to udivilo, to ano. „Patrně jste si byli bližší, než jsem si myslel.“

„Samozřejmě jen přes děti,“ upřela na mne své modré oči. „Ale i když je po smrti, nemůžu se smířit s tím, že úplně zmizel ze světa. Že je z něj nic.“

„Co prosím?“ Konečně jsem se plně soustředil na ni, a ne na sál truchlících a pozůstalých. Desátkovy děti právě lezly pod stůl. Smutné a veselé a hravé zároveň.

„Co je za hranicemi vesmíru?“

Zachmuřil jsem se. „To se taky řešilo na přednášce klubu dam?“

„Ano. Co si myslíš, že tam je? Já myslím, že tam jsou naše myšlenky a city.“

Nevěděl jsem, co říct. Naštěstí mě vysvobodil Karel Šroubek.

„Příteli, je mi to líto. Desátek mi tak skvěle připravoval maso. Nechal je potřít olejem ještě před převozem.“

„Pane hoteliére,“ uklonil jsem se. „Děkuji vám za vaši účast. Je strašné, co se stalo, a snad nám to pozemská spravedlnost objasní.“

„Té nepozemské je to možná už jasné,“ vstoupila do toho Blanka a on se začal věnovat její ruce, ty polibky byly velkolepé, a přesto tak cudné.

„Souhlasím, paní Hebvábná. Také máte pocit, že je tu František s námi?“

„Jsem o tom přesvědčena,“ věnovala mu úsměv ze všech nejsmířlivější.

A já jej zneužil – ten úsměv, přestože jsem hluboce pochyboval, že Americký klub dam by teď podpořil to, co mu má zmatená choť říká.

Se slovy, že jim dojdu pro pití, jsem je opustil, v improvizované šatně si vyzvedl kabát a klobouk a spěchal pryč. Divadlo začínalo za hodinu.

Kolektivní dílo: hra bez názvu a bez programu, stálo na plakátě vedle vchodu do La lune, přestože původně Darja zmínila, že se bude hrát Salome Oscara Wildea. Dav lidí u vchodu to nesl nelibě, patrně byl Wilde skutečně ohlášen. Mnoho dvojic odešlo, ostatní šli dovnitř, já sem šel sám. Pod nohama se mi najednou objevil zakrslík, chlapík vysoký tak metr a věkem ke čtyřicítce, robustní, se žlutými zuby a zlomyslnýma podnapilýma očima, oblečený do padnoucího pruhovaného obleku, na hlavě buřinku a na nohou velmi široké lakýrky.

„Buď rád,“ zvedl oči ke mně, „že ses na tohle dostal. To už totiž nikdy nezažiješ,“ zachechtal se a proklouzl dveřmi ven. Ohlédl jsem se. Na chodníku začal strkat nerozhodné diváky dovnitř a pokřikoval na kolemjdoucí to, co řekl mně. Že to už nezažijou. Dva páry mladých se nechaly zlákat, mužík oběma dívkám políbil ruku a jednu štípl do zadku. Jeden z mladíků se po něm ohnal, trpaslík uhnul, a tak ho mladík začal pronásledovat. Jenomže ten človíček byl rychlý, popoběhl a vytrhl nějaké ženě madlo dětského kočárku. Maminka se vrhla po kočárku, až ho div nepřevrátila, a její muž po tom podměrečném démonovi také vystartoval. Ten už byl o pár metrů dál, uviděl jsem ho za postavami, jež procházely po chodníku a teď se zastavily a ohlížely se po něm. Zmizel za rohem, nepochybně do postranního vchodu divadla.

Takovým úvodem představení jsem nadšený nebyl. A umět si představit, jaký bude konec, otočil jsem se a šel domů. Vymluvil bych se Blance, že jsem Desátkův smutný osud šel zapít do libeňské Kuchyňky, sám, tam naši řezníci nechodí; jenom mu věnovat všechny své milé kolegiální vzpomínky. A ona by to pochopila.

Ale ani trpaslík, ani poprask, jejž způsobil ještě před divadlem, mne neodradili od toho vstoupit, nechat si kabát v šatně a koupit si program, než jsem se posadil na rezervované místo na pravém kraji první řady.

Počkal jsem, než se sál a moje řada zaplní. Žádná sláva, mohlo nás tam být tak padesát procent, než kolik by se vešlo.

Když jsem program se stručným nápisem Wilde Salome otevřel, spatřil jsem bílé stránky. Nebylo v něm otištěno nic. Jenom na zadní straně obálky maličkým fontem stálo: Změna tvaru – zkusme Tzaru. A zakončeme kolektivní údivicí.

Při pohledu na ta slova a při vzpomínce na minulé představení jsem se ošil. To zas bude údivice, a opět kolektivní. Jak jsem se díval po lidech kolem sebe, dělili se do dvou kategorií: ti mladší to vzali jako legraci, jež začala už venku s ohlášenou změnou programu, a ti starší (s výjimkami) se tvářili napůl zvědavě a napůl otráveně.

O Tzarovi jsem věděl jen to, že je z Rumunska, ale žije někde ve Švýcarsku nebo ve Francii. A že mu v Brně něco hráli, ale chvilku po premiéře to mělo zas derniéru. Salome jsem také neviděl, nebo jsem si to alespoň nepamatoval.

Zhaslo se, rozsvítili bodovku. Na jevišti někdo stál. Žena se stříbřitou maskou ve tvaru písmene W. Vzpomněl jsem si na abecedu posledně, ale tentokrát se hrálo úplně jinak. Darju jsem poznal podle nohou a stavby těla, měla střevíce na nízkém podpatku, punčochy, podvazky, spodní kalhoty s volánky, vše černé. Trup jí těsně obemykalo námořnické tričko. Nad písmenem přes obličej byla sotva vidět bílá námořnická čepička bez štítku. Mezi šikmými hůlkami písmene se jí blýskaly oči.

„Takhle!“ zahřměl nad námi její hlas, „jsem mu tančila. A on se rád díval, protože nebyl mým pravým otcem. A každý nevlastní otec se dívá na svou nevlastní dceru, jako by to dcera nebyla, ať vlastní, či nevlastní.“

Začala tančit, o jeviště klaply podpatky, nebyl to žádný balet, spíše tanec španělského typu.

„To přece není pravda,“ řekl nějaký muž o dvě tři řady za mnou.

„Mlč,“ tišil ho ženský hlas. „To je Salome, ty hlupáku.“

A Darja, jako by to zaslechla, se zastavila v půli kroku a opět se na nás podívala, přestože v té tmě kolem nás nemohla rozeznat nic a nikoho.

„Právě!“ zakřičel na nás chlapík stojící náhle vedle ní. „Mlčte! Zvolili jste si koupením lístku, tak teď tiše seďte. Zvolili jste si ve volbách! A vy jste chtěli volby, žádného císaře, co se prochází po mostě. Tak teď seďte a mlčky čtěte, to je vaším údělem, holomkové.“ Začal po nás házet smetanými papírky. V sále se rozsvítilo, evidentně jsme si je měli přečíst. Četl jsem se sousedkou. Volební program národních demokratů. Který jsme znali. Lidi začali reptat. Zhaslo se.

„Skandál,“ zamumlal pán za mnou. Přišlo mi to vtipné, a nejen mně. Pár z nás se zasmálo, nahoře před námi i Darja. Zároveň se vpravo otevřely dveře a vpustily světlo z chodby, poté se zavřely a v hledišti zas byla tma.

„Salome,“ řekl herec. Jestli to měl být Herodes, nebylo jisté; vyhublý dloubán s dlouhými vlasy, v ruce špičaté kopí, půl metru pod hrotem překřížené; možná to tedy byl kříž. Byl oblečený jen v bezbarvé draperii kolem boků. Na holé hrudi měl přilepené leskle zelené písmeno F. Takže pokud to měl být Jan Křtitel, proč tam měl F?

Někdo v hledišti hvízdl, zvedly se ztišené hlasy. „Ale je hezkej,“ řekla žena vedle mne. Darja se opět dala do tance, snad měl být svůdný. Natřásala se před Herodem, ale ten zarputile koukal všude jinde, jen ne na ni. Nakonec na něj vystrčila zadek, on ukázal do hlediště a ona se pořád v předklonu otočila. Spustil se další pískot. Darja se narovnala a poslala pár vzdušných polibků.

Pak se odehrálo několik věcí současně: trpaslík, jenž pobuřoval před divadlem, proběhl za herci a krasavci F odnesl draperii, aniž by se zastavil. Muž měl teď na sobě pouze tělové spodky, opravdu malé; žena vedle mě se prudce nadechla. Přikryl si ohanbí dlaněmi, jeho kopí (či kříž) se skácelo. Darja ho obtančila a nožem vyloveným zpoza beder mu s teatrálním gestem žalu (předloktí před očima) podřízla krk.

Zpod brady se vyvalila tmavá tekutina, připomínající spíše povidla než krev; jak tenhle trik udělali? Polonahý muž však zůstal stát.

Potom tím nožem namířila na nás: „Ještě chcete Salome?“

„Fuj, že se nestydíte!“ zvolala nějaká žena.

„Za tohle jsem dal peníze? Ty mi vrátíte, a jestli ne, rozbiju vám pokladnu,“ řekl nějaký pán na kraji řady a odcházel.

Darja si přestala krýt oči a sundala si masku.

Reflektor zhasl a zazněl klavírní recitál: Satieho Gymnopedie, daleko před námi, za oponou dělící jeviště a prostor za ním. V naprosté tmě jsme poslouchali ten odevzdaný klid, nostalgii za dětstvím a mládím. Byla to úleva.

Mohlo to trvat pět sedm minut, když se do té jemné krajky vzpomínkových tónů objevil na plátně za jevištěm, kam cílila filmová promítačka, Beďár z mariášových karet, řečený též mezi řezníky Trefa, Zvíře nebo Vobluda, ale lidových názvů má, pokud vím, desetkrát víc. K tomuto promítanému obrazu se seběhly čtyři dívky a začaly se mu klanět. V krátkých sukénkách a punčochách s podvazky jsme se dívali na čtvery saténové spodní kalhoty – starorůžové, fialové, bílé a béžové. Kupodivu se teď nikdo kolem mě nepohoršoval.

Holky odběhly a na jevišti stál s mikrofonem chlapík, který se uvedl jako Karel Teige, tmavovlasý mladík s patkou. Sdělil, že nehraje žádnou hru, mluví sám za sebe. Lidé se ošívali, ochotní ho vyslechnout. A on řekl: „Nic!“ A dodal: „Ode mě už nic více, ať pracuje za vás imaginace.“ Odešel.

Nezhasli zcela, a tak dva páry odešly, jak jsem se rozhlížel. Možná bylo prchajících víc.

Poté se nedělo nic. Další lidé odcházeli. Asi tedy je konec? To mě namíchlo, a tak jsem hvízdl.

„Děkujeme,“ přiběhla na jeviště Darja. „Už jsme si mysleli, že budete všichni spokojení. Mohla bych pozvat tu lidskou bytost, jež hvízdla, sem ke mně?“

Zvedl jsem se, provlekl se řadou mezi sedadly a vystoupal na schůdky.

Darja mi podala ruku. „Pane Hebvábný. Bude to Wilde, nebo Tzara? Jak skončí naše demokratické volby?“

„Jak vy sama chcete,“ řekl jsem.

„To je všechno,“ přišel nám oznámit trpaslík. „Běžte domů, lidičky.“

„Budu si na vás stěžovat,“ reptal někdo.

„Můžete, nádraží máte za rohem,“ odtušila Darja.

„Šup, šup, šup,“ popoháněl odcházející trpaslík.

Hodinky mi řekly, že představení mělo sotva čtyřicet minut.

Byla to improvizace? ptal jsem se jí později, ale odmítla mi odpovědět; že kouzelník taky neprozrazuje. Mrzelo ji, že se mi představení nelíbilo.

„Anarchie!“ zakřičel pán v klobouku, který se vrátil z pokladny. „Jsem radní Zimmerhaus a takhle to nenechám. Jak to, že jste už zavřeli kasu? Chci zpátky svoje peníze a volám četníky.“

Počkal jsem pak deset minut na chodbě, vykouřil jsem cigaretu. Šel jsem pro kabát a klobouk, u šaten bylo jen několik párů. Šatnářka byla popelavá, a když mi předávala věci, poznamenala, že tady teda končí. „Vyhazovat lidi z divadla…,“ kroutila hlavou.

Zdálo se už, že četníci nepřijdou. Jenomže nakonec přišli a herce si odvedli na stanici rovnou z jejich šatny.

Na četnické stanici Na Poříčí jsem si druhého dne pěkně počkal, než mi desátník přišel sdělit, že slečna Kopecká tu není a musím na velitelství do Bartolomějské. Vstoupil jsem do kanceláře divadelního oddělení, kde se ke mně zvedly tři páry zvědavých očí. „Pan Hebvábný z jatek, pilíř pražské výživy,“ prohodil nejstarší z přítomných mužů. Možná to byl jen dojem, ale jako bych zaslechl v tom tónu posměšek.

O nějakých deset let mladší chlapík vstal od stolu. „Pane inženýre. Jste si jistý, že se s tou osobou chcete setkat a orodovat za ni?“

„Ano,“ odpověděl jsem. „A když už ji nejmenujete, mohl byste alespoň říci slečna, když o ní mluvíte? Jak se vůbec jmenujete vy?“

„Inspektor Frélich, pane inženýre,“ usmál se. „Psáno česky. Četl jsem v protokolu o té vaší nehodě. Posaďte se,“ ukázal na židli a posadil se sám.

„O jaké nehodě?“ Musím říct, že mne vyvedl z konceptu. Jako to písmeno F na divadle. „V životě jsem neměl nehodu.“

„Ale měl,“ zazubil se na své kumpány. „U brány jatek. Si vzpomeňte.“

„Aha, tohle,“ držel jsem hlas nízko. „To se někdy stane každému řidiči. A já za to ani tak nemohl.“

„Ani tak toliko ne, ale trošku jo,“ zasmál se a já ho pomyslným revolverem picnul mezi oči. „Strážník se nechal unést těmi vašimi vlasy.“

Díval se mi do očí a já ten pohled vydržel.

„Vy nevíte, že v Anglii jsou dlouhé vlasy projevem nespoutaného ducha?“ opáčil jsem.

„Když my tady duchy moc nesledujeme, ani je nevyvoláváme jako v té vaší Anglii. Ale pan policejní rada byl vloni v Berlíně na mezinárodním policejním kongresu a nic o svobodném duchu se tam neprobíralo. Spíše nutná censura a omamné jedy šířené Evropou.“

„Tím chcete říct, že ta divadelní šaráda neměla povolení.“

„Povolení měla Wildeova Salome, i když jsme žádali úpravu textu. S tím ředitel kabaretu souhlasil a podepsal nám, že to, co nám nechal poslat ke schválení, se také bude hrát. Obávám se, že jsme si to měli jít zkontrolovat, vždyť na podnik už jsme dostali pět stížností. Ale máme podstav.“

„Dobře, uznávám, že to na poslední chvíli změnili.“

„A měli i politické narážky, jak nám oznámil jeden divák.“

„Radní Zimmerhaus.“

„To je jedno kdo. My to divadlo zavřít nenecháme, pane inženýre, jestli se obáváte právě toho. Za mocnářství by už bylo zavřené dávno.“

„Z toho usuzuji, že ten prohřešek nebyl tak vážný a vy můžete slečnu Kopeckou a ostatní z kumpanie pustit.“

„Hm. Je mi líto, ale nešlo jen o politickou provokaci. Na představeních se prý střílí a provozuje nahota.“

„Jestli se střílí, tak slepými, a nahota nikdy není úplná.“

„Oni vám slečnu pustí, až s ní budou hotoví.“

„Ale já ji potřebuju v práci.“

Frélich pokrčil rameny. „Prý to bylo polické. Návodné. Skandální. A co bylo nejhorší, někteří diváci byli pobouřeni a uraženi, a jako takoví měli nárok na vrácení vstupného. To jim však nebylo umožněno. Takže to vypadá nejen na pokutu, ale i na soud.“

„Přece ji nebudete držet v base.“

„Nebudeme, na rozdíl od ředitele společnosti. Tohle si už převezme hospodářské oddělení, víte? Trestní oznámení, možná i obvinění.“

„S tím ona neměla nic společného, za to ručím. Půlka té hry byla improvizace a ta pokladna nejspíš omyl.“

„Když myslíte, ale vy se nemáte za slečnu Kopeckou co zaručovat.“

„Jsem její šéf na jatkách.“ Jako by to nevěděli.

Všichni tři si vyměnili pohled a nakonec Frélich kývl a zvedl telefon. „Máte tam dole nějakou nižší šarži na doprovod? Ať počká u vrátnice.“ Položil sluchátko a zvedl hlavu. „Děkujeme za spolupráci, pane inženýre.“ Opět vstal a podali jsme si ruku.

U vrátnice zasalutoval mladý kluk s kulatým obličejem. „Svobodník Václavů.“

„Jsem tu vozem, takže vy mě sice doprovodíte, ale já vás svezu.“

„Ještě musíme počkat na pokyny pro kolegy.“

Rozhlédl jsem se halou. „A kdo nám je dá?“

„Potrubní pošta.“ Ukázal na ženu, která nám chodbou nesla kulaté pouzdro.

A s tímto pouzdrem jsme odjeli Darju vysvobodit.

Ten týden bylo hezky, a tak jsem přišel po svých, a právě jsem vcházel na jatka brankou pro pěší. Axmann, Zelený, Rudolf, Laštovka. Řídil Zelený, spolu s ostatními vystoupil z velkého žlutého landauletu Hispano Suiza, větší osobní automobil jsem ještě neviděl. Samozřejmě mě poznali i oni. Zelený ve sportovní čapce kývl hlavou. Rudolf byl prostovlasý a jenom civěl. Laštovka smekl klobouk a Axmann se alespoň dotkl krempy. Poté s rukama v kapsách zamířili ke kanceláři ředitele. Když šli kolem mne, Laštovka prohodil: „Jak se máte, pane inženýre?“ ale nezastavil se stejně jako jeho kumpáni ze severu.

Vydal jsem se k sobě, zdržel se na záchodě, vydrhl si ruce a obličej a v přední kanceláři si od Darji vyslechl to, s čím jsem se už smířil: Mám jít k šéfovi.

U ředitele v konferenčním salonku byli všichni čtyři návštěvníci spolu se dvěma ředitelovými náměstky (jeden v tmavošedém, druhý v modrošedém obleku), dále s Kollem, Hejtmánkem a Burlem, pak s naším hospodářem a zástupcem zaměstnanců – řezníkem Sotonou. Nikdo z našich se netvářil vesele, zato Liberečtí byli samý úsměv, až na Rudolfa, ten se usmívat asi vůbec neuměl. Před každým z nich stál koflík s chladnoucí kávou. Nikdo se jí nedotkl, stejně jako zůstaly netknuté dva tácky s cukrovím a sklenice s minerálkou. Před ředitelem a Sotonou stály dvě prázdné sklenky na likér, ta ředitelova měla žluté dno a Sotonova tmavohnědé. Řezník si otřel kostkovaným kapesníkem ústa a jako jediný napolo vstal, aby mne pozdravil. A tak jsem i já pozdravil kývnutím pouze jeho. Po šíji se mi proháněl mráz.

„Posaďte se, pane Hebvábný,“ pokynul k prázdné židli ředitel a já poslechl. „Jako vedoucí propagace,“ pokračoval unaveným tónem, „byste tu měl být taky. Pane Kolle?“

„Možná, pane řediteli,“ podrbal se v řídkých vlasech Koll, „kdyby to váš pan náměstek vysvětlil panu inženýrovi místo mě?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou ředitel, „jste teď vrchní kontrolor, a právě o kontrolu tady jde, že?“

Laštovka se pousmál. Nebo spíše ušklíbl, všichni ostatní zůstali vážní. Rudolf se vůčihledně potil, stejně tak náš milý Sotona, kterému pot odkapával z hnědého kníru na rukáv.

V tu chvíli jako by mne píchla vosa. Vyskočil jsem, židle směšně vrzla o podlahu. „Pane řediteli – proč se těmito lidmi necháte vydírat? Sám víte, že tenhle,“ ukázal jsem na Zeleného, „mě otravoval i na dovolené.“

„Prý máte hezkou rodinu,“ řekl Axmann s úsměvem.

Ředitel vytáhl kapesník, vysmrkal se a věnoval mi rezignovaný pohled. „Posaďte se, pane Hebvábný.“ Opět jsem poslechl. „Jak jistě víte, od vzniku republiky jsou dodávky živého skotu z Uher –“

„Z Maďarska, pane řediteli,“ špitl náměstek v modrošedém.

„Děkuju. Z Maďarska. Nuže smlouvy na tyto dodávky jsme, pokud to nevíte, řešili v průběhu posledních osmi let…“

„Samozřejmě to vím,“ ujistil jsem ho.

„To jsem rád, na vás bývá spoleh. Ale patrně nevíte, že nám tu vyrostla konkurence.“

„Myslíte tady pány z Liberce,“ řekl jsem co nejklidněji. Pánové z Liberce přikývli, až na Rudolfa, který na mne upíral zvláštní pohled. Nebylo v něm jednak nic a pak také něco: zášť. Ale tohoto tupého idiota jsem si odmítal všímat.

„Zajisté pány z Liberce.“ Vesele pan řídící nevypadal.

„Abyste rozuměl,“ začal Laštovka a pak, snad jsem se na něj nějak nehezky podíval, si obřadně stoupl a teprve potom, s rukama svírajícíma véčko červené vesty, pokračoval: „Nebyli jste dost rychlí, což se vás, pane Hebvábný netýká, spíše lidí, kteří jsou na výkonných pozicích.“ Mírná úklona k řediteli a poté k Axmannovi. Šlo to podle nich dobře.

„Prosím vás, pane doktore,“ zabručel Axmann, „zkraťte to. Tady pan inženýr je dost chytrý na to, aby to pochopil,“ řekl ten dobrý muž automaticky.

„Právě, tohle je výhoda, kdo by to považoval za něco jiného, ale tady…,“ zarazil se Laštovka pod pohledem svého šéfa. „Já vím, stručně. Tak tedy, jako velkoodběratel a zavedená firma jste si správně spočítali, že trumfy jsou na vaší straně a o ceně vyjednáváte vy. Ale jako zkostnatělá firma – jež koneckonců vznikla za hlubokého mocnářství – jste nepočítali s mladými podniky, které mají taky zájem o zákazníka a jsou schopny nabídnout cenu mnohem příjemnější. A tak jsme v oblasti Segedína oslovili sedláky, výrobce i členy odborů a vyjednali si vlastní spolupráci, vybudovali si v Milířích jatka, pravda, pětkrát menší, než jsou vaše, ale stejně moderní, výkonná a rychlá.“

„Ale,“ ozval se monotónním hlasem Koll, „upřímně řečeno nevidím důvod, proč s vámi tihle Maďaři jednali dřív než s námi.“ Znělo to zvláštně. Jako by jim přihrával ve fotbale.

„Dodávky se Slovenskem, dříve s Horními Uhry,“ pokračoval Laštovka, „jste si zajistili bez potíží. Ovšem, pane Koll, ze Slovenska dostáváte především skopové a jehněčí, včetně živých kusů.“

„Včetně koz,“ doplnil Sotona.

„A to je hezký výsledek,“ navázal Axmann, „jenomže prasata a hovězí ho převyšují dvacetinásobně.“

„Prasata nám saturují české chovy,“ namítl ředitel.

„Jistě,“ kývl Axmann, „ale lukrativní maso jste si zajistit nedokázali. Respektive ano, ale my nabídli lepší podmínky, a tak ho budeme dostávat a přeprodávat my.“

„Pokud,“ ušklíbl jsem se.

„Pokud?“ pootočil hlavu Axmann.

„Pokud tady s námi příště nebudou sedět Maďaři.“

„A proč by měli?“ kontroval Laštovka.

„Protože by jistě raději jednali s tradičním zákazníkem než s vámi. Já u vás na severu byl –“

„Mluvili jste s panem ředitelem o smradu, na který si stěžují lidi, co tady v okolí bydlí,“ máchl rukou.

„A nemluvili jsme o těch vašich Milířích. Já však něco slyšel, naše obchodní oddělení je hotové ministerstvo války, pane Laštovko, a tak jsem se tam na zpáteční cestě koukl. Pěkné a novotou se lesknoucí, všechna čest, ale jak mi tady kolega z obchodního zjistil, máte na to německé peníze.“

„Podnikatelé v pohraničí jsou Češi i Němci, pane Hebvábný,“ řekl Axmann.

„A nic proti,“ ozval se modrošedý náměstek. „Ale peníze pro váš podnik šly z německých bank. To nepopřete.“

„Má cenu s nimi jednat?“ zabručel Zelený.

„Má,“ řekl klidně náměstek a všichni teď na něj hleděli se zájmem. „Když s námi budete jednat, můžeme se nakonec podělit, a vy od nás budete brát navíc kolik procent na kus? Osm?“

Laštovka nepatrně sklonil hlavu stranou.

„Deset? Takže deset,“ navyšoval náměstek.

„Ale my,“ řekl rychle Laštovka, „to maso budeme rádi zpracovávat sami, máme na ně smlouvy. Tady jsme proto, abychom vám dovolili zachovat si tvář… a vlasy, pane inženýre,“ dodal ke mně.

„Nemáte kapacitu,“ namítl jsem. „Jaká škoda, že jsem si s sebou nevzal kameru a nenatočil si to. To se dá napravit hned zítra.“

„Ale to je v pořádku, budeme dělat jen nejlepší maďarský skot,“ navázal Laštovka. „Nic jiného jsme ani nechtěli. Vy si dál mydlete po hlavě ty svoje pašíky, slepičky, krocany a ovce.“

„A kozy,“ dodal Rudolf.

„Děkujeme vám za to, co jste nám nechali.“ Obrátil jsem se na ředitele. „Ta jejich liberecká jatka by nezvládla ani čtvrtinu naší produkce. A jak asi chtějí řešit dopravu? Hygienu? Hrají s námi vabank a jsou to falešní hráči. Vozili nám druhořadý dobytek k porážce a zpracování a nemocné kusy k likvidaci, a přitom si vyjednali lukrativní kšeft se Segedínem.“

„Dříve i naším partnerem,“ dodal náměstek.

Koll se díval z okna.

„Další provozy už se staví, tady váš pan Mata Hari si musel všimnout, že stavíme další,“ zasmál se Laštovka a ukázal na mě bradou.

„Do té doby je Pražany a přilehlé okresy nutné sytit,“ kontroval náměstek. „Proto bude maďarské maso dál chodit k nám. Bývalé Dolní Uhry a pražská ústřední jatka mají ty nejlepší vztahy přes třicet let, a zmatky po vzniku republiky se v posledních letech podařilo až na výjimky vyřešit. A to především díky naší aktivitě.“

Dlouhé ticho. Pak Axmann řekl: „Vždyť o to nám jde. Na trh budete dál dodávat vy. My budeme záložní masokombinát. Jenom požadujeme svých deset procent a trváme na smlouvě s Maďary. Předchozí smlouvu s vámi oboustranně vypovíme, pro mě za mě.“

Teď bylo ticho hlubší než Macocha.

„Bylo by to tak lepší,“ prohlásil Koll.

„Souhlasím,“ ozval se poprvé Hejtmánek.

„Ale já ne,“ řekl jsem a vstal. „Pánové. Pane řediteli. U této schůzky už nejsem zapotřebí.“

Ve dveřích jsem ještě zaslechl Laštovku, jak se smíchem říká: „Lvíček na odznáčku republiky…“

Blanka se mi večer vyhýbala, jenom se zeptala, zda chci studenou večeři. Odmítl jsem. Šila na stroji. Když jsem se umyl a šel spát, u lampy a radiopřijímače vyšívala červenou nití zelený vánoční ubrus na tento rok, měla na to přes sedm měsíců.

Šel jsem k ní v pyžamu a pohladil ji po vlasech, v krku pomyslný knedlík. Ztuhla. To byla její reakce, nebo alespoň jediná, kterou jsem zaznamenal. Popřál jsem jí dobrou noc. Bez odezvy. Jehla s hedvábíčkem hladce pronikala plátnem.

Ležel jsem v posteli a čekal, až přijde. Nepřišla, což bylo fair. Naposledy jsem se podíval na budík před druhou. U sebe pod přikrývkou jsem měl to chladné jaro teplo, ale její část postele byla studená. Od Velikonoc, nebo krátce po nich, jsme netopili.

Vstal jsem pozdě, usnul jsem až nad ránem a probudil se před jedenáctou. Hospodyně mi udělala toast a vajíčko, uvařila čaj, oloupala pomeranč. Upozornila mne, že je to asi poslední pomeranč sezony, na tržišti mají jen mizerné, změklé kusy, ze kterých se těžko vybírá. Poděkoval jsem.

Blanka byla přítomná jen slaboučkou vůní fialkového mýdla, a tak jsem zašel ke dveřím jejího pokoje a zaklepal. Nikdo neodpověděl, ale ticho z druhé strany se prohloubilo. A tak jsem vstoupil.

Seděla zády ke svému šicímu stolu a okamžitě mě chytila očima za oči. Měla je suché a k mému zděšení i tvrdé. V županu jsem si před ní připadal nahý.

„Já vím, že spolupracuješ s policií,“ řekla klidně.

Tohle pravila ona mně.

Takže jsem si sedl na nejbližší sesli. Což nebyla židle, ale podnožník. Dost vysoký, a tak se na něm dalo sedět, potažený stříbrným sametem. A jak jsme seděli proti sobě, ohnul jsem se jako v úkloně, vzal její kotníky do rukou a položil si je na klín. Nechala je tam vteřinu a pak je stáhla pod sebe. Fair.

„To se snad dalo čekat, když mě někdo chtěl zabít, a u Desátka se mu to dokonce povedlo.“

„Mám najatého detektiva, býval u četnictva, ale pak ho vyhodili pro alkoholismus. Má tam stále kontakty. Jméno ti neprozradím, ale bude se mi hodit, až se budeme rozvádět.“

Nic jsem neříkal. Snažil jsem se nevyjádřit vůbec nic, ale asi jsem na chviličku našpulil ústa.

„A to kvůli němu,“ zdůraznila to zájmeno.

„Kvůli tomu detektivovi?“ Dočista mě zmátla.

„Tak dobře,“ složila ruce do klína. „Když trváš na tom, že je to žena, proč ne. Já s tím mám potíž menší, než sis myslel.“ Vstala a vyhlédla z okna. Mluvila ke mně pak její záda. „Ale jestli si namlouváš, že jsi se ženskou, nejsi – ve skutečnosti se pelešíš s chlapem. Jenom má ženské pohlaví.“

„To si děláš legraci, to neříkej,“ vrtěl jsem hlavou.

„Není to legrace, já všechno mám od svého zdroje,“ pokračovala klidným hlasem do okna. „Kdybys mi byl upřímně řekl, že jsi na muže, třeba bych to pochopila. Ale tys mi lhal a dopustil ses nevěry. To ti neodpustím.“ S tím se ke mně otočila, tmavá silueta proti oknu, jež ještě měla být mou ženou, avšak jen na chvíli.

Ta díra v mé hrudi se v té chvíli ještě rozšířila. Mlčeli jsme. Trvalo to dlouho. Pak přešla pokoj, ztratila se v kuchyni a přinesla sklenici mléka. Vypila půlku, zamyslela se s pohledem na mě a pak ji dorazila.

„Ty s nikým jen tak nespíš. Spíš jen s tím, do koho se zamiluješ.“

Tak rád bych byl věděl, jestli ví o Manětínové. Ještě že jsem nic nezkusil na naši guvernantku, i když zpočátku se mi tolik líbila.

„Vidíš? Ani se neobhajuješ. Proto spolu skončíme. Já jiného nechci a vždy tě budu u rodičů hájit, ale že jsi na muže, to jim vykládat nebudu. To je horší, než kdybys byl na děvky.“

„Ale já přece nejsem na muže!“ protestoval jsem.

Ani to s ní nehnulo. „Tak proč lezeš za ním? Co tě na něm láká? Ten pitomý kabaret asi ne.“

Opět dlouhé ticho. Vaření kávy. Nalévání. Zhostila se pro oba.

„Prostě mě okouzlila,“ lezlo mi z hlasivek. „A když už o ní mluvíš, tak jako o ženě.“

„Má šik postavu. Půvabnou tvářičku. Umí zpívat a tančit. A dál?“

„A dál…“ Má něco, co nemáš ty. A hlavně ne děti, vylétlo ze mne, ale nevylétlo.

„… se chová jako mužský. Jestli ti to nedošlo,“ řekla v předklonu, aniž by zadkem opustila židli, „nerozhoupal ses k nevěře ani po prvním, ani po druhém dítěti, jako že jsem to čekala, ale až poté, co jsi potkal jeho: ženskou, co je uvnitř chlap, ale je na chlapy, i když pořád má ženskou kůži. To ti nedošlo, ty trdlo? Není jako někteří muži od vás z jatek, co chodí do veřejných lázní ne zrovna za očistou – nebo nejen za ní. Kopecká tě celou dobu vodí za nos.“

„Řekla mi to, pravda, se zpožděním. Ale já jí to nedokázal uvěřit. Považoval jsem to za další divadelní roli, která jí ovšem poněkud přerostla přes hlavu. Odpusť mi to, prosím.“ Najednou jsem byl před ní na kolenou.

„To asi nepůjde.“

„Víš, máme tam teď nové lidi na výpomoc,“ mlel jsem rychle, aby neřekla něco, co nelze vzít zpět „Na jatkách. Opravdu bizarní postavy.“

„A co má být?“ Očividně jí to klečení bylo stejně trapné jako mně. „Takové jste najímali vždycky. Na den dva, když nutně potřebovali pár šestáků a brali i tu nejhorší práci. Dření kůží. Vyvařování klihu z rohů a kopyt. Praní vnitřností. Mňam.“

„Ale tihle jsou opravdu divní. Myslím, že je přivedla Antonínová. Nějak k ní sednou.“

„Vstaň, prosím tě,“ zatahala mne za rukáv.

Ale já nedbal. „Podívej. Každý se s něčím narodíme. Představ si, že se narodíš, nejistě – kluk, nebo děvče? Pak vyrosteš do nejspíš muže vysokého tak sto padesát centimetrů, ale se ženským tělem Věstonické venuše: gargantuovský zadek, prsa jako vemena. Ale krk a hlava patřící boxerovi. Co skrývají tvé seprané spodky, netuším.“

„Ty máš tedy představivost. A sám takový nejsi.“

„Kdo ví, co jsem?“ Nejlepší lež je ta poloviční. „Tihle lidi mě přitahují. Mají v sobě potenciál jinakosti. Představ si, že ten pan Venuše má amanta, takového hubeného střízlíka, který se neustále rozhání pěstí. Tetovaného, ostříhaného na vojáka.“

„Tetovaného? Jako vězeň nebo námořník?“

Políbil jsem ji na ruku, a jak jsem jí držel prsty ve svých, skoro jsem uvěřil, že si teď, alespoň v této chvíli, rozumíme. „Nosí hasičskou pláštěnku a na krku má vytetovanou z jedné strany dýku, z druhé mořskou pannu s kozlími rohy na hlavě.“

Její mrazení citelně přešlo do mě.

„A taková individua… tě přitahují?“

„Nevím proč, ale co jsem poznal Darju, tak ano. Takové lidi ti jen tak někdo nepředstaví. Jsou tu kolem nás, ale na tajňačku. Prostě existujou, ale skoro nikdo o nich neví. Ví o nich policie, ale ta si to nechává pro sebe. Stejně jako lékaři, ti to musí vědět taky.“

Silou mne přinutila postavit se. „Jestli si myslíš, že ti odpustím nevěru jen proto, že tě přitahují lidské nepodarky, tak se pleteš.“

Ale už mě nechala být. A v očích měla víc smutku než zlosti.

„Jak se jmenují ti vaši nájemní denní pracovníci?“ zeptal se nejvyšší kriminální rada za stolem své pracovny v Bartolomějské, kam mě přivezl policejní vůz. „Víte to? Znáte je? Máte přehled?“

„Ptáte se na to, zda vím, jak se všichni jmenují?“ ujistil jsem se.

„Na to,“ poškrábal si knír. „Samozřejmě vím, že je nemůžete znát všechny. Neptám se na nikoho konkrétního. Jenom, jestli máte přehled.“

Koukal jsem na něj tak dlouho, dokud se nepoškrábal znovu. „Dbáme na to,“ řekl jsem, „aby u nás dostal šanci každý, kdo tam už dělal a nedopustil se překročení pracovního řádu.“

„Hlídáte si své lidi,“ pokývl uznale a strčil si ruce do kapes kalhot, aby je vytáhl a zasunul prsty do kapes vestičky. Taky hraješ svou hru, napadlo mne.

„Jenom se k nim snažíme být fair.“

„Hráči fair play? Prý jste ten nápad do jatek přinesl vy. Ten sportovní étos. Aby vás měli lidi radši.“

„Sport mě ve skutečnosti moc nebaví.“

„Ne?“ zvedl obočí. „Prý chodíte na Letnou. Fotbal, stadiony Sparty a Slavie. Hokej. Tenis.“

„Na Karla Koželuha, ten to umí všechno. Hlavně tam zajdu kvůli dětem. Taky se tam potkávám s lidmi z jiné branže než od masa. Výsledky zápasů jsou mi více či méně lhostejné. Ale poklábosíte si, ledacos se dozvíte, jestli víte, co tím myslím. A někdy k nám přilákám novou posilu, ano, párkrát se to stalo.“

„A jak na to jdete?“ zeptal se Dudek sedící v koutě.

„Abyste pochopil, pan inspektor je bývalý legionář,“ usmíval se shovívavě Vaňásek. „On si potrpí na detaily válečné strategie. A má doma celý arzenál zbraní.“

„Aha. No,“ zamyslel jsem se. „Většinou jsou to muži. A s nimi se nejlépe pobavíte nejdříve o sportu. I kdyby vám byl ukradený. A ten člověk vám třeba řekne, že ho to v práci nebaví nebo má zlého šéfa. Řekněme, že je to účetní. A já na to: Tak pojďte k nám, nám nějaký ten účetní chybí pořád. To se opravdu stalo.“

„Ale vy přece,“ zašilhal do poznámkového bloku, „za příjem posil neodpovídáte.“

„Pracuji pro podnik tělem i duší. Když můžu někoho zlanařit, udělám to. Pořád se rozrůstáme.“

„Každé rozrůstání musí mít svůj konec,“ zavěštil Dudek a já koutkem oka viděl, jak je to Vaňáskovi nepříjemné.

Pospíšil jsem si tedy: „Pokud mi pan krimirada dovolí jeden předpoklad, nejsem tu kvůli té divné dvojce nejistého pohlaví?“

„Tak já vám zacituju: ‚Nejvyšší soud ČSR vyloučil, aby homosexuál byl zbaven volebního práva jen proto, že se s touto preferencí narodil. A v případech tělesného styku pro nás jen s odporem představitelného může být při projevu perverse vrozená homosexualita i polehčující okolností.‘ Kdo by si jich nevšiml, že? Nejvyšší soud je ještě schopen vnímat homosexualitu, ale tohle? Tohle, pane inženýre, tu muselo být od začátku lidstva, akorát o tom h… Moc toho nevíme. Tedy o hermafroditech ano. Co je to za lidi? Tisíce kusů dobytka denně, ale když přivedou krávu s vemenem i s tím… no, tím samčím, a bejka s parohama? To vás hned trkne. Chci říct, že ono nezáleží, ani by nemělo, jestli jsou ti dobří lidé nějakého určitého pohlaví nebo pohlavních preferencí. Záleží pouze na tom, zda jsou před zákonem bezúhonní.“ Poslední slovo zdůraznil.

„Ano. To bych neřekl lépe,“ polkl jsem naprázdno.

„Lázně Koruna, pane Hebvábný. Už jste o nich slyšel. Jste ženatý muž, i když máte vlasy jako ženská. Ale kdo ví? Štěstí a neštěstí jdou ruku v ruce, a možná jste jednu vteřinu šťastný a druhou máte utrum. Souhlasil byste?“

Sekretářka jim přinesla kávu. Když jeden šálek podala i mně, vyhrkl jsem: „Děkuju, Darjo,“ a slečna vyvalila oči.

„To je omyl, pane.“

„Promiňte.“

„Jak je Darje Kopecké?“ zeptal se inspektor. „Protože tady jste se uřekl, s prominutím.“

Přikývl jsem. „Jsem na ni tak zvyklý… Je jí dobře, když už se ptáte. Dostala od vedení podniku důtku za tu noc v arestu, byla jí krácena mzda.“

„Ale nebyl jste to vy, kdo vedení informoval?“

„No dovolte. Já se starám o blaho našich lidí, neškodím jim.“

„Možná víc, než by se čekalo od vašeho firemního i rodinného postavení,“ pokračoval nevzrušeně inspektor. „Takový všudybyl. Umí všechno, neumí nic.“

„Ale prosím vás,“ zamračil se na něj Vaňásek.

„Ne,“ zvedl jsem dlaň. „Pan inspektor má pravdu. Vystihl mě v kostce.“

„Tak co ten ženomuž?“ zavrčel inspektor. „Nebo mužožena. Co o ní víte?“

„To co vy. Slávka Charvátová. Má sílu, unést půlku prasete jí žádnou velkou práci nedá.“

„A ten druhý šuspajtl? Ten Jahoda?“

„Ti dva drží pevně spolu. Pracují… zaučují se, tihle jsou noví. Ale práce není odborná, vlastně se nic moc učit ani nemusí. Řezníci to nejsou. Když se potkají a myslí si, že je z okna nevidím, občas jeden druhého pohladí nebo políbí. Až si říkám, že je to nějak vzrušuje, že by je někdo mohl načapat.“

„Vám to nevadí?“ zavrčel Dudek.

„Ne.“ Nedíval jsem se na něj, ale na policejního radu.

Koukl na něj i on. „Tak na ně pošleme chlapy z mravnostního.“

Vaňáskovi ani nestál za pohled. „Ale jděte, Dudek.“

„Homosexuální styk –,“ začal inspektor, ale hned zmlkl.

„Vy to budete posuzovat? Nejste taky takový všudybyl, Dudek?“ Vaňásek se obrátil zpátky ke mně. „Šlo nám o to, zda nepřišli ze severu. Zdá se, že po sobě zametají stopy.“

„Slyšel jsem, že Charvátová Miloslava je z Německého Brodu. Nechá si říkat Sláva.“

Dudek koukal do zápisníku a přikyvoval: „To sedí.“

„A ten její kumpán je Kurt Jahoda. Ale o tom nic víc nevím, akorát že nosí hasičskou pláštěnku a má zvláštní tetování.“

„Jo jo. Z Prahy-Podolí. Trestaný naposledy před pěti lety, ještě jako mladistvý. Propuštěn za dobré chování.“

„Takže na něj máte složku,“ řekl jsem s jistotou.

„Mravní delikty,“ podíval se na hodinky Vaňásek. „Obtěžoval dívky, pak chlapce, pak ženy, muže… ale vězně ne. Od arestu seká latinu. A teď u vás maso.“

„To ještě ne. Ale proč mu nedat šanci?“

„Děkuju za čas a ochotu, pane inženýre, pomohl jste nám ověřit důležité věci. Auto vás odveze nazpátek.“

„A dávejte si majzla, pane Hebvábný,“ zahrozil mi tužkou Dudek. „Za chvíli se vám tam začnou sjíždět ouchylové od Aše po Užhorod.“

Nechtělo se mi domů, už zase. Připadalo mi, že otvor v mé hrudi mě zcela pohltil. Že už nejsem nic jiného než chodící černá díra, která kupodivu pro ostatní stále vypadá jako mé staré já. Šel jsem do Kamenické k Maximovi, kde nikoho nevyhánějí ani po půlnoci, a často ani po čtvrté ranní. Já přišel po půl jedenácté rovnou z práce, zatím bez večeře, a ujistil jsem se u číšníka, zda mi ještě kuchař uvaří. Prý samozřejmě, pane šéf, máme tady v chladu vepřová játra přivezená od vás teprve včera, chtěl byste dušená s rýží, nebo smažená s bramborem?

„S jarním salátem?“

„Máme první růžičky dodané právě dnes z Modřan.“

„Tak dobře, jarní salát v pořádné míse a dvě stě gramů jater. A červené, prosím. Máte Mělník?“

Uklonil se. „Osudové sudové z Mělníka. Jídlo…,“ koukl na maličké kapesní hodinky, „do dvaceti minut.“

„A na začátek jakamarus, potřebuju aperitiv, dneska víc než dřív,“ přikývl jsem, zapálil si a prohlédl si interiér lokálu, o němž se říkalo, že nikdy nezavírá, ale já to ještě nevyzkoušel. Tak proč ne dnes, po tom bartolomějském podvečeru?

Bylo tam příjemně, už pro hustý kouř z cigaret, dýmek a doutníků, každý si hleděl svého, pokud vůbec tu nikotinovou mlhu prohlédl, i lampy visící ze stropu si dávaly šluka. Ale návštěvník nemohl přehlédnout, že kromě řezníků a lidí z plynárny sem chodí i rybáři a popeláři.

Pikolík se přitočil s bylinným likérem, rovnou jsem pohárek vypil a požádal o další. Když přišel podruhé, všiml jsem si přes všechen ten kouř, že se na mě někdo zubí.

Zase tenhle. Podle manýrů posledních let si sice sundal kabát, ale nechal si na hlavě klobouk, krémovou věc ladící s jeho kalhotami a vestou, sako neměl, jen zelenou saténovou vestu.

Navíc měl tolik slušnosti, aby mne nezval ke svému stolu, kde ještě před chvílí seděl dlouhovlasý mladík vypadající jako dívka, až na ty pytlovité kalhoty; jestli ho poslal pryč, když spatřil mě, tak to neměl dělat.

Přišel ke mně. Uklonil se, posadil se.

„Dal jsem si játra,“ řekl jsem a ukázal na talíř, který byl přede mne položen. Rychle jsem zvážil, zda to bude potíž, sníst to před ním, a shledal jsem, že ani trochu.

„Jen se neinženýrujte, já už jsem jedl.“

„Vaše humory, pane doktore, bych chtěl mít taky. Byl jsem dnes odvezen na policii a všecko jim vyklopil.“

Zarazil se, ale úsměv se mu do obličeje brzy vrátil. „Jste opora společnosti, pane inženýre, o tom my u nás na severu nepochybujeme.“

„Co jste si dal?“ zeptal jsem se.

„Lívance.“

„Lívance jsou gábl pro děcka. Moje je měly předevčírem.“

Úsměv si udržel, i když ho to něco stálo. „Na tom něco je. Od dětství miluju sladké večeře. Mívám je třikrát týdně.“

„Aha,“ kousl jsem do jater, načež vystříkl tmavý proud šťávy. „Promiňte. Tady je to všecko trochu syrovější, než jsme zvyklí.“

Šťáva z masa na jeho vestu nedosáhla. „V pořádku. I když u vás na jatkách je to ještě syrovější, že?“

„S tím nemohu nesouhlasit. Večer si od toho člověk rád odpočine.“

„I od zaměstnanců, hádám,“ zašklebil se.

Jím rychle, měl jsem skoro sklizeno. Pak mě to trklo. „Co tím máte na mysli, pane doktore? A proč jste zůstal v Praze?“

„To jsou dvě otázky, pane inženýre.“

Dojedl jsem, třískl příborem o talíř. „Ti zaměstnanci?“

„Tamhle,“ ukázal palcem přes rameno.

Vzadu v oparech lokálu se něco kulatilo. Ženomuž Charvátová. A její věrný společník Jahoda, který jí právě připálil sirkou rozškrtnutou o podrážku.

„Vlastně jsem s nimi ještě nemluvil,“ osušil jsem si rty ubrouskem a vypil sklenici vína naráz. Nabídl jsem z karafy i Laštovkovi a on přijal; pikolík mu už stál za zády s pohárem.

„Přivedla je slečna Antonínová, takže je to pochopitelné,“ přikývl blahosklonně, jako šéf, který mi odpouští drobné pochybení.

Nic jsem na to neřekl, jenom mu koukal přes rameno. Charvátová se něčemu zasmála, předklonila se a políbila Jahodu na ústa. Ten pak vyfoukl její cigaretový kouř a taky se smál.

„A v Praze zůstávám častěji, než byste řekl,“ usmíval se Laštovka.

„Teď, když chcete podíl na našich tržbách, ještě častěji,“ podotkl jsem, pokud možno bez výrazu.

Napili jsme se zcela shodně, jen bez přípitku.

Oťupal jsem si ubrouskem rty a on mne napodobil jako imitátor. Bezpochyby si ze mě pořád dělal dobrý den. „Mám pocit, že proti nám něco máte. Jak jste nás tam nechal chudáčky opuštěné…“

„Sám jste mi řekl, že rozvoj nejde zastavit,“ zapálil jsem si cigaretu a poté váhavě nabídl jednu i jemu. „Egyptský tabák.“

„Milerád, děkuji.“ Vzal si, nechal si připálit. Přál jsem si, aby mu chytila krempa klobouku, ale nestalo se. Vyfoukl kouř, ohlédl se po tom bizarním duu a poté opět věnoval pohled mně. „A vy jste toho nejlepším příkladem, pane inženýre. Tak zvláštní člověk. Jako byste sem spadnul z budoucnosti.“

„Jak to myslíte?“ opáčil jsem.

„Jak to říkám. Děláte si, co chcete. Na nikoho se neohlížíte. Ani na svoji rodinu.“

Típl jsem cigaretu a úplně ji zmrzačil o hranu stolu, protože kluk přiletěl s popelníkem pozdě.

„O moji rodinu se neotírejte, pane doktore. To je pro vás tabu.“

„Pravda,“ zasmál se nervózně, pohled ustřelený do strany. „Já těm rodinným záležitostem nehovím. Mám raději volnost.“

„Tomu rozumím.“

„Abyste nerozuměl! Rodinný typ, co prchá do šantánu upustit páru.“

Měl jsem chuť vstát a nechat ho tam samotného, ale upoutal mě číšník, který vzal moji objednávku a já si ho pořádně všiml až teď; to na něho teď Laštovka s podivným úsměvem civěl; zvláštní typ s napudrovaným obličejem, ulízanými vlasy a výrazně úzkým pasem. Mezi stoly se proplétal jako operetní subreta; štíhlé boky nakrucoval tak, až se mu chlapi smáli. Nevšímal si jich.

„Tenhle se vám líbí?“ optal jsem se.

„Myslíte, že by se mnou mohl mít vztah?“

„Vztah…,“ zasmál jsem se. „Ne.“

„Sám máte ženu a dvě děti, ale líbí se vám hopsanda z jatek a nemůžete ji nechat být.“

„Víte – moje žena o mně ví všechno, pokud máte na mysli tohle.“

Mistr úsměvů přimhouřil oči a zvedl jeden koutek úst.

Číšník se přitočil a položil Laštovkovi na rameno lehoučkou ruku; sotva se ho dotkl. „Pán je od nás zpod Letné? Nebo snad přímo z pláně? Ještě jsem vás tu neviděl.“

„Posadíte se s námi na chvilku?“ Laštovka vzal jeho ruku do své a kývl k židli.

„To nemůžu, když jsem na place, milý pane. Ale můžu vám něco přinést.“ Potom se bedlivě zahleděl na mne, ale promluvil k němu. „Ale později… Berete třetího do party?“

Laštovka se rozesmál, až si musel dát před ústa kapesník vytržený z náprsní kapsy. Ne že by to v hlučném lokále někoho pohoršilo. Když ho to přešlo, řekl: „On není náš. Přestože tak vypadá.“

Zachoval jsem klid. Jako by zabzučela moucha.

„Promiňte, pane,“ uklonil se číšník, náhle trochu pobledlý. „Měl jste mělnické a jakamarus. Mohu přinést další?“

„To ode mě nebylo vhodné,“ ignoroval ho Laštovka. „Přijměte omluvu, pane inženýre.“

„Viďte, že mi dáte vědět, až od vás přijde něco vhodného – ano?“

„Snad abych šel pro to víno…,“ pípl číšník.

„Mám prostě dobrou náladu, a víte proč?“ zahlaholil Laštovka trochu překvapivě a přejel si číšníkovou rukou po tváři. „Zítra si jdu do Schnirchovy pro anglický motocykl Ariel, začali je tam letos prodávat pánové Štěpař a Vaňák, a k tomu poskytují full service. A tak jsem… trochu opilý. Ta mašina je, představte si, modře lakovaná.“

„Jezdíte na motocyklu, pane?“ zbystřil číšník. „Pokud se na stroj vejdou dva, vzal byste mě na výlet?“

Jenom jsem tiše žasl. Takhle bych chtěl umět svádět ženské.

„Víte,“ usmál se posmutněle můj kumpán u stolu, „jsem tu jako součástí delegace z Liberce, obchodní jednání – i tady s panem inženýrem. Ale zatímco kolegové už odjeli, já čekal na dodávku motocyklu. Zítra se za nimi vracím do Liberce – právě na svém arielu.“

„Jaká škoda,“ naklonil hlavu číšník a zcela fenomenálně napodobil jeho smutný úsměv a zachmuřené obočí.

„Ale já zase přijedu, nebojte se, takové žihadlo se musí pořádně zajet,“ poplácal ho Laštovka po paži. „A teď už nám přineste ten likér.“

Číšník se vzdálil jako duch a já se zeptal: „Proto jste zůstal? Je to pravda s tou motorkou?“

„Jistěže,“ zajiskřilo mu v očích. „Měl jsem předválečný douglas, ale byl to kostitřas a jen půl třetího koně. Na ariela šetřím už pěkně dlouho. Douglase jsem prodal, jakmile jsem se dozvěděl, že se tu začnou prodávat. Model C, pětistovka OHV, celých pět koní! Oficiální cena třináct tisíc dvě stě, ukecal jsem to na dvanáct a půl a něco mi přispěje Axmann, když budu jezdit pro firmu. No a,“ zahleděl se přimhouřenýma očima na blížícího se číšníka s táckem, na kterém stála celá plná láhev tmavého likéru a dva čisté pohárky, „tak si říkám, že si za dvě stě padesát korun pořídím nestandardní výbavu; bude to dvousic.“

„To se říká v Liberci – dvousic? Snad tandem, když už. Dvousic je sportovní automobil.“

„Vy jste mi pedant. Takže to bude mít tandemové sedlo, navíc tandemové stupačky, což se rozumí, a pozor: houkačku. Na tu mi ovšem Axmann nepřidá.“ Znovu ten smích do kapesníku.

„V Liberci se toleruje libercinství?“ zeptal jsem se jakoby nic.

„Prosím?“ zarazil se a tentokrát se na číšníka, který před nás postavil likér a sklo, ani nepodíval.

„Nic proti motocyklovým ani jiným, třeba výletním choutkám, pane Laštovko, ale tady v Praze by po vás za neskrývanou homosexualitu šli policajti. Znám jednoho, který v takových situacích vidí rudě.“

„Za skrývanou taky,“ odmávl číšníka. „Myslíte, že to nevím? Ale když si mezi četníky, jak se to říká, uděláte přátele…“

„A občas jim něco povíte…“

„A občas se něco dozvíte.“ Všiml jsem si, že jakkoli perfektně má zastřižený knírek, na vyholeném krku mu zůstalo nemálo chlupů. Možná se holí sám, aby ušetřil na Ariel C. Nebo chodí k poloslepému holiči.

„Proto víte o slečně Kopecké,“ řekl jsem. „Vy něco jim, oni něco vám, a hup, spolupráce s naší velkou firmou a vaší titěrnou libereckou firmičkou.“

„My jsme ještě velmi féroví, pane Hebvábný. Kdybychom nepřijeli my, byla by to skupina kolem Vincence Poláka z Jablonce. Slyšel jste o nich? Jejich metody jsou mnohem tvrdší. Já samozřejmě nic přesně nevím, jen občas něco slyším.“

„Jako například?“

„Tak například továrníkovi Zeitovi unesli dítě, a policie ani soud s tím nic nenadělaly – nepodařilo se prokázat, že Zeit na ně přepsal pěknou část aktiv pod nátlakem.“

„Dítěti se nic nestalo, doufám.“

„Ne, podle všeho si najali chůvu a drželi ho v teple. Ale povězte mi, pane inženýre – jak by to bylo dopadlo, kdyby Zeit odmítl přistoupit na vydírání? A jak byste se zachoval vy?“

„To má být…?“

„No dovolte. Vždyť říkám, že my tyhle metody nevedeme.“

„A náš Desátek? Nalezený v kafilerii?“

„Psalo se o tom,“ připustil do sklenky. „Věřte mi, s tím my nemáme nic společného.“

Nevěřil jsem mu, ale víc jsem nemohl dělat. „Vědí o těch událostech u nás v podniku?“

„To se jich zeptejte raději sám. Víte, ne všechno se děje v Praze.“

Pozoroval motýlího číšníka, sklonil pohled a dolil si. „Dneska vás zvu, piju víc. Nezlobíte se? Když nejsem pražskej…“

„Jak myslíte,“ pokrčil jsem rameny. „Opravdu vás ten číšník tak zaujal?“

„Právě že vůbec ne,“ odpověděl otráveně. „Typy jako on, to je milé zpestření večera, rozumíte? Ale upřímně řečeno mě nepřitahuje.“

„Tak to abyste si to tandemové sedlo nepořizoval.“

Teď už měl mladé oči prokvetlé červenými žilkami. „Ale já si ho pořídím, to si pište. I když tamtoho kašpara,“ ukázal bradou, „rozhodně nesvezu.“

„Snad si budete na novém arielu dávat pozor.“

„Vy neoblibujete jízdu na motocyklu, pane inženýre? Zkoušel jste to někdy?“

„Když jsem byl mladý. Teď mám odpovědnost za rodinu.“

„Takže se bojíte, přiznáváte?“

Zaváhal jsem. „Ano, přiznávám. Víte, měli jsme na jatkách pana Štěpánka. Naštěstí neměl děti, ale zůstala po něm vdova.“

„Motocyklista?“

„A dobrý. Podle očitého svědka to bylo takhle: Jednoho slunného odpoledne zahýbal z nábřeží do brány. Musel přejet protiběžný pruh, a tak dal přednost wikovu sedmičce v protisměru. Zůstal stát uprostřed vozovky a mával levačkou, aby ho auta za ním mohla zleva podjet. Ale i wikov zastavil. Štěpánek viděl, že ho šofér pouští a že mu dává už chvilku znamení, ale on do kabiny špatně viděl a pochopil to, až když spatřil gestikulující ruku vystrčenou z okýnka. A tak se rozjel, jenže mezitím zatarasil bránu náklaďák, který ráno přivezl krmení. Štěpánek už nestihl zabrzdit, narazil pravým ramenem do valníku a ten ho odmrštil na sloup. Zemřel na Františku dva dny poté na krvácení do hlavy.“

„A co měl za motorku?“ chtěl vědět Laštovka.

„To má nějakou relevanci pro to, co vám tu vykládám? Já bych na žádnou motorku nesedl ani jako spolujezdec. Stačí všechna ta nebezpečenství za volantem! Měli jsme tady pana Kadluba a tomu se v Libni stalo něco podo…“

„Víte, pane inženýre, proč žiju?“ skočil mi do řeči. „Abych jednou mohl umřít. Kdybych se ale měl smrti bát jako vy, měl bych pocit, že nežiju, protože už mrtvý jsem.“

V tu chvíli jsem si byl obstojně jist, že se na tom arielu zabije. „Tak vám přeju hodně štěstí v sedle, pane Laštovko.“ Nasadil jsem si klobouk a rozloučil se.

Když jsem se vrátil domů, Blanka spala na otomanu v kuchyni. Postel v ložnici byla plná pudru na tváře, až jsem se z toho rozkašlal. Ale byl jsem tak opilý a vyčerpaný, že jsem v tom narůžovělém sněhu usnul.

„Máš tady třicet dva dopisů na téma ‚dobytek strašně řve‘,“ oznámila mi Darja, když jsem vešel do předkanceláře. „Ředitelství jich dostalo o sto víc, kolem sedmdesátky kontrola, něco i řezníci. Těm anonym vyhrožoval hlučnou smrtí. Bylo to ve všech novinách.“

„Potěš pánbů.“ Pověsil jsem svrchník na věšák a šel rovnou k sobě, ale její další slova mne zastavila.

„Od Axmanna ti přišlo rekomando. Což je výhradně do tvých rukou, ale ukázala jsem pošťákovi tebou podepsanou plnou moc, abych směla přebírat veškerou poštu.“

„Potěš pánbů ještě jednou.“

„Tys věděl, že ředitel tu novou smlouvu protahuje? Prý kvůli tobě a tvému nesouhlasu na poradě. Povídal to pan Burle, ale slyšela jsem to porůznu.“

„A Axmann to chce urychlit.“

„Nabízí radu, jak na ten hluk na jatkách: dávat injekce. Ještě v dobytčácích.“

„Jaké injekce, prokrista?“

„Heroin. Stejně jako když trpí lidi, zklidní je to. A douška: s tím už je potíž, ale přejmenovaná substance je na stejné bázi. Zvířata budou v klidu.“

„To psal přímo Axmann?“

„Nějaký jeho zaměstnanec, jistě jeden z nejbližších, když uvážíš, co v něm je. Ostatně si ho přečti, máš ho na stole. Podle mého očekává, že bys mohl tuhle smlouvu prosadit, podobně jako jsi protlačil tu první.“

„Děkuju ti, Darjo. Jdu si to přečíst. Mohla bys mi sehnat Antonínovou? Navelet ji sem?“

„Zkusím to. Můžu se zeptat proč?“

„Přivedla ty nové zaměstnance. Charvátovou a Jahodu. Ptala se na ně policie.“

Zvedla ke mně oči, ještě větší než obvykle. Zároveň sáhla po sluchátku. „Hned to bude.“

„A pak si skoč na oběd.“

Přečetl jsem si rekomando a schoval ho složené do peněženky. Antonínová přisupěla za tři minuty a čtyřicet sedm vteřin. Přinesla dvě velké tašky a položila je na podlahu. Ukázal jsem na židli a ona si sedla, až židle zaskřípala.

„Jak se vám líbí v sušárně?“ zeptal jsem se s pocitem, že už jsem se na to ptal. Nabídl jsem jí čaj nebo kávu.

„Není to ono,“ řekla bez obalu, „bez dobytka se cítím nesvá. Ale jako to si nemyslete, že si stěžuju, taky už nejsem nejmladší.“

„Slečno Antonínová, co máte proti slečně Kopecké?“

„Kopecká mezi nás nepatří, ale vy ji oblibujete, dobrá. Chcete, abych si hádla, na co se mě zeptáte příště?“

„Na co?“

„Desátek…,“ začala a zmlkla v náhlém zamyšlení. Pak řekla: „Desátek a to moderní slovo mafie, které používá Masaryk, to k sobě jde jen málo.“

„A proč by taky mělo?“

„S tím slovem. Taková skupinka a její zájem proti našemu. No, on už nám to nepoví, ale tam, kde bydlím, je taková hospoda, u řeky, budou ji bourat, i když zatím se tam pivo točí. Ani nemá název, což se jistě hodilo těm, co se tam setkávali právě s Desátkem. Hospodský je můj známý. Řekl mi, že po něm chtěli, aby se s rodinou odstěhoval do nějaké díry u Jablonce a pracoval pro jejich jatka. To odmítl, ale stejně z něj tahali informace.“

„Proti našemu zájmu, říkáte?“

„Já bych jatka nezradila.“

„Toho si cením.“

„A já si cením i takových fešáků, jako jste vy. Hejsek, s prominutím, a prodává maso celé Praze a půlce kraje.“

Přikývl jsem. „Ano, když to funguje. Příští rok to maso bude na plakátech nabízet krásná dívka.“

„Umím si představit, která,“ zasmála se.

„Právě ta. Bude držet obloženou šunkovou mísu. A víte, co to bude za kampaň? Moderní jatka, která však i po pětatřiceti letech existence stále ctí tradici a kvalitu českého masa a uzenin. Plakát s barevným tiskem, jako se dělaly před válkou ve stylu Lautreca nebo Muchy. Zadám to firmě Reklamo a chci toho nejlepšího grafika. Proslýchá se, že z Nového Yorku se má vrátit do republiky Vojta Preissig. Nespokojím se s nikým menším.“

„Moc hezky si to malujete, pane inženýre. Ale já vám teď trošku zatemním zrak, jestli smím. Tak podívejte. Než sem ta káča vrazí, řeknu vám: Ti dva se znají, a velice dobře, Kopecká s tím Laštovkou. Víte, kam chodí?“

„Ano, třeba do Koruny. Může chodit, kam chce.“

„Tak. A znala se i s Desátkem. S kdekým. A vzala ho tam. Ta vaše slečna tam chodí očumovat, sedává v převlíkací kabince s vyvrtanou dírou a tam se ukájí. Automatická rozkoš v automatu Koruna.“

„Ten se teprve chystá.“

„Jenže jistá klientela tomu tak říká už teď a má na mysli tamní veřejné lázně. Když si ti lidi dávají sraz, říkají, že to bude v automatu, aby tomu nikdo nezasvěcený nerozuměl.“

„Lázně máme i u nás v Holešovicích… Tam taky…?“

„Naše nejsou takové. Tam jsou mužské a ženské dny.“

„A tady ne?“

„Taky to tak bylo, ale teď, aby se každý mohl umýt a třeba si objednat masáž, když na to má, máme mužské a ženské oddělení.“

„Takže tam chodíte, když to tak dobře víte.“

„Nemám v podnájmu koupelnu, pane inženýre. Nemá ji skoro nikdo z našich zaměstnanců. Jen vy nahoře, a proto nevíte, jak to v lázních chodí.“

„Dobře, tak já si tam třeba zajdu.“

„A co byste tam dělal, když nemusíte? Ledaže byste byl jako Kopecká.“

„Slečna Kopecká taky v podnájmu opravdovou koupelnu nemá.“

„A že to tak dobře víte.“ Sklonila se k jedné tašce a otevřela ji. „Teď se dozvíte i něco dalšího.“

„Co to je?“ zhrozil jsem se. Byly tam napěchované krvavé hroudy a ta krev prosakovala papírem, který je přikrýval. Sáhl jsem po šuplíku, kde jsem měl zbraň ráže 22, malý revolver.

Ztěžka dosedla zpátky do židle.

„To je přece maso. Že si řezníci občas nosí domů, jistě víte. Já už řezník nejsem, takže nemám nárok na žádný deputát. Tohle jsem ukradla, a říkám vám to, protože se na mě chystá udání. Tak jenom, abyste to věděl. Dřív nebo později mě stejně vyrazí i z té sušárny, a kdo ví, možná mě i nechají zavřít.“

„Proč to děláte? Už tak jste si tu značně uškodila, a teď tohle.“ Samotného mne překvapilo, jak nešťastně to zní.

„Mám to pro ty děti.“

„Pro jaké děti, slečno Antonínová?“

„Pro sirotky na Zátorách. Pro sebe bych nekradla nic.“

„Takže vy nosíte naše maso sirotkům…“

„Tohle je naposled, přísahám. Jak víte, sama děti nemám, ale jim bych pomohla, i kdyby mě to mělo stát ruku.“

Sirotčinec na Zátorách byla známá instituce. Před pěti lety jsme jim zdarma dodávali játra, ledvinky, plíčky a srdíčka. Potom to skončilo, trochu trapně: děti nechtěly vnitřnosti jíst a sirotčinec je načerno přeprodával.

„Vezměte si to zpátky,“ ukázal jsem na tašku, „a dělejte si s tím, co uznáte za vhodné.“

„Takže mě neoznámíte? Máte mě v hrsti.“

„Moje hrsti,“ rozpřáhl jsem ruce a nechal je klesnout, „nejsou tak velké, abyste se tam vešla.“

Dlouho seděla mlčky, oči upřené na telefon. Nakonec promluvila: „Když mě nechcete nabonzovat, tak dobrá. Ono to nebylo jen odnášení masa. Do kafilerie jsme odváželi výsekové maso, které tam nemuselo jít. Já a dva pomocníci. Ale neřeknu kdo, ať si to zjistí policie. No a Desátek, tomu už nic nehrozí. Jakmile to prošlo, vzali jsme maso zpátky a prodali ho za výsekovou cenu, občas i za prémiovou. Desátek, Bůh mu dopřej klidný spaní, se v tom taky angažoval; vaše úžasná gáže ho jen taktak držela nad vodou, a tak si občas takhle přivydělal. A pak skončil tam, kde skončil – maso se jaksi nevrátilo zpátky na jatka. Víc o tom nevím, přísahám Bůh. Já si nic nenechávala, všecko šlo do spořitelny na účet sirotčince. Dobře, s tím je teď konec. Nebylo to správné.“

„Nebylo. Ale mohla jste si podat žádost, a třeba by to všecko mohlo probíhat zcela oficiální cestou, a veřejnému obrazu jatek by to ještě pomohlo.“

„To jsem právě nechtěla,“ podotkla překvapivě klidně. „Aby se na tom jatka prsila. Ta pomoc musí být naprosto anonymní, a pokud ne, tak já dávám ruce pryč.“

„Říkala jste, že slečna Kopecká se znala s Desátkem?“ zeptal jsem se.

„Jo,“ zamračila se. „Slečna Kopecká. Tak ona to není ani tak slečna Kopecká, jako spíš pan Kopecký, jestli jste na to ještě nepřišel.“

„Samozřejmě přišel,“ odkašlal jsem si. „Toho si nelze nevšimnout.“

„Protože ono se to v posteli třeba hned nepozná, takový exot jako ona. Měla dřív i experimentální období. Zkusila to na mě, nejdřív v domnění, že jsem chlap, a pak, když zjistila, jak se věci mají, i pár měsíců potom. Teda ne pár…,“ zarazila se. „Přesně jeden. Jeden měsíc jsme se měly rády jako dvě ženské, ale ona mě pak nechala.“

Tentokrát jsem si odkašlal já. „Aha. A já jsem přišel kdy?“

„Krátce nato. Když jsme byly spolu, vyprávěla jsem jí o jatkách, ale nic jí nenutila, přestože jsem doufala, že sem půjde kvůli mně. A ona sem nakonec šla jenom kvůli sobě, aby vás zhaftla. Což bych nečekala, protože vy moc mužně nevypadáte, s prominutím. Akorát že ona se od ženskosti jaksi odstřihává těma krátkýma vlasama, co jsou dneska v módě. To já teda považuju za pitomost, ale co mně je do toho…“

„Já vám připadám jako ženská?“ zavrčel jsem.

„Nic proti,“ zakomíhala dlaní, „my tady teď máme tolik podivínů, že vy se v tom ztratíte.“

„Myslíte Charvátovou.“

„Charváta,“ zasmála se. „Jo, jistě, Charvátovou, takhle ji mají evidovanou policajti. Ten taky chodí do Koruny. Stejně jako ta vaše Darja, kterou si myslíte, že milujete, asi jako já, ale už za měsíc bude v náručí někoho úplně jinýho, ať ženské, nebo chlapa.“

„To doufám ne.“

„Doufat můžete. Počkejte, až vás vytáhne do automatu. To budete koukat.“

„Začínám mít trochu strach.“

„No, je tam taková aréna, bazének, a pak kabiny a sprchy okolo, ale na těch balustrádách se jako díváš… díváte dolů, kde se ti chlapi odhalujou, nebo můžou zůstat v prostěradle, jak chtějí, nikdo nikoho do ničeho nenutí, našinec se dost toleruje, jestli mi rozumíte.“

„Myslíte homosexuální menšina?“

„Pěkně velká menšina, ale jo, hlavně ta. Do Koruny chodí různí chlapi, malí, velcí, hubení, tlustí. Oškliví i krásní.“

„Obávám se, že na ně nejsem zvědavý.“

„Jsou tam i ženské dny.“ Sebrala tašky z podlahy. „Vypadnu, než se vám vrátí naše krasavice – ozdoba jatek.“

Přikývl jsem. Odešla i se svýma dvěma taškami, které si přehodila přes rameno. Na jejích zádech vypadaly jako kabeličky.

A nebylo toho špatného pro ten den dost. Nejprve to vypadalo nadějně. S Kollem, obchodním ředitelem a nějakým právníkem, který nebyl od nás, jsme jeli do Hrdlořez obhlédnout statek s rozsáhlou pastvinou, kravínem a pěkným stádem masného i mléčného dobytka. Hospodáři se nedařilo, topil se v dluzích a nakonec málem neměl na krmení, jeho louky byly pro tento rok spasené. Hledal kupce a naše vedení rozhodlo, že pokud se neobjeví překážky, jatka statek koupí a hospodáři jej propachtuje, pokud se zaváže splatit dluhy a nenadělat další.

Když jsme se vrátili, měli jsme sice všichni čtyři špinavé boty a kalhoty umazané až nad kotníky, ale i dobrou náladu. Šel jsem rovnou domů.

Blanka udělala vývar s knedlíčky, pak už měla být jen mramorovaná bábovka nebo pečivo s paštikou z našeho závodu, tomu jsem samozřejmě dal přednost před sladkým podávaným večer. Když se jala sklízet ze stolu, vzal jsem ji za předloktí a políbil jí zápěstí.

Zvonek. Otevřít šla guvernantka a vrátila se s tváří plnou otázek. „Pane inženýre? Nějaký pan Kopecký se po vás ptá. Do práce za vámi prý z jistých důvodů nechtěl.“

„Aha, jistě,“ otřel jsem si ústa ubrouskem a odsunul židli trochu překotně, ale pořád celkem decentně. „Pan Kopecký, říkáte? Uvedete ho do pracovny? Děkuji.“

„Kopecký…,“ hlesla Blanka. „Doufám, že je to shoda jmen.“

„Nechápu, že ví, kde bydlím. Za minutku jsem zpátky, jen co to vyřídím.“ Chtěl jsem ji pohladit po tváři, ale ucukla mi před rukou.

Jemně jsem otevřel dveře. „Pan Kopecký?“

Za mým stolem seděl malý starší chlapík s dlouhými vlasy. Delšími, než mám já. Hleděli jsme na sebe překvapeně. Byl hladce oholený, oblečený elegantně, ale jeho sako bylo pomačkané a kabát přehozený přes stůl měl na sobě světlé šmouhy prachu.

Stejně jsem nedokázal nezírat. Nemám staršího bratra, nikdy jsem neměl, ale jestli tu byl kdysi nějaký duch mého staršího bratra, byl to tento člověk. Tak neskutečný, tak blízký mi v tu chvíli připadal. Mohl by to být…?

Nešikovně vstal. „Inženýr Hebvábný?“

„Seďte, pane Kopecký, prosím,“ podal jsem mu ruku. „Musím se vás zeptat na tři věci: odkud máte moji adresu, proč jste mě nenavštívil v práci, když jste se mnou chtěl mluvit, a co vás za mnou vůbec přivádí?“

Zabloudil očima po pokoji, prošedivělé vlasy měl rozdělené pěšinkou, pod čelem výrazný nos a vyhublý obličej. Takhle nějak vypadal Josef Mánes.

„Já vám odpovím, ale nejdřív mi dovolte menší podivení – vy nevidíte mezí ní a mnou žádnou podobu?“

Tak přece jen. „Nebyl jsem si jistý, ale asi tam nějaká je.“

„Dobrá. Jsem tu kvůli Darje, i když já už jí dávno nemám co mluvit do života. A od její matky vím, že pracuje na jatkách, jenom jsem ji tam nechtěl potkat. Uplatil jsem strážného, jestli bych si nemohl posedět v tom jeho ajnclíku, a jen jsem si tam sedl na židli, vjelo do brány auto a v něm jste byl vy s nějakými pány. Tak jsem čekal dál, a za chvíli jste už šel opačným směrem. Tak jsem se za vámi pustil. Její matka mi popsala, jak vypadáte. Přivezl jsem jí peníze. Dlouho jsem tu nebyl.“

„Právě jsem večeřel, už jsme po, omlouvám se, ale kdybyste nepohrdl naší šunkou, k ní okurku, hořčici…“

„Ne, já nic nechci. Nemám hlad.“

„Tak kdybyste nepohrdl nápojem…“

Měl jsem v pracovně krásný bar, v takovém tom moderním příborníku s kulatými rohy, jež začaly nabízet nábytkářské firmy. Ale poněvadž jsem domů chodil v poslední době málo, netušil jsem, co tam najdu.

„Nevadil by vám calvados? Jako mrtvému otci.“

Kopecký se podrbal v uchu, docela jako já, když mě tam svědí. „Darja o mně lhala? To bych neodmítl, pane inženýre. Pil jsem ho ve Francii na štaci v Chartres.“

Nalil jsem oběma a nechal láhev na stole. „Kdybych doléval pomalu, klidně se toho ujměte.“

Ťukli jsme si.

Destilát mu vehnal barvu do pobledlých tváří a rozmluvil ho. Kdo ví, napadlo mne, možná má s touhle situací větší potíž než já. A přišel za mnou až sem, ke mně domů.

„Jste tedy herec. A co jste v té Francii hráli a pro koho?“

„Já mluvím francouzsky, pane inženýre, a odjel jsem do Francie, jakmile to zkraje našeho desetiletí šlo. Nebyli jsme velká společnost, osm lidí, jak se kdo namanul nebo odešel. Hráli jsme Brouka v hlavě, znáte? Hráli jsme pro Francouze v najaté boudě a měli slušný úspěch. Hrál jsem i v Paříži, ale v jiné společnosti.“

„Darja s vámi nebyla.“

„Ne, zůstala doma s mámou. Se ženou to bylo na levačku už dlouho, a Darja byla divná od nějakých dvanácti, možná dokonce jedenácti let. Už jsem ji nemlátil jako tehdy, ale jakmile to šlo, odešel jsem od matky, ale taky od ní.“

„Vy jste ji bil? Proč?“

„Protože se chovala jako parchant, spratek, drzý uličník –“

„Pane Kopecký. Já mám taky děti. Kluka a holčičku. Ale kdyby se jeden z nich projevoval nějak jinak, než je zvykem u kluků a holek, rozhodně bych ho, anebo ji, nemlátil. Že jsem Poldovi občas jednu střihnul, to připouštím, ale vždy proto, když odmítal poslechnout anebo trápil sestru.“

„Tady jsme u vás doma a je to tak trapné, jak jen může být. Musím to říct: Máte krásnou ženu, máte krásné děti. A přesto vás to táhne za mojí hysterkou. Tak. Pane Hebvábný.“

Snažil jsem se zachovat klid. „Opustil jste rodinu, nechal ji bez prostředků, abyste mohl hrát v cizině divadlo. A teď máte o dceru péči?“

Dlouho seděl mlčky. Nakonec řekl: „Nemám pro to vysvětlení – pro svůj návrat. Snad se něco ve mně hnulo. Já se nechci k rodině vrátit, ostatně mám jiné děti s jinou ženou a s Darjinou matkou jsme se dohodli, že se dáme rozvést. Pochopitelně jsem jí zaplatil kompensaci.“

„Aha, takže tohle se ve vás hnulo,“ zasmál jsem se. „Tak poslyšte – vaše dcera je dávno dospělá a já se k ní před vámi odmítám vyjadřovat. Ledaže bych řekl: Gratuluji, že i takové individuum jako vy bylo schopné přivést na svět tak krásného člověka.“

„Já jsem vás přišel varovat, pane inženýre. Ale když vy takhle, dělejte, jak myslíte.“ Prudce vstal a s kabátem v ruce vyšel z pracovny. V chodbě se rozloučil s Blankou a ta pak za mnou přišla.

„Už vím, kde jsem ho viděla. Jeho tvář má podobné rysy jako její. Co ti chtěl?“

„Abych se s ní nestýkal. Tedy tu byl zbytečně.“

Zbledla, až jsem si myslel, že omdlí. Pospíšil jsem si k ní, ale couvla přede mnou. „Takže zbytečně… Možná se i já tady o něco snažím zbytečně.“

„Myslel jsem to tak, že se s ní krom práce už nestýkám.“

A myslel jsem to vážně.

„Tohle musí přestat,“ řekl jsem v přední kanceláři. „Tvá rodina mě nezajímá, nebo ano, pokud mi o nich něco řekneš, ale aby mi jezdil vyhrožovat až domů mrtvý papá…“

„Omlouvám se.“

„Ale ty se nemáš za co omlouvat. Za koho. Jenom nedovol, aby mě tvůj otec obtěžoval div ne před Blankou a dětmi.“

„Netušila jsem, že se táta vrátí. Že se opije a bude dělat scény. Ještě ke všemu tobě. Volal mámě z hotelu, že už odjíždí. Nechal jí peníze na právníka, ať připraví papíry pro soud. Naštěstí se nebrali v kostele, ale na radnici.“

„Je mi to líto. Raději bych ho byl poznal v jiné situaci.“

„Nezlob se už. Že jsem lhala…“

„To je těžké. Zase jsem slyšel o lázních Koruna. O tvých oblíbených.“

Zasažená tím jedním slovem sklonila svou ostříhanou hlavu.

„Tak pokud ti to tolik vadí,“ řekla nakonec, „já už tam chodit nebudu.“

„A proč tam vůbec chodíš?“ Znělo to nepřátelštěji, než jsem chtěl.

„Předvádějí se tam muži mužského i ženského založení,“ vysvětlovala. „Teda i ženské, ale na ty já nejsem.“

„A já,“ vážil jsem slova, „se mám tahat se ženskou, která se chodí koukat na muže ve veřejných lázních?“

„Tahat? No dovol? Už jsem tě zvala, ať jdeš se mnou, aspoň jednou. Je to sranda.“

„Odporné nové slovo – sranda. Za mého mládí naprosto sprosté a rozhodně neužívané ve smyslu legrace.“

„Dneska už ne,“ zasmála se. „Pojď tam se mnou, a možná mě lépe pochopíš.“

Vzal jsem ji za ruce, jakkoli teatrální to bylo. „A co když mě tam někdo uvidí?“

Pustila mé ruce. Chvíli seděla mlčky a pak řekla: „A kdybychom přišli o ženském dni – šel bys se mnou? To by se ti líbilo. Některé z těch žen jsou jako já.“

„Ne, tam mě nikdy nedostaneš… i když… na vedlejším domě svítí můj neon.“

„Tak ho jdi jakože zkontrolovat. Půjdeš mrknout na neon. A pak vklouzneš do pasáže a za námi dolů do podzemí. Budu na ochozu. V úterý bude ženský den, řekni lázeňskému, že máš osobní pozvánku na jméno Kopecká, a strč mu bůra. Vím, je to hodně, ale kupuješ si za to jistotu, že tě případný dozor nebude otravovat. Oni se totiž šábnou.“

„Na žádné otylé ženské nejsem zvědavý,“ odvětil jsem.

„Těch tam je dost,“ připustila, „a dost lidem se to líbí. Ale pak jsem tam já a holky z kabaretu, některé. Budou dole, uvidíš na ně dobře.“

„No to nevím,“ koukl jsem na hodinky. „Dneska chci být doma brzo, máme s Blankou takovou dohodu.“

„Jakou dohodu?“

„Že z práce přijdu pokud možno rovnou domů. Kvůli dětem. Ty sama bys to měla dělat, i když nemáš děti.“

„Nemám. Nejsem žádná…“ Zarazila se a pak úplně jiným tónem dodala: „Víš, co se mi na tobě líbí? Jak máš ty děti rád. Ta ženskost, citlivost a křehkost, kterou vyzařuješ, ale snažíš se je potlačit, ačkoli ti to moc nejde. Jako bys byl naprostým opakem mě, který se mi tím víc podobá.“

Odkašlal jsem si. „O tomhle se vůbec neumím a ani nechci bavit. Dáváme to s Blankou zase dohromady,“ řekl jsem s bodavým, sebezraňujícím zadostiučiněním. „Když teď vím, co sis zažila s otcem, tak je u nás těch problémů míň.“

„Problémů,“ vydechla a prohrábla si vlasy. „Ty si vybíráš ženy podle míry jejich problémů?“

„Připadá mi to čím dál praktičtější.“

Až se mi svírala hruď, jaké zklamání měla teď v očích.

Večírek v aréně paláce Koruna nebyl podle mých představ. Já takovou představivost ani nemám. A kdybych mohl, raději bych ho vymazal z paměti.

Darju napadlo povečeřet u Šroubka, když je náš hýčkaný klient, ale to jsem odmítl, nechtěl jsem tam být viděn s ní. Sešli jsme se v restauraci U Choděrů v podzemí nového moderního paláce. Ani jeden z nás neměl chuť jíst a vrchnímu to nešlo na rozum, vždyť se sem schází na jídlo celá Praha, a to otevřeli teprve loni, ovšem už teď sklízejí pochvalu větší, než jaké se těšil původní Choděrův restaurant. Nakonec jsem svolil a nechal si přinést ledvinky na smetaně; Darja si dala doporučit špargl s holandskou omáčkou, neboť ji vrchní ujistil, že pokud není stálý host, měla by této šance využít, chřest bude totiž nabízen jen do svatého Jana a pak až od příštího jara.

Mlčeli jsme, jedli jsme. Jako by bolelo každé sousto. Samá slušnost a ohled na to, abychom se jeden druhého nějak nedotkl, slovně ani tělesně. Přál jsem si být pryč, nikoli doma, ale někde sám. Jenže byli jsme tady, skoro tak cizí jako před tím, než jsme se poznali. A jestli ona nedala najevo to utrpení, já ho přesto cítil a přetvařoval se jen taktak.

Když jsme přecházeli dolní Václavské náměstí ke Koruně, která zde také vyrostla namísto prastarého domu, chvěl jsem se zimou, ačkoli byl pěkný jarní večer. Darja bledá jako měsíc teď pod mými neony začala hrát odstíny červené, zelené a modré.

Náhle mne chytila za paži a zatáhla do nejbližších dveří. Tam se mi vrhla kolem krku a dlouze mě políbila. Myslel jsem si, že ji přece jen strhly city, ale když se ode mě odpoutala a poodstoupila, ukázala na pár, který právě prošel kolem nás. Korpulentní postavička Charvátové, potažmo Charváta, doprovázená milencem, možná milenkou. A já měl doprovázet svého milence, možná milenku, možná bývalého, možná bývalou.

„Pět minut tu počkej,“ řekla Darja a pustila se do pasáže za nimi.

Když jsem pak stanul před pultíkem lázeňského, dostal jsem ručník. Předal jsem mu pětikorunu, on se na ni zadíval a řekl: „Kdyby se vás zejtra ptali chlupatý, tak dneska byl pánskej večer.“

„Ale vždyť –“ namítl jsem a rychle zmlkl.

„Vždyť co?“

„Měl jsem dojem, že sem jde žena.“

„Jo aha, vy myslíte toho střízlíka s knírkem? Ten by vám dal, kdybyste o něm řek, že je ženská!“ zachechtal se a obrátil se na zákazníka, jenž přišel po mně.

Darja na mě čekala mezi kabinkami, bedra ovinutá ručníkem, drobná prsa nahá a pod nosem tenký knírek, načrtnutý nejspíš tužkou na oči.

Jako dva muži jsme se i sprchovali. A jako dva muži jsme vstoupili na ochoz, každý zvlášť, a asi metr a půl od sebe jsme usedli na zatočenou lavici té přízračné auly.

Bylo tu vedro. Kolem nás posedávali chlapíci stydliví, halící se ručníky, i svobodomyslní nebo předvádiví, tedy zcela nazí, a pak dva tři oplzlíci, ale na ty nechci vzpomínat. Jeden člověk na horní lavici ležel na zádech a ukazoval oblíbený dětský cvik z hodin tělocviku „jedeme na kole“. Se zájmem ho pozorovala žena ovázaná ručníkem s vyčesanými vlasy. Na bradě a tvářích měla černé ďubky v nápodobě strniště.

Kromě ní a velocipedisty měli všichni v hledišti oči jen pro bazén dole, plný nahých mužů všech tvarů a velikostí, a teď k nim přibyla i Charvátová s tou svou věstonickou zadnicí, před sebou prsa a břicho, pod nímž nebylo vidět, co má, alespoň ne z naší perspektivy, a Darja si přisedla ke mně blíž s poznámkou: „Venuše, nebo Venouš?“ Tomu jsem se musel zasmát a pár hlav se ke mně zvědavě otočilo. Za Charvátovou šel Jahoda, člověk tak hubený, že jsem se zasnil: reklamní společnost zastupující Vydrovu továrnu na poživatiny nahoře u Vychovatelny by si ho mohla najmout, vyfotografovat, tři měsíce krmit a poté vyfotit znovu a inzerovat se snímkem prvním, jaký že je z něj růžolící pořízek kypící zdravím po Vydrově žitné kávě s přispěním masa a mléka z Holešovic.

Venuše měla úspěch, přítomní muži zatleskali, když skočila do bazénu a poslala na břehy velkou vlnu, a vyzáblý Jahoda zase sklidil smích, když spěchal za ní a zaplul pod vodu s miniaturním šplíchanečkem, jako krysařík, který se odhodlal ponořit spolu se svým pánem, svou paní.

Už toho by bylo dost, ale Charvátová ho objala a chlapi na lavičkách začali tleskat, pobízet, povzbuzovat křikem, a přitom někteří tropili i jiné věci. Byl bych se hanbou propadl, ale Darja, jež se teď posunula až ke mně, mi položila dlaň na předloktí a pohladila mne. S hlavou na stranu se mi usmála do očí a pak zas sledovala dění dole, kde nejenže se ti dva nepokrytě líbali a osahávali, ale dopustili i účast tří dalších mužů, kteří se k nim ve vodě přidali do odporného chumlu. Byl bych se zvedl a setřásl Darjinu ruku a opustil to chlípniště, když tu skočila do bazénku nahá dívka, s tělíčkem útlým, jako má Darja, ale dlouhými, světlými vlasy, jako mám já, a namalovanou bradkou. Neměla valný úspěch u publika, ale muži ji vzali mezi sebe.

Ne že by to nebylo ke koukání, zvláště ona, ale příliš jsem se styděl. „To ne,“ vstal jsem, „nic hnusnějšího jsem v životě neviděl.“

Byl jsem na odchodu, když mne Darja zastavila: „Počkej. Chtěla jsem jít dolů s tebou.“

„Kam?“ zhrozil jsem se.

„Stačí se ukázat a dát jim najevo, že nechceš nic víc než být jim nablízku. Budou to respektovat. Vzrušuje mě, když jsem jim dole blíž. Připadá mi to logické,“ odpověděla klidně. „Moderní. Asi jako tvoje neony. Moderna spolkne cokoli. Jenom to musí být moderní.“

„Tohle je asi tak moderní jako orgie za císaře Caliguly.“

Přihlížející zatleskali, účastníci v bazénku dole, ta lidská špína, se dokonce ukláněli jako divadelní herci. Lázeňský oznámil, že kdo chce zůstat, ať se odebere do páry, bazén bude vyčištěn a napuštěn až druhý den. Venušina zadnice se hrabala ven a mladý pan Jahoda ji statečně podpíral, asi jako héros na Starém Městě nějaký ten poklesávající balkon. Byl jsem bez sebe studem a rozhořčením, nazlobený na vlastní zvědavost.

„A co jsi čekal?“ prohodila vyčítavě. „Tu holku jsem si domluvila jen kvůli tobě, taková ochutnávka, až tě sem propašuju o ženském dni.“

Jen jsem zavrtěl hlavou. Dole se stále bavila skupina naháčů, teď už bez dívky. Ale připojil se k nim štíhlý elegán s výraznýma ušima, jak teď, když měl vlasy zplihlé vlhkem, vyvstalo zcela patrně. Laštovka. A zatímco ho dva muži hned přijali do své hry, objali ho a políbili, Charvátová s Jahodou nikoli, naopak od něho prchali, jako by měl lepru.

A odcházela i Darja, očividně zklamaná, že mě tím povyražením leda tak znechutila. Následoval jsem ji do šaten, ale do její kabinky už ne. Oblékl jsem se ve spěchu, ještě napůl mokrý, a vystřelil jsem z lázní Koruna jako honěný jelen, abychom se nepotkali u vchodu.

Teprve v Argentinské, s klíčem v zámku našeho činžáku, mne to napadlo. Že je to možná jinak, že Darja možná těžce nese konec našeho románku, avšak já toho litovat nemám, a proto mi ho na poslední chvíli dokonale zhnusila.

Což byla taková napůl vražda mého sentimentu, mých neustále se vracejících vzpomínek a ustavičně přicházejících fantazií o tom, co nebylo, ale mohlo být.

Třískl jsem za sebou domovními dveřmi a doufal jsem, že nahoře, v našem prvním patře, se někdo probudí a zaznamená, že tento člověk, ten s mými iniciálami, který má pro jejich život důležitost, se právě vrátil domů, neboť jsou krví jeho krve.

„Proč jste nezatelefonoval?“ zeptal jsem se Laštovky, který se v kanceláři zjevil asi týden nato bez předchozího ohlášení a ani se neobtěžoval odložit si kabát. Zvažoval jsem, že ho za to potrestám zmínkou o jeho přítomnosti v Koruně.

Prohlížel jsem si jeho motooblek: béžový trench coat, který mohl, ale nemusel pocházet z anglického válečného eráru – z kapsy mu čouhala stočená čepice –, na nohou pumpky postříkané blátem, pod nimi podkolenky, jež snad před cestou byly bílé, a tlusté dělnické boty ke kotníku. Jak jsem ho neměl rád – nikoho z té liberecké party –, nevyhodil jsem ho; ve tváři měl tak nadšený výraz, že to štěstí přece nezkazím ani vlezlému drzounovi.

„Musím zajet mašinu.“

Ukázal jsem na židli a schválně přehlédl otisky jeho bot na parketách. „Příště, což platí nejen pro mě, ale především pro vedení našich velejatek, prostě zavolejte nebo pošlete telegram, nebo se, pane Laštovko, laskavě aspoň ohlaste den předem.“

„Račte prominout,“ zubil se Laštovka. „Ale kdybych vás byl nezastihl, přijel bych jindy. Pochopte, musím zajet mašinu, a každá záminka k cestě do Prahy dobrá.“

„Opravdu? A co na to šéf? Všecko vám proplácí?“

Zvedl oči. „Ani trošku, pane inženýre. Ale já mám na benzin peněz dost. Taky jsem se chtěl stavit u Štěpaře ve Schnirchově na revizi, tu dělají zdarma po najetí tisíce kilometrů.“

„Neříkejte mi, že jste za týden najezdil takovou štreku.“

„Najel jsem skoro dva tisíce!“ zasmál se šťastně.

„To jste byl snad až na Slovensku, chcete říct?“

„Právě že ano. Ve Zvolenu. Tam jsem vám byl tak vyčerpaný, pane inženýre, že jsem v hotelu Republika prospal noc a den bez procitnutí. A pak jsem si dal večeři a šel zase spát a den nato se téměř nonstop vracel zpátky do Liberce, a pořád nemám dost, věřil byste mi? Věřil byste, jak ariel jasně svítí? Tomu říkám světlomet, pane!“

„Ale ano,“ přikývl jsem. „Věřil.“ Trochu jsem mu to nadšení záviděl.

„No a proto jsem tady, kvůli těm světlům.“ Narovnal záda a rozepnul si kabát. „Chci říct, kvůli těm vašim neonům.“

„Tomu říkám oslí můstek.“

„Viďte?“

„Já už se designu neonů nevěnuju.“

„Známá věc, pane inženýre. Ale… nebylo by kafíčko pro mě?“ A hned zvedl ruce, jako že se vzdává: „Já vím, měl jsem zavolat. Ale když jízda na motocyklu je taková slast… Klidně mi ho upřete.“

Zavolal jsem Darju (už týden jsem se tvářil, jako by se nic nestalo) a poprosil o dvě kávy. Laštovka se za ní otočil s lehce pobaveným výrazem. „Á, vaše hezká sekretářka.“

„Oceňujete i sekretářky, pane Laštovko?“

„Před lety, dnes už ani ne,“ zasmál se s pohledem z okna, „ale to je jedno. Co není jedno, my chceme váš design pro naše jatka a v Liberci reklamní poutač. Na náměstí.“

„Poutač na vaše jatka,“ utrousil jsem. Ten člověk byl snad opravdu vyšinutý.

„Právě. Když teď budeme spolupracovat. Uděláte to? Axmann… Chci říci pan Axmann je pro. Navrhl jsem to já a on si nechal ty vaše neony tady v Praze nafotit. Víte, že to není snadné? Ve dne vypadají jako mrtvé, jako vystydlé jídlo, špagety bez ragú nebo zplihlé liány z Tarzanových dobrodružství. Ale v noci… Najali jsme šikovného fotografa ze studia Carola a Axmanna to přesvědčilo.“

„Vždyť ta vaše jatka stojí v hotové pustině. Komu to tam chcete inzerovat? Kravám na pastvě?“

Pokrčil rameny. „Rozšiřují tam silnici, pan Axmann má konexe. Bude hotová do zimy. Mezi Libercem a Jabloncem se po ní bude jezdit ve dne v noci. V obou městech vyroste poblíž napojení na tuhle silnici nová benzinová pumpa. Chceme prodávat i do Německa, taková reklama se vyplatí. A pokud jde o Milíře – my máme přístup k heroinu z Berlína, ale nepotřebujeme ho všechen pro zvířata, neboť jak říkáte: pustina. Takže nám ho spousta zbývá. A ta by mohla být pro vás – tedy myslím pro jateční dobytek. Byl byste takový náš Leonek Neonek,“ zaculil se.

To se mi nelíbilo. „Obávám se, že heroin už je zakázaný, přestože dlouho nebyl.“

„Ále,“ mávl rukou. „To se v klidu zařídí tak, aby byl podáván jako lék. Děkuji,“ usmál se na Darju, ta však stáhla koutky úst dolů.

„Myslím, že to nepřipadá v úvahu.“

„Proč ne?“

„Už jsem řekl, že se tím dávno nezabývám, a pak by to naším podnikem bylo chápáno jako práce pro konkurenci.“

„Vždyť máme dohodu o spolupráci.“

„Nepodpořil jsem ji. A ředitel mi nakonec dal za pravdu. Iniciativa jde jen od vás. Víte, pane Laštovko, my vás nepotřebujeme. S Němci si obchodujte, jak chcete, my obsluhujeme Prahu a střední Čechy. Já pro vás neonové návrhy dělat nebudu, vůbec mě to nezajímá, a nezajímalo by mě to ani v případě, kdybych nepracoval pro ústřední jatka. Jakkoli vám přeji sto tisíc šťastných kilometrů na vašem stroji Ariel.“

„Když myslíte. Najmeme si někoho jiného.“ Vstal a vyndal z kapsy čepici.

„To bude nejlepší řešení.“

„Stejně ale doufám, že se nevidíme naposledy.“

Byl bych rád řekl, že doufám v opak, ale jen jsem se usmál.

Poté jsem vyhlédl z okna. Motocykl čekal na stojánku a u něj postával hladce oholený muž v lyžařských pláťákách, s podobnou sportovní čepicí, jako měl Laštovka. Mohl být tak o deset let starší než on, na skráních rané šediny.

Když dravý motorkář vyběhl z kancelářské budovy na vzduch, vyšel mu v ústrety. Políbili se. Na ústa.

Chlapík se posadil na tandemové sedlo a zezadu řidiče objal. Oba si posunuli čepice až k očím.

Ariel zamanévroval k bráně. Vrátný začal zvedat závoru, ale protože byla krátká, objeli ji ještě spuštěnou, zamávali mu a už byli v oblaku kouře pryč. Vrátný si za nimi odplivl. A pak znovu.

Rozběhla se odpolední směna, a co jsme nestačili zabít ráno, bylo na řadě teď. Ten dobytčí nářek byl tak strašný, že jsem si došel do ošetřovny pro voskové špunty do uší a vtlačil si je hluboko do hlavy.

Později odpoledne jsem se objednal k řediteli. Nepřijal mne hned, čekal jsem přes půl hodiny; alespoň jsem si v duchu ozřejmil své postavení a vliv na jatkách. Trošku jsem musel sám sebe přesvědčovat, že jsou opravdu tak dobré.

Ředitel pak ukázal na židli proti svému stolu. Posadil jsem se a čekal na vyzvání. Promnul v prstech havana, které už mělo odstřiženou špičku. Natáhl jsem se, že mu připálím novým zapalovačem, který vypadal jako mořský křižník.

Ředitel zvedl ruku, sáhl do kapsičky saka, vytáhl sirky a připálil si sám.

„Nefunguje,“ podotkl, když vyfoukl kouř. Ukázal na zapalovací loď.

„Nefungují jatka, pane řediteli,“ navázal jsem, „když to tolik obtěžuje okolí. Mám vám otevřít okno?“

„Probůh,“ zakřižoval se doutníkem. „Slyšel jsem to, hrozné, no, ale byla to jenom dorážka, ráno jsme to z kapacitních důvodů nestihli.“

„Ale jistě chápete, že takhle to dál nejde. Musíme zvýšit zdi kolem jatek. Vy jste s tím nesouhlasil, ale teď není zbytí.“

„Vždyť vím. O čtvrt metru? Nechci, aby hoši ze severu měli nad námi jakoukoli výhodu.“

„Právě mi nabídli práci.“

„Pro ně?“ Tak ho to vykolejilo, že ten nádherně vonící doutník rozdrtil o stříbrný popelník.

„Samozřejmě jsem odmítl. Zvyšte to o metr.“

„Nesmysl. Budeme vypadat jako věznice.“

„Když už to budeme dělat, pane řediteli, tak aspoň o pětasedmdesát centimetrů. Může to být hotové do konce léta.“

Přemýšlel, povytáhl z krabičky druhé havana a zase je vrátil zpět. „Jenže to k nám už nikdo neuvidí.“

„Lidé, pane řediteli,“ řekl jsem s jistotou, „to nechtějí vidět, ani o tom nechtějí nic vědět, a už vůbec to nechtějí cítit. Chtějí čichat pečínku vytaženou z trouby a pak si na ní pochutnat.“

Uběhlo pár dnů a přijel pro mne Dudek, že pojedeme do Bartolomějské. Nasedl jsem do auta, pěkné černé limuzíny Walter P III s dvoulitrovým motorem, a vyslechl si jeho přednosti: osmatřicet koní a naměřená maximálka něco přes sto třicet. Bavil jsem se o tom nikoli s inspektorem, který se krčil vedle mne vzadu, ale s mladým šoférem. A ten básnil, jak na tuhle káru nedá dopustit, a kdo by ji pomluvil, tomu rozbije ciferník, protože v tomhle policie dostihne i pádícího plnokrevníka nebo piráta na motocyklu. Poté ho Dudek umlčel a ke mně kysele prohodil: „Jde právě o motocykl, pane Hebvábný. Ale to už vám poví pan nejvyšší rada.“

A sakra.

V Bartolomějské mne okamžitě přijal Vaňásek. Nic mi nenabídl, stál u okna a otázku ohledně motocyklu mi vzal z úst. „Mám jich několik, pane inženýre, taková libůstka, kterou ženy, dokud jsou mladé, mají rády. Ale jak jednou přijdou děti, tak je nenávidí. No. Podívejte, vy na to nejste, to já mám zjištěno, tedy myslím na ty motorové bicykly. Nic vám to neříká, tak jako mně, když si je na výstavě u vás v Holešovicích okouknete, pohovoříte s obchodním zástupcem a přítomným mechanikem, pak se pro jeden napůl rozhodnete a oni vás nechají projet se kolem Průmyslového paláce třeba pětkrát, dokud v tom nemáte jasno, pak stroj zakoupíte, užíváte si ho, a po pár měsících, nanejvýš letech,“ svraštil obočí, „vám už stejně není dost dobrý a poohlédnete se po novějším modelu. Nebo že byste tomu rozuměl? Kdyby se to týkalo, řekněme, automobilů?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Mám pro automobily slabost, ale když vůz dobře slouží, přilnu k němu a dlouho neměním.“

„To je dobře, tak je to správné se vším v životě. Takže si představte – a sedněte si, jo –, já měl orion tři sta padesátku a byl s ním spokojený. Nikdy mě nenechal ve štychu. No. Ale loni jsem ho prodal jednomu našemu mladému, lacino, já hlupák, a koupil si rudge, jenže ten brzy strašně prděl a smrděl, s prominutím, tak jsem ho obratem prodal, a potom sunbeam, taky pětistovku. No, jel jsem na něm dvakrát – dvakrát, pane inženýre. Chcípnul mi kousek od Litoměřic, teda kousek, pořádný kus cesty to byl, co jsem ho zpátky do města tlačil podle řeky. Rozpadlá převodovka. Reklamace, a tak dále, docela mě to znechutilo, věřil byste?“

Hýbl jsem rameny a vsedě si sundal sako. Nechal jsem si ho za zády, přilisované k opěradlu židle.

„Tak vám je to jedno, ale dýka do srdce pro fanouška jako já, to vám říkám – dýka do srdce.“

Mlčel jsem. To bylo to nejlepší, co jsem mohl dělat.

„Nechcete něco? Kafe. Koňak.“

„Já z vás začínám mít takový vítr, pane policejní řediteli, že mi vyschlo v krku. Pivo by nebylo možné?“

Zvedl telefon. „Džbánek plzně z Konviktu, prosím,“ řekl. „Plný.“

„Děkuju.“

„Bude se nám lépe povídat.“ Posadil se naproti mně. Na stole měl lampu s modrým stínítkem, kalamář v podobě zmenšeniny Palackého pomníku od Stanislava Suchardy, cínový popelník napodobující rozevřenou dlaň, lejstra vlevo i vpravo, tvrdé kartonové desky a mezi nimi stoh dalších papírů. „Víte, proč jste tady?“

„Pan inspektor se zmínil o motocyklu. A vy mi tu rozprávíte o vztahu k motocyklům. Takže jsem tady kvůli motocyklu.“

„Výborně. Já jsem sokol, víte? A sice to nemusí být oficiálně v programech Sokola, ale myslím si, že motosport by tam měl být.“

„Nic proti. Paže tuž, vlasti služ…“

„Mně je bližší motoklub,“ ušklíbl se. „Sport jako sport, no ne? Pořád lepší než lukostřelba, ta je pro ženské a pro ty, co se vzhlížejí v antickém kultu krásy. Hm. V něčem podobném jel i ten váš známý ze severu. Laštovka, fešák z Liberce. Mají tam takové tělovýchovné svazy chlapců a mladých mužů, hlavně tedy Němci, turnéři, s těmi jejich turnvereiny a turngemeindy a turnfesty, kde se ti hoši zálibně navzájem okukujou… No. Jste se znali? S Laštovkou?“

„Ano… známe se. Proč se na něj ptáte?“

„Proč se ptám, o to právě jde, pane inženýre,“ podrbal se na krku pod límečkem košile. Ale že by se měl k dalšímu vysvětlení, to zrovna ne. Čekal na pivo.

Džbán, krémové barvy, glazovaný, přinesl strážný a převzal jej Dudek. Vaňásek ukázal na registrační skříň a zvedl dva prsty, pak i třetí. Inspektor před nás postavil tři sklenice a nalil. Připili jsme si. Nikdy mi pivo nechutnalo víc než nyní v kanceláři nejvyššího policejního rady.

„Na případ,“ řekl Dudek, jako by už znal, na co se tu tak obvykle připíjí.

„Na vyřešený případ,“ opravil ho Vaňásek.

„Na vyřešený případ, přestože netuším, co se tu děje.“ Když jsem prázdnou sklenici postavil na stůl, hleděli na mě oba.

Vaňásek luskl prsty. „Dudek, teď vy. Stručně.“

„Tak podívejte, pane inženýre. My jsme si zjistili, že ten stroj si koupil Laštovka sám, vy jste to věděl, ale nijak jste při tom neasistoval. Správně?“

„Proč bych měl?“ ohradil jsem se. „Na motocyklu jsem seděl naposledy jako kluk před dvaceti lety, když mě vezl otec, jenže tehdy to byla spíš motorová kola. Legrace oproti dnešním strojům. Ale nemuselo se šlapat do pedálů.“

„Vždyť říkám,“ odmávl mne, „nikdo vás s tím nespojuje. Ale je pravda, že byl tady v Praze a o té koupi vás informoval.“

„Ano.“

„A vy jste snad měl dojem, že je to jen záminka, aby mohl jet do Prahy a následně si udělat výlet s tím nebo oním panem Iks Ypsilon.“

„Jo,“ přiznal jsem.

„A kdy vás to napadlo poprvé?“ ukázal na mne Vaňásek.

„Když jsem zjistil, že nejenže oblibuje motorky, ale i… motorkáře. Nebo spíš muže obecně.“

„Pan právní doktor Laštovka,“ koukl inspektor do zápisníku, „má dítě – dceru Ninu se slečnou Fadrhonsovou z Mnichova Hradiště. Holčičce budou letos tři roky. Rodiče nejsou sezdaní, ale otec na dítě přispívá, i když nepravidelně. Tu motorku slečně Fadrhonsové dozajista nepřiznal.“

„Pane inspektore, co je mně do Laštovky a jeho eskapád? O dítěti mi nevykládal, jestli chcete vědět tohle. A že si koupil kousek od našich jatek motorku, to je mi taky lhostejné.“

Vaňásek zavrtěl hlavou. „Vy jste tak nervózní, pane inženýre. Jako byste se něčeho dopustil, ale to před policajty bývá spousta lidí; já jsem zas nervózní, když jdu k zubaři.“

„Já, když potkám četníka, mám najednou na jazyku všecky svoje viny,“ řekl jsem. „Opravdu. A jako dítě za Rakouska jsem to měl podobně.“

Vaňásek mrkl na Dudka. „Kdyby byli všichni takhle připravení se doznat, co? Tak dál.“

Inspektor si podržel před očima protokol: „Mezi obcemi Tupadly a Chudolazy spadajícími pod okres Mělník došlo k motocyklové nehodě řidiče a spolujezdce. Původně snad mířili z Prahy do České Lípy, ale během cesty se právě v obci Chudolazy otočili a vraceli se už projetou trasou, nyní však mnohem vyšší rychlostí. Zhruba před zatáčkou, které se pomístně říká Svatý Kryštof a kde stojí pár desítek metrů od silnice bývalý mlýn, jejich stroj zmizel.“

„Jak – zmizel?“

„Automobil Praga Piccolo, který jel pokorně za motocyklem, poté co byl hazardním manévrem předjet, dojel do Liběchova a šofér se stavil na četnické stanici, protože takové chování na veřejné silnici si odmítl nechat líbit. Jednostopý vůz neměl pochopitelně žádnou poznávací značku, ale měl nezvyklou modrou barvu a byl to tandem, což není tak obvyklé. Chtěl, aby ho odchytili a aby byl s motocyklistou konfrontován. Četnická stanice to přislíbila…“

„No a?“ vyhrkl jsem. „Laštovka si pořídil rychlou motorku, chtěl se předvést před kamarádem, a dopadlo to zle, že jo? Protože jinak byste mě nevyhledali.“

„Bojí se policajtů, ale sám by nebyl v našich řadách marný, co?“ usmál se Vaňásek a mrkl na inspektora.

Ten pokračoval, jako když střílí kulomet, a teď už nečetl z protokolu: „Takže motocykl pragovce zmizel z dohledu, do Mělníka však nedojel, ani v Liběchově ho neviděli. Ale tam, kde je za Tupadly ta kaplička, jako aby poutník vždycky dobře došel, našla silniční policie v zatáčce stopy gumy na vozovce, prudké brždění. A až potom objevili chlapa visícího na vrbě, to byl ten spolucestující, visel přes větev mrtvý až do soudného dne. Ale nemohli jsme najít Laštovku, co řídil, ani jeho stroj. To se podařilo ještě později, když na nádrž té motorky šlápl dobrovolník pátrající v hustém podrostu; vězela v bahně po straně potoka, zcela neviditelná. O pár metrů dál jsme našli i toho vašeho Laštovku.“

„Já věděl, že se zabije. Od samého začátku, když začal bájit o arielu.“

„Představte si, že ne. Málem se udusil tím bahnem, které je tam všude v údolí podél Liběchovky. Má zlomené obě ruce, krční obratel, jazylku a pánev. Hlavou narazil do kořene jívy, ale naštěstí měl tlustou vlněnou čepici – kostkovanou placatku s kšiltem.“

Tak vida – po mně další, koho zachránila vlna. „Viděl jsem ji.“

„Krásný motocykl, ten ariel,“ zasnil se Vaňásek.

„Tak ho odkupte,“ řekl jsem.

„Co vás nemá,“ mávl rukou, „ty nejlepší příležitosti je třeba obětovat. Chci založit policejní muzeum, víme? A ta motorka bude tam.“

„Je schopen vypovídat?“

„Jel moc rychle. Smůla. Leží v Mělníce v nemocnici a ještě dlouho bude. Ale brzy nám zazpívá.“

„Víte už, kdo to byl? Ten spolujezdec?“

„Víme,“ kývl inspektor a Vaňásek vyhlédl z okna. „Radmil Wahrsteig z Děčína, otec dvou dětí a známá postavička na pražské homosexuální scéně. Paradox, že? Znali se z Koruny.“

Koruna. Ten předimenzovaný moderní palác byl Praze čert dlužný.

„Byl jsem tam.“

„Nedávno?“

„Nedávno.“

„Za jakým účelem?“ zvedl inspektor obočí. Tady nemělo smysl něco skrývat.

„Jedna má přítelkyně chtěla, abych to viděl.“

„Slečna Kopecká,“ přikývl Vaňásek. „Má ráda spektákly.“

Oba se na mne dívali. Co jsem mohl říct? „Bylo to zvláštní divadlo.“

„Líbilo se vám?“ optal se inspektor.

„Upřímně,“ obrátil jsem se k němu. „Ani ne. Ale,“ dodal jsem, „nemám nic proti lidem, co tohle dělají nebo se na to dívají. To ze mě nečiní spolupachatele, nebo ano?“

„Pokud jste si předem nějak nepohrál s tím arielem, tak ne,“ připustil. „Ale Kopecká? Kdyby nebyla tak křehká – nebo tak nepůsobila –, spletl bych si ji s mladým hochem. Vy ne?“

„Já? Prosím vás.“

„Ne, vy asi ne, ale vy ji znáte lépe než já, dokonce intimně,“ zazubil se krátce a já si představil, jak mu dávám políček.

Což on odhadl naprosto přesně a raději rychle znovu nalil.

„Co je mezi lidmi, dokud se nestane zločin… to jsme ochotní přehlédnout,“ podotkl Vaňásek.

„Jestli čekáte nějaký vděk z mé strany, tak se nedočkáte. Nemám se zač omlouvat.“

„Možná máte co vysvětlovat,“ zatřepal hlavou inspektor. „Vaše chování ke slečně Kopecké, jejíhož pracovního poměru na jatkách jste zneužil –“

„Ale prosím vás, Dudek!“ okřikl ho Vaňásek. „Řešíme snad Laštovku, ne?“

„A jeho zabitého spolujezdce,“ připomněl jsem.

„Vždyť jo,“ pokračoval inspektor. „A ta nová jatka v Milířích, jež chtějí konkurovat vašim.“

„Nemáme konkurenci, stejně jako vy ne,“ odpověděl jsem. „Soukromé detektivní kanceláře, které by vám snad konkurovat mohly, nemají žádnou pravomoc. Stejně tak jatka na severu nemohou konkurovat našim – jenom nám vezmou část produkce a zisku a mohou blokovat přísun masa nebo živého dobytka. Dokonce se nás pokusili vydírat.“

„Taková veš ve vašem kožichu?“

„Přesně tak.“

„Co po vás Laštovka chtěl – kromě těch smluv a vydírání?“ zeptal se Dudek.

„Než jsem šel pracovat pro jatka,“ vysvětloval jsem jako učitel nedovtipnému žákovi, „dělal jsem do moderní neonové prezentace pražského centra i přilehlých čtvrtí. Přestože nejsem pod svými návrhy trubicového písma, tedy neonových reklam, nikde podepsaný, lidé o mé práci vědí. Laštovka chtěl, abych navrhl nějaké nápisy i pro ně, ačkoli to bylo podle mého názoru špatně vymyšlené. Říkám znova, že člověk jako Laštovka je mi lhostejný. Co se mu stalo, je mi líto, ale já nemám s firmou, pro kterou dělal, nic společného, a už vůbec ne s neony pro Liberec. Pro mě je to nepřátelská firma, Axmann a jeho boys. Ale na nás nemají.“

„Jenomže vy jste nám něco zatajil,“ řekl Vaňásek a vypadal, že ho to upřímně mrzí.

Než jsem stihl protestovat, doplnil ho Dudek: „Máme u vás svého člověka, to by vás nenapadlo, že? A ten nám reportoval, že jste dostal od Axmanna rekomando. Moc rád bych věděl, co v něm bylo.“

Otevřel jsem ústa a zase je zavřel. Sáhl jsem pro peněženku, vytáhl z ní složený dopis a podal ho Vaňáskovi. Nasadil si cvikr, četl a začal se usmívat.

Pak zvedl oči. „Chápejte, pane inženýre, my si vás museli otestovat. Těch stížností je na vás tolik. Čekali jsme, jestli ten heroin opravdu nezačnete používat. O Liberečácích víme – jsou napojení na Berlín, Brémy, Gdaňsk… Víte, omamné jedy jsou moje dlouhodobá specialita.“

„Pan vrchní rada jezdí dokonce na evropské konference,“ přitakával Dudek.

„To už jste onehdy zmínil,“ zamyslel jsem se. „Ale nemohlo mi dojít, že se o nás zajímáte i kvůli tomu. O nějakém heroinu v Liberci jsem neměl páru.“

„Ale my ji měli. Oni ho totiž na svých zvířatech testovali, a tak jsme jen čekali, kdy to nabídnou vám.“

„To bychom si pěkně naběhli,“ vydechl jsem a cítil, jak mě pod košilí svědí pot. „Oni by nám zajišťovali zklidnění dobytka, ten by šel mlčky na porážku a na nás by přestaly chodit stížnosti na radnici. A oni by brali kromě provize ještě peníze za –“

„Za nedovolené látky,“ přikývl Vaňásek. „A to byste byli v pěkné bryndě. Ale stejně vám to pálí, pane inženýre. Mohl byste k bezpečnostní službě, a teď zcela vážně říkám, že bych vás sem k sobě vzal.“

„Ale vždyť nemá ani základní šestiměsíční četnický kurs,“ zhrozil se Dudek.

„Buďte klidný,“ obrátil jsem se k němu, „mé schopnosti mají své limity.“

„A ti dva cirkusoví podivíni, ten tetovaný a ta chodící bandaska – jakže se jmenují?“ optal se Vaňásek a trochu mě zaskočil.

„Charvátová a Jahoda,“ vypravil jsem ze sebe po dalším doušku.

„Ty myslím. A pak tu vaši Antonínovou. Řekl byste, pane inženýre, že tihle lidé jsou pro jatka největší bezpečnostní riziko?“

„Netroufám si to tvrdit. Myslím si, že je tam ještě někdo. Ale je to jen takové matné tušení.“

„A kdo to podle vašeho matného tušení je?“

Chvíli jsem mlčel, ale říct jsem to nakonec musel. „Byl. Desátek. Jenže někdo ho zabil a pak spálil v kafilerii.“

„A jeho děti slyšely naříkat zvířata. A on byl hodný tatík.“

„Počkejte.“ Zatočila se mi hlava, až jsem se málem musel přidržet stolu. „To je pravda, bydlel nedaleko jatek stejně jako já. Ale k nám se ten ryk skoro nedostane.“

„A k němu jo,“ pokračoval inspektor. „Ale nedělejte z něj svatého. Ani ze žen, které znáte… kromě té své, samozřejmě.“

„Abychom to zkrátili,“ řekl Vaňásek rychle, abych Dudkovi nestačil odpovědět. „Pan Desátek byl výborný manžel a také otec, ale měl slabost pro jistý druh zábavy. Do těchto lidí to řeknete málokdy, ale věřte mi, jsou to právě ti nejslušnější mezi slušnými. Mně jsou tyhle mravnostní delikty ukradené, protože podle mého mínění nejsou pro ohrožení chodu republiky důležité. Co já si o nich osobně myslím, je vedlejší. Nicméně pan Desátek se sblížil s jistou ženou, se kterou jste se pak sblížil i vy.“

„S D-Darjou,“ zakoktal jsem se.

„S Darjou Kopeckou, což byl další důvod posvítit si na vás. Jak už jsem řekl, nebo možná neřekl, ale jen vás chci ujistit, že mně je naprosto fuk, co je a co není mezi vámi a vaší paní, nebo co je a není mezi vámi a slečnou Kopeckou, nebo třeba i prostitutkami.“

„Není to prostitutka,“ řekl jsem a pevně držel jeho pohled.

„Není,“ udržel ho v pohodě, „to nikdo netvrdí. Ale pracuje především pro sebe – a při tom se sveze i někdo další. V lebce nalezené v jedné z odpadních jam v kafilerii jsme našli traumatický otvor, nejspíš po ráně zasazené ostrým předmětem. Třeba takovým tím hřebem, který používají porážeči. A pak taky víme to, že krátce před tím, než slečna Kopecká nastoupila k vám na jatka, byla po představení viděna ve vám dobře známém kabaretu právě s Desátkem, jemuž ta lebka patřila.“

„Dávali si u baru likér,“ koukl do poznámek inspektor. „On měl čtyři, ona dva. A měli se k sobě jako milenci. A ten Desátek přitom posílal zprávy Axmannovi do Liberce. Jestlipak i ona v tom nějak –“

„Dudek,“ protočil oči Vaňásek, „to jsou vnitřní informace, tak mlčte. Když už, tak tady pana inženýra zpravím já. Parciálně.“

„Račte prominout, pane komisaři, nechal jsem se unést,“ omlouval se inspektor.

Ty informace jsem znát měl a oni to na mě zahráli.

„Abyste rozuměl, pane inženýre, chtěli bychom na slečnu Kopeckou přichystat takovou past.“

„Ušít boudu, chcete říct,“ odfrkl jsem si.

„Ne, ne,“ zvedl dlaň nejvyšší rada. „Nikoli. Buď se osvědčí jako nevinný člověk v celém tomto případu, anebo jako opak. S tím byste byl souhlasný?“

Dal jsem si s odpovědí načas, i když jsem hned, jak to vyřkl, byl pro. Sám jsem teď chtěl, jakkoli mne z toho bolelo u srdce, Darju vyzkoušet. Přímo jsem to potřeboval. „Dobrá. Jak na to chcete jít?“

Vaňásek si založil ruce na prsou a kývl na čekajícího inspektora. Ten spustil: „Každý rok jezdíte na Svatodušní svátky k rodičům vaší ženy. Předpokládali jsme, že pojedete i letos. Pokud je ve hře předpověď počasí, myslíme si, že bude hezky. A proto předpokládáme, že pojedete, přestože jsou ve vaší rodině v posledním půlroce jisté třenice.“

Ach tak. Takže to policii propíchla nejspíš Blanka, i když nechtěně. Ten její detektivní násoska s nimi klidně může být zadobře.

„Plánujeme jet i letos. Většinou tam zůstáváme týden.“

„S tím jsme počítali. Rodinu povezete vy?“

„Proč se ptáte?“

„Potřebujeme vědět, zda skutečně budete řídit, nebo využijete služeb šoféra.“

Koukl jsem z jednoho na druhého. „Váš zdroj,“ odkašlal jsem si, „vás možná informoval, že letošní návštěvu jsem sám pro sebe pojal jako minimální. Zůstanu u tchána na letnice nanejvýš dvě noci, možná jen jednu. Rodina tam bude jako obvykle týden. Anebo to bude tak, že oni pojedou napřed, řekněme vlakem, a já se k nim připojím později.“

„Jak to podáte slečně Kopecké?“

„To ještě nevím. Jistě bude mít pochopení, jsem ženatý muž, a pokud je mi známo, ona letnice nijak zvlášť neprožívá, ani jiné svátky.“

„Tak až jí to povíte, dejte vědět i nám. Ale určitě.“

„Souhlasím.“

„Jděte na ni jemně,“ naklonil se přes stůl nejvyšší rada. „Jistě bude zdrcená i z jiné věci. Kolegové z divadelního oddělení zjistili, že kabaret Luna, nebo jak se to jmenuje, chystal na září takové pásmo písniček a poezie – vystupovat tam měl i dívčí vokální kvartet s názvem, považte, Díry.“

„Na Hašlerovy odrhovačky,“ navázal Dudek, „si ty děvy vymyslely oplzlé texty. Měly tam i novou písničku, kde se zpívá ‚ta naše prcička česká, jak to v ní šplouchá a pleská‘, a prý je ten text od samotného Karla Hašlera! Ten se však hlásí jen k melodii. Chce ji použít ve svém filmu, jen jak bude možné připojit hudbu a hlas, ovšem tentokrát se tam chystá mít zcela jiné libreto, které je ochoten postoupit censuře, až nastane čas. Stejně však dostal od divadelního úseku varování.“

„Ale prosím vás,“ namítl jsem, „v Praze je půl tuctu nezbedných kabaretů, kde se takhle veršuje, nemluvě o hospodách, kde hraje a zpívá harmonikář. A pak, když tam jdete na záchod, ledacos si přečtete ještě na zdi nad pisoárem.“

„To sice ano,“ připustil Dudek, „jenomže v Luně a monstru k tomu chtěli promítat filmové záběry s panem prezidentem a okrojovanými děvčaty z Domažlicka a do toho prostřihy s tou nejhrubší pornografií! Čert ví, kde to ti provokatéři vzali, ale teď má celá ta monstrózní Luna od censorů utrum. Scénář i promítačku s filmem policie zabavila a chystá se žaloba.“

„To musí být pro ni rána přímo do srdce.“

„Tomu věřím, měla si dávat pozor, s kým se paktuje, komediantka,“ usmál se Dudek potěšeně a Vaňásek po něm loupl okem.

Oba vstali, podali jsme si ruce.

„Však my tomu přijdeme na kloub,“ usmál se Vaňásek potěšeně, jako by „případ jatka“ byl pro něj zábavou. Což byl.

„A potom už budete mít klid,“ přidal se Dudek. „Prosím, počkejte na chodbě,“ vyprovodil mě ze dveří.

Tam stál starší četník, placatou čepici si loktem tiskl k boku. „Já vás teďkonc odvezu zpátky do Bubnů, co říkáte?“

„Raději bych se prošel.“

„Ale říkal pan inspektor, že odvézt.“

Díky četníkově čepici, kterou měl teď na hlavě, jsem v autě pomyslel na Laštovku v mělnické nemocnici. Na to, že mu nejspíš pošlu svou vlněnou košnici, aby ho, pokud ještě někdy sedne na motocykl, ochránila lépe než ta jeho kšiltovka.

Vrtalo mi hlavou, co mi řekli v Bartolomějské. Váhal jsem, jestli na Darju upřímně nezanevřít, jak by to vyhovovalo mně, anebo si z ní udělat nepřítele jako součást konspirace, jak to chtěla policie. Nakonec jsem zvolil něco mezi. Což může být nejlepší, ale i nejhorší volba. Každopádně je taková naše česká.

Zašel jsem naposledy za ní domů, domovníkovi jsem strčil za otevření domu pětikorunu, i zde to fungovalo. „To nevadí,“ řekl jsem nahoře místo pozdravu, aniž bych sám tušil, co to znamená, zavřel za sebou, vzal ji do náruče a donesl na postel. Nebránila se, naopak. Jak plula vzduchem, chytila mě za uši a líbala na ústa a nos a oči a čelo. V posteli se mi vymanila, chytila mě za vlasy a položila na záda.

„Chyběl jsi mi.“

„To jsem nechtěl. Stejně jako to, abys ty chyběla mně. Ale není lehké tě jen tak odříznout.“

„Lehčí je podříznout či přeříznout.“

Po čtvrthodině jsme seděli u kuchyňského stolu, nalévala do modrých smaltovaných hrnků čerstvě uvařené kafe.

Řekl jsem jí o letnicích, že se zdržím co nejméně, ale pojedu. Při pohledu na její náhle ztrápený výraz jsem dodal, že je to pro děti, děláme to tak každý rok, pro děti a ty starý. A ujistil ji, že to opravdu není kvůli Blance.

Pokrčila rameny, prý stejně budou zkoušet nové představení, přestože policie po nich jde jako slepice po flusu.

Chtěl jsem ji políbit, ale věděla, že to jen předstírám. Uhnula ústy i tváří, takže jsem jí políbil leda tak vlasy.

Když jsem byl ve dveřích, něco jsem zaslechl, něco, co řekla. Možná to znělo jako „konec“, ale něco takového by mi svými pěti hláskami rozřezalo srdce, takže jsem se rozhodl, že nezaznělo vůbec nic.

Jeli jsme do Volyně služebním vozem, počasí nebylo jen letnicové – bylo přímo letní. Sundal jsem si sako i vestu a odložil i klobouk, řídil jsem prostovlasý jen v plátěných kalhotách a košili, žena a děti upíjely z kelímků limonádu zakoupenou ve stánku v Radošovicích u železniční zastávky.

Štěrková cesta ke statku se vinula mladým lesem a hluk motoru byl téměř přehlušen zpěvem ptactva, nadšeně jsme si s Blankou opakovali, že tohle tedy u nás v Holešovicích neslýcháváme, leda tak slabé bučení z jatek a lodní klaksony a rachocení jeřábů a cvakání vrátků a dieselových agregátů od řeky, a občas nějaký ten automobil, vozky na kozlících a zvonění tramvají. K poctivému statku z osmnáctého věku, barokně rozložitému a vlídnému jako venkovská mamka, i s těmi nudnými hospodářskými budovami přistavěnými na konci století devatenáctého, připomínajícími vojenské baráky nebo klubovny sportovních klubů těchto našich dvacátých let.

Byl to víkend bez nejmenšího konfliktu. Jako ještě nikdy jsem byl rád, že jsem se svou ženou získal i její rodiče, přestože paní maminka si stěžovala na srdce a oči, které už skoro nedokážou číst ani přes čočky brýlí. Pouštěla nám gramodesky s nahrávkami Berlínských a Vídeňských filharmoniků a básnila o Furtwänglerovi, který je nejen výjimečný dirigent, ale navíc též autor. Tchán hlavně pil strakonické pivo a nijak jí neodporoval, a tak jsem ho napodobil a užíval si té nezkrotné hudby. Protože bylo krásně, Blanka trávila velkou část dne venku s dětmi.

Duchovně to bylo slabší. Tchyně pálila svíčky na znamení zakončení dlouhých Velikonoc, ale nikdo nedělal nic mimořádného, jen Blančini rodiče šli v neděli na mši a já i Blanka jsme zůstali doma, a když děti skotačily s kůzlaty za chalupou, jen tak narychlo jsme se pomazlili, než přijdou staří z kostela, ale konat dál se ani jednomu z nás nechtělo.

Ludvík se vrátil z kostela s lahví slivovice, prý je pro něj a pro mě od hospodského a vinopalníka ze Strakonic, který bere raději naše jateční maso než to ze strakonických nebo českobudějovických jatek. Na to jsme si nemohli nepřipít, Ludvík se přímo dmul pýchou. Bylo mi divné, že o mé návštěvě v jižních Čechách někdo ví, a on odtušil, že jsem u něj přece každý rok a že se s tím vždycky po kostele chlubí předem.

Odpoledne jsme vykopali pařez a k tomu pili a jeden před druhým jsme se předváděli jako nějací chasníci. Zbytek stromu byl vpodvečer vyrván ze země a odložen do přístřešku u kůlen k proschnutí.

Jako na jatkách, zasmál jsem se pro sebe a už kolem osmé se poroučel do duchen, abych nepadl jako podťatý třeba na dvoře nebo ve světnici, před svědky z rodinného kruhu, to by mi bylo trapné. Bolelo mě celé tělo a v hlavě jsem měl pouťový kolotoč.

Když jsem se v pondělí o půl deváté probudil a přišel do světnice, sdělila mi služka, že žena a děti byly brzy ráno odvezeny zpátky do Prahy, jak jsem si přál; Blanka a její matka byly sice překvapené stejně jako ona, ale nechtěly mě budit, ani Ludvíka ne, i když u toho to jeho žena zkoušela od samého rána.

V tu chvíli jsem si připadal jako ta včerejší nebohá švestka.

Hleděl jsem na ni, něco jsem říkal a snažil se překřičet šelestivé hučení v uších.

Asi rozuměla. Odpověděla, že jeli po chvatné snídani brzy po sedmé.

A kam že?

No přece do Prahy. Ukázala mi ručně psaný lístek, který nesl podpis vypadající jako ten můj.

Možná jsem potom křičel až moc, protože utekla a já šel vzburcovat tchána. Pořádně se probral až v županu ve světnici, když vypil hrnek čerstvého mléka a byl ze všeho jelen stejně jako já. Když přišla zvenku tchyně, potvrdila služčina slova – přijel pro ně váš zaměstnanec, jak o sobě řekl, přestože se nepředstavil, takový nenápadný typ, neslaný nemastný, ale s jiskrou v oku, vypadal jako dobrý kádr.

Nenapadl mne nikdo od nás. Když jsem se vyptal na podobu, dodala, že nebyl zrovna vysoký, měl hnědé cestovní sako a pumpky, na hlavě světlý klobouk a hranatou čelist. Došlo mi to: Milivoj Zelený, který byl za mnou na horách.

„Pan Čtvereček, říkaly mu děti. Docela to s nimi uměl, to se u muže cení,“ vysvětlovala, ale služka, jež se teď krčila za pánovými zády, byla bledá jako smrt.

Možná Vaňáskova past sklapla jinak, než měla. Buď spustila naprázdno, nebo ji někdo obešel.

Nebo je to pouhá náhoda, lhal jsem si do kapsy, v níž byla díra.

„Jaké měl auto?“

„Černé.“

„A značku?“

„Já ti nevím, Leonku,“ vraštila čelo tchyně. „Českou evidenční. Jenomže co tam bylo napsáno, to bych si byla musela zapsat, a já neměla proč.“

„Dobře, ale výroba. To přece poznáte, máti.“

„Tak my máme novou tatrovku třicítku,“ vysvětloval tchán a zase se obrátil na ni. „Tu bys přeci poznala.“

„Tu jo, a taky fordku, co jsme měli předtím a tys ji prodal tomu strojaři ze strakonické zbrojovky, a on ji do týdne v Katovicích u kostela naboural tak, že nešla spravit ani jemu, a to je nějakej strojař! Ale třeba ty naše dva náklaďáčky nebo traktor, to vůbec netuším, Ludvíku, odkud jsou.“

„Tohle bylo osobní auto, že?“ vmísil jsem se do toho rychle, protože tchán vypadal rozzlobeně. Krví podlité oči ale spíš způsobila slivovice z předešlého dne. „Škoda, Aero, Praga, Walter, Laurin… a typ karoserie?“

„Byl to otevřený vůz. Černý,“ pospíšila si a služka za tchánovými zády horlivě přikyvovala.

Konečně něco. Černý – a otevřený?

„To nebývá obvyklé,“ řekl jsem a snažil si zachovat nějakou příčetnost. „Většinou jsou bílé, slonovinové nebo podle anglických sportovních vozů tmavozelené, popřípadě modré, občas tmavočervené, i když ty málokdy. Ale černé? Nikdy. Leda u limuzín pro továrníky nebo potentáty, ovšem taky někdy u lidových autíček, protože černá bez šajnu je levná, to je jako u hrnce nebo kastrolu. Jak byl ten vůz velký?“

„Černý. Chci říct, ani velký, jako má pan prezident, ani žádné šlapací autíčko. Ne pro potentáty, ani pro… jak se to říká? Když někdo vede skupinu řemeslníků nebo čeledínů?“ ozvala se služka.

„Předáka, Cilko,“ napověděl tchán.

„Předáka. Snad někoho takového. Tak ale pro takového to auto vůbec nebylo,“ drmolila služka a já se držel, abych nezačal řvát jako zvíře.

„A pro koho podle vás bylo, Cilko?“ zavrčel na ni.

„Spíše pro mladého gentlemana z Prahy nebo Budějovic, co hraje tenis,“ řekla. „Mávala jsem jim na cestu.“

„Děkuju,“ řekli jsme s tchánem unisono a on přidal: „Teď si běžte po své práci, Cili, tohle už budeme řešit bez vás.“

„Je mi to moc líto, pane.“

„Nemohla jste nic tušit.“

„Co chceš dělat?“ zeptal se mě tchán. „Odtud není z příjezdové cesty na silnici vidět, a tak ani nevíme, kterým směrem jeli.“

„Jak jim sdělil šofér, jistě míří na sever na Prahu. Jsou to lidi od Axmanna, ale to ti vysvětlím jindy. Tam je někde ukryjí, anebo natankují a odvezou je až do Liberce nebo někam do okolí. Tohle je únos.“

„Co chceš po mně, Leo? Z pošty můžeme zavolat četníky.“

„Ty pojedeš rovnou do města na jejich stanici a ohlásíš to. Já jedu přes Strakonice na Prahu. A hlavně jim řekni, pokud tě sami nespojí, ať to vyřídí nejvyššímu státnímu radovi Vaňáskovi, nebo alespoň inspektoru Dudkovi. Já jedu přes Strakonice rovnou na Prahu, ale nevím, kam se vrtnout jinam než na jatka. Budu tam čekat na policii. Pokud chceš jet za mnou, pojeď, ale možná bude lepší, když se z pošty vrátíš domů.“

„Leonek to zvládne, Ludvíku,“ řekla tchyně. „Ještě by ses mi cestou zabil.“ A sepnula ruce stejně jako Cilka. Na okamžik to udělal i Ludvík, ale hned toho nechal.

I já doufal, že nepojede. Dal jsem mu číslo na inspektora, potřásl si s ním rukou a pak koukal, že vyjel jako první. Na hlavní silnici jsem ho ale předjel a nechal ho daleko za sebou, měl jsem rychlejší vůz, anebo jsem spíše byl ochoten srazit si za volantem vaz. Tak krásný den, a zároveň tak strašný! Složil jsem ve Strunkovicích střechu fiata dozadu a jel jako šílenec. Dvakrát poničená karoserie byla dvakrát opravovaná, takže pochroumat ji potřetí mi nebylo líto.

Než jsem dorazil do Strakonic, předjel jsem sedm cyklistů, čtyři traktory, čtyři dodávky, dvanáct selských povozů (jeden dřevařský), jeden smuteční fiakr, dvě aerovky a dvě laurinky. Na oplátku mne předjely dva motocykly, značku ani typ jsem nepoznal. Nad hlavou mi šikmo přeletěl modrý aeroplán. Jistě k Axmannům nepatřil, stejně jako stádo ovcí přecházející silnici, před nímž jsem jen taktak zabrzdil někde u Ptákovic, zpocený za volantem jako myš.

U nádraží ve Strakonicích, kde jsme si cestou do Volyně koupili celá rodina zmrzlinu, jsem zastavil, a ta vzpomínka mi teď vehnala slzy do očí. Šel jsem zkusit štěstí k pojízdnému stánku. Poručil jsem si jahodovou a zeptal se zmrzlináře, téhož jako před pár dny, zda si mě pamatuje.

Odvětil, že rodin jako ta moje u něj teď v sezoně zastavuje spousta a automobilů, jakým jezdím já, taky, ale mě by nezapomněl – a zamrkal na mé vlasy.

Chuť na zmrzlinu mne přešla, přesto jsem se naléhavě zeptal, jestli mou rodinu neviděl dnes v jiném autě a s jiným řidičem – v černém sportovním voze, který řídí pomenší muž s hranatou hlavou.

A on si vzpomněl. Ani ne na auto, ani na děti nebo jejich matku, ale na toho hranáče. Prý koupil čokoládovou a dvě vanilkové a dal spropitné, jeho klobouk měl vpředu ohrnutou krempu od větru. Krátce nato prý vyjelo od chodníku černé auto, snad opravdu bez střechy – ale on už obsluhoval další ranní zákazníky – směrem na Písek nebo Příbram.

Takže na Prahu, utvrdil jsem se.

Též jsem mu dal spropitné, všechno kovové, co jsem našel v kapse. Zmrzlinu jsem hodil do pangejtu a pokračoval v cestě na severovýchod. Můj tchán zůstal bůhvíkde. Možná mu ta jeho nová tatrovka klekla. Možná mu jeho žena nakázala, že se od četníků musí rovnou vrátit domů.

Na křižovatce Badeniho a Belcredky instalovali tu novou věc, o níž jsme měli školení: semafor. Zatím nefungoval, strážník však ano, a vytvořila se fronta nejméně sedmi osmi automobilů. Zamířil jsem domů a tam samozřejmě rodina nebyla, pouze guvernantka. Nechtěl jsem ji děsit, převlékl jsem se a šel na jatka. Odtamtud jsem zatelefonoval Dudkovi. Vzal to jeho podřízený, pan inspektor je v terénu. Ano, telefonát pana Závory má zaznamenaný. Ne, žádné informace o mé rodině zatím nejsou. Policie už pátrá v Praze a okolí, informovány byly pobočky v Liberci a Jablonci.

Darja Kopecká byla v kanceláři. Šel jsem k ní, ale obešla stůl, abych k ní nemohl.

Tak jsem se jakoby nic zeptal, co je nového.

Vše jde jako na drátkách. Ne, o posledních aktivitách liberecké skupiny nemá žádné nové informace.

Díval jsem se, viděl ji, provrtával ji očima. Neudělala nic, jen stála za stolem a držela si ho mezi námi, ale tvářila se klidně. Stejně tak neprojevila žádný cit, jen neosobní vztah zaměstnance, který je snad smířený s tím, že brzy zaměstnancem nebude – po tom chystaném skandálu v divadle. Její oči, jež ji vždy prozradily, byly teď jako mrtvé.

„Darjo, něco se děje. Unesli mi Blanku a děti.“

„Říkali to policajti. Ty mi řekni, co to znamená,“ pokrčila rameny. Byl bych čekal emotivnější reakci. „Chtějí výkupné? Na zaplacení máš. Nebo máš podpořit tu jejich poslední smlouvu, jak ti s ní ředitel ustoupil a nepodepsal?“

„Dal na můj názor.“

„V tom jsi dobrý. Přesvědčivý.“

„To ty o tom víš víc. Co ti lidé chtějí.“

„Policajti jsou jistě poblíž, běž se zeptat jich. Ale máš prý čekat na telefonu.“

„Vyslýchali tě?“

„Jen se poptali a šli obhlídnout terén. Asi jako se ptáš ty – a zase si půjdeš po svých. Pojedeš si do Volyně nebo do jiný prdele!“

Poslední dvě slova vykřikla, až jsem nadskočil leknutím. Tak v ní přece jen všechno neumřelo.

Sedl jsem si, nechal uběhnout minutu, zapálil jsem si, pokynul k oknu, aby ho otevřela, ale stála jako pařez, a tak jsem ho otevřel sám a vrátil se za svůj stůl. Další dvě minuty. Zapálil jsem si druhou cigaretu od té první a zíral na telefon.

„Mám jít zítra do práce, nebo ne?“ zeptala se nakonec. „Naprosto nevím, kde jsem, kdo jsem a co je ještě mezi námi.“

Tak přece. Cítil jsem to správně.

„Nemusíš.“

„Co nemusím? Jak pohodlné! Nebo bychom si zase mohli vykat?“

„Darjo!“ štěkl jsem na ni. „Můžeš být laskavě upřímná? Co se vlastně stalo? Tolik sexu všude. Hnusí se mi to! Ale aby se dva lidi měli opravdu rádi jako my dva?“

„To se máte vy s Blankou. Postel možná studená, ale hlavně že hřeje štěstíčko mezi manželi.“

„Unesli mi ji! Jsi normální? No samozřejmě že nejsi, ale tohle už je moc i na mě.“

„Jako bych se ti začala ošklivit. Po návštěvě lázní Koruna ses změnil definitivně. Zašpásovat, to jo, ale souznění už tam není. Jsi měšťák, který k našim lidem, když už jednou ukojil svou zvědavost, bude mít čím dál větší odpor, i když se jim sám podobáš. Možná právě proto.“

Měla pravdu. Pojal jsem odpor ke všem z nich, jenom k ní ne.

Kouřil jsem, odklepával popel, pořád tam stála jako solný sloup. Proč neodešla? Já bych to na jejím místě udělal.

Pak se mi udělalo špatně a šel jsem cigaretu i popelník odložit na vnější parapet. Jak se mi třásly ruce, ťukl popelník o hranu a přepadl dolů. Vyhlédl jsem ven v okamžiku, kdy se roztříštil na dlažbě.

Dýchal jsem říční vzduch. Přistoupila ke mně zezadu a opřela se mi dlaněmi o lopatky. „Teď by sis zasloužil ho následovat.“

„Já?“ otočil jsem se v úleku a dal jí facku.

Neupadla. Couvala ode mne dál a držela si tvář. „Jsi ubožák jako všichni ostatní.“

„Jistě, všichni jsme stejní ubožáci vyjma tvých podivuhodných přátel.“

„Myslím všechny lidi, nezáleží na pohlaví ani osobnosti. Holky jsem zkoušela taky, to ses nedovtípil?“

„Jako Antonínovou? To má být holka?“

„Ta byla aspoň hodná. Nejhorší byla jedna z továrny na potraviny, říkala si Johana, ale bůhvíjak se jmenovala. Slibovala mi lásku, a kromě toho kakao od nich z podniku, taky med, čaj, pudink v prášku a syntetické mléko, když jsem měla předloni zápal plic. Jsem muž, co se mu líběj muži, i když mám ženské tělo, ale do ní jsem se zamiloval, tam to šlo, byla taková mužná, žádná prsa a dlouhá páteř, i když docela krátké nohy, na tu figuru, ale co je mi po tom? Co je mi do nohou? Ty je máš o něco delší, ale trup krátký a ruce jak špejle a hlavu jak slečinka Hortenzie z Babičky. Ty hranice jsou tak… ty hranice nejsou! Stejně jsi mě podtrh – stejně jako ona.“

Zavřel jsem okno a vrátil se za stůl s myšlenkami na perořízek v šupleti, kdyby se na mě vrhla. Nebo vrhl. Pan Darja s krásnými ženskými atributy.

„Mají mou ženu a děti,“ drtil jsem mezi zuby. „Budeš si pořád řešit svoje protilidské sexuální fantazie?“

„I já mám dítě. Znáš moji kabelku. Tak já jsem ta kabelka a ten krokodýlek na ní je to dítě. Věř mi, že pro jeho záchranu udělám všechno, i kdybych měla zůstat jen kůží na rameni nějaké fifleny.“

Bolel mě žaludek. Přímo jsem cítil, jak mi tam uvnitř vykvétá vřed a má krokodýlí kůži. „Já ten váš polosvět nenávidím. A tebe s ním.“

„Proto jsi se svojí Blaničkou odjel na letnice. A mě jsi tady nechal!“

„Zhrzený milenec Darja…“ Přišlo mi to k smíchu, o to víc mne ale dloublo v žaludku. „Vědělas o únosu, ne? Věděls.“

„Tohle jsem nechtěl,“ zašeptala. „Vydírali mě. Nejen kvůli mámě, ale i tátovi. Jsou schopni pověsit je na jeden společný hák ve tvých jatkách, povídal Rudolf.“

„Proboha, Darjo. Tohle je strašný konec.“

„Chtěl jsem, abys byl pro mě.“

„Byl jsem pro tebe. Pořád jsem.“

„Odcházím, z jatek i od tebe, poněvadž vy jste jedno. A první, co chci zachránit, je tvoje rodina.“

Vyšla z kanceláře, její nízké podpatky klapaly chodbou. Chvíli jsem omámené seděl a pak znovu otevřel okno a vyklonil se ven.

Běžela k Maninám. Co to říkala – že chce vyhledat moji rodinu? Ne. Zachránit ji. Takže ví, kde jsou.

Konec května se choval jako na apríla, ve studeném větru byla vlhkost, a přece nad pivovarem zasvítilo v šedých mracích slunce; propálilo v nich modrou díru a její roztřepený okraj ozlatilo svou milostí, ale rozmarné mraky letěly příliš rychle a za okamžik se díra zatáhla, aby se otevřela zase o něco dál.

Ztichlé auto stálo na dvoře, opodál řezničtí tovaryši nosili přes rameno půlky prasat a v ohradě naříkal skot: žalostné bučení tvorů neobdařených rozumovou reflexí, ale cítících zánik svůj a svých bližních. Přeběhl mi přes cestu beránek, docela maličký, naháněl ho kluk, snad řeznický synek, co tu dnes tátovi pomáhá. Užuž jsem se ho chtěl zeptat, čí je, ale oběhl mě obloukem a hnal se za jehnětem, jež proběhlo mezi sousošími u hlavní brány a bralo to šikmo k řece. Oba mi zmizeli z očí a nic je nepřejelo.

Rozběhl jsem se na druhou stranu. Zavrhla mne, a já běžel za ní. A doběhl jsem pozdě a věděl to předem, poněvadž od Manin ke mně dolehla střelba a já se jí hnal vstříc.

Darja Kopecká ležela v krvi ve dvoře kafilerie, nikde žádná zvířata, jenom lidi poschovávaní za sloupy a zdmi a pilíři a stěnami a velkým násepným tankem z nerezového kovu.

Cítil jsem zápach nehašeného vápna.

Rozběhl jsem se k ní, ležela na dlažbě, v těle tři krvavé díry: v levém stehně, v boku a nejhorší zlověstně nízko pod klíční kostí. Zvedl jsem jí hlavu. Ale bylo pod ní krve jako z poraženého volka. Kulka musela zasáhnout důležitou cévu nebo plíci, anebo obojí.

Řekla v trsu červených bublin, jež jí vybujely kolem úst a nosu a kulatily se v maličkých bublinkách i v uších a koutcích očí: „Tohle mezi námi nic nemění. Přestože nejsem ženská…“

„I tak sis to naše dítě mohla nechat. Postaral bych se.“

Ukázala mi bílo-červené zuby a zachrčela: „Nejsem žádná továrna na maso.“ A dodala: „Nebreč. Už když se rodíme, vstříc smrti jdeme a potomky jí posíláme jako maso pod řeznický nůž. A ty jsi hloupý, že se tu necháš zabít dobrovolně. Popadni rodinu a uteč.“

Otřel jsem si slzy, které mne překvapily. „Proč jsi to udělala? Kdo tě postřelil?“

„Se neptej, moc se dovíš, a to není bezpečné.“

„Tak proč jsi se mnou vůbec byla? Teď tady umírám s tebou.“

„To je mi líto. Myslel jsem, že jsi jako já. Podvedls mě.“

„Chtěl jsem být s tebou.“

„To nejde. Pro lidi jako ty. Předstíráš, že v tobě něco je. Ale nic tam není. Prázdný muž. Jistě – rodina. Neony. Výřečný mluvec. Jatečník.“

„Prázdný muž?“

„Na rozdíl ode mě. Chceš mít hezký život. Zvířátka.“ Usmála se znovu, krev zadržela, snad dokonce spolkla, přestože ji mohla teatrálně vypustit z úst. Začala se dusit.

Volal jsem pomoc, volal jsem na vrátného, celého zděšeného a vyhlížejícího ze svého okýnka, ať zatelefonuje pro lékaře. Zuřivě zakýval hlavou a jeho hlava z okna zmizela.

„A policajti? Kde vězí?“ shlédl jsem na ni. Ruka pod její hlavou se mi lepila k vlasům. Krev rychle stydla. Uvědomil jsem si, že v ní i klečím.

Skoro neznatelně zavrtěla hlavou. „V pekle. Zavřeli nám divadlo.“

Někdo znovu vystřelil, běžel ke mně. Byl to Rudolf, ten šašek, co jsem s ním měl incident před kabaretem. Kulka se odrazila od dlažební kostky, vzápětí druhá, obě ode mne alespoň metr a půl. Zůstal jsem přikrčený nad Darjou, která právě protočila oči v sloup, a nebyl to herecký akt.

„Bratře,“ řekl jsem, nevěda proč, položil jí hlavu zpátky na dlažbu a políbil ji na ústa. Otřel jsem si tu chvilkovou rtěnku ze rtů a hned ji ucítil na tváři: kyselá, svíravá rudá.

Náhlý stín. Zvedl jsem hlavu. Rudolf stál nade mnou, hlaveň revolveru malé ráže mezi mýma očima, a tak jsem je raději zavřel.

Pak dvojí výkřik, lupnutí a zazvonění kovu o zem. Zase jsem viděl. Z Rudolfovy ruky ho vyrazila ruka silnější, ženská, ozbrojená jateční palicí, kterou ho teď praštila po hlavě, až hekl a svalil se vedle Darji. „Zabils někoho milovanýho,“ řekla paní Antonínová tiše a palicí ho udeřila do hrudi. Zachrčel, nohama se odrážel po dlažebních kostkách, podpatky se opíral v mezerách, zády dřel o orosené oblé kamení. Rukama si chránil čelo a krk.

„To stačí, Antonínová!“ křikl hlas ze strany. Inspektor Dudek, po hlase snadno poznaný. „Nechte ho být, musí vypovídat!“

Antonínová ale dupla Rudolfovi někam k pupku, něco se protrhlo, něco zapraskalo, z toho ubožáka se vyvalil kanálový puch a bylo po něm.

„Tak teď mě můžete zatknout, pane inspektor,“ nastavila mu kulovitá zápěstí, ale než jí nasadil želízka, odletěla stranou a její krev zkropila dvůr v grandiózním oblouku kohoutího ocasu.

Za černým otevřeným vozem pro čtyři se hrbil Milivoj Zelený a střílel z revolveru, velká ráže a dlouhá hlaveň. Lehl jsem si, a taktéž Dudek se vrhl k zemi a narazil si buřinku až k očím, a Darja právě vydechla naposled. Znělo to, jako by se jí ulevilo.

Potom jsme oba, já i má mrtvá milenka, jež se považovala za milence, byli odhozeni tlakovou vlnou nejméně pět metrů zpět, a přitom se do sebe zapletli, jako když jsme se milovali v loži.

Inspektorův pěchotní granát, vleže plavně vytažený z kapsy, bleskově odjištěný a vržený jako kriketový míček, třískl metr před Zeleným a zkropil jeho i automobil střepinami; nechtěl bych to seškrabovat, ale později jsem slyšel zkazky, jež nejspíš roztrušoval vrátný, že by se ty lidské i plechové cucky daly shrabat přesně do padesáti dětských kyblíčků, maso od železa neoddělitelné.

Bylo hrobové ticho, i když možná ne, jenom jsme byli ohlušení tou ránou. Dudek vojácky zaklekl a natáhl do toho ticha velitelskou pistoli, a já si až nyní všiml, že opodál u odpadní jámy sedí zády k sobě Charvátová a její milovaný Jahoda, ruce za tělem a v poutech. Pomalu se mi vracel sluch. Naříkání dobytka, rozčilené mužské hlasy, jejichž majitele jsem neviděl, a rachot motorů přijíždějících aut. Klaksony, siréna, píšťalka.

Dudek pistoli zase zajistil a pomohl mi vstát, jako už tehdy, a ušpinil se o Darjinu krev. Hned si ji otřel do kapesníku a ukázal palcem k Rudolfovi. „Nejsme si jisti a asi už nikdy nebudeme, ale když vás tu tehdy majzli po hlavě, tenhle gauner byl viděn v Holešovicích. Potvrdil nám to tady mladý pan dvojitý agent,“ drobně se uklonil mrtvé Darje a ušklíbl se, „a teď zemřel jako hrdina.“

„Jako o ženě, prosím,“ lezlo ze mě, aniž bych poznával svůj hlas.

„Obě,“ ukázal gestem na Antonínovou, „zemřely jako hrdinky. Ale kdo ví, možná měla tady slečna herečka na Rudolfa za něco pifku. Nebo na Axmanna. Víte, únosci vaší rodiny mířili původně až tam k sobě na sever. Musí to ještě prokázat vyšetřování, ale zdá se, že právě ona je přesvědčila, aby změnili plány a jeli raději sem. Pod svícnem největší tma. Vaše žena a děti uvězněné kousek od svého domova a vaší kanceláře. Mazané.“

„Kde jsou?“

Máchl rukou ke kůlnám, kde se skladovalo uhlí, dřevo, lopaty a krumpáče. Ale i vápno. Šel jsem tam.

Byli uvnitř všichni tři. Moji. Ale o co šťastnější než ti mrtví venku? O co normálněji narození, navíc do dobré rodiny…?

Svázaní v koutě, obě děti počůrané strachy, Blanka hysterická, s nudlí u nosu a rozteklými stíny pod očima. Připravení pro kafilerní jámu a vápno, kdyby hoši z Liberce nedosáhli svého.

Objal jsem je všechny tři. Nebylo to lehké, takto u nich klečet, takto nepřiznaně prosit za odpuštění.

„Tak to bychom měli,“ řekl inspektor ve dveřích za mými zády, když jsem je objímal. „Děkuju za chladnokrevnou spolupráci, pane inženýre, pan nejvyšší kriminální rada by z vás opět měl radost, jako už tolikrát.“

Prý chladnokrevnou. Prý spolupráci. Opět mě zaštípaly v očích slzy.

Jak odešel ze dveří, uvnitř v kůlně se udělalo více světla, a to hned proniklo do tří párů uslzených očí. Čert mi to napískal, ale muselo mne napadnout, že je to velmi melodramatické a Darje by se to líbilo.

Ale po chvilce ty oči opět zastřel stín a Dudkův hlas za mnou dodal: „A děkuju taky za statečnost. Nakonec byste možná nebyl marný ani v legiích – tedy kdybyste se nechal ostříhat.“

Axmann utekl do Berlína a prý ještě dál na sever, Vaňásek po něm nechal pátrat německé kolegy, ale tady jsme měli klid. Zůstala po něm jatka, která fungovala dva roky a pak vyhlásila bankrot. Byl jsem se tam po letech s Poldíkem podívat, budovy se hroutily do sebe, ale co zůstalo stát, byl komín jejich kafilerie.

„Mohli nás všechny zabít,“ řekl jsem. „Tebe, Kristu, mámu i mě.“

„Proč?“ chtěl vědět. „Kvůli hloupému masu?“

„Chtěli být lepší než my.“

„Proč?“ zeptal se znovu.

Na to jsem mu už neuměl odpovědět. „Axmann z toho vyvázl. Zdrhnul do Německa. Někdo ho tam chrání, jinak by ho už naši měli.“

„Já si ho najdu,“ řekl kluk přesvědčeně.

„Tak jo,“ odpověděl jsem. Potěšeně. „Ale až po vysoké.“

Vaňásek a jeho inspektor nás navštívili v Argentinské, to bylo už mnohem dřív, Blanka podávala telecí na madeiře s italskými noky a spařeným špenátem.

„Proč tak smutně, inženýre?“ zeptal se nejvyšší, když Blanka v kuchyni řešila s kuchařkou nádobí, jehož bylo ten večer opravdu moc.

„Jako by mi něco pořád chybělo, pane nejvyšší rado,“ řekl jsem po pravdě a vyhlédl z okna na řeku, zrovna padal soumrak.

„Nějaká herečka,“ zahihňal se inspektor tiše a napíchl na vidličku hruškový knedlíček, podávaný v množství tři na osobu plus neomezeně rozpuštěného másla, mletého máku a pudrového cukru jako dezert.

A ještě předtím jsem položil kytici suchých žlutých růží na hrob Darji Kopecké, který jsem zakoupil a předplatil na příští roky na holešovickém hřbitově, hned vedle železnice. Protože si to zasloužila. A suché růže už nemůžou uschnout, uklidňoval jsem se. Antonínová leží o pár hrobů vedle.

O návštěvách Darjina hrobu, jakkoli byly zpočátku časté, jsem své ženě Blance nic neříkal. A Darjinu krokabelku, již jsem si vyžádal od paní Kopecké a pěkně za ni zaplatil, mám zamčenou ve spodní zásuvce pracovního stolu. Někdy mi to nedá a musím ji polaskat. Přestože je tak odporná.

Vzal jsem si dobrou ženu. A poslední roky nosím bradu hladce oholenou a vlasy ostříhané nakrátko, přece jen musím reprezentovat a úplně nevyčnívat z davu.

Zato Leopold se odmítá nechat stříhat už celé měsíce a kluci ze Zátor ho začali pronásledovat. Už čtyřikrát po něm házeli říční bláto, přestože byl ve společnosti guvernantky. Ale zatím odolává.

A teď to poslední. Onen nový člen naší rodiny, ta černá jáma, jež mi rozežírala hruď, mne pohltila dočista celého, takže když jdu, jde i jáma, když mluvím, mluví i jáma, a jáma si hraje s mými dětmi. Nikdo nepozná, že už to nejsem já, vím to jenom já. Ovšem v té jámě se nedávno objevilo světlo, malý pulzující Leonek Neonek. Dítě, které jsme s Darjou neměli. To já jsem ten červený neon, zdánlivě nebijící srdce jámy, které nikdo nevidí. Dítě i rodič zároveň.

A druhý já, neonový Leon zářící pro vnější svět, má nádherné, silné a přesvědčivé heslo pro nadcházející oslavy pětatřiceti let trvání ústředních pražských jatek v Holešovicích-Bubnech. Na reklamním plakátu, jejž Vojtěch Preissig dopisem z Nového Yorku přislíbil namalovat, vytisknout a rozšířit, bude podobizna Darji Kopecké a pod ní nová reklamní, a jistě brzy populární, přezdívka našeho podniku. Továrna na maso.

Poděkování za vznik tohoto textu si zaslouží především Stanislav J. Václavovic, jehož články pro časopis Hobulet o historii Prahy 7 mě jako první inspirovaly k napsání tohoto textu. Ten časopis spousta mých sousedů rovnou hází do papírové recyklace. Dělají velkou chybu, že ho nečtou.

Nemenší poděkování si zaslouží Anita Kudličková, kurátorka UPM, která mě laskavě upozornila na „krokabelku“ v jeho sbírkách.

Děj je fiktivní. Historických faktů jsem se držel, kde to šlo a kde to stálo za to. Anachronismy jsou většinou vědomé. Ten nejvíce do očí bijící (doslova) se týká neonové Prahy – ta zazářila spíše až ve 30. letech 20. století. Tento příběh se však odehrává v druhé polovině „zlatých dvacítek“. To znamená před velkou hospodářskou krizí.

Ústřední postavy, na rozdíl od místa a času děje, jsou smyšlené. Přestože tu používám a nechávám mluvit i jednat nejvyššího kriminálního radu Vaňáska, kterého všichni známe z Panoptika starých kriminálních příběhů a jiných počinů Jiřího Marka, potažmo Hříšných lidí města pražského (Československá televize) jako radu Vacátka, je to pouze má autorská interpretace této skutečné, evropsky významné postavy našich moderních dějin, jednoho z prvních policejních odborníků na omamné jedy a prvotřídního kriminalistu.

Pokud jde o gender nebo sexuální ustrojení postav, nechávám to na imaginaci čtenáře. Nikoho jsem nechtěl urazit, jenom jsem musel napsat příběh o starých Holešovicích, neboť jsem se odtud byl nucen odstěhovat. A vyšlo mi to takhle.

Bolestná rozlučka. Z Holešovic-Bubnů se přece neodchází, a když, tak nohama nebo románem napřed. A co je pro tu starou čtvrť typičtější než bývalá ústřední jatka, dnes Pražská tržnice? Nic. Ani Stromovka se svou Šlechtovkou a Místodržitelským letohrádkem, ani Sparta a vodárna nahoře na Letné (ty jsou stejně v Bubenči), ani Elektrické podniky, Štros, Svatý Antonín Paduánský, Veletržák, milovaná Milada, Brouk a Babka, technické muzeum, větší lán Letné, básník Šiktanc se sklenicí plzně u stolku na chodníku před Malým Berlínem.

Nejtypičtější pro staré Holešovice-Bubny opravdu byla smrdutá jatka v dolíku u řeky, jemuž se hanlivě přezdívá Mokřad a na mapě je i z vesmíru vidět jako drzý výčnělek Prahy, který i samotná Vltava musí uctivě obtékat.

Miloš Urban

Miloš Urban
Továrna na maso

Fotografie na obálce z volných zdrojů

Korektura Jaroslava Bednářová

Technická redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 6. 2. 2026

ISBN 978-80-274-4872-2 (epub)

ISBN 978-80-274-4873-9 (pdf)

ISBN 978-80-274-4874-6 (prc)