Tvůrci času

Jiří Walker Procházka

Znění tohoto textu vychází z díla Tvůrci času tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Winston Smith v Praze v roce 1991.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

§

Text díla (Jiří Walker Procházka: Tvůrci času), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 6. 2. 2026.

Děkuji všem, kteří se jakkoliv spolupodíleli
na vzniku této knihy. Jsou to zejména:

Zdeněk Rampas, Jitka Matejzíková, Ondřej Neff,
Martin Zhouf, Ivan Adamovič, Tomáš Huml,
Tomáš Štipský a Václav Soukup.

Jiří W. Procházka

Pražský Průnik

Motto:

Kyberpunk – jakožto nejmodernější větev americké science fiction – je produkt hypertechnické společnosti, jejíž dominantním rysem je nadvýroba hmotných statků. Každý pokus o mechanický pokus přenést kyberpunkové metody k nám je – jak si myslím – odsouzený ke směšnosti. Tam, kde nefunguje telefonní síť, nelze hodnověrně snít o kyberprostorových eskapádách.

Ondřej Neff, Moderní SF, 1987

Prolog

„Tady je ta depeše z Intersoftu,“ poslala Roxanna na vedlejší display stručný kyberfax.

Rolland sundal nohy ze stolu a pomalu se zvedl z Vasilova křesla, které spletí pochromovaných trubek připomínalo tlakovací stanici brazilského biovodu. Pohlédl na sdělení s londýnským kódem utajení, prsty se mu rozlétly po holografické klávesnici a potom chvíli čekal na další informace.

„Praha – hlavní město bývalé České a Moravské a Slovenské Federativní Lidové Republiky, nyní metropole Středoevropské konfederace. Ekonomická situace stále…“

Roll pozorně četl. Na Starém kontinentě byl jako doma, to se však týkalo jen jeho západní části. Ale do zdevastovaného, nacionálními a sociálními konflikty ještě stále sužovaného území asi pěti celkem bezvýznamných, zaostalých států ještě neměl důvod cestovat. Teď bude muset.

„Rolle,“ ozvala se dívka se zeleným čírem. „Lezeš do kybernetickýho skanzenu. Jestli se tam někde zacyklíš, tak tě nevyhrabem ani Otvírákem.“

Rolland se opřel čelem o celostěnné okno. V hloubi pod ním zářila okna večerního Friska a necelou míli vlevo se přes záliv klenula ostrými reflektory nasvícená Zlatá Brána. Tradiční červený nátěr lan a pilířů zářil do noci jako magická pavučina. A tisíce zadních i předních světel aut lezly oběma směry jako nekonečná procesí světélkujících pavouků.

„Jo, na tom něco bude. Ale Láva se šíří celým Systémem a v té Praze je její zdroj. Je to geniální vynález – a sofťáky, kteří tu frajeřinu vypustili do světa, musíme zaháčkovat.“

Rox si opřela hlavu do dlaní. Rolland zamyšleně hleděl na mozaiku vytetovanou na jejích opálených pažích. Dílo seoulského podzemního umělce Tchajwenga, artsoftového podvodníka první třídy, v šeru kanceláře zvýrazněné mystickým svitem klávesnic a monitorů fosforeskovalo a člověk neznalý věci by přísahal, že složité obrazy po kůži lezou jako kinetické obtisky do dětských koupelen, poslední hit Disneyovy Kidworld corp.

„Já vím,“ řekla Roxanna. „Jenom jsem myslela, jestli by se to přece jen nedalo zvládnout Zvenku.“

Rolland rozhodil svalnaté paže prorostlé stříbrnými nitkami neurovodičů.

„Já vím,“ opakovala Rox. „V Intersoftu nejsou blbci.“

„Takže jdeme na to?“

„Oukej.“

Kapitola I
Do Prahy

Binnary runner s kódem 001 se řítil nad zvlněnou stepí firmy Toyota-Benz, osamělé shluky dat trčely z kompaktní Nulté úrovně jako rozložité baobaby v Nairobském mauZooleu. Právě se pohyboval západoevropským regionem a kromě občasných a předpokládaných virových útoků – nezávislé firmy se podobaly tlupám Don Quichotů – cesta probíhala bez problémů.

Ssssh…

Bylo to nečekané jako útok mariňáků v Tripolisu, ale tam to byli lidi; největší kámoši s em-sedmnáctkou a útočným nožem, pískové maskáče a zelené barety, nelítostní, dokonalí, ale lidi. Tady se však valila nelidská, nehmotná, rudá masa binární Lávy. Roll si nedávno několikrát projel demoverzi rudého útoku, kterou na základě analýzy Intersoftu sestavil, ale přesto ho teď razance a systémová bezohlednost Lávy zarazila.

S tichým svistotem zalilo rudé zlo rozlehlou databanku japonského koncernu a jednotlivé, žhnoucí a šlehající jazyky slepě zaútočily na runnera. Rolland strhl knipl vpravo, přitáhl ho až k tělu a na projekci klávesnice doslova vymlátil pověstný letový příkaz Fly By Wire. Kyboard zareagoval rychleji než útočící kobra. Vystřelil o dvě Úrovně výše, Rollanda přitisklo zrychlení do měkkého Weinerova křesla, a krvavá chapadla Lávy sáhla do matematického prázdna.

„To bylo oukej,“ řekl skotskému vozítku Rolland a opět se chopil řízení. „Ta zkurvená Láva je horší než Joker Rozparovač,“ vzpomněl si na nepříjemného protivníka, placeného Intelspace Unionem, který při útoku používal biologickou holoclonu. Rox ho dostala, když na ni vyjel na střeše War Trade Center v Hamburku. Rozsekala mu tu jeho slavnou clonu hyperbolicky řízeným stroboskopem, který ji na objednávku implantoval do čelní dutiny moudrý rabín Gun, letecký izraelský kyborg. Joker snad chtěl protestovat, ale během jeho pádu z půlkilometrového baráku mu nebylo dost dobře rozumět. Dole už nic neříkal.

Láva byla horší. Intersoft to zkoušel tvrdými systémovými šoky. Ten neuspořádaný (a proto geniální?) chuchvalec nedefinovatelných binárních struktur byl nezadržitelný. Nikdo nebyl schopen odhadnout, kde se objeví, co a proč právě zničí. Byl to jeden veliký, tajemně organizovaný chaos, a to Rolla, tvůrce marsovského reklamního projektu Město Usherů, vzrušovalo.

„Pane, za třicet timů opustíme germánský region,“ oznámil řídící program kyboardu.

Roll fascinovaně hleděl pod sebe. Zvrásněné moře vychládající, purpurově sinalé Lávy zahltilo beze zbytku celé tři Bloky. Na palubní desce zjistil, že právě krachlo dvanáct menších firem a kompletní evropská pobočka Toyota-Benzu. V duchu obdivoval mozek, který tohle nekompromisně pustil z analytického řetězu Systémového Desatera.

Brána do Středoevropského regionu byla viditelná už zdálky. Mohutná stavba se podobala jednomu z mnoha barů v Maginotově linii, už při svém vzniku nedotažené betonové bariéry, která kdysi měla sloužit jako neprostupný val mezi dvěma historickými státy USE. Po celé hranici regionů pulsovala Berlínská Zeď, celkem zdařilá softkopie Čínské Zdi. Před jednotlivými sběrnicemi se dunivě procházely uherské antiviry, jedny z těch, které Rada Bezpečnosti zakázala spolu s ruským agresivním commandem Čapajevem.

„Vstupní kódové vízum!“

Rolland bez řečí procedil skrze boční hypersklo několik požadovaných kilobytů a v duchu viděl Roxannu, jak sedí u terminálu, štíhlé prsty s černě nalakovanými nehty kmitají po zářící klávesnici, vedle sedí mohutný zrzoun Herman Kokrháč, oba jsou jištěni Mesiášskou kápí, vymakaným programem viĺnjuského rodáka Edbergise, a souběžně drtí východoevropské cestovní pobočky v bipolárních lisech do té doby, než z nich dostanou ten správný vstupní kód, a pak ho posilní myriádami kyberkanálů až do pevně adresovaného Rollandova kyboardu.

„V pořádku. Vítejte na českém území,“ příkazový celní soubor měl neustále ten duchaplný výraz zmuchlaného víka od popelnice.

Kyboard projížděl masívní Zdí. Lineární tunel se podobal slavnému reálu mezi Koreou a Kjúšú. Poziční kontrolery se perspektivně sbíhaly do jediného, renesancí určeného bodu, každých pět set feronů se kolem mihlo antivirové stanoviště, ze stropu čněly stalaktity digivodů – jakési odsávání binárních zplodin, vznikajících při fázovém soustředění a stejnoměrném pohybu různorodých softwarů, čehož byl tunel jedinečným příkladem. Rolland si během putování přepychovým kanálem říkal, že pověsti o katastrofickém stavu východního biprostoru byly přehnané, a potom vyjeli z tunelu.

Před oběma poutníky se otevřela zpustošená, snad měsíční, binární krajina, hardwarový strop byl ve výši pouhých tří Úrovní, datové stopy byly přehlcené nekompatibilními hromadami dat, grafické soubory se lámaly už v první vrstvě, příkazové kanály se podobaly smrdutým stokám opuštěného Petrohradu, zločin a trest… Jenom v některých místech probleskovala oslnivě zářící, pravidelná pavučina s logickými kontrolami na řetězových Mostech i paprskových Dataduktech, ale to byly ojedinělé zjevy zahraničních korporací, které do těchto zemí investovaly v období Plyšových převratů, a nyní, také z reklamních důvodů – negativní reklama má důraznější dopad na diváka než tupé vychvalování sebe sama – z těchto důvodů setrvávaly na nejistých trzích Střední Evropy, která se ještě dnes nebyla schopna osvobodit od psychoteroru a duševní strnulosti jakýchsi lidových režimů, které zde nejen v nedávné minulosti existovaly.

„Zaregistruj se u nejbližší zahraniční firmy, támhle ta ranvej by podle designu přistávacích hesel mohla být něco solidního ze Severu.“

Kyboard se spojil s norskou Fish Freezing. Mesiáši od terminálů ihned seveřanům dodali výměnný software, jednalo se o vstupní licenci na geostacionární družici Posseidon, první orbit grónských rybářských společností. Cesta po široké skandinávské sběrnici do srdce Střední Evropy trvala jen tolik, co by se do stařičkého timeru vešlo, a byla vroubena trouchnivějícími digitálními skládkami, shluky matematického svinstva i zetlelými pozůstatky místních kybervozítek.

„Jsme tady, pane. Praha.“

Rolland se nevěřícně rozhlížel.

„Jseš si tím jistej?“

Kyboard stroze oznámil, že souřadnice má B-runner před sebou.

„Potěš nás Systém,“ pronesl binnary runner 001. Jestliže kybernetická struktura pohraničních oblastí byla, mírně řečeno, zpustošená, zde se vznášel nad nestvůrným binárním vrakovištěm. Pokroucené databloky se co chvíli řítily do cesty zmateným firemním helpům, pirátské verze Systémových programů se proháněly po rozpraskaných sběrnicích jako na 500 Indy, brontosauří, tupě vyhlížející databáze se valily po spletitých, chaotických komunikacích, ohromné a z posledních sil se vznášející centrální evidence srážely špičky slibně rašících artwarových produktů, do toho se přes celé tři Úrovně tyčily nesmyslné softwarové pomníky hynoucích hospodářských gigantů, které svou zbytnělou kapacitou dusily soft-runnerské podhoubí; to se jenom občas projevovalo zábleskem kyberjetu, na zdejší poměry celkem slušně vybaveného, obvykle směřujícího k visutým Mostům a majestátním Dataduktům, k oslnivým liniím Světové sítě, která se lhostejně rozprostírala nad tím ubohým, špinavým a pomateným světem.

„Pane, mám v dosahu kód Mesiášů.“

„No,“ promnul si Rolland spánky, oukej, mají mě na laserovce, „tak se do toho pustíme. Poslední zdroj Lávy byl registrován tady, v tomhle… V Praze. Intersoft celou akci prováděl Zvenku, přes interfejsy. Jejich sofťáci nic konkrétního nezjistili. A proč?“ uvažoval Rolland a zamyšleně přejížděl zaměřovačem okolní programové prostředí. „Protože na všechno zírali z úrovně našeho Systému!“

„Vy si činíte z mých struktur takzvanou legraci,“ nedůvěřivě se ozval kyboard, když mu došlo, kam binnary runner míří.

„Jsem rád, že jsi to tak brzo pochopil. Abych nezapomněl, poděkuj Norům za milé přijetí, že jim přeju bohaté úlovky – a jdeme na transformaci,“ dodal Roll a vystoupil z kabiny.

Kyboard v analytické části svého programu připustil, že toto je právě ten ukázkový příklad, proč se špičkovými runnery stávají nejchladnější a zároveň nejdivočejší lidští jedinci, kteří vzdor všem reáliím, podmínkám i samotné logice binárního světa jednají v určitých okamžicích právě zcela nevypočitatelné, lidsky neboli šíleně.

Kapitola II
V Praze

„Naše firma však o žádném takovém požadavku není vyrozuměna. Počkejte moment, ještě se pro jistotu optám,“ vlezle a podezřívavě se uklonil strážný, ošuntělý, kdysi ukradený antivir Virolog C, nyní přeformátovaný a navlečený do pancéřované uniformy se znakem obskurní organizace Tesly-Deltos.

„Opakuji vám již potřetí, že se jedná o kontrolu softwarového prostředí, mezinárodní akci dohodnutou na CEBITU…“

„Lituji, v Hannoveru naše firma nebyla.“

„Ale…“

Virolog místo další diskuse stiskl alarm. Z vedlejší stopy vstoupili do digitálního foyeru tři urostlí Bezpečnostní Bilicionáři. Roll si byl vědom významu svého inkognita.

„Tak mladej, pakuj se vocaď!“ zdánlivě klidně utrousil kybernetický pořez, sestavený z odcizených elementů firmy Encryption Data. V analytické části mu prosvítalo špatně zlikvidované sériové číslo, na prvním místě 07, jihoamerická oblast.

„Podle mezinárodních konvencí, které vaši zástupci podepsali po Plyšovém Převratu…“

„Tak to s ním skončete. A připravte omluvný dopis. Spletli jste si ho s uralským virem typu Stal; to za kopečkama vždycky zabere,“ pokrčil derivacemi Virolog a nerušeně se vkódoval do rotační spirály Sportlota, kde svému majiteli, manažerovi firmy, prokazoval neocenitelné, kriminálem zavánějící služby.

Bilicionářům se v rukou objevily dlouhé virtuální obušky.

Rolland se už nepokoušel o další kontakt. Klidně vytáhl z podpaží baser a dříve, než antiviry stačily vyčíslit své překvapení, vymazal je i s částí foyeru. Vyšel před nevkusný grafický portál Tesla-D a nasedl do omlácené Slávie.

„Seznámil ses už s ovládacími prvky?“ otráveně se zeptal přestrojeného kyboardu. Vozidlo neutrálně zablikalo interiérovým osvětlením a zabručelo, že příště se raději nechá komplexně přetáhnout do kuchyňského robota Cpt. Cooka než tohle.

„Musíme se oficiálně dostat do centrální databanky – jestli tady ovšem nějaká existuje,“ zapochyboval Rolland a dál sledoval okolí. Opouštěli region firmy, přes kterou se Rolland chtěl dostat do zdejších binárních kanálů. Cestou do Prahy si vytipoval několik podniků, jež se alespoň částečně věnují firmwaru nebo ho třeba loupí, to mu tady bylo jedno. Už při první návštěvě moravských zbrojařských závodů Sámo, k. p., narazil na tvrdý odpor. Zdejší programové prostředí se podobalo čínskému, dokud nejlidnatější stát světa pod ekonomickými tlaky nepřistoupil na Systémové Desatero. Výhodou Rollanda bylo špičkové programové vybavení, které si i přes transformaci převedl do svého Black Boxu. Při návštěvě mamutího koncernu, o němž kromě Střední Evropy nikdo neměl ani potuchy – jakýchsi spojených podniků zahraničního obchodu Interkovo Corp. –, musel použít interpolačního chrliče.

Teď se pohybovali po Nulté úrovni, Slavia se zrcadlila v řídkém proudu souborů a zpomalila na pravěkou hardwarovou rychlost, udávanou v megaherzích, snad ještě z dob Pána Univacu. Rolland se natáhl na křeslo a odsunutou střechou hleděl vzhůru, do prostor, kde se v kybernetických výšinách křižovaly jemu tak důvěrně známé, oslnivě zlaté pavučiny Světového Systému. Bylo jich však žalostně málo. Mezinárodní síť, ať už dopravní, kybernetická, nebo obchodní, ve Střední Evropě vždy krachovala na dvou problémech – neuvěřitelná technická zaostalost a na ostří nože vyhrocené nacionální konflikty. Když už se European TGV podařilo na konci minulého století dotáhnout magnetickou rychlodráhu až do těchto exotických končin, Horní Uhry ji na moravských hranicích nekompromisně zablokovaly a žádaly od Spojených Států Evropských dotaci mezinárodně stanoveného jízdného. TGV totiž chtěla prorazit až do Pobaltského svazu po souši, původně přes Svobodnou Ukrajinu; nakonec ji po dlouhých jednáních vpustilo na své území Polské království, takže spornou hornatou krajinu raději obešla. Horní Uhry potom bezvýsledně zažalovaly TGV v Haagu pro poškozování slovenských národních zájmů, vzpomínal Roll na údaje z pařížské databanky – a v duchu obdivoval ty organizace, které se přese všechno pokoušejí usadit a misionářsky zakódovat do těchto binárních i morálních pouští Systémové Desatero.

„Je zcela pochopitelné,“ vysvětloval mu kdysi jeden dada art-werák v obnoveném curyšském Cabaretu Voltaire, „že právě ve Střední Evropě se rodí výjimeční filmaři a literáti. Tamní Absurdistán už snad sto let skýtá nepřeberné množství paradoxních situací, které my tu známe ještě tak z Lloydových modelových katastrof a které, pozor, postihnou každého nepojištěného! Hovno. Ještě dvakrát absint! A zase pozor! Jestli to dneska se mnou sekne, nejsem pojištěnej!“

A je to tady. Proti Lávě nebyl pojištěný ani Rolland. Ssssh…

Právě před nimi se v kyberprostoru zhmotnila temně rudá svislá stěna. Láva se vevalila do kanálů s rychlostí, jakou Rolland zažil jen při arabských Průnicích, když hordy zahalených virů napadly taiwanský Acer – šlo tam o dost vysoké dluhy a ještě větší úroky – a Mesiáši to museli likvidovat Polární Září. Tady však nebylo softwarové prostředí vhodné pro nasazení pulsního pole s tak romantickým názvem. Zde by se to rovnalo explozi chemonových hlavic v centru Mexico City.

„Vyser se na Slavii a vem to po Drátě!“ zakřičel Rolland. Kyboard se vzepjal jako taškentský plnokrevník, shodil ze sebe neohrabanou českou nadstavbu a vyrazil vzhůru.

„Sleduj hlavní proud Lávy!“ přikázal Roll a na zadní plošině, při všech potížích s binárním zrychlením, instaloval na trojnožce se pokyvující mohutný interpolační chrlič. Láva se po nich vzpínala o celou Úroveň vzhůru a Roll jí odřezával nejdotěrnější chapadla soustředěným proudem ničivých příkazů. Během střelby pozorně sledoval chování rudé masy. Bylo nepochopitelné. Runner opět musel v duchu uznat dílo neznámého tvůrce. Láva pod sebou drtila celé firemní databáze, v okamžiku zlikvidovala policejní archív, před jehož zamřížovaná Windows vyběhlo několik rozcuchaných antivirů a mávalo před sebou jakýmisi ministerskými výjimkami. Lavina mrštila nebožáky o stěnu archívu a rozšlehala je na digitální kaši. Temně rudá, valící se kyberhmota byla nezadržitelná, Nultou úroveň srovnala se zemí, vybílila ji až na samotný BIOS, teď vtrhla do celkem dobře vystavěné sítě ČTK a zmuchlala ji jako ubrousek od pizzy, jen zahodit ji nebylo kam.

Runner pozoroval matematickou apokalypsu – a něco mu nesedělo. Láva podle údajů londýnského Intersoftu byla zřejmě zbraň počítačově zaostalých zemí proti zbytku světa. Něco jako prušácká frakce Rudé Armády nebo libyjská Revoluční komanda smrti. Ale Láva během svého vzniku zničila několik místních gigantů, včetně policejních kumulovaných dat. To nedávalo smysl: za prvé. A za druhé: všechny programy nebyly zničeny. Několika se podařilo uprchnout. A jejich adresy Roll stačil zaregistrovat. Samé malé ryby. Ale mrštné. Za jednou se hned pustil.

Byl to síťový komand s firemním copyrightem Dalibor Tower. Roll vyslal dotaz do zlatých pavučin Systému a v mžiku měl potřebné údaje. Byla to jedna z těch malých soukromých firem, které se díky vysoké odbornosti, v níž pracovaly, vyhnuly akciové vlně neokomunistické Strany práce, která stále považovala Světový Systém za nadvládu strojů nad lidmi, kapitálu nad dělníky a nakonec ho označila za hlavní příčinu hospodářských potíží Střední i Východní Evropy.

„Dalibore, tady runner ze Systému. Potřebuji tvou pomoc.“

Letící věž s kruhovým půdorysem vysunula nedůvěřivá tykadla.

„Runner? Ze Systému? A co děláš tady?“

„Zajímá mě ta vaše Láva.“

„Mohu vidět tvůj kód?“

Roll beze slova zaměřil temný kódový paprsek na bublinovou anténu Dalibora.

„Oukej,“ ozvalo se po chvíli a spodek věže se odklopil jako kabina Jumbo-planu. „Schovej se. Teď tu budou dost timů čenichat kágébáci, nemá cenu je nějak provokovat.“

„Vy tady máte pořád ty ruské bacily?“

„Samozřejmě. Stáhli sice tanky, ale ekonomiku mají pořád pevně v rukou. Znáš to, ropa, plyn… Možná nevíš, jak to tady dopadlo, když nám zavřeli kohouty.“

„Zrovna o tohle se nějak nezajímám.“

„Další volby vyhrála Strana práce, o té jsi určitě slyšel, a zas to k nám pustili. Támhle máš první divizi.“

Roll mezitím zaparkoval v nitru profesionálně udělaného programu a podíval se hypersklem udaným směrem.

Roj vzteklých sršňů byl proti ruským virům, kódovaným pod označením Invaze 21, roztomilé hejno hmyzu. Tvrdě rezidentní programy útočily na přeživší databanky, rvaly z nich celé bloky údajů a navzdory mezinárodním dohodám je bezohledně integrovaly do ruského datavodu Družba, jehož hadovité ústí se vznášelo někde mezi druhou a třetí Vrstvou a lačně hltalo další a další desátky.

„My jsme oukej. Tenhle software nezaregistrují. Kdyby nebyly tak mocný, byly by v podstatě k smíchu,“ ozvalo se za Rollovými zády. Otočil se a konečně spatřil neznámého editora. Autor pochopitelně neměl možnost být Uvnitř, vlastnictví vstupní jednotky se na Východě i Jihu považovalo buď za smrtelný hřích, nebo za průmyslovou špionáž. Přesto se s ohledem na kvalitní software, v němž se ocitl, zeptal:

„Můžeš se mnou alespoň komunikovat on-line?“

Editor pokrčil fonty a rozhodil makra:

„Autor by za to dal modrý z nebe.“

Kontra Gybernetičtí Bojaři skončili akci a cestou k Družbě ještě vykrádali soukromé databanky i školní hry.

„Tak ty jseš tu kvůli Lávě. To je dobrý. Ty Jednadvacítky,“ ukázal editor helpem za vzdalujícím se stádem KGB, „jsou tu kvůli ní taky. To máte společný zájem, che.“

„To se celkem povedlo,“ suše konstatoval Rolland. „Tím chceš naznačit, že ta vaše Láva jim taky nabourává databanky.“

„Rusové jsou přesvědčeni, že Láva je váš produkt.“

„A vy, tady, si myslíte co?“

„Že to sem nasadil někdo zvenčí, to je jedno odkud. My se teď zase posledních pár let učíme vidět nepřítele v každým, che.“

Rolland se posadil. Dalibor postával vedle osy řídícího programu věže a dostával na vnitřní screen další data. Rolland mezitím opět pečlivě prověřoval firmu D. Tower.

„Máš tu vzkaz,“ řekl Dalibor a uvolnil runnerovi místo. Ze Systémové pavučiny vlétl jako kulový blesk do prostoru věže malý, matně lesklý osmistěn.

Mesiáši si pospíšili.

„Víš, co to je?“ zeptal se Rolland Dalibora.

„Jestli to je superscan Jericho, tak o něm jsem jenom slyšel.“

„Strefil ses. Tohle by tě mělo prověřit až do morku kosti. Souhlasíš?“

Editor se místo odpovědi systémově uklonil a napojil se na řídící program. Roll byl ve střehu. Bylo by mu však líto zničit tenhle ostrůvek profesionality v okolním beztvarém balastu.

„Můžeš začít, cizinče,“ zadunělo to interiérem. Řídící program otevřel své zdroje. Roll vložil Čichače do útrob věže. Třináct timů uběhlo jako hyperlet z jednoho pobřeží Států na druhé.

„Dalibore, jsi čistej jak obecná teorie relativity,“ ulehčeně se pro sebe zasmál Rolland.

„Tak – kam to bude teď?“ zaduněla věž.

„Tohle rozmnož, šukací kód je uvnitř, a vypusť to na všechny strany. A my si teď prohlédnem místo vzniku poslední laviny.“

„Byl to Konfederační Statistický úřad,“ informovala věž a spustila se na zdevastovanou Nultou úroveň, která vypadala jako Hirošima po První bombě.

Rolland hleděl dolů na přibližující se terén, a jakkoli byl zvyklý na všechny druhy Systémových ataků, tady cítil, jak mu po zádech stéká héliově studený pot.

„Strašidlo Rudé Lávy obchází Světový Systém,“ řekl potichu Dalibor, když si všiml Rollandova údivu, údivu nad tím, jak je tohle vůbec možné – a vzpomněl si na své řídké návštěvy světových veletrhů, kde se ho všichni ptali, jak je to vůbec všechno, teď, po Převratech, možné. A nechápali. Snad někdo, třeba tenhle, pochopí.

Kapitola III
Z Prahy

„Signál přímého ohrožení, stupeň 001! Volám Mesiáše, volám Intersoft! Tajemství Rudé Lávy odhaleno! Nemohu předat informace, systémová blokáda! Nouzový signál, stupeň 001,“ vystřelovala Daliborka mayday na všechny strany.

„Jak se v těch sračkách můžete pohybovat?“ zasyčel Rolland, mírně vyvedený z obvyklého runnerského klidu.

„Jde o zvyk. Prostě proto tady žádný Světový Systém nikdy nebude. To je vše.“

„Vždyť vám telefony dělal Ericson, a Švédové nejsou blbci.“

„To už je pár let. Od tý doby, co vládne Strana práce, devět desetin zahraničního kapitálu raději vypadlo. Ericsonové taky.“

„Takže tu můžem trčet třeba sto timů?“

„Tyhle poruchy jsou nevypočitatelné, a tahle vypadá špatně. Někdy se prostě staré linky zruší a natáhnou se nové a…“

„A co s daty?“ optal se ledově Roll.

„Nic. Záloha, počítané ztráty… Bože můj! Vždyť ty jsi projekce!“ zapotácel se Dalibor.

„Jsem rád, že ti to došlo.“ Rolland byl zvyklý na binární ohrožení nejvyšších stupňů, pochopitelně i na útoky hard-runnerů, ale vždy u toho byli Mesiáši, a hlavně – Desatero.

„To je pěknej průser,“ prohlásila Věž.

„Binární projekce člověka nemůže mít Vnější zálohu, protože při nouzovém návratu runnera by přehlcený mozek nepřežil informační explozi,“ citoval pro sebe zmatený editor jeden z bodů Desatera. „Riziko úmrtí při nouzových návratech je v poměru k přímé likvidaci runnera v Systému asi 500 : 1.“

„Takže to shrneme – Čichače jsme vyslali, nepronikli. Napojení na Mosty nebo Datadukty je tady bez novellovského Lana nemožné, taky nic. Nouzové signály, které by normálně pavučina Systému registrovala i tady, se nechytly,“ Rolland seděl u chrliče, díval se na neprostupnou, binárními tepnami protkanou stěnu a v hlavě se mu už po několikáté odvíjely uplynulé události.

Místo řádného ohlášení v KONfederačním STATistickém úřadu zajistil Dalibor vstup do datových kolosů způsobem, který Rollovi připomněl hlavolam Podraz IV. Navzájem propojil systémy hlasové kontroly a databanku záznamu schůzí podnikového vedení a tím zahltil vstupní kontrolu do té míry, že musela být na několik timů odpojena, a v tom okamžiku Daliborka prolétla opuštěným, nehlídaným I/O koridorem.

Rolland byl v první chvíli příjemně překvapen. Na rozdíl od okolního zuboženého programového prostředí zde existovala standardní síť typu Novellov, v hlavních uzlech dokonce napojená na osamělá vlákna Systému, která křižovala pevně vymezený prostor KonStatu ve vyšší transportní vrstvě, a informační zdviže dodané pittsburským Rockwellem sloužily i v těchto obecně pekelných podmínkách obdivuhodně spolehlivě.

„Tady to začalo naposled,“ řekl editor Věže.

Toho si všiml i Roll. Šachovnicová vrstva Nulté úrovně, pravidelná struktura rotačních kuželů a komolých jehlanů navzájem propojených místními komunikacemi, náhle končila a Věž stála na kraji lávového pole. Vypadalo to jako tajga po návštěvě tunguzské sondy. Z epicentra se paprskovitě rozbíhaly stíny zlikvidovaných souborů, v samém středu se až ke druhé Úrovni tyčila trojice zderivovaných programových kmenů, a všude kolem bylo ticho, že by bylo slyšet spadnout bit do Studně.

„Potřebuji všechny dostupné akce KonStatu za posledních sto devadesát timů. Kde je pražský commander?“

„Nedaleko odsud. Kybernetická akademie věd, barák plnej starejch volů, ale software jim na zakázku dělala albánská pobočka AT&T.“

„Jo, to vypadá spolehlivě. Cesta?“

„Je to oukej, runnere. Je to paralelní Blok, ve kterým jsme – už teď.“

Rolland uznale kývl projekcí hlavy. Hyperfázový přenos dat by v tomhle bordelu nečekal.

„Tak to by šlo,“ řekl a vypustil z věže tisíce Čichačů. Hejna stříbřitě lesklých vyhledávacích programů se rozlétla do kyberprostoru jako mračna kobylek. Křídla se jim třpytila v mlžném svitu, který tekl z hardwarového stropu, a dostávala se pod kůži kódovaným i biometricky chráněným bázím, pronikala do střev Akademie a sála z nich životodárné informace, jimiž se udržovala při životě, a které binnary runner potřeboval k práci. Ten seděl před řídícím programem Dalibor Tower a pouštěl do něj získaná kvanta údajů, pohybem očí je třídil, zvednutím ruky odstraňoval irelevantní údaje, stejně jako tichým zasyčením likvidoval zastaralou virovou ochranu středoevropské konfederace. Milióny, miliardy, biliardy operací…

Daliborka v konečné fázi Rollandova projektování vypadala jako Svatá Helena hodinu před výbuchem.

„Ještě třináct timů. Vydrž!“ Rolland potřeboval ještě jednou ověřit ten podivný výsledek celé akce.

„Runnere, začínám abortovat.“

„Pět timů, pak se vystřelíš k pavučině Systému! Proboha, ještě chvilku!“

Editor už ležel zhroucený a začínaly z něj v čůrcích odtékat jednotlivé příkazy, rozpouštěl se jako CRACKer na jazyku drogmedára.

„Runnere,“ tiše zasípěla Věž.

„Mám to! Jeď! Vem to nejkratší cestou do…“

Věž pod sebe vypustila oblaka runtime modulů, zvedla se o pár feronů a v další fázi zažehla proud ryzí binární energie. Rolland si byl vědom toho, že po takovém Systémovém úniku přijde program o polovinu bytů. Nedalo se nic jiného dělat, protože za nimi se v okamžiku startu zrodila další rudá lavina. Jazyky šlehaly jak vzteklé zmije, ale díky přímému adresování nejbližší ranveje se Daliborka v poslední chvíli dostala do ústí tunelu Českomoravské Kolben Daněk a bleskově znásilněným heslem strojařského trustu za sebou dunivě zaklapla variační poklop. Lávu sice nezadržel ani tento celkem solidní softwarový produkt, ale o zlomek timu ji zdržel, takže se Daliborka mohla vrhnout do civilní telefonní sítě, kde se ztratila jako neosocani v Jižní Americe.

Rolland v dáli za sebou slyšel řádění Lávy, praskot celých firemních Bloků, tříštění kompaktních os i rovin.

„Dalibore?“

„Hm…“

„Tady runner. Dalibore?“

„Vypadá to, že jsme to přežili, co říkáš?“

„Jo. Dalibore, za tohle máš u mě flek na Wall Street.“

„Díky, runnere. Já bych radši, kdybys sem občas poslal pár mega Čichačů a k tomu pořádný sofťáky, co by tu už konečně udělali pořádek.“

„Jo, slyšel jsem, že vy, Češi, teda jenom malé procento, jste romantický bojovníci za spravedlivou věc…“

„Pozor!!!“

Už bylo pozdě. Tohle Rolland nečekal. Právě se nacházeli v celkem frekventované části faxové sítě. Kolem proudily kamióny rozhovorů, vlaky podnikových kšeftů, rikši malých obchodníků, raketové depeše do poledních listů a večerních zpráv – a náhle se z obou stran vyřítila nehmotná, neexistující – co to je za šílenost? – nicotná bariéra. Binární prostor byl slisován jako vraky benzíňáků. Stěny se ustálily pouhých pár desítek feronů od sebe. Jejich mlhovitá struktura začala v dalších okamžicích z vnější strany rychle prorůstat temnými žílami negativní blokády, které se množily a větvily a mohutněly a rostly, a v následujícím timu bylo vše dokonáno. Kolem odříznuté cesty se rozhostilo mrtvé, matematické Prázdno, černé jako vesmírný prostor a mohutné jako plášť reaktoru.

„Do prdele, co je zase tohle?“

„Tak jsme skončili, runnere. Systémový kolaps po česku…“

Rolland stále seděl s hlavou opřenou o hlaveň interpolačního chrliče, a když dospěl až k tomuto momentu minulých událostí, pomalu se vztyčil a prohlásil:

„Dalibore, co bys říkal naší vlastní Lávě?“

„Asi jsem ti nerozuměl, runnere.“

„Kolik ještě máš mega po tom šíleným startu?“

„Dva Coltovy zásobníky.“

„Jseš schopen s menšími úpravami zopakovat to, co jsme vyváděli v tý vaší Akademii?“

„Pochopitelně.“

„Tak se do toho dáme.“

Epilog

„Tak tě vítám mezi živejma,“ vydechl ze sebe Herman oblak dýmu a pozdvihl lampu vodky.

„Díky. Ale v závěti tě stejně nejmenuju,“ zašklebil se Rolland na dávného přítele, se kterým pomohli Tichomořské alianci zlikvidovat čínskou virovou expanzi.

„Rolle,“ ozvala se hubená dívka s fialovým kohoutem na vyholené hlavě, „tak to vyval. My trčíme u terminálů jak pitomci, a panáček je tajemnej jak komoušskej sejf ve Švýcarech.“

„Nechte mě aspoň vydechnout. Ze Vstupní jednotky jsem vypad před třema hodinama…“

„To víme,“ přerušila ho Roxanna, „a taky víme, že vydržíš mnohem víc.“

„A tajemství tý kravský Lávy máš v Black Boxu. Takže buď tak laskav a konečně se vykecej,“ doporučil pro změnu dvoumetrový zrzek s hlavou jak brusný papír a nastavil barmanovi prázdnou skleničku.

„Tak co, runneři, dneska zase do zpěvu ptáků?“ zahučelo to zpoza pultu.

„Hele, Pepku, nech nás v klidu!“ zadunělo na oplátku zpřed pultu.

Barman, dobře obeznámen s Kokrháčovými náladami, dobromyslně kývl vepřovou hlavou a dolil stoličnou.

„Takže, na Lávu,“ řekl Rolland a upil trochu čiré tekutiny.

„Oukej. Blahopřání máme za sebou. Nenech se ale zdržovat,“ kousla Rox. „Ty vždycky umíš perfektně prodat svoje úspěchy, viď?“ Teď už se o toho koženýho frajera bát nemusí, ale když zachytili jeho nula jedničkový mayday, byli všichni mimo. Pochopili, že z toho svinstva mu nepomůžou, že tam zůstane.

„Rolle,“ polkla dívka. „My se o tebe fakt báli.“

„Omlouvám se,“ podíval se Roll nepřítomně do flexyreklamy na spolehlivou mozkovou antikoncepci, holografické blbárny, kterou stejně nikdo nežral. „Já prostě nemůžu věřit tomu, že si tady s váma dávám do nosu,“ řekl Rolland, a kdo ho znal, tak si všiml, že se cynickému runnerovi zachvěl hlas.

Mihotavé světlo loučí v baru Arpunx osvětlovalo tři černé profily lávových protagonistů a zvuková vlna hyperpunku oblévala jejich tělesné schránky tak decentně, jak to jen šlo, jako by věděla, že není radno rušit runnerskou špičku v rozhovoru po návratu z Krajiny Za Zrcadlem.

„Zůstali jsme viset ve slepý síti. To, že jste zaslechli naši nula jedničku, mi oznámil jeden Čichač, který se v poslední chvíli ještě stačil procpat přes bariéru. Doplazil se jako ten borec od Maratónu: oznámil, že mě zase máte na terminálech a zdechnul. Potom veškeré spojení zmlklo. Hardwarové odpojení by přicházelo v úvahu tak řádově za tisíce timů. Času fůra.“

„Ani se nám nezdálo. Tvoje mozková čára měla podobnej pesimistickej názor. Myslím, že si už domlouvala protekční kreditkartu se svatým Petrem,“ nemile prohlásila Rox.

„A to si piš, že bys do nebe nešel,“ řekl potichu Herman, a v duchu byl rád, že už může takhle rejpat.

„Možná máte pravdu,“ řekl Rolland a pohladil Roxannu po nahém rameni. Byla žhavá jako Krakatoa, a občas stejně nepříjemná. Obrátila k němu své velké, temně zelené oči a stiskla mramorově černé rty. Z j-boxu právě zazněla předpotopní nahrávka Suicide a industriální rytmus podbarvil tlukot jejího srdce.

„No, a pak mě napadla ta věc. Bylo to šílené, ostatně jako celý ten problém s Lávou. Když jsem v tom jejich KonStatu analyzoval veškeré akce od poslední laviny, právě tam probíhaly zase nějaký volby. Tentokrát s plnou účastí všech konfederačních států, včetně vlezlýho Východu, který se do toho jejich křehkýho Systému permanentně nabourává, aby byl pořád v obraze. Sám jsem viděl, kolik paměti zabere jeden kágébák. Ale to je vedlejší. Prostě mi konečně došlo – a v Intersoftu jsou pitomci, jako jsme byli my – že Láva není nějakým Einsteinem řízený program, ale programová, živelně vzniklá masa.“

„Hele, Broadway je o pár bloků vedle. Jestli tady hraješ nějaký divadlo, tak to zkoušej tam,“ řekl Herman a nejistě se podíval na Roxannu.

„Kokrháči, vykašli se na to. Jestli má recht, tak to bude pecka.“

„Tak jsme si príma popovídali… Pepku, hoď mi sem ten kanál!“

Barman namlátil do oprýskané khaki klávesnice s neuměle přelepenými war-symboly příslušné kódy a podíval se na Rolla:

„Oukej.“

„Mám to – a vy se teď dívejte.“

Bylo to prosté. Láva vznikala neorganizovaným přehlcením dat v síti. Struktura dané sítě byla nepřímo úměrná razanci rudého nebezpečí. Neexistoval žádný geniální tvůrce Lávy. Existoval jen chaotický shluk ohromných datových kvant, který se v určité fázi vytrhl z logických zákonů bisvěta. Láva byl podivný produkt binárního přehlcení.

„Počkej, dej tam pauzu,“ ozvala se Rox. „Láva se přece v některých případech chová vyloženě inteligentně. Snad mi nechceš tvrdit, že sněhová lavina zaútočí na protidrogovou léčebnu pod Mt. McKinley jenom proto, že uvnitř jsou starý, nevyléčitelný fetmani?“

„Jsem rád, že jsi uvedla ten případ s lavinou. Láva se opravdu chová inteligentně: napadá kompaktní datové Bloky, likviduje obsáhlé firemní programy. Ale Dalibora nedostala. Takže – zpět k té zprávě CNN. Lavina zničila rozlehlý komplex budov s feťákama, ale pokud vím, horolezci, kteří byli o pár desítek metrů vedle, to přežili. Byli pohybliví, mohli se skrýt za výběžky skal.“

„Oukej, Rolle, to vypadá dobře,“ řekla Rox a hodila si do netknuté sklenice hrst ledové tříště.

Rolland vykouzlil na laserovce další obrazce.

„A to je to, co ještě dnes leží Intersoftu v palicích. Láva díky svému abnormálnímu zhuštění dat se chová jako primitivní bytost, snad někde mezi láčkovci a polypy. Každý jednotlivý údaj se chová zcela nevyzpytatelně, ale celek, obrovská množina informací, tvoří samostatně existující entitu, která má při vší své chaotičnosti určitá pravidla existence, určité zákonitosti pohybu, a já nevím, čeho ještě.“

Rolland skončil a konečně dopil první sklenku.

Kokrháč žmoulal havano a hleděl někam do hodně daleka.

Roxanna otáčela v prstech kulový zapalovač Cyberborro.

U barového pultu jako by na chvíli zamrzl čas. Všichni tři si byli vědomi, co tenhle objev znamená. Kyvadlo Daliovských hodin, ciferníkem přehozených přes visutou hrazdu nad zrcadlovou stěnou výčepu, se snad přizpůsobilo stalagmitu ticha, který vyrostl kolem tří nehybných, samozvaných vládců binárního světa, a zpomalilo svůj ubíjející, nemilosrdný pohyb…

„Smím rušit, runneři?“ vylezl zpod pultu Pepek s ohromným klaunským nosem.

„Ty seš vůl, Pepku!“ zaječel Kokrháč. Rox a Roll vybuchli smíchy. Nejblíže sedící sofťáci se rozchechtali. Stoly u barpultu se zvědavě podívaly po původu náhlého rozruchu, vrzot židlí a pištivý smích místních holek, a napjaté ticho, které hrozilo zalknutím, jako by nikdy neexistovalo.

„Takže posledních pár vět,“ řekl už zase klidně Rolland.

Pepek se uklonil, sundal z nosu červenou kouli a důstojně odkráčel za povinnostmi, protože znal zvyky a návyky runnerů, a sousloví „pár vět“ vždy respektoval. Ostatně mu jako barmanovi vyhlášeného mozkového podniku v Greenwich Village nic jiného nezbývalo. Runneři, sofťáci a artweráci drželi jeho podniky mezi první stovkou v N. Y. City, a že tam nebyla špatná společnost.

„Když do toho vrhnem všechny Mesiáše, mohlo by se to za pár let podařit. Tady mám základní algoritmus řízené Lávy. Sestavil jsem ho na principu té divoké. Samotné podklady Intersoftu by k tomu nestačily. Ale když to člověk vidí na vlastní projekci, když si může ověřit několik zajímavých řešení přímo v Kráteru a navíc je hnaný pudem systémové sebezáchovy, potom je možné – za všech těchto podmínek a dobré konstelace hvězd – určit první lávový kvantifikátor. Ověřil jsem si ho ve chvíli, když jsme ho s Daliborem dali dohromady. Díky tomu jsme taky opustili tu slepou českou uličku. Láva, pokud je správně nažhavená – a nasměrovaná – je schopná prokopnout i systémové bariéry. Prostě jsme se s ní doslova vylili na pobřeží Dánska, do Carlsbergu, vyplivlo nás to v burzovní databázi. A tam jste nás už zaměřili.“

„Rollande, já rozumím svahilsky, neboj. Takže tohle je ten základní algoritmus!“ řekl nedočkavě Herman Kokrháč, ukázal na duhově zářící obrazovku a podíval se na přítele.

„Jo. Je to něco jako jaderná fúze, ale v binárním světě. Je to jako rozvodněný Colorado. Je to jako Slunce, jen ho umět vycucat. Ale něco už lidi zkrotili. Ale nic moc, co? Jenomže tohle,“ Roll si filmově upil, „tohle bude fakt pecka. Řízené přehlcení dat. Kontrolovaná kybernetická fúze.“

„Ty blázne, tomu říkám rána,“ vydechla Rox. Herman zase už lítal rukama po klávesnici.

„Takže nejbližší plán: nabourat se do hodně velký firmy.“

„Doporučuji World Industry Corp. Dělala jsem tam komplexní ochranu správní rady, samej jedničkovej software, mám tam kontakt na viceprezidenta. Teda – mám na krku nůž jako on. Oba se hlídáme, co to dá. Dokud k nim nepůjdu makat. A byly by to nejen dobrý prachy, ale hlavně přístup do RICHARDA III., největšího systému v Soustavě.“

„World Industry? Ty beru,“ prohlásil Herman. „S RICHARDEM se dají dělat kouzla, systém silnej jako bejk.“

„Fajn. Myslím, že jsme se dohodli. Vyhlašuju konec práce! Pepku, pusť nám tu svou vykopávku,“ Rolland se obrátil na spolubojovníky, plácl Hermana po rameni silném jako rameno přístavního jeřábu a zadíval se do zelených očí Roxanny.

„I Can’t Get No Satisfaction…,“ zahučelo z j-boxu a bar se už podruhé v krátké době udiveně obrátil k barpultu.

„To je v pohodě, přátelé,“ řekl všem Rolland a uchopil útlou dívku v pase. „Nenechte se vyrušovat.“

„Rolle, ten nápad s Lávou, to se mi líbí,“ tiše řekla Roxanna.

„Děcka, volá mě Kybernetická Kitty! Mějte se tu fajn – a Rolle, ozvu se ti pozítří!“ rozloučil se Herman a odkráčel k šikmému východu z baru, kde se pohupovala bokatá silueta vysoké černošky.

Pomalu tančící dvojice mu kývla na pozdrav.

„A ten projekt nazvem tak, aby to smrdělo reklamou, pod to se dá schovat všechno,“ přemýšlel šeptem Rolland a Roxanna věděla, že mu mozek jede na plné pecky. „Něco tajemnýho, třeba – Paralelní Metagalaxie,“ políbil ji na ucho ověšené chromovanými náušnicemi.

„To by šlo, ty prevíte…“

„A potom, hm, to asi bude překvapení…“

Nad New Yorkem zářil měsíc v úplňku. Somnambulové courali po okapech mrakodrapů, umělci zase nemohli usnout, metaři si libovali, jak perfektně vidí na práci – a v podzemí Manhattanu, v jakémsi baru jménem Arpunx, se rodila myšlenka řízené binární laviny, stvoření umělé inteligence.

„A to překvapení pojmenujem Bejby,“ vydechla Rox.

Tvůrci času

Kapitola III
Černý kněz

Na negativní obloze zahřměla temná spirální exploze.

Chodbami ještě teď znělo odpočítávání: …, dva, tři, čtyři…, a Princovy motory ztichly. Klaun se probudil připoutaný ve svém křesle.

„Klaune, probuď se! Přistání se povedlo!“

„Už jsme tady,“ zašeptal a hadovitá hlava sebou zaškubala. Zavřel znova oči a snažil se odhadnout události, které se musí odehrát, lhostejno v jakém čase. Ano, vzpomněl si, ještě stačil vložit holografickou projekci hliněné tabulky do připraveného bloku palubního počítače a nastavit spínač na třicet sekund po startu. Na tabulce byl základní znak Tvůrců Času – Věčné Kyvadlo.

První výstup Třetí expedice na povrch Popelky neměl nejšťastnější průběh. Astronauti vyvlekli z lodi spoutané členy Druhé výpravy. Tři letoví programmeři, jejichž šílená loď se vrátila k Zemi bez posádky, se zmítali v poutech a z úst jim šla řídká pěna. Dva hyperúdržbáři dostrkali pomatence do bambusové chýše, která stála na kraji pralesa, necelých sto metrů od stále ojíněného kruhu země pod Princem. Během krátkého zápasu jim uvolnili pouta na rukou – a poslouchali jejich hluboký, hrdelní nápěv beze slov. Pohřební píseň. Muž s obličejem hada vešel do chýše, odhrnul list lopuchu a lokty se opřel o pletený rám okna. Baser měl odjištěný a výraz zamyšlený. Bob a JOY-24 vyvezli z nákladní sekce kovovou truhlu a položili ji nedaleko chýše. Pochmurný zpěv souvisle přešel v zoufalý nářek okořeněný ještě zoufalejšími skřeky. Díval se do tváří zajatců. Zarostlé, divoké obličeje, které znal z výcviku na Ganymedu a které se kdysi uměly tak bezstarostně smát, byly znetvořeny duševní chorobou a skelné oči hleděly se zvířecím smutkem na třpytící se rakev. JOY-24 nažhavil svářečku a zeleným plazmovým jazykem odřízl víko. Z bedny vyprostil dalšího příslušníka Dvojky, velitele Li-Fonga. Klaun na něj lhostejně pohlédl. Mrtvý měl ošklivě roztržený hrudník. Pravděpodobně tříštivým nábojem z jeho dépětky.

Hmyzí silueta Prince vrhala na lidské mravence fialový stín. Byli to dobří lidé, řekl si Klaun. Během letu se upřímně bavili jeho kousky, sázeli se o konzervy, zda dokáže přemístit dropí vejce o nějakou tu sekundu zpět. Znali neškodné časové šarlatány, kterých se po všech koulích a orbitech kolem Slunce potulovalo na stovky, a stávali se vítaným osvěžením tisku vždy v ananasových sezónách. Nikdo neznal časový mechanismus, jaký používali, a teorií o jejich umění bylo na stovky. A Klauni na otázky novinářů odpovídali tajuplným mlčením. Protože kdyby prozradili, na co jsou v marsovských katakombách nebo v himalájských klášterech připravováni… Ne.

Klaun stiskl úzké, nazelenalé rty, přehodil si zbraň přes rameno a chůzí hodinového kyvadla opustil chýš.

Existenci Popelky tuší časoví kněží od nepaměti. Mají v sobě od nepaměti zakódováno tajemství Věčného Kyvadla. V posádce každé mezihvězdné výpravy byl proto vždy jeden z nich. Připraven splnit úkol.

Pohlédl ještě jednou na tělo Li-Fonga. Ty jsi také splnil svůj úkol, ty, Černý kněz druhé sekty z oblasti Velké Zdi.

Na žilnaté paži mu zabzučel interkom.

„Rone, máš tu práci,“ ozval se Abé Haura, lékař výpravy, dvoumetrový habán, strnisko vousů a havraní vlasy na ježka. Oči měl podivně zamžené a Klaun slyšel jeho strach, když kráčeli chodbou dlouhou jako Vlasy Bereniky. Abé otevřel komáří dveře a vysoký gravitační bzukot ztichl. Kruhová místnost připomínala ledový zámek. Lékař přistoupil k ovládacímu pultu márnice a otevřel kryt šesté kóje. Ovanul je studený dech smrti. Lesklá tvář Dietera Schwartze připomínala ztuhlé potraviny, které kuchař přinášel z mrazáku, ochlazovaného stejným zdrojem. Třetinu lebky měl rozdrcenou na kaši. Abé něco říkal, ale Klaun od přistání, zvláště v okamžicích největšího výkyvu Kyvadla, těžko vnímal obyčejný mluvený projev posádky. Při rozhovorech používal složitou techniku kontrakomunikace, jíž se kdysi učil v marsovském jeskynním klášteře spolu s nadaným Li-Fongem.

„To nebude šťastný návrat,“ řekl Abé. Klaun pokrčil rameny. Přesunuli studené tělo na vozík a vydali se do operačního sálu. Oranžová světla ve spojovací chodbě blikala jako oči špatně vyspané lvice. Cestou se lékař bavil s někým po interkomu, ale Klaun se nesnažil pochytit ani slovo. V duchu děkoval Velkému Tvůrci, že lidé objevili Popelku jako první. Bezděky našlapoval vedle matných obtisků stop, které tu teprve zanechá při převozu Dietera z operačního sálu ven.

Abé otevřel vosí dveře, gravitační hukot nepatrně zesílil, a vozík s mrtvým si vzali na starost roboti. Muž s nazelenalou tváří sedl ke klávesnici a jemným pohlazením monitoru probudil počítač. Aparatura se tiše rozvrněla. To je ono, zamumlal si pro sebe a připravil počítač na přežití druhého přemetu. Už jenom pár úderů Kyvadla…

Na biomonitorech EEG a EKG vystřelily přímky rovnější než cesta za řeku Tethys. Číselníky vykazovaly stejný pohyb, jako by byly napojeny na mozek mumie. Automaty na měkkých pásových podvozcích objížděly kolem operačního lůžka. Po pěti minutách Abé navlékl zakrvavené rukavice a stroze oznámil:

„Exitus.“ Přistoupil k mrtvému. Stroje ustoupily, zvědavě zaostřovaly objektivy na palubního lékaře a čekaly na pokyny. Klaun měl práci s počítačem. Nehybné výsledky se náhle rozlétly po prostoru laserovky, holograficky se prostupovaly a on je musel v pravou chvíli vytáhnout z chaosu a uspořádat tak, aby byly srozumitelné i pro lidi, kteří nemyslí binárně a čtvrtý rozměr pro ně znamená jen prázdnou výzvu.

„Srdeční frekvence,“ řekl Klaun. Abé zaštěkal na automaty něco úsečných povelů a ruce mu kmitaly v labyrintu umělých paží nad rozpolcenou hlavou. I obnažený mozek po chvíli vyslal do změti čísel první impulsy.

„Mozek,“ oznámil Klaun.

„Vypadá to špatně,“ řekl si pro sebe Abé a do levé ruky vzal Petriho misku. Na skle ležely několikacentimetrové úlomky kamenného kyje. Do pravé ruky uchopil průsvitnou pinzetu a přesnými, pomalými pohyby vrážel kamenné jehlice do slizké, šedavé hmoty.

Když skončil, prohlásil:

„Snad ho zachráníme,“ a přistoupil k němu. Mrtvý na lůžku zasténal…

„Jsi připraven?“ zaslechl Klaun za sebou Abého.

Překotně odpojili Dietera od binární aparatury a automaty ho zbavily všech kabelů, snímačů a hadic. Potom ho v klusu přesunuli k nejbližší zdviži a sjeli na stanoviště pod Princem, kde ho naložili na hřbet jednoho Pavouka; na druhém ležel rozstřílený velitel Druhé expedice. A jeho kamenný kyj.

Vyrazili na cestu. Poprvé do neznámé přírody tohoto podivuhodného, zaslíbeného světa!

Klaun opět pohlédl na symbol, vrytý trinárním písmem do hliněné tabulky. Symbol a tajemnou formuli Tvůrců.

V korábu zůstala technická polovina posádky. Georobot JOY-24 a parapsycholog Bob Brown se venku starali o povykující zajatce, kteří se dali do pomalého rozebírání chýše.

Poutníci objevili cestu jako stvořenou pro Pavouky. Kráčeli před nimi a automaty pečlivě zahlazovaly stopy. Průchod džunglí doslova mizel. Zpáteční cesta neexistovala. Ve vzduchu stále bylo cítit ono obrácené napětí. Po uzoučké, nedávno proklestěné cestě dorazili po třech hodinách na místo střetu.

Klaun se lehce dotkl ještě teplé hlavně dépětky. Biologové položili sténajícího Dietera do vysoké, krví zatřísněné a poválené trávy. Mrtvého Li-Fonga umístili několik metrů od něj.

Klaun se soustředil. Časová smyčka se prolnula…! Zamířil nad mrtvého, asi do výše hrudníku, ten se náhle vztyčil, z nějakých deseti yardů mu vlétl do rukou mohutný kyj, a prudce se otočil s udiveným výrazem na Klauna. Roztříštěná hruď se v tlumeném, třaskavém výbuchu a gejzíru krve zcelila a z neporušeného trupu vylétl ohnivý náboj přímo do děrované hlavně univerzálního Destroyeru typu V.

Kyjem ozbrojený pomatenec s výkřikem, který nebyl nikomu jasný: „Ve jménu Prvního Tvůrce!“, se vrhl k ležícímu Dieterovi. Geolog se mátožné zvedal – a dostal děsivou ránu. Kyj odlétl od nezraněné hlavy a Dieter se zděšeně díval do tváře Li-Fonga, šéfa Druhé výpravy.

„Pozor!“ zakřičel McIntosh. Klaun sklonil studenou hlaveň zbraně. Li-Fong několika rychlými kroky přiskočil ke Klaunovi.

„Planeta zaslíbená Prvnímu Tvůrci,“ zachrčel a vyrval Klaunovi z ruky hliněnou destičku s magickými znaky.

„Kde je Kyvadlo?“ zeptal se Klaun. Jeho potetovaná tvář se znechuceně stáhla. Černý kněz zešílel. Neunesl přítomnost Kyvadla, ačkoliv právě tomu v klášterech věnovali celá léta, léta strávená jen v přítomnosti Věčného Pohybu, ve tmě, jenom o vodě a obilné kaši. Tam se učili vnímat nekonečný, zrádný pohyb Kyvadla, tam stovky nevyvolených přišlo o rozum, ano, vše, co se tam naučili… Nebo naučí.

„Opusť ty časové barbary! Vyslyš mne, prosím,“ Li-Fong schoval do záňadří posvátný talisman.

„Kde je Kyvadlo?“

„V horách, ve městě chronosaurů. Vyzývám tě, nedovol, ve jménu…“

„Měl jsi jiný úkol.“

„Rone, nedovol, aby zase nepochopili Kyvadlo. Nedovol, aby…,“ šeptal stále tišeji šlachovitý Číňan, poklonil se vyholenou hlavou k zemi, až mu přepadl copánek, a rozkýval se jako kyvadlo, a pozadu se vzdaloval, až se ztratil ve vysokých travinách, jejichž stébla vydávala zvuk pozpátku přehrávané symfonie.

Kapitola II
Chronosauři

Život Třetí expedice se po vzrušených událostech pomalu vracel do normálních kolejí. Klaun byl na vlastní žádost přidělen k JOY-24, se kterým podnikal dlouhé výpravy do okolních hor, a když se po několika dnech vraceli s plnými zásobníky jídla a vyprázdněnými kontejnery, určenými pro sběr hornin, ještě trávil dlouhý čas u pomatených kolegů z Dvojky.

Stopy Jedničky zatím vůbec nikdo neobjevil.

Také ostatní členové posádky celé dny pracně vraceli úlovky z Princových útrob zpět planetě. Hororové exempláře masožravé flóry sázeli s nesmírným nebezpečím do vykopaných jam, od kterých odcházeli s připravenými basery; šplhali do korun stromů a tam připevňovali natrhané plody a květy; Jerzy, kterého mrtvá krajina rodné Střední Evropy přivedla k povolání technobiologa, vypouštěl z klecí jednotlivé kusy ptactva; během nebezpečných lovů McIntosh vracel na svobodu roztomilé modré veverky, které měly v dutých zubech více jedu než palubní lékárna.

Od šokujícího objevu rozvalin megalitického sídliště Klaun odcházel stále častěji. Před několika dny se mu podařilo pustit na svobodu dva chronoještěry, kteří už mnoho nocí budili spící posádku žalostným vytím, jež se díky polirunovému obložení prázdné palivové nádrže Prince, kde byli uvězněni, rozléhalo do širého okolí a pronikalo skrze pancéřové uzávěry a čalouněné dveře až do časově zmatených snů zmítajících se spáčů.

Klaun kráčel vedle tichého JOY-24 a probíral každou maličkost, kterou za těch několik dnů prožije či prožil…

Společně s Jerzym a šesti Pavouky dostali omámené ještěry před koráb, do rozptylujícího se oblaku nervového plynu. Omámená zvířata vypadala jako spící stegosauři z geneparku v Bluestone. Bioroboti do sebe nasáli žluté chuchvalce plynu a ještěři se mátožně postavili na nohy. Vzápětí byli omotáni silikonovými sítěmi, které Pavouci vypouštěli z chemických kójí posazených hned za masitými sedadly. Draci stáhli spodní víčka do vlhké oční svaloviny a upřeli studený zrak k nebi. Z malých, zubatých tlam se opět ozvala smuteční píseň, jejíž rytmus byl podřízen Věčnému Kyvadlu. Klaun si vzpomněl na monotónní nápěv astronautů z Dvojky.

McIntosh nastartoval Vážku. Lovci nasedli do Pavouků, lana se napjala a výprava se vydala do hlubokých lesů, tajemných kaňonů a skalních soutěsek, vzhůru kolem průzračných vodopádů, stále jištěná střídajícími se Vážkami, a za tři dny dosáhla cíle.

Nebyl však čas podrobněji zkoumat mohutné rozvaliny, a Klaun stejně věděl, že se sem musí vrátit.

Ještěři zaútočili znovu, s ještě větší razancí. Oblaka plynu za chvíli neprůhledně halila trosky i blízké okolí trojúhelníkového amfiteátru. Výprava postupovala hlouběji do města, před sebou nechávala usmrcené ještěry, kteří se za štěkotu dépětek těžce zvedali a útočně zabíhali do tmy polozbořených chrámů nebo do spleti mohutných sloupoví, lemujících širokou hlavní tepnu.

Vychrtlá postava Klauna kráčela klidně opodál, souběžně s bojujícími jednotkami ještěrů a lidí. Zelené oči upíraly pohled na hřbetní štíty chronosaurů, pokryté magickými ornamenty. Každý z nich obsahoval geneticky zakódovaný zlomek symbolu Času, toho pravého Času, který se musí dostat mimo mateřskou planetu, do volného časového prostoru.

Když došlo k samotnému přepadení výpravy, Klaun se postavil vedle McIntoshe.

„Ty tvory musíme nechat tady.“

„Souhlasím, ale nejdříve je musíme pořádně prozkoumat.“

„Ty tvory tady musíme nechat.“

Ze dvou svázaných ještěrů náhle spadly sítě.

„Svázat! A bleskem!“ zakřičel McIntosh na Pavouky. Ti pohotově vtáhli silikonová vlákna a vstřebali další dávku nervového plynu. Ostatní členové výpravy se krčili za gigantickými kvádry rudého kamene a do jejich baserů šlehaly temné plameny. V jednu chvíli se všichni obrátili na dva ještěry, vypálili na ně dlouhou dávku, ohromná zvířata se vztyčila a rozběhla se směrem k přesýpací Věži, kde se vyčkávavě skryla.

„Pozor!“ zakřičel McIntosh.

„Zde se musíte pohybovat jako v kostele,“ řekl Klaun.

Za chvíli byl všude klid. Mrtvé město bylo opět opravdu mrtvé. Jenom Klaun věděl, že následující setkání bylo rozhodující. V průzoru sklepení Věže zahlédl totiž Li-Fonga, kázajícího chronosaurům Učení, zahlédl Kyvadlo a jeho věčný Pohyb; a Černý kněz zval draky na Zem. Klaun mezi mnoha freskami objevil i několik obrazů pozemských druhohorních veleještěrů.

To tady, mezi těmito zdmi, se před dávnými věky rozhodlo o vyslání genetických kódů Tvůrců Času do celého Všehomíra, aby tam, materializováni v bytosti té které planety, předali všem vznikajícím nebo už existujícím civilizacím největší tajemství Vesmíru – Věčné Kyvadlo. Základní axiom jeho existence. Existence zakřiveného prostoru, který lidé nazvali vesmírem, ovládaného tím nejjednodušším pohybem, ať už se ten pohyb týkal hmoty, času, nebo prostoru.

Tak se také stalo. Ale plnými hrstmi rozdávané Dobro se vymklo z rukou… A dnes obráceným časoprostorem degenerovaní chronosauři, potomci slavných Tvůrců Času, nejsou schopni dál šířit Učení a ovládat Čas. A je cílem Učení opět vrátit vše do správných kolejí.

Tvůrci se museli dostat na svou rodnou planetu za každou cenu. Na Zemi své naděje nejdříve vkládali do ještěří civilizace, ale její netechnická podstata nebyla s to postavit potřebný dopravní prostředek. Proto byla vynulována. Na řadu přišli savci.

A tak veškeré dějiny lidstva, počínaje Gilgamešem a konče Třetí válkou, to vše je řízené jen zájmem Učení. Tvůrci Času v teplokrevných tělech inteligentních dvounožců během mnoha tisíciletí naučili – a donutili – tu primitivní rasu postavit hyperkoráby schopné proniknout časoprostorovou clonou, obklopující poslední planetu, na níž plyne původní Čas. V podzemí kamenného města Tvůrců Času věky věků temně duní Kyvadlo. Jediné správně tlukoucí Kyvadlo v existujícím Všehomíru. Symbol, který vesmírné civilizace dostaly od pravěkých Tvůrců Času. Ten velkorysý dar ale nepochopily. Ve své nadutosti – podle svých axiomů – obrácený Čas pomocí Kyvadla v sobě uvěznily a ve vesmíru uzákonily. Celý Svět tak musel přijmout jejich zvrhlé vnímání časoprostoru. Obrácené vnímání pohybu Kyvadla!

Proto všechny bytosti Časem umíraly. Proto spěl vesmír ke konci. Proto tok času musel směřovat podle Učení k bodu zmaru.

To však nebylo konečným přáním Prvního Tvůrce.

A tak Věčné Kyvadlo trpělivě čekalo na první poutníky, kteří sem zavítají, a kteří budou ovládat Učení, aby je obrácený tok Času nezahubil, a kteří dokáží jeho tep vynést do volného Vesmíru, aby opět zvrátili jeho běh.

Kapitola I
Začátek konce

Do startu zbývají tři dny. Klaun stojí na místě, kde bude postavena bambusová chýše pro nebožáky z Dvojky. Zelené dračí oči hledí k purpurovému nebi. Jenom on ví, co se tady odehrálo. Koráb První expedice, Císař, se dostal do zajetí Popelky a Černý kněz první sekty z oblasti Velkých Jezer potvrdil kněžím existenci hledané časové anomálie a zároveň se mu podařilo zděsit a vyprovokovat celé lidstvo, když ještě několik měsíců svištěly prostorem výkřiky časové hrůzy, zděšení naruby. Li-Fongovi z Dvojky se povedlo vyzvat k souboji s planetou poslední váhající týmy odborníků, zvláště když na palubě Krále objevili nesrozumitelně koktající CRAY-12. Nejdokonalejší počítač nepřežil druhý časový Přemet. A teď je tu on, lidské jméno Ron, časové Chron, třikráte zasvěcený Tvůrce Času. Jeho úkol bude už poslední.

A ten úkol musí provést zasvěcený.

Protože obyčejní lidé ani nepostřehnou obrácený chod Kyvadla! Nikdo z celé pyšné lidské civilizace si nemohl všimnout, že jejich kyvadla mají obrácený směr pohybu! Jenom pár jedinců se málem dotklo toho tajemství. Jeden z těch, kteří málem pronikli do Učení Tvůrců Času – jmenoval se Einstein – raději své poslední objevy zničil. Kdyby lidstvo totiž pochopilo, že celou svou historií kráčí opačným směrem, že jeho zdánlivá cesta kupředu je cestou zpět, že smrt není konec života a zánik není nevyhnutelný… To by byl konec civilizace. Konec, kterému bylo třeba zabránit. Protože Tvůrci Času potřebovali techniku lidí, aby mohli propátrat celou Galaxii, v níž se Lůno Času popsané v Učení nachází. Aby mohli splnit Úkol, který si jejich dávní předci pojistili tím, že Učení rozeseli po celém Vesmíru.

Času měli Tvůrci dost. Až do dalšího zániku Vesmíru.

„… zítra chytili letové programmery z Dvojky. Všichni tři měli podivně zablokované mozky. Haura u nich objevil takový stupeň schizofrenie, že mu málem zkolaboval počítač,“ pokračoval v monologu Bob Brown, v založených rukou na zjizveném hrudníku svíral plnou plechovku a domorodé tetování z Bornea se v zapadající Hvězdě lesklo jako holografický obraz. Bob podvědomě cítil k nemluvnému, a také potetovanému, vychrtlému muži snad soucit, snad spoluúčast; věděl, že časoví klauni jsou terčem posměšků, stejně jako jeho kdysi pronásledovaný rod.

„Ty, Rone, co tomu všemu říkáš?“

„Je to jako název jedné knihy – Cesta tam a zase zpátky.“

„Co tomu všemu říkáš, ty, Rone?“

„Tam a zase mat. Děkuji, nechci,“ otočil se Klaun k Bobovi.

Mohutný černoch se od něj vzdálil a zdálky halekal:

„Hej, nedáš si po večeři loka?“ a mával kaktusovým Pilsnerem. Klaun potřeboval být sám. Zbývá několik posledních výpočtů. Těsně před odletem se musí dostat k počítači, handtop má paměť našlapanou jako vrakoviště na Kennedyho letišti. Tady proběhne závěrečné zasvěcení. Symbol Věčného Kyvadla se musí dostat za časovou přitažlivost Planety. Správný pohyb Kyvadla musí překonat časovou bariéru Popelky – a Princ to dokáže. Vždyť jeho hlavní konstruktér Herman von Braun byl pětkráte zasvěcený Tvůrce Času třetí sekty z oblasti Oltáře Valhaly.

„Rone, co je s tebou?“

„Kolikátého je dnes?“

„Rone, ty ses snad z těch svých kousků pominul, he?“ vysokým hlasem vyrušoval Jerzy u večeře.

Klaun věděl, že první dny adaptace budou nejhorší, ale takovou intenzitu obráceného Pole nepředpokládal. Musí předstírat nemoc. Lékaři ho nesmí odstavit od počítače! Musí objevit Město a Věčné Kyvadlo, vzorec Času musí přenést do paměti CRAY-dvanáctky, musí se soustředit na umění kontrakomunikace, je toho moc, moc… U stolu zatím vládla bezstarostná nálada. McIntosh, když všichni dojedli, sebral z nerez popelníku oharek cigarety, několikerým zatlačením o kov jej rozžal a labužnicky do sebe vtáhl modravý kouř, který se vyvalil z klimatizace. Když se cigareta odklepaným popelem protáhla na svou původní délku, s úsměvem závislého člověka přiložil khaki zapalovač SUB-marine a přetáhl do něj žár z cigarety. Jerzy mezitím začal usilovně žvýkat. Vsunul si do úst vidličku a vytáhl hranolek drůbežího masa. Přiložil ho ke zbytku porce a řezem zubatého nože se žlábkem na krev ho k němu připojil. Abé několika mocnými doušky naplnil láhev Astro-Coly a Dieter postupným vysáváním zase čokoládovou McDonaldovu tubu.

„To nic, to je planetární šok,“ řekl tiše Abé.

„Rone, ty nebudeš jíst?“ zeptal se zbytečně Dieter.

Klaun seděl v rohu místnosti a soustředil se na kontrakomunikaci. Ještě dvě noci do startu, bude to stále horší…

Zatímco ostatní posádka nakládala do korábu zbytky automatů, montovala Pavouky a Vážky, Klaun trávil Čas ve své kajutě. Hodiny a hodiny se pohyboval ve svém vědomí, ve vnitřním Kyvadle a s jeho pomocí obnovoval umění kontrakomunikace. Duši mu zalévaly Časové vlny, prolínaly se a vrstvily na sebe, sekundy, minuty a hodiny se slévaly ve žhavý lávový proud. Klaun v pohybu Kyvadla občas zahlédl Velký bod, sršící koncentrát času, okamžik, který časoví kněží nazývají Velkým Zasvěcením. Čas ubíhá, do startu zbývají už jen hodiny!

Klaun otevřel dveře a vešel na kapitánský můstek.

„Tři dny, Rone. Minutu přes ti strhnu ze žoldu.“

„Kapitáne, potřebuji adaptaci, vypadá to na planetární šok,“ unaveně pronesl Ron a žilnatou, snad šupinatou rukou si přejel po bledém čele.

„Kapitáne,“ ozval se Abé, „dostane se z toho. Testy má v pořádku, nechal bych ho pár dní v klidu.“

Klaun kývl.

„Jako časový klaun bys nám mohl pomoci. Vypadá to, že tahle planeta má úplně jiný časový mechanismus,“ řekl McIntosh a rázným pohybem si navlékl velitelské sako se zlatými prýmky na hrudi.

Klaun stál, mlčel a díval se na palubní hodiny. Jdou pozpátku, CRAY dvanáctka nezešílí tady, na Popelce. Počítače zkratují až po druhém Přemetu. Těkavě se rozhlédl kolem sebe. Lidé zkratují ihned.

Uvědomil si však, že ne všichni lidé jsou tak nevědomí. Během jejich dosavadní civilizace se vyskytlo několik jedinců, kteří se snažili upozornit lidstvo na záhady prehistorie, na dávné, prý vyhynulé civilizace. Ti, kteří se svým duchem sami dostali za první stupeň zasvěcení. Některé přijali Tvůrci mezi sebe nebo je nechali dál hlásat své fantastické pravdy, protože lidstvo věřilo jenom tomu, na co jeho duchovní potenciál stačil – a ten, kdo se vymykal zavedeným vědeckým dogmatům, byl prostě vyloučen ze společnosti – a časem sám objevil organizaci Tvůrců.

Klaunem projela další časová vlna. Zakřičel bolestí. Vnitřní Kyvadlo mu chtělo rozdrtit mozek a probít se lebeční kostí ven, na svobodu. Hadí postava se složila k zemi.

„Odneste ho. Ještě nám bude vhod. Tihle časoví mágové už víckrát zachránili celou posádku,“ řekl McIntosh a potvrdil signál přistání.

„Jo, ještě by tak mohli někdy spasit celé lidstvo,“ odvětil Bob, vzal vychrtlého Rona pod pažemi a usadil ho do křesla.

„Ještě dvacet minut.“

Chodbami se za chvíli rozeznělo odpočítávání.

Klaun se probudil připoutaný ve svém křesle. Jasně vnímal hukot hypermotorů a slyšel zase obrácené odpočítávání. Oči měl vytřeštěné. Jakým směrem se teď Kyvadlo pohybuje?

„Klaune, co je ti?“

„Už jsme tady?“ zašeptal a hadovitá hlava sebou zaškubala.

„Klaune, probuď se! Přistání se povedlo!“

Hmyzí silueta Prince majestátně stoupala k fialovým nebesům Popelky. Třetí Expedice zahájila konečný experiment. Tajemství fialové planety bude snad konečně odhaleno.

Časoví kněží však znají to tajemství už od nepaměti.

Kyvadlo se na opačném vrcholu dráhy obrátilo a…

Na temné obloze zazářila spirální exploze.

Krysy

pitoreskní symfonická novela o třech větách

OUVERTURE
Mé srdce divě životu se rouhá
Mé srdce divě život miluje
Přes mrtvoly snů bolestná má touha
za novou fikcí mne bičuje
                                                            František Gellner

Věta první – modrá

Prásk!

Když odcházel, práskl za sebou víkem rodinné popelnice. Dusnou atmosférou se prodíralo hysterické ječení krysí ženy:

„Už se nevracej, ty sráči!“

A – dva – tři!

Ty – srá – či!

Zastavil se a pomalu se otáčel. Pokolikáté se už takhle zastavoval a otáčel? Kolikrát takhle odcházel, sám, z vlastní vůle, bez jediného světla v sobě, bez jediného fotonu v duši?

Krysí žena stála v osvětlené okenní díře a hrozila mu malou fialovou pěstí. Kdysi půvabné, teď odporně šlachovité nožičky podpíraly kdysi půvabné, teď zavalité tělíčko a kdysi půvabná, teď dvojitá brada už tak dost zvětšovala už tak dost velkou hlavu. Řídkými, neustále přebarvovanými a trvalými ondulacemi trápenými vlasy prosvítala modrá zářivka. Červená vzteky, modrá od pokojového osvětlení – celá krysí žena byla fialová. Na svraštělé pokožce se jí usadila bleděmodrá hlavičková plíseň.

Stál tváří v tvář krysí ženě a s modrým smutkem v sobě a s nebarevnou lhostejností na sobě naslouchal zvukovému vlnění vycházejícímu ze chřtánu krysí ženy:

„Víš, kolik já můžu mít myších lidí?! Nikdy jsem o ně neměla nouzi! I Pot – ka – na jsem měla! A ty? Ty jsi člověk!“

Ráz – dva – tři – prásk!

Ty – jsi – člo – věk!

„Kam chceš jít, ty frajere? Na co si hraješ? Jsi taky pro – kle – tý!“

Modrá silueta chrousta v okenní díře zmizela.

Modrá zářivka zhasla.

Modré nebe mlčelo.

Modrý žal slzel.

Muž od sebe jemně odstrčil několik obláčků podvečerní mlhy a rozhlédl se po ztichlé ulici. Namáhavě odsunul těžké, přetěžké víko kanálu a pravou nohou našátral v průlezu první příčku zrezivělého žebříku. Naposled se ještě podíval vzhůru. Zrakem prorazil modrý obal planety a od nejjasnějších hvězd načerpal alespoň trochu svitu do svých očí.

Muž sestoupil na poslední příčku a rozsvítil oči. Stoka protékající po dně tunelu páchla. Velmi páchla. Páchly zde veškeré lidské splašky. Někde mezi tím vším svinstvem se jistě převaluje i jeho a její mrtvá láska. Její struktura vytvořená ze dvou opačně oscilujících se nyní rozkládá a smrdí jako chcíplá krysa. Velmi smrdí.

Muž levou nohou pátravě hledal pod plazící se břečkou pevnou půdu. Opatrně se postavil a pustil se žebříku. Seshora na něj spadlo několik malých hranatých předmětů, odrazilo se od něj a s tlumeným žbluňknutím zmizelo v husté kapalině.

„Zapomněl sis tady ty svoje blbárny!“ ozvalo se Shůry. Hysterie zatím ovládala krysí ženu do té míry, že nebyla schopna kontrolovat své jednání. Muž to znal. Za těch pár úplňků společně strávených v nově přidělené popelnici zažil nejeden paranoidní výlev ženy z Města. Repertoár byl vcelku jednoduchý:

„Skočím z Myšího mostu! Spolykám Zaječí prášky! Utopím se v Kuní řece! Vrhnu se z králičí věže! Miluj mě! Slyšíš, ty – trou – bo! Mi – luj – mě!“

Opilá nejlevnější Jezevčí lihovinou se nahá potácela po ložnici, vrážela do umakartových skříní, srážela z nočních stolků bakelitové lampy a pletoucíma se nohama zadupávala do temně modrého linolea všude se povalující potrhané zbytky lásky.

Ráz – dva  – tři – prásk!

Zbyt – ky – lás – ky!

Muž se sehnul a pokusil se vylovit nějakou kazetu. Marně. Líně se valící slizký tok už unášel zvuková média do hlubin Města. Fyzické i duševní bahno sice bez výčitek pohltilo zakódovanou hudbu, ale se zděšením si v poslední chvíli uvědomilo, že muže pohltit zatím není schopno.

Zatím.

Jednotlivé řetězce molekul obtékaly mužovy nohy ve vzdálenosti mnoha nekonečných mikrometrů. I ruce, jež muž vnořil do smradlavé břečky, zůstaly netknuty okolo proudícím hnusem. Muž narovnal záda a bezděky si otřel čisté ruce o blankytně modré, neposkvrněné džíny. A zvrátil hlavu.

Blankytně modré kolečko oblohy už nebylo zastíněno krysí ženou. Blankytně modrý smutek mu zaplavil zrak. Pravou rukou si zajel pod blankytně modrý svetr, a vzdechl. Srdeční sval se snažil probít ze svého blankytně modrého vězení.

A muž se vydal na pouť.

Po dvou stech padesáti krocích zahlédl časem zvrásněnou tabuli. Přistoupil až k ní, aby v páchnoucím modrošeru přeluštil zašlá písmena „ZOLL“. Malá budka z vlnitého plechu trčela z bahna asi dvacet tlap od cedule. V malé budce z vlnitého plechu trčel myší člověk a chrápal na tři doby. Budka byla jasně osvětlena modravým světlem, jež se však bálo vplout do okolní polotmy a drželo se raději v dosahu stříbřité celní buňky. Paprsky se ve vzdálenosti několika tlapiček ohýbaly a pokorně se vracely zpět do svého zdroje. Odborně amputovaný zadeček gigasvětlušky se spokojeně pohupoval na svém krvavém střívku a byl docela rád, že se mu světlo neztrácí v temnotách Města.

Světlo nebylo rádo. Už dlouho, velmi dlouho plánovalo útěk ze svého zajetí.

Světlo má lidem svítit na cestu, na život, na pravdu.

Světlo má lidem dávat naději, víru a lásku.

Muž vytáhl ze zadní kapsy kalhot malou plastikovou kartičku, přiložil ji na sklo a lehce zaťukal na totéž.

Myší člověk sebou trhl. Zatvářil se nasupeně a hodlal sjet neznámého za troufalost, s níž se opovážil nevyčkat, až se myší člověk do rezava prospí. Dva nažloutlé tesáky začaly hrozivě vyjíždět z přivřených úst, když celníkova skleněná očka spatřila plastikovou kartičku.

„Vy – vy jste Odtamtud? E – co si – si račte přát?“ rozklepaly se tučné tváře svého majitele.

Světlo si zvědavě prohlíželo příchozího.

„Jdu do Centra,“ řekl muž.

„Ach, ano. Samozřejmě, chápu. Promiňte,“ blekotal myší člověk. „Mohu vám zavolat rikšu?“ úslužně se uklonil myší člověk, až narazil hlavou do čelního skla budky.

Světlo z toho všeho mělo zpočátku švandu. Obkroužilo hlavu cizince a vytvořilo ukázkovou svatozář. Zachtělo se mu dostat i do mužových očí a projasnit jejich pochmurnou hněď. Zarazilo se. Mužovy oči byly dva prostorové kolapsy, v nichž by mohl lehce zaniknout Svět – i Město. Světlo zvážnělo. Ne, to není bytost, kolem níž by si mohlo hravě vytvářet světelné obrazce, a v jediné milióntině prchavého okamžiku se rozhodlo. Opustilo mateřský zdroj, průchodem přes polarizované sklo patřičně změnilo stavbu svého spektra, vklouzlo člověku pod modrý svetr ze 100% shetlandské vlny a uvelebilo se na jeho holém těle.

Muž ucítil naději.

„Rikša tu bude za půl hodiny,“ vypadla z budky slova a utopila se ve smrduté břečce. Tečka nad oběma i a kroužek nad ů se na rozdíl od háčku chvilenku držely nad hladinou, ale i ony se po marném zápase s všepohlcující masou vzdaly a s tichým zaúpěním se ponořily pod bobtnající hladinu.

Muž věděl, že má málo času.

Čas ve Městě je proti němu.

„Nechci čekat,“ řekl muž.

„Nezlobte se, ctihodnosti, ale o posunu času rozhoduje Komise Pro Časové Záležitosti, která zasedá vždy první den po úplňku.“

„Nechci čekat,“ řekl muž.

„Ehm, dobře, momentík, brnknu do Centra.“

„Nechci čekat,“ řekl muž.

Myšímu člověku se zpotily tlapy. Krysopane, třikráte mi řekl rozkaz. Tři – krá – te! Jestli se na mne nyní podívá, zemru!

Muž pomalu zvedal hlavu a jeho zrak se plazil po zvlněném plechu, zanechával za sebou rozpálenou stopu, dosáhl už dřevěné římsy, jež prskavě vzplanula.

„Ano! Ano!“ vykřikl pln hrůzy myší člověk.

Levou chvějící se tlapou stiskl spínač Časového Posunu a pravou chvějící se tlapou nastavil Vesmírný Čas o půl hodiny kupředu. Levou chvějící se nohou povolil Nožní Chronopojistku a pravou chvějící se nohou vypustil Chronostavidlem do dvanácté dimenze nepotřebné kvantum času.

Chramst!

Rikša zasazená do varana stála před mužem.

„Búdete si pšát?“ zahuhlal ještěr typickým slangem plazů z Bažin.

„Jeď,“ řekl muž a naskočil do vozíku. Ještě než se však usadil v pohodlném křesílku, obrátil se na strachy růžového celníka a hodil mu weral.

„Dobře sloužíš, myší člověče. Jdi zase spát,“ řekl muž.

Myší člověk zrezavěl radostí a hluboce se mužovi uklonil. Weral silně tiskl oběma tlapami a předával mu své živočišné teplo, aby bankovka nabyla určenou hodnotu.

„Pane, prosím vás, chtěl bych se vás na něco zeptat.“

„Nu?“ pozvedl muž obočí.

„Proč vy, Lidé, neustále vyhledáváte naši říši, když vám přináší jen zklamání a utrpení? Proč jste si vy sám opět odsud nedávno odvedl krysí ženu, když jste předtím poznal…“

Světlo ztuhlo.

Zdálo se, že se zastavilo nejen mužovo srdce, ale i běh vesmíru.

„Promiňte,“ zašeptal zrůžovělý myší člověk.

„Jdi spát,“ řekl muž a mlaskl na varana.

„Ušetřil mne,“ zmámeně pronesl celník a opilý štěstím se valčíkovým krokem odpotácel na své setmělé strážné stanoviště.

Varanovy tlapy rytmicky pleskaly do bahnitého povrchu cesty a muž se snažil nemyslet na poslední dny. Na žádné dny. Na nic. Černé fosforeskující stěny tunelu vytvářely iluzi hebkého, pohřebního sametu.

Rozcestí. Světlo vyjuklo zpod mužova svetru a jasně osvítilo ukazatel:

VPRAVO – VLEVO

Varan se nerozhodně zastavil.

„Jeď středem,“ řekl muž.

„Zde néni stšedem,“ bojácně pronesl varan.

„Jeď středem,“ řekl muž a zavřel oči.

„Páne, sou tu jenom dvé césty,“ plačtivě poznamenal varan.

„Jeď středem,“ řekl muž se zavřenýma očima.

Varan vykročil.

Povrch třetí cesty byl pokryt zašlými vzpomínkami, nenaplněnými touhami, prázdnými vášněmi, zbytečnými ztrátami, nechtěnými nálezy, varan obratně kličkoval mezi vším tím haraburdím a vezl svého vzácného zákazníka do Centra.

Klokanopes zpozoroval blížící se rikšu. Rázně si upravil uniformu a na obličejovou část nasadil masku nekompromisnosti. Masku šikovně utěsnil a případné, chybnou technologií výroby zaviněné průduchy zamázl tekutým štěrkem.

Klokanopes zaostřil na blížící se rikšu.

Krysopane! Masku dolů, rychle!

Zděšený Kontrolor si rval masku z obličejové části i s kusy živého masa. Drápy měl teď zbroceny i vlastní krví a bolest mu s razancí pneumatické sbíječky probíjela nervový systém.

Rikša se neúprosně blížila.

Maska úslužnosti a podlézavosti se naštěstí nasazuje velmi jednoduše.

Varan zpomalil.

„Mám zastávit, páne?“

„Zastav,“ řekl muž.

„Mohl bych vidět vaši kartu?“ úlisně ze sebe zvracel Klokanopes. Slova mu opatrně přetékala přes pysky a třísnila mu dosud služebně čistou uniformu, zhotovenou z kůže neposlušných. Kontrolor jemným komíháním vrchní poloviny trupu na tři doby dával cizinci najevo, že pokud onen odmítne, nic, ale vůbec nic se nestane.

„Prosím,“ řekl muž a na rozevřené dlani mu spočíval malý plastikový obdélníček.

Klokanopsa obestřely mrákoty. Při Výcviku se učili i o těchto dokladech, ale nikdy netušil, že on osobně někdy spatří tento malý, nenápadný předmět na vlastní oči.

„Děkuji, děkuji,“ zajíkl se Kontrolor a pokračoval:

„Budete si přát doprovod, pane?“ optal se a jeho pravé oko se nezřetelně zvětšilo.

„Ne,“ řekl muž.

„Prosím. Jak si račte přát, pane. Šťastnou cestu,“ popřál vyjevený Klokanopes cizinci a blahosklonně pokynul varanovi, aby pokračoval v jízdě.

Pravé Kontrolorovo oko pozorně sledovalo vzdalující se rikšu.

Fosforeskující čerň se nenápadně měnila v pableskující lilofilium.

Temné Město se nenápadně prosvětlovalo.

Tajemné Centrum se nenápadně blížilo.

A muž se pohroužil do těžkého spánku. Světlo obkroužilo nejbližší prostor a spálilo nežádoucí sny, snažící se otrávit mužovo nitro, a po dalším pečlivém výběru a následující cenzuře nechalo spát muže beze snů.

Světlo spokojeně dřímalo a Čas se odtikával.

Krysař připravoval první úder.

Celá říše Města byla uvedena do stavu maximální pohotovosti. Falešné Lásky, Marné Naděje i Neopětované City se rozlétly do všech koutů Města. Největší seskupení těžkých obranných prostředků se pochopitelně soustředilo podél celé osy, po níž právě drkotala rikša s pravidelně oddychujícím mužem.

O dvacet pět tisíc sekund později se muž probudil.

I světlo procitlo. Rozkošnicky si protáhlo fotony a ozářilo krajinu. Krajinu, poněvadž rikša se už nepohybovala tunelem, ale širokým kaňonem. Čedičové stěny se pyšně vzpínaly k samotnému Stropu Města. Svou krystalickou strukturou připomínaly ohromné varhany. Krysařovy gigantické píšťaly. Varan bázlivě obhlížel terén. V příkopu u cesty ležel mrtvý čedičový patník s vytesaným, takřka nečitelným číslem XIII. Nedaleko se tyčil křiklavě barevný poutač s nápisem: „Nevěstinec U Nosorožce Vám nabízí své odborné služ K…y!“

„Jeď tam,“ řekl muž. V nevěstinci U Dlouhýho Banánu našel svou bývalou krysí ženu. Ukázal jí Slunce, Měsíc a Hvězdy.

Světlo se roztesknilo.

No – so – ro – žec!

Ráz – dva – tři – prásk!

Exkluzivní podnik U Nosorožce byl umístěn ve vypreparovaném těle ropuchosaura a do baru se vcházelo konečníkem obludy. Muž vystoupil z vozíku a nechal se vplynout dovnitř.

Soutěž O zlatý roh se právě dostávala do finále. Obnažené krysí ženy stály za sebou v řadě za netečně se tvářícím nosorožcem a jedna po druhé si obkročmo sedaly na jeho veliký roh. Snažily se dostat objemné těleso co nejhlouběji do pochvy, aniž by si způsobily poranění. Krvácející krysí ženy byly na místě diskvalifikovány. Na nosorožcově ozdobě a zbrani vyrýval přísný a korektní myší člověk laserovým pazourkem rysky, označující rekord vniknutí rohu do té které krysí ženy.

Celým podnikem pulsovala němá hudba.

Ráz – dva – tři – prásk!

Muž – si – se – dl k barovému pultu zády k dobře se bavící společnosti. Nádherná krysí dívka s modrýma očima, modrým makeupem a modře potetovanými malými ňadry přistoupila k cizinci.

„Pán si bude přát?“ nepatrně se pohnuly modré, úzké rty.

„Bramborové víno, ročník pět set deset,“ řekl muž.

Do baru právě vběhla elegantní bordel mamá s předkusem a horečně hledala muže. Před sedmadvaceti sekundami se od bičovaného varana dozvěděla, jakého to hosta v sobě přivezl. Tučná majitelka nevěstince hrubě odstrčila lepou krysí dívku, přinášející objednaný drink, a spustila:

„Vítejte, pane, vítejte! Zaslechla jsem už mnohokráte o vás a vaší zálibě v našem krásně neřestném Městě. S potěšením shledávám, že jste se opět vrátil. Dovolte proto, abych vám nabídla nejluxusnější zboží tohoto skromného podniku. Šťovíkový čaj, rezavý likér, čerstvé hlavy a naši nejzkušenější krysí ženu 033/7. A to vše samozřejmě zdarma – pozornost podniku,“ došvitořila popelnice.

„Chci bramborové víno, ročník pět set deset – a tuto dívku,“ řekl muž.

„Ale pane, bramborové víno… To je zcela pod vaši úroveň.“

„Chci bramborové víno a tuto dívku,“ řekl muž.

„Ale vždyť to je novicka…“

„Já ji chci,“ řekl muž.

Krysopane! Bordel mamá se rozklepala strachy.

On – ji – chce!

Á – dva – tři!

Studený pot se jí řinul po koblihovitých tvářích a stékal po záhybech tučného krku do přeplněného výstřihu fialového obleku. Bordel mamá se nervózně usmála, nervózně si stáhla brokátové sako níže, nervózně pohlédla na odstrčenou dívku a nervózně ji pobídla:

„Slyšela jsi, 021/9, obsluž pána!“

„To právě měla v úmyslu, než jste ji odhodila,“ řekl muž.

„Promiňte, bylo to neúmyslné,“ těkala prasečíma očkama popelnice z muže na dívku a krátkou, chlupatou vrchní končetinou pohladila dívku po štíhlé, holé paži.

„Vyberte nám nějaký hezký pokoj,“ řekl muž.

Sádlo přikývlo a třaslavě se rozběhlo k recepci.

Krysí dívka hleděla na muže.

Muž hleděl na krysí dívku.

„Váš Pokoj Pohlavního Pokušení se nachází v oční jamce ropuchosaura. Budete mít překrásný výhled na Skládku číslo 7,“ uklonila se bordel mamá a pozpátku se odvalila od vzácného hosta.

Její pravé oko pozorně sledovalo muže.

Muž, krysí dívka 021/9, láhev bramborového vína, požadovaný ročník, a světlo byli odvanuti do protekčního pokoje.

Muž přistoupil ke krysí dívce a lehounce ji polaskal po bocích. Krysí dívka prudce objala muže a zoufale ho políbila.

„Miláčku,“ zašeptala.

Muž strhl krásku do žhavého víru vášně a světlo ozařovalo jeho srdce paprsky zapomnění. I paprsky naděje.

Orgasmus. Konec. Prázdno. Chlad.

„Miláčku, vezmi mne s sebou,“ ozvalo se potichu.

Muž vstal.

„Slyšíš mne?“ naléhala krysí dívka.

Muž mlčel.

„Krysí dívky i ženy i krysí ženy si každé ráno, po práci, vyprávějí legendu. Každá v duchu doufá, že právě ona spatří Slunce, Měsíc a Hvězdy… Když se Velký Krysař dozví o šiřitelkách Legendy, bez milosti je osvobodí. Nebožačky pak raději páchají sebevraždu. Krysař je krutý.“

Muž se oblékal. Věděl, že pokud se teď opět vrátí, prohraje. Světlo se vpletlo do svetru a jasně zářilo.

„Musím do Centra. Ještě nikdy jsem tam nedorazil,“ řekl muž.

Krysí dívka vzlykla.

„Musím zničit Krysaře a jeho kletbu,“ řekl muž.

Muž neustále doufal, že Krysařova kletba, jež ovládla i Svět, bude jednou zlomena. Nechtěl věřit tomu, že krysím dívkám, myším člověkům, varanům i krysím ženám není pomoci.

„A proč já ti nemohu nějak pomoci?“ snažila se vykřesat poslední jiskřičku naděje nešťastná 021/9.

Muž hleděl na krysí dívku.

Krysí dívka hleděla na muže.

Světlo zářilo stále jasněji. Dívka před ostrým jasem přivírala tyrkysové oči, chránila si zrak lidskýma rukama. Světlo kvadraticky násobilo svůj jas. Nemilosrdně prosvěcovalo dívčiny ruce s nelidskostí rentgenového záření. Pod lidskou pokožkou se skrývaly pokroucené krysí tlapy s šlechtěnými drápky. Zděšený výkřik ve tříčárkovaném cé prorazil okenní tabulku a vzlétl ke Stropu Města.

Dívka se zhroutila na podlahu protkanou žilami ropuchosaura.

Muž ji přikryl několika paprsky svého světla a odešel. Světlo nesouhlasilo se svým rozdělením a oslabením. Vědělo, že muž ještě bude velmi potřebovat jeho svit. O každý foton, o který přijde, bude ochuzen i muž.

V baru seděla vítězka soutěže O zlatý roh obkročmo na tlamě nosorožce a za nadšeného jásotu návštěvníků se slastně vrtěla na zcela pohlceném rohu otupělého sudokopytníka. Muž hodil po bordel mamá jeden zvláště chladný weral a opustil nevěstinec U Nosorožce. Vzhlédl vzhůru, k zasklené oční jamce ropuchosaura. Za rozbitým sklem stála krysí dívka a její pravé oko pozorně sledovalo muže.

Varan, rikša, muž a světlo se vydali na další pouť.

Centrum se každým varanovým krokem blížilo.

Krajina se rozšiřovala.

Strop se zvyšoval.

Jenom osaměle, daleko, daleko od sebe stojící diamantové monolity podpírající Strop Města prozrazovaly, že hvězdné Nebe, zářící Slunce a stříbřitý Měsíc zde nikdo nikdy neuvidí.

Věta druhá – zelená

Krychlový bubus ze své jednokolejné dráhy zavěšené pod Stropem vrhal na celou říši Města ostře zelené světlo.

Varanova rikša vrhala na žabí silnici matné hnědý stín.

Bradavičnatý povrch silnice se pod každým jednotlivým došlápnutím pětimetrového ještěra bolestivě stahoval.

Žabí silnice byla vroubena hrubě navršenými mohylami z dlažebních kostek.

Na vrcholu každé hrubě navršené mohyly se tyčila duralová šibenice se zetlelou oprátkou.

V každé zetlelé, zpráchnivělé, shnilé a výrobní normě neodpovídající oprátce viselo vysušené tělo skokanomuže.

V každém vysušeném, z kůže staženém těle skokanomuže byl vražen obsidiánový trojzubec.

Na každém obsidiánovém trojzubci byla umně vyleptána silueta hlodavce řádu Rattus Norvegicus.

„Jeď rychleji,“ řekl muž.

„Áááááách…,“ silnice bolestně vzdychla.

„Zpomal,“ řekl muž.

Brčálově zelená cesta se zachvěla díky.

Slabě pableskující svetr muže si prohlížel pochmurnou scenérii. Světlo si jasně pamatovalo kruté potlačení bahenní vzpoury. A následovné vybudování věčně živé Via Rattus.

Skokaní lidé pocházející z periferních Bažin Města jednoho dne opustili své pohodlné rosolovité příbytky a jali se hlásat Městu novou víru. Jejich Učení odmítalo Velkého Krysaře božského původu a neochvějně tvrdilo, že Krysař je nehmotné fluidum zkoncentrovaného Zla, jehož se Svět zbavil a uvrhl ho do svého podvědomí, do Města.

Město jako takové neexistuje.

Nestvůrná megapolis, jejímiž rozlehlými prostorami se v těchto časech ubírá muž se svým světlem, je pouze podprostorové ztvárnění a hrůzná realizace nočních můr a tíživých chimér mužů a žen obývajících Svět.

Kacířské hnutí skokaních lidí bylo zlikvidováno během jediného přejezdu bubusu po Stropě Města. Z kůže, zaživa stažené z proroků Učení a neustále vyživované biologickými koncentráty získanými z jejich těl, byla sešita věčná Via Rattus. Z ostatních vyznavačů se stala zásobárna Tahounů. Skokaní lidé nahradili varany v jejich těžké, smrtící dřině.

Vysoko nad mužem přelétl havranoid a s tlumeným burácením ohromných křídel mizel v zelenavém oparu.

„Už o nás vědí,“ poznamenal zbytečně varan.

Muž se přemýšlivě díval za létajícím zvědem.

„Něco se přihodí,“ podotkl zbytečně varan.

Hrůzyplná alej s děsivými plody končila. Žabí silnice se stáčela do čtvrté dimenze a potichu se vracela na svůj počátek konce. Krysař dychtivě čekal na zacyklení nezvaného hosta. Kolem budoucí Via Rattus už budou postaveny mozkové zbraně.

„Skoč,“ řekl muž.

Varan se jediným dlouhým skokem přenesl přes zhoubný nulový prostor, který lákal hosta ze Světa do spirálovitého způsobu žití. Během časově nezměřitelného skoku se muž se svým světlem vznášel nezměřitelnou rychlostí v nezměřitelné výšce nad Obskurními Městečky, Perverzními Vesničkami, Zvrhlými Sídlišti a Padlými Osadami. Díky jedinému přímému rozhodnutí muž za sebou nechal důsledně nastražená vábidla a pasti říše Města.

Brána Centra se tyčila do výše tří set třiceti sáhů. Myší člověci nehnutě stáli v cestě přijíždějící rikše. Velký Krysař ve své noře zuřil. Emocemi rozvibrovaná zrcadlová stěna vydávala ničivý infrazvuk, který okamžitě ubíjel nejblíže stojící Stráže. Čtvrtý Potkan operativně nahrazoval uhynulé Klokanopsy dobrovolnými dobrovolníky z řad dobrovolníků. Do sebevražedné služby nastupovali určení dobrovolníci zcela dobrovolně.

Varan před nehybně stojící Pohotovostní četou zabrzdil.

Muž seděl v rikše a s pobaveným zájmem si prohlížel čumáky Krysařových posluhovačů nejnižší třídy. Muž se dostal až k branám Centra. Nikdo se mu neodvážil postavit. Jeho původ, mysl, tělo, to vše bylo nedotknutelné… Pokud muž sám nerozhodne o své případné nedotknutelnosti. Ani sám velký Krysař by nebyl schopen otevřeně se postavit proti muži s vnitřním světlem. Chytří Potkani však věděli, co dělat v případě diplomatické světelné imunity kohokoli Odtamtud. Ze Světa.

Mezi zavalitými břichy myších člověků se protáhl vyzáblý Klokanopes a valčíkovým krokem přitančil k rikše.

„Mohl bych vidět váš Osobní Průkaz?“ slizce zachrčely klokanopsí hlasivky a vychrtlá pazoura se natáhla k cizinci. Muž beze slova vyňal z palubní přihrádky doličný předmět a ukázal ho Kontrolorovi. Klokanopes nervózně zamrkal bezřasými víčky a páteří mu projel známý, nepříjemný pocit vlastní nicoty. Ale pamětliv rozkazů Potkaního štábu pokračoval:

„Děkuji. Jistě víte, že do Centra nemůžeme vpustit každého, kdo si jen zamane… Tedy všichni návštěvníci musí proto být fyzicky i duševně zcela zdrávi a všechny dokumenty a povolení musí mít v naprostém pořádku, což – ehm – jako – máte, že, ale z nejmenovaných zdrojů víme, že jste nedávno utrpěl bolestný otřes a…“

„Jsem v pořádku,“ řekl muž.

Klokanopes se zarazil.

„Ale nemusíte se obávat, není to nakažlivé,“ řekl muž.

Klokanopes nechápavě pootevřel hubu.

„Měl jsem velmi ošklivý den,“ řekl muž.

Klokanopes se bezradně rozhlížel kolem sebe.

„Ale už jsem zcela v pořádku,“ řekl muž.

Klokanopes ztrácel půdu pod nohama. Vězel už po kolena v hrubě dlážděné vozovce.

„Takže ihned uvolněte vstup do Centra,“ řekl muž.

„A – a jaký je ú – účel vaší návštěvy – he?“ zakoktal Klokanopes už po pás ponořený v dlažbě.

„To je moje věc,“ řekl muž. A opřel se o přítulné opěradlo rikši. Pohotovostní četa se nerozhodně rozvlnila a Klokanopes horečně přemýšlel o dalších instrukcích, když…

Z jícnu Detekční Věže se náhle vyvalilo děsivé ticho a na kaši rozdrtilo několik myších člověků a zadusilo neschopného Kontrolora. Ti příslušníci Pohotovostní čety, kteří přežili smrtonosnou vlnu ticha, leželi nehnutě na dlážděné silnici a tiskli čumáky ke studenému povrchu žulových kostek.

Přicházel Potkan číslo VII.

Vztyčená postava, vztyčená hlava, důstojný krok, důstojný vzhled.

„Omlouvám se za tyhle blbce, co si vás dovolili obtěžovat. Nikdo vám samozřejmě ve vstupu do Centra nebrání. Ale váš dopravní prostředek nemá odpovídající stav vyžadovaný místními přísnými předpisy.“

Po těchto slovech vytáhl Potkan z pochvy zhotovené ze skokaní kůže zvukobřit a vrazil ho varanovi do stehna levé přední nohy. Pootočil nástrojem a stiskl spoušť. Trhl zvukobřitem několik tlapiček po délce končetiny nebohého varana.

Z hluboké, široce otevřené rány se na dlažbu vyřinuly slzy a varanovi z očí vytryskla krev.

Potkan schoval zvukobřit zpět do zeleného pouzdra.

Muž vystoupil z rikši a vložil ruku do zející, plačící rány. Světlo se přemístilo do mužových prstů a bolestně rozezvučené okraje zranění uklidnilo. Rána se na pokyn muže zatáhla a světlo ji pohotově zacelilo. Potkan sledoval rychlou operaci s rostoucí nelibostí. Varan si nevěřícně prohlížel zdravou končetinu.

„Myslím, že vše je v pořádku,“ řekl muž.

„Chtěl bych vidět technický průkaz vašeho pronajatého vozidla,“ neúprosně pokračoval Potkan číslo VII.

Varan třesoucí se tlapou podal Potkanovi svá osvědčení, povolení, ověření a přizpůsobení.

„Nemáte zde uvedenou jizvu na levé přední končetině. Obraťte se na Správu vaší periferní Stoky, aby provedla změnu ve vašich záznamech. A vy,“ pohlédl Potkan na muže, „mne následujte.“

Potkan na sobě ani v nejmenším nedal znát, jak netrpělivě čeká na předpokládané mužovo gesto. Teď!

Muž podal varanovi jeden obzvláště zahřátý weral a věnoval věrně sloužícímu ještěru další část svého světla. Varan vzlykl díky a vydal se na zpáteční cestu. Muž se otočil a kráčel za usmívajícím se Potkanem.

De – tek – ční!

Á – dva – tři!

De – tek – ční – Věž!

Ráz – dva – tři – Prásk!

Mikroskopičtí plutonioví švábi právě pronikali mužovou lebeční kostí a snažili se dostat do jeho vědomí, chtěli proniknout do jeho mozku, a jako v ostatních případech vymazat všechny nežádoucí a nedoporučované myšlenky, jež jsou uvedeny v dlouhém Drátěném Indexu. Kovové klubko škodlivých idejí bylo smotáno členy Potkaního Štábu a zauzlováno samotným Krysařem. Když se miniaturní opraváři myšlenek dostali do nitra lebky a chystali se nahlodávat šedou kůru mozkovou, byli nemilosrdně zničeni ostrým vnitřním jasem cizincova nitra.

„Test negativní, vstup do Centra povolen,“ přinutilo světlo odvysílat posledního švába pod slibem, že elektronického fízla poté propustí z oslnivého zajetí. Šváb tedy pochopitelně nadiktovanou zprávu odvysílal, a světlo ho tedy pochopitelně zlikvidovalo. Takovýmto existencím se sliby neplní.

Potkan zezelenal vzteky a prudkým kopnutím rozrazil jantarové dveře.

„Prosím,“ pronesl se špatně utajovanou zlobou.

Muž vstoupil do Centra.

Celé Centrum bylo zbudováno ze stínů. Po ulitích chodily stíny. Pouliční lampy vydávaly jasně černé světlo. Celým Centrem zněla šedivá hudba. Šedivé melodie stékaly po šedivých zdech, vnikaly do pootevřených oken, plazily se po šedém živičném povrchu chodníků, vyplňovaly tmavě šedivé pasáže a ještě šedivější průchody.

Ráz – dva – tři – prásk!

Všichni obyvatelé Centra při chůzi vláčivě tančili na Krysařem určené čtyři hrozné doby.

Ráz – dva – tři – prásk!

Všudypřítomná podbízivá hudba. Totální likvidační prostředek. Muž se přistihl, jak si bezděky poklepává rukou do stehna. Výjimku tvořili valčíkovým krokem dupající Klokanopsi a myší člověci. Každý z nich měl v sobě implantován biopřijímač, jímž byli tito tupí a krutí sluhové dálkově ovládáni.

Kýčovitý valčík dunící vnitřkem Klokanopsů a Myšáků měl dvě velké přednosti. Tyto bytosti se svými pohyby na první pohled zjevně odlišovaly od ostatní stádové populace Centra. Tyto bytosti si takto jasně uvědomovaly, kdo jsou jejich praví páni.

Vel – ký Kry – sař je Bůh na čtyři doby.

Klokanopsi a myší člověci mají však svého – a zcela hmotného vládce.

Á – dva – tři!

Pot – ka – ni!

Potkani byli hluší. Mohli komunikovat s kýmkoli, slyšeli vše, ale byli hluší. Potkani ani nepotřebovali slyšet prosby a nářky hladových duší krysích mužů a žen, kteří svůj bubusový příděl nezřízeně prohýřili hned po výjezdu bubusu na kolejnici. Všichni byli syti. Všichni byli přesyceni. Jejich duše však byly hladové, prázdné. Potkani nevnímali hlad duší.

Hlad po lásce, touhu po poznání, prosbu o porozumění, křik o život. Potkani totiž nemuseli nic slyšet. Ani vnímat. Oni rozkazovali… A řídili… A vládli…

Pokud přece jen někde nebezpečně vzplanuly svobodné myšlenky, od toho byli ve Městě Klokanopsi a jejich podřízení myší člověci, aby včas nebezpečná ohniska požárů lokalizovali a udusili.

Ráz – dva – tři – prásk!

Světlo vniklo svému příteli do sluchových orgánů a z jemného přediva svých spekter spletlo krásnou symfonii života, lásky a naděje. Ušní bubínky nadšeně přijaly léčivý příval smysluplné hudby a ochotně ho kódovaly do řeči neuronů.

Krysař vydal další rozkaz.

Před mužem se objevil Literární Labyrint.

Ohromná gigahousenka zaplňovala celou šíři ulice. Netvor na první pohled vyhlížel jako nevinná Městská knihovna a design svého chřtánu upravil do podoby typových aluminiových dveří. Muž vkročil do útrob Labyrintu. V uších mu stále zněla nadpozemsky nádherná abstraktní hudba, ale už v prvních okamžicích ucítil, že zde musí odolávat kvalitativně vyššímu nebezpečí než bezduché hudbě anebo jednorázovým citovým útokům.

„Vejdi – a posluž si, co rozum ráčí,“ promluvila podlaha.

Světlo sice chránilo vstupy do mužova vědomí zrakovými i sluchovými orgány, ale zde bylo bezmocné. Slova membránové podlahy bezchybně prorezonovala mužovi až do centrálního nervového systému.

Muž se zastavil.

„Hledáš věčnou slávu? Ne – smr – tel – nost? Ha – ha – ha – ha,“ zasmála se podlaha na čtyři doby. A začala citovat, recitovat, předčítat, klábosit, chrlit slova. Slova, slova, slova…

Tělo muže pomalu přešlo do zhoubného houpavého rytmu. Srdce bilo na čtyři doby, mozek uvažoval na čtyři doby, prásk, prásk… Nebezpečný cizinec byl zavalen stovkami navzájem si odporujících ideologií a tisíci vzájemně se potírajících idejí.

Muž se potácel masitými vnitřnostmi La – by – rin – tu.

Klasiku vystřídaly takzvané současné romány a další literární brak.

„Tady není to, co hledám,“ řekl muž.

„Je – to – ta – dy!“ odpověděla podlaha a začala řvát pornografické a sadistické scény, mluvící blána tvořící povrch celého bludiště se rozvlnila jako rozbouřený oceán.

„Není,“ řekl muž a pevně se rozkročil. Světlo postřehlo úmysl svého hostitele a zkoncentrovalo energii. Muž namířil prstem na neodbytnou podlahu a stiskl spoušť. Laserový paprsek vylétl z ukazováku a proťal užvaněnou blánu. Podlaha začala chraptět jako děravý reproduktor. Muž nemilosrdně pokračoval v řezu. Labyrint řval bolestí. Nesnesitelná bolest v jednotlivých literárních partiích ho nutila svíjet se jako zvukobřitem raněný varan, mlátit se o budovy Centra jako všichni jeho otupělí obyvatelé. Smrtelně raněná podlaha naposled vydechla:

„Být – či – ne – být…,“ a Labyrint se zhroutil.

Jeho vnitřek se proměnil v jasně osvětlený tunel s otevřenými dveřmi na konci.

Muž byl však chudší o další myriády fotonů.

Bez povšimnutí míjel atraktivní vchody do Sebevražedného Parku s Pískovišti Velikých Hrdinů a Brouzdališti Národních Zbabělců. Rotující Koule Sebelítosti mu nabízely svezení do té doby, než jednu z nich vší silou nakopnul a zdezorientovaná Koule se roztříštila o stěnu „Hadího Vejce“.

Mladá Hadonoška se opírala o neónového hada, škrtícího oválné dveře. Hadonoška s hezkým, trojúhelníkovým obličejem, oděná do splývavé nazelenalé řízy, jemně uchopila mužovu paži.

Muž pohlédl do jejích hlubokých očí.

Temná zeleň byla přerušena jen svislou úzkou štěrbinou černé zřítelnice.

„Vím, co hledáš, cizinče,“ zpěvavě pronesla Hadonoška.

Světlo znehybnělo znějící elektrony…

Muž stál a snažil se proniknout do neproniknutelného pohledu hadí dívky. Tlustý, temně zelený had obepínající vchod se slastně zachvěl.

Muž se nechal pohltit zelenýma očima.

Když procházel závity zářícího hada, ten se samým vzrušením zjasnil a sytě zelenou září zvěstoval Centru vznik dalšího Hadonoše.

Šatna z průzračného křišťálu. Blýskající se stěny. Světélkující podlaha. Zářící strop.

Bílá, zelená, bílá, tmavě zelená, bílá, jasně zelená, bílá.

Světlo na mužově těle závistivě vzdychlo.

Dívka se zelenýma očima to zaslechla.

„Své světlo odlož v šatně. Zde ho nebudeš potřebovat. Sám vidíš,“ zanotovala hebkým hrdelním hlasem.

Světlo zježilo mikročástice jako podrážděný dikobraz.

Muž zaváhal.

Rytmus řeči, puls dechu, biorytmus Hadonošky nebyly podřízeny stereotypu okolního prostředí – a to muže lákalo. Tomu věřil.

„Světla tu máme na rozdávání,“ zvonivě se zasmála dívka a na důkaz svých slov šlechtěnýma ručkama zachytila kolem se promenující paprsky. Obratnými prsty z nich upletla malé zelené slunce a jedním pohybem si ho vnořila do dlouhých fialových vlasů. Sršící kulový blesk se radostně prodíral jejich temnými prameny.

Hadonoška se smála. Oči jí zářily.

Muž se usmíval. Oči mu nezářily.

Světlo mu zmateně lítalo hlavou a burcovalo uchlácholené vědomí.

„Zanech zde své světlo a pojď,“ vybídla hadí kráska muže.

Stará Hadonoška, těžce se opírající o křišťálový pult, zaskřehotala:

„No tak, mladý pane… Přeci se nenecháte prosit.“

Zeleným závojem obestřené vědomí už nevnímalo zoufalý křik elektronů. Muž se usmál na dívku.

„Prosím…,“ zpívla dívka.

Muž natáhl paže a široce otevřel dlaně. Světlo se v poslední chvíli rozhodlo. Rozdvojilo zbylé fotonové pole a jednu jeho část nechalo rozpolcenému muži vniknout do nedočkavě rozepjatých prstů.

Stará, takřka všech šupin už zbavená šatnářka dychtivě zaťala pazoury do nabízeného světla. Svazek paprsků vhodila do Černé díry a z ohyzdného krku si vytrhla další omšelou šupinu:

„Váš lístek od šatny, ctěný pane,“ spokojeně zasyčela a úkosem pohlédla na dceru. Mladá Hadonoška nepatrně kývla hlavou a mezi modrofialovými rty jí projel mrštný rozdvojený jazýček.

„Hadí Vejce“ pozřelo dalšího Člověka.

Šatnářka pozorovala odcházející dvojici. Jedno její oko bylo kalně zelené se svislou zřítelnicí. Druhé oko bylo jasně oranžové s černou malou skvrnkou uprostřed.

Krysař ve své noře sledoval vzdalující se dvojici a spokojeně si mnul tlapy.

Pot – ka – ni – jsou dokonalí.

A – on – je Bůh!

A – muž – je – nic!

Bubus právě dojížděl na druhý konec kolejnice. Budovy, rostliny a bytosti v Centru vrhaly hrůzně prodloužené světelné skvrny na hrubě šedivý povrch okolí.

Stíny zde byly jasnější než jejich majitelé.

Ráz – dva – tři – prásk!

To – je ryt – mus!

Vel – ký – Kry – sař!

Apartmá číslo XIII.

„Jsme zde, lásko,“ zazpívala Hadonoška.

Muž si neuvědomil přítomnost zhoubného rytmu.

Jsme – zde – lás – ko!

Po zdech přepychové kanceláře z nazelenalého mramoru se pnul břečťan, mezi vzrostlými palmami v mírném větříku povlávaly liány. Skrze zelené sklo celostěnného okna bylo vidět ohromnou podzemní továrnu. Skokani v potu amputovaných tváří šlapali v kolosálních válcích generátorů jako veverky v zoologických zahrádkách a vyráběli energii pro Město. Jiní Skokaní lidé stáli shromážděni kolem obrácených kuželů, k nimž byli připojeni masitými kabely. Ti odevzdávali svou bioenergii přímo samotnému Centru.

Muž hleděl na technokratickou scenérii a chtěl se zeptat.

Hadonoška před něj předstoupila se zvukobřitem v ruce.

Nádherně šupinaté tělo se vyzývavě lesklo.

Obraz podzemních galejí se rozostřil.

Muž nebyl schopen se pohnout.

Oči Hadonošky se leskly.

Nahá se přitiskla k muži a zvukobřitem mu rozpárala oděv.

„Bude z tebe nádherný a mocný Hadonoš,“ slíbila mu.

Hadí kráska rozřízla zvukobřitem kůži na rukou a nohou, křížem přes hruď a záda a kolem obličeje. Obratně svlékla nečistou lidskou pokožku a štítivě ji odhodila do zelené džungle. Skokaní lidé tupě šlapali po nekonečném vnitřním obvodu generátorových válců. Hadonoška se chtivě přitiskla k obnaženým svalům muže.

„Pojď,“ zakňučela.

Postava z živého masa, pruhů svaloviny a provazců šlach, lesklých kloubů a bělavých kostí se váhavě pohnula.

Trojúhelníková postel porostlá silnou vrstvou jemného mechu zvala ku spočinutí.

Trojúhelníkový stůl stojící před průhlednou stěnou zval ku vládnutí.

Muž hleděl obnaženýma očima na Hadonošku a pochopil, že opět prohrává. Teď však ztrácí i své já.

Když mu hadí dívka přiložila na krvavé maso první zelenou šupinu, zachvěl se štěstím. Když mu hadí dívka pomalu přikládala druhou šupinu, zmítal se vášní. Když mu hadí dívka pokládala na tělo třetí šupinu, vstřebával do sebe opojný pocit moci. Když hadí dívka brala do rukou čtvrtou šupinu, zmíral nedočkavostí…

„Těch šupin budou, můj Hadonoši, ti – sí – ce,“ zapěla hadí dívka a rozšířenýma očima pozorovala zánik Člověka.

Ti – sí – ce!

Á – dva – tři!

Posledních několik neomámených neuronů v mužově mozku vzkypělo.

Je to past! Past!

Světlo! Světlo!

Světlo vylétlo z nejzazšího koutku mužovy duše. Bílá, všespalující zář zaplavila apartmá, sežehla rostlinstvo, ožehla a zneprůhledněla ohromné okno a připravila se na poslední, drtící úder.

Muž si oblékl svou kůži a nasadil svou tvář.

Světlo mu zcelilo jizvy a v podobě nehybného klikatého blesku čekalo na pokyn.

„Zradil jsi mne,“ zazpívala na čtyři doby Hadonoška a stulila se na zčernalé posteli do klubíčka.

Svým způsobem měla pravdu.

Světlo nedočkavě sršelo fotony.

Muž odlomil část blesku a položil vedle schoulené hadí dívky snop bělostných paprsků. Poté uchopil blesk a jako Zeus opouštěl na uhel sežehnutý prostor, v jehož středu ležela osamělá dívka s několika paprsky u slzavých očí.

Muž sestoupil do recepce.

Když ho šatnářka uzřela, krysí oko se jí rozšířilo hrůzou a nechápavě otevřela tlamu.

Muž po stařeně mrštil podchlazený weral a zasáhl ji přímo do vykuleného krysího oka.

Weral se přikutálel Krysařovi k nohám.

„Nenecháš čtenáře odpočinout?“ poprvé promluvilo světlo.

„Ne,“ řekl muž.

A opustil „Hadí Vejce“.

Intermezzo

Bubus dojel na konec kolejnice. Nad celým Městem, nad kuželovitými stropodrapy Centra, nad děsivými mohylami Via Rattus, nad krysoprázdnými Periferiemi, nad vstupními Kanály, všude se rozhostila, rozlezla a vládu převzala temně rudá tma. Diamantové sloupy pevně podpírající Strop jenom infračerveně mihotaly. Slabě světélkující, po dlouhé pouti k smrti vyčerpaný bubus netečně přirazil k nárazníku Západu a hluboce, znaveně vzdechl. Z dvaceti devíti protisvětelných krytů po tolik očekávaném signálním vzdechu vyrazili Skokaní lidé, aby – stejně jako jejich nešťastní předchůdci i nešťastní následovníci – provedli svou poslední práci. Aby po dlouhých, předlouhých dnech otrocké dřiny v bioenergetických fabrikách, po nebezpečné práci v genofarmách, po gladiátorských zápasech ve Věžích Radosti konečně odevzdali městu daň za své Povstání. Daň nejvyšší a poslední. Neboť všichni Tahouni Povozu do dalšího dojezdu bubusu zemrou. Neboť bubus, i zcela uondán, stačil zhoubným zářením hubit vše živé ve svém nejbližším okolí. Neboť bubus svou smrtící energii čerpal z biohmoty obyvatel Města. Neboť bubus byl ztělesněným idiomem říše Města. Aby mohl sloužit Městu, musel žít. Aby mohl žít, musel zabíjet. Aby mohl zabíjet, muselo Město sloužit jemu. Aby mohlo Město sloužit jemu, musel on žít. Aby mohl žít, musel sloužit Městu. Myší člověci, navlečení do masivních eukalyptových brnění, stáli v uctivém trojúhelníku kolem kruhu Skokaních lidí, přibližujících se k zesláblé krychli. Padesát devět Skokanů před sebou tlačilo Povoz. Obrovský žebřiňák, o jehož ztrouchnivělé duralové latě se vší silou opírali, o jehož zpráchnivělou hedvábnou záď se vší silou opírali, jehož dlouhou oprýskanou smaltovanou vojí vší silou manévrovali. Bubus už byl tak sláb, že nebyl dále schopen setrvat v nepohodlném závěsu na platinové kolejnici a počal se naklánět do hrozivé pozice. Myší člověk, pověřený řádným a bezchybným provedením převozu bubusu přes celou rozlohu Města, zahlédl nebezpečí. Strachem začal arytmicky řvát a jeho podřízení začali práskat svými kobrami. Živé biče zasahovaly svými zuby pomaleji reagující Skokany a pečlivě odměřenými dávkami jedu vyškrtávaly jejich biorytmy ze seznamu obyvatel říše Města. Tlupa Skokaních lidí přiskočila ke zdroji smrtelného záření a podpírala ho do té doby, než konečně Povoz zaparkoval na určených značkách. Bubus lhostejně rozdrtil těch několik desítek obětavců a těžce se svalil na valník. Nylonová péra zaskřípěla a Povoz se zabořil do živičného povrchu parkoviště. Myší člověk stojící na vrcholech rovnoramenného trojúhelníku si oddechl. Bůh aby spral tuhle službu u Povozu! Skokani, doplnění spolutrpiteli z oddílu záložních Tahounů, se na povel chopili dlouhé voje, zapřáhli se do odřených kožených postrojů a na povel na tři doby vyprostili vůz z vytlačených jam na Západním parkovišti a vydali se na Východ. Dříve tuto sebevražednou službu prováděli varani, k tomuto účelu pěstovaní v genofarmách Města. Velký Krysař se však rozhodl vyhladit plemeno Skokaních lidí do poslední rosolovité buňky. Jejich Učení mu samotnému leželo v hlavě a nedopřávalo mu klidu. V Učení se mimo jiné kacířské nehoráznosti také tvrdilo, že jedné Noci bubus včas nedorazí na svůj Východ, odkud vždy začíná šířit Zlo. A to bude ono tolik očekávané Znamení. Město bez smrtícího záření svého krychlového poloboha zanikne. Metaskutečnost se stane neskutečností. Centrum zmizí v nekonečných bludištích lidského Vědomí a rozplyne se do všech existujících paralelních Světů. Veškerá povahová seskupení se záporným předznamenáním budou rozptýlena a v neškodné koncentraci smíšena s všemocnou Nadějí, Láskou, Vírou… Jeden ze Skokanů také právě rozmýšlel o světlých aspektech Učení, a náhle se odtrhl od skupiny Tahounů a začal si rvát hebkou, brčálově zelenou kůži z hlavy. Cáry pokožky se snášely na zem jako mrtví motýli. Osamocený Tahoun se bil do hlavy, mlátil sebou o zem a snažil se co nejrychleji se zabít. To elektronický šváb voperovaný do jeho mozku zaregistroval nebezpečná slovní spojení, uváděná v Drátěném Indexu, a spustil sebevražedný program. Aktivizoval centra bolesti, utrpení a žalu. Potom v klidu, chráněn masívním ušním bubínkem sledoval řádné plnění příkazů. Skokan se opravdu snažil skončit se životem co nejrychleji, ale neměl však po ruce vhodný nástroj. Pokoušel si vrazit prsty do očí, ale sklovitá hmota, chránící vypouklé bulvy Skokanů, tvrdě odolávala zoufalým útokům. Zelená bytost se zmítala v duševní agónii a čekala na vytoužený okamžik fyzické smrti. Kolem ztraceného druha, s útrpným vědomím o možnosti stejného vlastního konce, procházeli ostatní Tahouni a vlekli za sebou náklad Zla. Jeden ze starších Skokanů bez ohledu na švába v hlavě polohlasně pronesl: „Zlom vaz!“ Což se nebožákovi už při třetím pokusu podařilo. Křemíkový fízl pochopil tuto vysvobozující radu jako zlomyslné přání, a proto – naštěstí pro svého nositele – mlčel. Na místo nebohého Skokana ihned nastoupil další. Skupina záložních Tahounů pomalu obcházela znetvořené tělo mrtvého druha a každý z nich na něj položil zelenou řasu. Myší člověci v pozadí pohřební scény tančili valčík. Á – dva – tři!

Věta třetí – červená

Sametově červená Tma se těžce vznášela mezi obskurními architektonickými nerealizovanými sny a modelovala v prostoru další hmotné neuskutečnitelnosti.

Hudba v Centru neustále ničila své vyznavače. Své teď někde nepokojně spící milovníky, převalující se v dunícím rytmu z boku na bok.

Mi – lov – ní – ky!

Ráz – dva – tři – prásk!

Vy – zna – va – če!

Slepý stařec s šarlatovou kůží na obličeji a s purpurovými skvrnami na dlouhém plyšovém kabátě vystoupil ze stínu Masturbačního Sloupořadí. Nejistým krokem se blížil k Muži. Ve vychrtlých rukou svíral vlastní zplesnivělé srdce a nabízel ho za „pouhý, třebas ledový“ weral. Muž se na žebráka podíval a zablesklo se mu v očích. Nevidoucí kmet náhle vytřeštil oči a nevěřícně zíral na cizince.

„Ty jsi… Ne!!! Až sem jsi se dostal. Ne,“ zachroptěl a mrtev se skácel k zemi.

Muž se k němu sehnul.

Pravé oko nebožtíka na něj hledělo známým výrazem. Muž přes krysí oko přehodil vedle ležící značku STOP.

Před ním se vypínalo strmé Schodiště Krvesmilstva. Monstrózní stavbu obepínala spirálově točená Rampa Davové Hysterie.

Muž se rozhlédl po jiných cestách. Spatřil jenom Klokanopsa. Rozkročeného, s vrchními tlapami spojenými za zády, sebevědomě se pohupujícího ve valčíkovém rytmu.

„Copak, copak? Tobě se nechce šplhat po Schodišti? Ty snad odmítáš zábavu povinnou pro každého občana Centra?“

Muž vytrhl ze zadní kapsy malou plastikovou kartičku a nastavil ji Klokanopsu těsně před držku.

Účinek byl děsivý.

Kontrolor si přitiskl tlapy k očím a začal řvát. Ohromné tělo se škubalo v arytmických křečích, pokožka měnila barvu od sytě modré přes brčálově zelenou až k temně rudé.

„Já – já také šel zabít, zničit… Já chtěl lásku! Byl jsem… Áááá… Nikdo tam nedojde – všichni ve Městě – ach…“

Nelidský ksicht se vlnil a vlnil a rozplýval se. Rysy se rozplývaly jako žhavý vosk. Pod klokanopsím designem se nejasně rýsovala nešťastná lidská tvář.

Muž se zhrozil.

Poprvé za svých pobytů ve Městě se dal na zběsilý útěk. Panika mu zaplavila mozek. Světlo plálo strachem. Před Totální Pasáží se konečně zastavil. Popadal dech a znaveně se opíral o chromovanou stěnu Věže Radosti. V pravé ruce tiskl plastikový obdélníček, jenž mu dosud spolehlivě zajišťoval absolutní nedotknutelnost. Muž si ještě nikdy neprohlédl zázračnou propustku. A teď se bál na ni podívat. Upíral oči na sevřenou pěst. Klouby už zbělely do mrtvolné bledosti.

Muž pomalu otevíral dlaň.

Před ním leželo – jako na dlani – obyčejné zrcátko, zasazené do rámečku z obyčejné umělé hmoty.

Zr – cad – lo!

Kdo vlastně jsou obyvatelé Města?

Kde se berou obyvatelé celé Městské říše?

Odkud přicházejí obyvatelé říše Města?

Muž nikdy neviděl ve Městě žádné děti. Šílená myšlenka ochromila jeho vědomí. Světlo ohromeně mlčelo.

Ne, to nemůže být pravda!

Ne. To není pravda! Ne – ní – prav – da!

Muž naklonil dlaň a nechal sklouznout Osobní Doklad na dlažbu. Zrcátko se rozbilo na desítky ostrých, nebezpečných střípků.

Muž – vy – kro – čil!

Vešel do dlouhého, červeně ozářeného průchodu. Barevné výlohy po obou stranách Totální Pasáže se nadouvaly pýchou nad svými vnitřnostmi. Bohatý sortiment. Sentiment, Faleš, Zrada, Zklamání… Červenavý svit lehounce poletoval prostorem Pasáže a podle stanoveného programu nenápadně vytvářel před Mužem jakýsi nezřetelně světélkující tunel z ohebných paprsků, který vedl k poslední zbrani Potkaního Štábu.

Muž, aniž si uvědomil, že je úmyslně směrován k nejnebezpečnější Místnosti celého Centra, rozhodně – nikým neovlivňován – kráčel pableskujícím tunelem – a v určenou chvíli se zapotácel, jako by byl zasažen stříbrným kladívkem přímo do hlavy.

Muž ucítil něco, co si celý život nedokázal jasně definovat. Něco, po čem celý život toužil, a nevěděl, jak toho dosáhnout.

Světlo vycítilo přítomnost Absolutna.

Muž vešel do foyeru Absolutního Restaurantu.

Šatnář v rudém fraku přistoupil k cizinci, hluboce se uklonil a zdvořile – bez onoho vlezlého čtyřtaktu či přikazovacích tří dob – pronesl libozvučným barytonem:

„Pojem Absolutna se v našem restaurantu transformuje do těch pocitových rovin, kterými je lidská duše schopna ono mimosmyslové kvantum nejen vnímat, ale i jej absorbovat. Poprvé v tom, co vy lidé nazýváte životem, pocítíte, jak skrze vás prostupuje Absolutno. Vy sám prolnete Absolutnem.“

Muž a světlo naslouchali.

„Nyní k věci. Zde, před vchodem do Sálu odevzdáte sluchové orgány a podrobíte se spektroperaci očí. Váš nynější audiovizuální systém je naprosto nevyhovující. Nebudu vás ale k ničemu přemlouvat. Samozřejmě. Bohatých zákazníků tu máme dostatek. Byli jsme však upozorněni na vaši možnou návštěvu, pročež jsme pro vás rezervovali jeden obraz.“

Muž souhlasně kývl. Světlo rozpačitě zavrtělo fotony.

„Hudba je absolutní prostředek komunikace mezi nejvyspělejšími bytostmi. Je jenom urážející, že hudba vesmírných i duševních sfér se dostává do lidského nitra odporně zkreslena blanitými a chrupavkovatými vnitřnostmi ucha. Je to zločin.

Malířství je absolutní forma sdělení mezi nejvyspělejšími tvory. Vaše primitivní zrakové orgány jsou však schopny vnímat jen velice úzké barevné spektrum. Ještě tak dokážete spatřit duhu, a to je vše. Paleta světelného – i duševního – vlnění je tisícinásobně bohatší. Spojením těchto dvou Múz a novou aktivací vašeho vnitřního vesmíru ve vás vznikne nový Svět.“

Muž vyňal z uší bubínek, kladívko a kovadlinku. Světlo zacelilo obnažené konce zpřetrhaných nervových vláken. Šatnář přistoupil k muži a jemně vrnícím zvukobřitem provedl zmíněnou spektroperaci.

Cizinci se zatočila hlava.

Okolí se rozpadlo do rejů spektrálních barev. Absolutně čistých, nesmíšených, rozkladem světla vzniklých barev. Tisíce ostře barevných skvrn a ploch.

Šatnář pokynul a Muž zahlédl jakýsi pohyb. Následoval Krysího muže, jehož rudý frak se změnil v živoucího chameleóna.

V ohromné kulovité místnosti byly po celém jejím vnitřním povrchu rozmístěny stoly. Stoly byly zhotoveny velmi jednoduše. K originál obrazům v originál rámech byly připevněny oslnivě lesklé pochromované ohýbané trubky, zapuštěné do zrcadlově se blyštící podlahy.

Muž se rozhlédl kolem sebe.

Obrazová galérie obsahovala nejvýznamnější díla od Altamiry k Warholovi.

Muž se s úžasem podivoval, jak dokonale teprve nyní může vychutnat Pollockova monstrdíla či jemné Michellangelovy křivky. Šatnář luskl na barmana.

Stůl Chirico s cedulkou Reservé.

Obrazy studily, hřály, dýchaly, žily, umíraly.

Muž se pohodlně usadil do ochotně podsunutého křesílka.

Barman, jehož pult se vznášel ve středu koule, vyrazil k muži po úzkém chodníčku, jakých se k jednotlivým stolům rozbíhalo nespočet.

Poznámka:

U každého stolu bylo vždy pouze jedno jediné místo. U každého stolu seděl jeden jediný prominentní občan Centra. Na každém stole stála jedna jediná sklenice. Jediný pohár. Je – di – ný!

Šatnář se vzdálil a jeho pravé oko, oranžové, s malou černou panenkou, pozorně sledovalo Muže a nespouštělo z něj pohled.

Krysař hleděl na Muže a doufal, že se konečně podařilo zastavit toho zoufalého, věřícího a bojujícího šílence.

Krysař a jeho věrný Štáb s bezmeznou trpělivostí a nezdolnou urputností připravovali Muže o každý foton světla, o každý paprsek duše, o každý jas myšlenky. Dle Drátěného Indexu se snažili infikovat Mužovo nezvykle silné Já a zničit ho přívalem požitků a zážitků, lavinou dojmů a vjemů, jež je lidská duše schopna snad vstřebat, nikoli však unést. Muž se proti všem předpokladům – za cenu nedozírných ztrát na světle i na duši – probojoval až do spojovací Totální Pasáže, do jediného kanálu mezi Centrem a Krysařovou norou. Nevěděl, že stačilo vymanit se z nastraženého vábidla Absolutního restaurantu, projít třemi Branami, zlikvidovat Strážce, projít Potkaním štábem a dostavit se v čas k cíli své Cesty.

Pot – ka – ni bedlivě sledovali na bioterminálech stav, pohyb a měnící se kurs Mužovy duše. Intenzitu, jas a upřímnost jeho myšlenek. Světlost, frekvenci a rezonanci vnitřního světla.

„Bez – svět – la bu – de – Muž bez – moc – ný!“ pronesl důrazně První Potkan a povzbudivě se vycenil na podřízené.

„A ten zatracený zbytek světla určitě nechá v Restaurantu?“ netrpělivě a bez posvátného rytmu vyštěkl Pátý Potkan.

„Sa – mo – zřej – mě!“ zařval na čtyři doby První a uraženě se krok – sun – krok otočil k drzému příslušníku Štábu čelem.

Nápojový lístek:

Mozart – Martinů – Mix … 25 weralů

Wagner – Verdi – Vermuth … 23 weralů

Salieri – Schumann – Stock … 21 weralů

Beethoven – Bach – Beer … 21 weralů

Muž objednal první položku, opřel se lokty o Chiricovu lokomotivu, podepřel si bradu, zvedl hlavu a soustředil nový zrak na protější stranu koule Sálu. Na Kupkovi ležela rozcuchaná Krysí žena a zatínala drápky do Černého idolu. Vedle mátožně se převalující hlavy se mátožně převaloval převržený pohár a rozlitá hudba mátožně skapávala ze stolu prostorem do otevřené tlamy jukeboxu, číhajícího za barpultem na zbytky oslabené hudby.

Před mužem stál objednaný drink.

V opalizující plazmě plavala rozmíchaná preludia, rozředěné ouvertury, chuchvalce symfonických obrazů…

Muž si lokl a tělem mu prosvištěla první vlna Absolutna.

Hlava se změnila v houslový klíč, pět prstů na rukou se protáhlo v nekonečnou notovou osnovu a slzy štěstí a objevené krásy tvořily na jejích řádcích vlastní předehru.

Muž do sebe hodil sklenici na ex.

Prásk!

Povozu zapraštěly údy. Únava materiálu zlomila přední poloosu. Bubus se svezl ke straně a celou svojí váhou se napřel do duralových žebřin. Přední kola trčela z podvozku v nepřirozených úhlech, jako námahou vykloubené ruce Tahounů. Myší člověci vyslali nouzové signály. O vzniklé situaci taktéž podrobně informoval pod Stropem se vznášející Havranoid. Skokaní lidé bezmocně – a nadšeně – pobíhali kolem havarovaného Zla.

Krysař stál apaticky opřen o zrcadlovou stěnu a cítil, že už prostě nemůže. Jeho tvrdé jádro bylo v posledních dnech vystaveno příliš mnoha nepříznivým zprávám. Podivné povstání Skokanů, proniknutí Muže až do Centra, světlo, jehož zárodky rozséval cizinec do duší loajálních občanů říše Města. A teď havárie Povozu.

Jestliže bubus nevyjede v určenou dobu na svou dráhu, Město bude ztra – ce – no!

Existuje vůbec Město? Existuji vůbec Já?

V tu chvíli se Krysař nahlas rozesmál.

Uhodil pěstí do vnitřní stěny zrcadla – a opět zvážněl.

Za závěsem se ozvalo uctivé šoupání nohou na tři doby.

Štáb Potkanů byl připraven přijímat roz – ka – zy!

„Ihned zabezpečit opravu Povozu a včasnou dopravu do stanice Východ. Zajistit jeho řádné vypuštění – a tím normalizovat krizovou situaci. Nepanikařit. Jednat!“

Zpoza závěsu se ozývalo uctivé uklánění na čtyři doby.

Muž ve stejné chvíli, kdy se Krysař zasmál, poznal, že byl otráven. Do jeho drinku byla vedle hudby vkódována i jeho duše. V Absolutním nápoji byl rozložen on sám.

Cítil, jak se vzájemně prolíná – ne, neprolíná. Anihiluje se. Hmota a antihmota, duše a tělo, dobro a zlo, akce a reakce, plus a mínus. Prostor kolem něho se začal hroutit. Za pochmurných tónů Dona Giovanniho se přinutil opět zvednout hlavu. Koule Restaurantu se vlnovitě smršťovala do protáhlé elipsy a pulsovala zrádnými rytmy. Stolní obrazy zhmotněly a na všech místech v Sále seděl, všude seděl on, on sám.

Jednou trhal Renoirovu Cestu v louce, podruhé se mazlil s Leonardovou Giocondou, potřetí opile blábolil s celníkem Rousseauem, počtvrté nadšeně křepčil s Degasovými baletkami, popáté plakal nad pitoreskním světem Brueghella, pošesté netečně seděl před Nahou Goyovou Majou, posedmé…

Tóny v jeho těle byly postupně přehlušeny šíleným hřmotem, duněním, pískotem. Jeho vlastní řvoucí duší.

Muž se vztyčil a kráčel měnícím se prostorem k tušenému východu. K sebemobilizaci použil veškeré světlo, které v něm zbylo. Z očí mu sršely dva ostré paprsky a vyřezávaly v hroutícím se prostoru Mužovy duše přímou cestu ven. Všechny jeho kopie u všech stolů po něm začaly házet své sklenice, své odporné vlastnosti, své rozervané duše, své komplexy, své prohry.

Muž šel potácivě, v rytmu nepravidelně bušícího srdce.

Krysí šatnářovo oko zděšeně pozorovalo nemotorně se kymácejícího Muže, člověka, který v těchto chvílích už měl být řádným občanem Města – a jeho věčným prominentním zajatcem.

A oddaným přisluhovačem Krysaře.

Nyní se však – proti všem předpokladům – k němu nebezpečný cizinec přibližuje, a zdá se, že nezadržitelně. Šatnář na obranu, na útok, zvedl zvukobřit a rozezvučel ho do smrtelné rezonance. Světelné břitvy ho bez lítosti oslepily a Krysař přestal mít kontrolu nad dalším dějem příběhu.

Neviděl, jak se prostor foyeru smršťoval stále rychleji. Neviděl, jak se Muž snažil dostat ze své vlastní pasti.

Východ z Absolutního Restaurantu se zúžil na několik tlapiček. Muž se pokusil vyříznout si únikovou cestu světlem, ale to už nemělo svou původní energii. Paprsky zoufale dorážely na zlaté obrubně a zesláblé po nich klouzaly na podlahu. Muž se vrhl do stále se zmenšující škvíry východu a pokoušel se prodrat ven. Rám z prokletého kovu ho tiskl a hrozil rozdrtit směšnou biologickou schránku na kaši. Muž vysunul lokty z přepychového lisu a nadlidskou silou se rameny vyprostil ze smrtelného objetí.

Potrhané šaty a duše, do krve rozedřené ruce a nitro.

Muž ležel na dlaždičkách Pasáže a trhavě dýchal. Tlak v hrudi se chystal rozervat hrudní koš. Muž s úděsem pozoroval, jak mu z očí odtékají zbytky světla. Zbytky jeho světla. Světlo jeho duše… Tvoří na podlaze zářící skvrny, skvrnky, body…

Světlo umíralo.

U – mí – ra – lo!

Je – ho – svět – lo!

Ráz – dva – tři – prásk!

Po tváři Muže stékaly temné slzy.

Namáhavě se postavil. Ničivou hudbu neslyšel, ale vnímal.

Hlavou mu prolétla jeho bývalá Krysí žena, Krysí dívka 021/9, Labyrint, Hadonoška, Klokanopes, varan…

Slunce. Měsíc. Hvězdy.

Krysař nevěděl, že Muž otevírá První bránu.

Muž opět slyšel, viděl, cítil, žil.

Strážce První brány Muž nevnímal. Jejich zvukobřity sekaly vzduch, jejich kopí bodala do prázdna.

Strážci Druhé brány Muže neviděli. Ani si nepovšimli, že kolem nich přešel Člověk.

Strážci Třetí brány dezertovali.

Muž vešel do potkaního Štábu. První Potkan s udavačským ksichtem ukázal levou rukou na vchod do Krysařovy nory.

Muž stiskl obyčejnou kliku a vešel do kruhové místnosti, v půli přehrazené těžkým, brokátovým závěsem. Před rudou oponou stálo těžké, kožené křeslo s mohutnými opěradly. Na podlaze obyčejné modřínové parkety, nabílená stěna i strop. Žádné zlato, kobalt, čedič, mramor, křišťál, platina.

„Usedni, poutníče. Jistě jsi po strastiplné cestě znaven až běda. Uveleb se v mém skrovném příbytku a svěř se mi, co tě sem přivádí. Pověz mi, co tě trápí,“ bičovala ironická slova z druhé strany těžkou látku. „Jak jsem si postačil všimnout, prošel jsi mnohými utrpeními, není-liž pravda? Ach, věř mi, člověče, velmi mne to dojímá. Nedovedeš si představit, kolik upřímných slz jsem za tebe vyronil,“ slova dál lynčovala sytě červený závěs. „Ale nešel jsi nadarmo,“ ozval se výsměch. „Jsi velice očekáván. Ani netušíš, jak. Ty se nechceš posadit? Nu což. Přistup tedy k závěsu hned a stáhni ho na pravou stranu. Za odměnu, za tvou Svatou pouť, se ti dostane toho, co se za mé vlády nepoštěstilo žádnému obyvateli mé říše Města. Ani Potkanům…

Uzříš samotného Krysaře. Velkého Krysaře. Odmršti už ten hadr a dívej se!“

Muž sevřel hebkou látku prsty a jediným pohybem ji odhodil k čisté, bílé stěně.

Celou druhou polovinu nory zabírala zrcadlová stěna.

Po – lo – vi – nu?

Celou místnost vyplňovala zrcadlová plocha.

Proti Muži stál Krysař v modrém svetru, v modrých džínách, s temně hnědýma očima – a vedle něj osaměle trčelo temně hnědé kožené křeslo.

Muž i Krysař se posadili.

Muž ohromen, Krysař pobaven.

„Co jsi čekal, Člověče?! Pche, jste všichni stejní. Myslil sis, že zde najdeš nějakou zrůdu, viď? Poločlověka, polokrysu, nestvůru se zvířecí tlamou, že? Nebo v co jsi doufal?“

Muž seděl v křesle a spolu s Krysařem před sebe natáhli nohy, až se málem dotýkali špičkami bot zrcadlové stěny.

„Ty jsi viděl cestou moc ohavností, zrůdností a děsu, viď, ty hrdino? Připadal sis jako polobůh, jako nelítostný mstitel, jako jediný vykonavatel spravedlnosti, ty, obhájce zvrhlých, padlých a neexistujících, ha, ha, ha!“

Muž se opřel loktem pravé ruky o masívní opěradlo a Krysař vstal ze svého Křesla a dal se do pomalého přecházení za zrcadlem.

„A teď mi řekni, co tady vlastně vůbec chceš? Nemáš v sobě kousek světla, ždibec svitu, ach, promiň, vy říkáte citu, nemáš už v sobě nic, s čím jsi byl zrozen. Ty nevíš, že na své efektní cestě Životem sis svítil a pomáhal Citem? A Láskou? Láskou, kterou jsi promarnil už dávno před tím, než jsi snad stačil vůbec pochopit její Velikost…

Pohyboval ses Světem i Městem jako padlý vítěz, který ve svém Boji obětoval Sobě Sám Sebe!

Ty opravdu nevíš, proč jsi sem přišel?“ ptal se Krysař a ani se nesnažil, aby to znělo naléhavě.

Muž se zvedl z křesla a chtěl mluvit. Chtěl povídat o Krysařově kletbě sužující Svět, o prokletém Městě, o ztracené Naději, o zoufalé Lásce, o Hvězdách, o Slunci, o Měsíci… Chtěl vysvětlit odpornému protějšku, že ho přišel zničit. Zlikvidovat.

Zabít.

„Ty jsi mne chtěl opravdu zabít?! Ha, ha, ha…,“ začal Velký Krysař řvát smíchy, a smál se a smál se a plácal se do stehen a popadal se za břicho.

„Ty jsi – ha, ha – chtěl zabít – zabít – koho?“

Krysařův zjev i hlas znějící z odvrácené strany zrcadla se ztrácely v živém fade-outu. Krysař mizel, průhledněl, byl už sotva slyšet, ale přesto Muž ještě zřetelně zaslechl jeho poslední slova:

„Po – cho – pil – jsi?“

Muž pochopil.

Pečlivě zatáhl krvavě rudou oponu a prošel zrcadlovou stěnou. Posadil se do Krysařova křesla a třikráte uhodil zrakem o vnitřní stěnu zrcadla.

Potkani na známý signál ihned přitančili.

Jasně slyšel jejich valčíkový strach.

„Ihned zabezpečit opravu Povozu. Potřebné díly dopravit na místo havárie Havranoidy. Postavit nový Povoz, aby už nikdy nebyl znemožněn včasný výjezd Zla nad nedozírné pláně mé věčné říše Města,“ řekl Krysař.

A zaťal prsty do kožených opěradel.

A po pravé tváři mu skanula jediná, po – sled – ní slza.

Post scriptum

Na otázku „co jsem?“ nevím lepší odpovědi než ono: „Já jsem ten, který jsem.“ Můj základní instinkt, má bytost spočívá ve vědomí mé absolutnosti, – aseity, souverainní Síly stálého vítězství jen k vůli vítězství, „Victoria Aeterna“ zovu tento faenomen. Ve vědomí tomto však jedině spočívat může podstata Absolutna, Boha; Absolutum spočívá zcela ve vědomí své absolutnosti.

Ladislav Klíma
29. VIII. 1916

Rox’n’Roll

Kapitola I
Zde jsou lvi

V kabině Algebry jsem prolétal nad informační savanou tiskového koncernu WPI. Centrum už nebylo daleko. Natáhl jsem si pohodlně nohy a už jsem si chtěl zapnout pouzdro pistole, když moje binární struktura vstřebala nějaký cizorodý prvek.

„Stůj,“ řekl jsem Algebře, docela tiše. Vozidlo ale zabrzdilo tak prudce, že bych propadl čelním sklem, kdybych se včas nedoplnil o anti gravitační konstantu. Kvílení sirény prostoupilo biprostor RICHARDA. Hardwarový průnik!

„Rolle, parciální clonu!“ prosvištěl kolem mne příkaz Systému W. I. Corp. Algebra nečekala na můj oukej, zaúřadovala, a vzápětí jsme se topili ve variační mlze.

„Nedělej paniku, Algebro,“ řekl jsem nevrle. „Vezeš B-runnera. Vytáhni roletu, dovedu se o sebe postarat.“

Ledaže by to byl Lev. Znal jsem sice algoritmus nejnovějšího destrukčního programu, jaký si JOANNA uchystala proti RICHARDOVI, ale osobně jsem ještě nikdy žádného nepotkal. Algebra mne poslechla, roletu vytáhla a já měl tu skvělou příležitost. Prostorem Třetího bloku se valil Lev a krutě dělil nulou všechna reálná čísla, chudinky dvojkové výrůstky se rozlétaly jako chmýří pampelišek a nebylo pochyb, že příští vítanou obětí mám být právě já. Vítězně pochodující příšera byla nějakých dvacet feronů od nás a Algebra zurčela strachy.

„Otevři interpolační střílnu,“ zašeptal jsem.

Střílna se dolby bezhlučně otevřela a já pomalu vytahoval z pouzdra aktivovanou pistoli, nastavil ji na odpovídající polaritu a čekal jsem. Z ohromné rozevláté hřívy Lva na mne sršely žluté oči. S přehledem jsem pozměnil strukturu pulsující podlahy. Stabilní, nevibrující Eukleidovy parkety vymrštily šelmu dle svých jednoduchých zákonů, takže její let probíhal proti původnímu záměru přísně logicky. Lev otevřel nekonečný kanonický chřtán, stiskl jsem spoušť, interpolační sršení zasáhlo bestii přímo mezi existenční koordináty, matematická stvůra zařvala a během desetiny timu se prosákla mezi kvadrilióny bytů Třetího bloku.

Nepotěšilo mě to.

„RICHARDE, takhle vítáš návštěvu do Systému?“ zeptal jsem se.

„Došlo k H-průniku,“ ozvalo se Odevšad. „Poškozeným terminálem Sweeden Steel do mne JOANNA vrazila pět Lvů. Proti tak malému množství jsem bezmocný. Podle Clarkova pravidla ‚Střílejte veverky‘ jsou mé globální ochranné prostředky v této situaci neúčinné,“ dodal RICHARD III., pán celého Binárního světa společnosti World Industry Corp.

„Kontroluj mi tedy cestu. S tím už si nějak poradíme,“ sevřel jsem pažbu interpolační pistole a převedl jsem Algebru do módu ochranných derivací. V bojovém vozidle s naježenými digipalnými hlavněmi, zásobníky plné smrtících rovnic, faktorální pancíř kolem sebe, cítil jsem se o poznání bezpečněji. Mesiáši odvedli perfektní práci. Algebra nabrala rychlost, masívní pásy vyhrábly z databázové dlažby několik pravidelných odběratelů Morning Star a zcela je znehodnotily. Čtvrtým blokem jsme projeli bez překážky, ale nepříjemná komplikace se měla záhy objevit.

Druhý Lev se usadil v bráně Pětky a s využitím fázového hyperprostoru zahltil celý vstupní kanál evidencí nějakého sčítání lidu. Podle směšně trčících jmen šlo nejspíš o Araby. Řítil jsem se proti zhmotnělým informacím s plnou důvěrou v RICHARDA – až na to, že pokud nic nepodnikne, rozmáznu se o tenhle zátaras jako o poctivou betonovou stěnu. Systém učinil jediné možné opatření. Pátým blokem se prohnalo ničivé datatřesení o intenzitě dvanácti stupňů Fermiho stupnice, mrakodrapy údajů se hroutily a nebezpečný vetřelec se dusil pod troskami.

„Díky, RICHARDE,“ oddechl jsem si.

„Rolle, cesta do Centra je už čistá,“ stejně ulehčené se ozvalo Odevšad.

Kapitola II
Centrum

Ištařina brána majestátně rozevírala svá mohutná křídla. Stál jsem na počátku Mardukovy cesty. Pod dohledem babylónských lvů a draků s vyceněnými tesáky jsem došel až k trůnu ze strukturálních vzorců ryzího zlata. Interiér Centra opět podlehl náladovosti našeho šéfa. Minule jsem do těchto prostor vstupoval vlhkými jeskyněmi, kolem hrubě otesaných stěn stála středověká mučidla a všude kolem se v řetězech povalovaly na kost vychrtlé programy.

Starověkou síň teď zdobily zářící mozaiky v několika variacích zobrazující poslední čip World Industry Corp. Podél cihlových stěn postávaly ochranné programy v historických kostýmech, očividně vypůjčených z databanky newyorské Metropolitní opery. Uprostřed ohromné místnosti se na levitujícím královském trůnu převaloval Mac a popíjel své oblíbené integrály. Když jsem vešel, tlouštík rázně odstrčil laškovně dotírající shluk rovnic Eidamova efektu a křikl na mne:

„Ten váš zatracený Projekt se už zcela osamostatnil a nikdo z našich S-runnerů neví, jak ho zkrotit. Rollande, co tím vůbec sledujete? Jakých hranic má dosáhnout ta vaše Metagalaxie?“

„To je snad moje věc,“ řekl jsem. Do mé Metagalaxie ti nic není, pomyslel jsem si.

Odevšad se ozvalo:

„Je to ale vážné, Rolle. Museli jsme tě zase povolat přímo do Systému. JOANNA se doslova probourává k Paralelní Metagalaxii. Používá mimo jiné i hardwarových zbraní, výslovně zakázaných Bezpečnostní radou OSN. Intelspace Union nám v podstatě vyhlásila válku. JOANNA a její soft runneři oprávněně vidí v tvém Projektu Metagalaxie hrozbu samotné existenci Binárního světa. Mohla by odbourat i základní postuláty pojednávající o Desateru Axiomů, zvláště o Konečném Nasycení Bivesmíru Informacemi.“

„Vypadá to tak,“ připustil jsem. „Metagalaxie už je taková.“

„Co si to dovolujete, blázne?“ Mac ustrašeně pootevřel ústa a prasečí očička mu jezdila mezi tukovými záhyby tváře jako na tobogánu v Lucaslandu. „Vždyť vás může lehce zlikvidovat!“

„Host do Systému – Bůh do Systému,“ zdůraznil jsem jeden ze zdvořilostních Systémových příkazů a okolní vlnění znatelně změnilo rezonanci. RICHARD vlídněji pokračoval:

„Rolle, já jsem ti vždycky věřil. Ale pokud ve mně bude žít Paralelní Metagalaxie, musíš zůstat i ty. Chci mít jistotu. Jsi můj nejlepší B-runner. Díky tobě jsme zlikvidovali celou konkurenci. Zbývá nám už jenom Intelspace Union a její JOANNA. Čeká nás rozhodující střet. Kybernetický duel století. A půjde v něm o ovládnutí tvé Metagalaxie. Už obsadila celých sto třicet Coltových pamětí a hustota akčních informací pětinásobně překročila kritickou mez. Podle Desatera bych už neměl existovat! A zatím se nic neděje. Informační kolaps nenastal a Metagalaxie se nekontrolovatelně rozpíná a rozrůstá ven i dovnitř! Má v sobě nějaký nový Axiom, zcela neznámý algoritmus… Rolle, co jsi to vůbec stvořil? A proč?!“

Na takřka neomezeného pána Binárního světa trochu moc obav a strachu najednou. RICHARDOVA slova mne bázlivě obletovala jako vyplašení kolibříci. Mac raději mlčel. V duchu jsem zrekapituloval poslední události – JOANNA a RICHARD konečně pochopili zdánlivě absurdní existenci Metagalaxie. Oba Systémy však nejsou schopny přesně definovat její další vývoj. Pud sebezáchovy je nutí k ukvapeným akcím. JOANNA ignoruje posvátnou Dohodu o neútočení, a navíc používá Zakázaných Zbraní. RICHARD musí logicky dospět k podobně afektovanému rozhodnutí. Je nevyšší čas spojit se s Roxannou.

„Rollande,“ vytrhl mne z přemýšlení Mac. „Ještě pro vaši informaci: těch vašich sto třicet Coltových bloků jsme obehnali Čínskou Zdí!“ Ušklíbl se zlomyslně nebo vyděšeně? Zřejmě obojí.

Čínskou Zeď RICHARD ještě nikdy nepoužil. Čínskou Zeď nemůže v žádném případě softwarově zrušit. Čínská Zeď – to je kmitající fázový hyperprostor a Chiwangova fúze. Nepříjemná komplikace.

„Ta Zeď je postavena proti JOANNĚ – nebo proti mně?“ optal jsem se Systému. RICHARD zcela moudře a lidsky mlčel.

„To si přeberte sám,“ řekl za něho Mac. „Nicméně váš úkol je jasný. Metagalaxie rozhodne o všem. Nic proti vám sice nemám, Rolle, ale samotného ke Zdi vás nepustím.“ Podíval se někam za mé levé rameno. Sáhl jsem po pistoli, ale zarazil mne milý hlas.

„Hallo, Rolle, jsem ráda, že tě vidím.“

Otočil jsem se. Mata Hari obklopená mlhavým oparem kvadrupólové projekce proslulého Channel 2001. Podvazkové pásy ji vzorně pornograficky obepínaly štíhlé boky. Lepšího hlídače si nemohli vymyslet.

„A ještě něco, Rolle,“ řekl Mac. „Vnější jednotky Speciální Ochrany Systému dostaly rozkaz prověřit Černé schránky tvých spolupracovníků.“

Spolupracovníků? Má na mysli jen jednoho. Roxannu. Zabijáci SOS teď půjdou po Roxy! Musel jsem se dostat k Čínské Zdi za každou cenu, i s Matou Hari za zadkem a třemi Lvy v biprostoru. Bez pozdravu jsem se otočil a zamířil k východu. Za zády mi rezonovalo echo vysokých podpatků Macovy vyzvědačky. O něco později můj tank klouzal po klikaté stochastické cestě a já v klidu uvažoval o způsobu spojení s Roxannou. RICHARD netuší, kolik jsme v něm vytvořili tajných komunikací.

Cestovní idyla však neměla trvat dlouho.

Kapitola III
Smrtící biliár

„Rollande!“ zaječela Mata Hari.

Řítili jsme se rozlehlými kvantovými bažinami firmy Café de Brasiltronics. Rozhoupaná rovina zpestřená nebetyčnými fosforeskujícími monolity se rozprostírala do nedohledna. A přímo před námi, mezi hrdě vztyčenými souřadnicemi tekutého hélia, stáli dva nestvůrní Lvi. Zakódováni v hlubinách kvantového močálu nás nepříjemně zaskočili. JOANNINY destrukční rovnice, fluktuační funkce, zákeřné derivace a algoritmy, vše doplněno schopností používat dokonalé mimikry a hrůzným uměním likvidovat matematické prostředí nulovým dělením. A to právě, v dvojnásobném provedení, stálo před námi. Mata Hari zaměřovala palubní systémy na levý destrukční program. Nastavil jsem interpolační chrlič na zhuštěnou paritu náboje. Musel jsem podpořit levý útok, bez interpolací by selhal. Jenže pravý Lev si na nás rád a bez větších problémů pochutná. V hlavě mi vířil kolot myšlenek. Musíme zasáhnout oba Lvy všemi zbraněmi současně, ale jak? Tank se řítil se zaťatými kryty vstříc jisté zkáze. Mata Hari si teprve teď uvědomila marnost svého pečlivého zaměření jednoho, jediného LVA a začala hystericky trhat joystickem. Lvi lačně otevírali tlamy, aniž by se nějak dohadovali, komu z nich bude souzeno nás pohltit – a tak postoupit v JOANNINĚ hierarchii o stupeň výše, a stát se elitním Gepardem nebo mocným Slonem. Slonem… Jasně! Slonová kost! Kulečníková koule! Ještě jsem bleskově proměřil okolní prostředí a změnil směr útoku.

Nově formulovaná Teorie relativity! Paralelní rovnice! V Bisvětě jsou možné úžasné věci, logický odraz, budeme kvantově znásobeni, určitý počet kmitů, kvantová bažina nás opět uvede do původní monoexistence. Zrušil jsem ochrannou clonu a vysunul se až po pás z Algebry. Pohodlná pažba interpolační pistole mi dokonale přilnula k tělu.

„Ty blázne, co děláš?!“ křičela uvnitř vozidla profesionální vyzvědačka W. I. Corp. a tahala mne za nohy zpět.

„Ihned se vrať na místo a po odrazu střílej na oba Lvy!“ zařval jsem. Destrukční programy s němým údivem sledovaly naše počínání. Ti fanatičtí zabijáci si navíc pozdě uvědomili, že v přítomnosti kvanta účinku je jejich nejúděsnější zbraň neškodná. Okolní prostředí ji prostě neregistruje. Oba se až teď začali transformovat do vhodné struktury. Pomalu, vzhledem k našemu přímému útoku to bylo velmi pomalu. A marně.

Teď! Odraz. Tiskl jsem spoušť chrliče bez ohledu na kvalitně vytvořený software Café de Brasiltronics, shodně zasažení Lvi se s bolestným řvaním topili ve všepohlcujícím kvantovém bahnu, Mata Hari šílela nadšením, rozžhavené hlavně digitálních zbraní svědčily o maximálním zatížení, rozsévali jsme kolem sebe matematickou smrt. Lvi se jako ohňostroje rozprskli do tisíců matematických hříček a logických hádanek. Kompaktnější zbytky jejich těl pokrývaly okolní husté bahnisko. Na jeho povrchu zbyly posléze jen matně se lesknoucí zelenavé plochy, poslední svědci lítého boje.

Algebra intenzívně oddychovala. Hexadecimální základ její existence nebyl stvořen pro tak extrémní druh přetížení.

„RICHARDE, s tou kvantovou bažinou to byl výborný tah.“

„To je v pořádku, Rolle,“ ozval se Odevšad ustaraný hlas. „JOANNA vyvádí jak pominutá. Zlikvidovala celou Sony Money a vpustila do mne smečky Lvů a Gepardů, přes měsíční teleskop Bruno dokonce prorazila i Slony.“

„To nejsou zrovna dobré zprávy,“ řekl jsem. „Je na čase JOANNU trošku převézt. Co takhle použít jednosměrné highway? JOANNA totiž logicky soustředí veškeré síly kolem zablokované Metagalaxie. Ale highway nás zavede rovnou doprostřed bitevního pole. Klasický okamžik překvapení.“

„Rolle, uvědomuješ si riziko? Ztratíš část energie. Highway je určena výhradně pro ediční a datové soubory. Ty jsi ale binární projekce člověka.“

„Vím, vím. Jenže – ke Zdi se dostanu přes orbitální energokomplex francouzské Le Soleil Voyage. Tam naberu energii a vrátím se zpět silný jako Cyber-Conan. Budu potřebovat Koordináty. Rozhodni sám, jaké by měly být kontradikce.“

Prostor kolem mne šokovaně mlčel. Teprve za hodnou chvíli se Odevšad ozvalo:

„Věděl jsem, že jsi šílenec, ale tohle by mne nenapadlo ani v nejdivočejším informkolapsu. Doufejme jenom, že JOANNA je stejně omezená jako já,“ uzavřel náš rozhovor pán Bisvěta a odhalil před námi oslnivě zářící highway.

Kapitola IV
Na cestě

Algebře z trupu vyrašila kovově se lesknoucí křídla. Pancéřované vozidlo se změnilo v lehký sluneční člun a jako o závod se světlem ve vakuu vyrazilo po laserové dálnici ke vzdáleným polím slunečních kolektorů. Mata Hari už delší dobu nehnutě seděla na místě navigátora a navzdory své obvyklé sdílnosti zarytě mlčela. Ta naše špiónka se mi dnes vůbec nelíbí! Pootočil jsem hlavu a mé pochybnosti se změnily v děsivou jistotu. Místo do pomněnkově modrých očí jsem upřeně hleděl do hypnotických zaměřovačů Lva. Instinktivně jsem udeřil dlaní do havarijní brzdy a padl na podlahu člunu. Lev neobsahoval antigravitační konstantu, s třeskotem prorazil přední palubu a přistál nějakých deset feronů ode mne. Místo Lva se z vozovky zvedala pocuchaná Mata Hari a upravovala si vyzývavé prádélko.

„Co zase vyvádíš?“ blížila se ke mně.

Namířil jsem na ni interpolační pistoli.

Usmála se, pravou rukou se dotkla vlasů, udělala ještě krok a já jsem stiskl spoušť. Zoufale křičící vyzvědačka se během rozpadu proměnila ve vzteklého, ale už neškodného Lva.

A ocitl jsem se v situaci, které se obával RICHARD III. S maskovaným Lvem číslo V jsem musel zrušit i kus laserové dálnice. Jinak to nešlo. Po jednosměrné highway jsem teď nemohl komunikovat se Systémem. Musel jsem čekat na RICHARDŮV zásah, ten však mohl přijít pozdě. Rozhlédl jsem se kolem sebe. Algebra ustrašeně okukovala ostré hrany dálnice. Biprostor byl absolutně hluchý a prázdný – jenom světelná cesta mizící kdesi v nedohlednu, před námi napříč přeříznutá, jenom já, Algebra a za námi řada obyčejných dat, trpělivě čekajících na obnovení spojení. Zpocená data rekordní těžby uhlí, reptající výsledky panamerického fotbalu, trpělivé informační bloky plné hlášení policejních informátorů, o dialog s Algebrou se pokoušel sebevědomý soubor s posledními účesy od Data Delon.

„Bez výše situovaných Koprocessorů oprava poškozených infrajednotek našimi dostupnými prostředky v podstatě není možná,“ oznámilo mi věrné vozítko šroubovaným jazykem a upřelo na mne optiku. D. Delon správně odhadl situaci a zmizel z dohledu.

„V podstatě,“ zamyšleně jsem opakoval. Ještě jednou jsem si pečlivě prohlédl místo přerušení. Z hloubi biprostoru se na mne šklebila černočerná prázdnota. V duchu jsem poměřil reálné hodnoty Algebry a vynulované struktury dálnice. Sluneční člun ihned zaregistroval můj nápadný zájem.

„Pane, to ne. Já nechci…,“ zachvěla se Algebra strachy.

„Holčičko, je to jediné možné řešení,“ řekl jsem tiše.

„Ale já nechci umřít!“ vyhrkla nešťastně.

„Ty přece nemůžeš zemřít. Jsi jenom šikovně naprogramovaný propletenec příkazů a informací. Ty vlastně nemůžeš ani přestat existovat. Ale já mám Venku své skutečné tělo. Ty však existuješ jen v tomto umělém vytvořeném Bisvětě.“

„Já mám taky své tělo! Tohle je mé tělo!“ Algebra si zoufale zabušila několika odmocninami do kyberdynamické karosérie.

„Slyšíte?“ plačky rezonovala.

„Algebro, já ti slibuji, že nezůstaneš zakletá do Cesty. Neboj se, jsem B-runner,“ díval jsem se Algebře do slzících orientačních jednotek.

„Můžu vám věřit?“ vzlykla Algebra.

„Musíš,“ odpověděl jsem.

Protože jsem byl zcela izolován od Systému, musel jsem celou operaci jet na ostro, z hlavy. Algebra maximálně spolupracovala. Po posledních výpočtech jsem poodstoupil od nešťastného vozidla, zasunul jsem ruce do kapes a mlčky kývl.

„Už?“ potichu hlesla Algebra.

„Klid, holka, postarám se o tebe,“ řekl jsem a jedinou instrukcí jsem transformoval vozítko do poškozené dálnice. Děsivé prázdno zmizelo a já mohl vykročit po nádherně zářící Cestě. Pěšky. Interpolační pistole v podpaží. Správný psanec! Proměnil jsem se v gruzínský textový editor a ztracen v proudících davech Souborů jsem se blížil k francouzské Sluneční Cestě. Mezi myriádami podpůrných programů, jež v hejnech poletují po celém Systému, mne JOANNA nemohla objevit.

„Rollande!“ konečně se ozvalo Odevšad.

B-runnerova obezřetnost mi nedovolila odpovědět na první signál. Mohla to být JOANNA a vlétl bych jí přímo do náruče. Odchytil jsem kolem svištící, Mesiáši označkovaný Soubor. Šlo jako obvykle o něco asijského. Trochu jsem si s ním pohrál. Soubor nechápavě zíral, ale nechal se bez odporu celý přeformátovat. Vyslal jsem ho před sebe a napjatě pozoroval okolní dění.

„Rolle, to jsi ty?!“ jásavě se ozval RICHARD a před mým zajatcem se objevily monstrózní Totální Koordináty. Moji fintu neprokoukly. „Na chvíli jsem se ocitl v informačním fade-outu. JOANNA zlobí. Le Soleil tě očekává, vše jsem dokonale vyčistil, ale dlouho se tam nezdržuj. Intelspace mobilizuje všechny dostupné prostředky,“ horlivě vysvětloval RICHARD a zpitomělý tchaj-wanský Soubor stál jako solný sloup před mohutnými Koordináty a s hrůzou vzhlížel do jejich zkázonosných střílen. Z bezpečné editorské ulity jsem ještě do vnitřností mesiášského Souboru zakódoval zprávu pro Roxannu a teprve potom jsem se zjevil opět v mé původní projekci.

„Nezdržuj se, příteli, a klidně pokračuj v cestě,“ pobídl jsem nic nechápající Soubor.

„Rollande, co to má… Kde jsi byl? To jsi nebyl ty?“ udiveně ze sebe soukal RICHARD III.

„RICHARDE, uvědom si, že se v tobě prohání binnary runner.“

„Ty jsi hrozný člověk! Já tady testuji každý feron, a ty se prostě celý zmodifikuješ. S lidmi je někdy opravdu těžké pořízení,“ povzdychl si Systém World Industry Corp. „Mám pro tebe novinku. JOANNA si hlídá celou Le Soleil Voyage. Mata Hari – Lev ještě stačila udat, že si tam přijdeš pro energii. Pro všechny případy jsem zablokoval veškeré ostatní přístupy k solární elektrárně. Jediný JOANNIN vir tam nepronikne. Ovšem v případě jakéhokoli Průniku v okamžiku, kdy budeš čerpat v podobě kolektoru potřebnou energii, by to znamenalo tvůj konec. Bylo by ti souzeno dodávat na Zem energii až do demontáže, pokud by tě dříve neroztřískal nějaký zbloudilý Kosmos nebo jiný šrot.“

Stlačil jsem si dlaněmi spánky a chvíli mlčel.

„Je to několikanásobně jištěno, Rolle. Věř mi,“ potichu se ozvalo Odevšad.

Vzpomněl jsem si na ALGEBRU. Podobným způsobem jsem ji před několika timy přemlouval k transformaci. Zatracené Desatero!

„Je to jediné možné řešení,“ pokračoval RICHARD.

„Oukej, RICHARDE, jdeme na to. JOANNA se v žádném případě nesmí dostat k Metagalaxii první. Mohla by způsobit opravdovou katastrofu,“ řekl jsem. Nelíbilo se mi to. JOANNA určitě dychtivě analyzuje každičkou možnost účinného Průniku, aby mne mohla nachytat v solárních polích zcela bezbranného, a konečně se mne zbavila.

„Zlom vaz, lidskej kámoši,“ řekl RICHARD runnerským slangem a odmlčel se.

Intermezzo
Roxanna

Roxanna se řítila stupňovitými ulicemi Friska jako pstruh horskou bystřinou. Hbitý jet-skate citlivě reagoval na sebemenší změnu těžiště a tryskové motorky dodávaly křiklavě barevné plastické desce závratnou rychlost. Rox se obratně proplétala mezi hrozny kulových taxi-buněk, předjížděla heliové limuzíny i sportovní kabriolety, právě pozvedla k ústům zápěstí levé ruky s implantovanou vysílačkou, dostala se na klidnější úsek a konečně promluvila:

„Tady Pětka, Jednička právě zahájil akci, budu předávat Black Box. V případě mé likvidace musíte dostat Jedničku ven,“ uzavřela předepsanou formulí svůj vzkaz dívka s jasně modrými vlasy. Ještě jednou zkontrolovala, jestli je laserver na svém místě, za jízdy seskočila z jetskatu a vyběhla po širokém žulovém schodišti ke skleněným dveřím, které ji po ověření totožnosti laskavě vpustily do prostor neosecesního mrakodrapu. Centrum supersyndikátu World Industry. Výtah otevřel tlamu a dívka se jeho pneumatickými vnitřnostmi vystřelila do 113. patra.

Dveře výtahu zívly. Uprostřed prázdné, zářivě aluminiové chodby na ni čekal browning, devítka. Držel ho homosexuálně modulovaný maskyborg, poslední série, odblokovaný killer.

„Pročpak jsi vystoupila o patro níže, krasavice?“ divil se ulízaný zabiják. Rox pohodila neurčitě hlavou a odjistila zbraň.

„Co si přeješ, fešáku?“

„JOANNA se už na tebe těší, ani nevíš jak. Prý tě ani nemusím doručit živou…“ Pak mu v půlce věty odpadla vrchní půlka hlavy a Rox krátce zalitovala proříznuté kožené bundy. Vytáhnout zbraň by však v žádném případě nestačila. Sakra, jak se sem ten zatracený kyborg dostal, uvažovala dívka a vběhla na nepoužívané požární schodiště. O patro výše chvíli vyčkávala za dveřmi. Kopancem je rozrazila a s laserverem v ruce vpadla na hlavní chodbu. Kromě chirurgicky vylepšené sekretářky III. třídy nebyl v celém patře nikdo. Vyděšená pracovnice W. I. Corp. upustila na podlahu několik optických disků a se zvednutýma rukama zacouvala do nejbližších dveří. Rox se soustředila na sekretářku jako na možného protivníka, ale ostrá bolest v pravém nadloktí ji vyvedla z omylu. Laserver jí vypadl z ruky a druhý tlumený výstřel ho odmrštil k protější stěně. Rox se bleskově vrhla do výklenku dveří, kde před chvílí zmizela syntetická dívka, a za hlavou jí dvě střely odštíply pořádný kus omítky. Výstraha. Kde je Speciální Ochrana Systému? napadlo ji. Kde se zase flákají ti nenažraní podnikoví kyborgové? Stála přitisknuta ke dveřím, od nichž neměla kód, a z kožených tuhých manžet vytáhla dva malé kousky polioceli. Jak to, že ji nezabil? Chodbou se rozléhalo tiché pohvizdování. No ovšem, Milosrdný Jack. Baví se. V duchu se jenom smutně usmála. Ten chlapec ještě nemohl slyšet o nové Roxannině zbrani, protože takhle zvukově přesně prozradit svou polohu by si teď nedovolil. Má smůlu, Rox sevřela oba bumerangy mezi prsty a lusknutím je vyslala do akce. Jemně vrčící miniaturní pohon dodal ostrým plíškům rotaci a rychlost. Na konci jejich odlišně zvolených drah se ozvalo smrtelné zachroptění, klaply výstřely a na zem padlo lidské tělo. Rox skočila pro laserver a rozběhla se k Rollově kanceláři. Když míjela Jacka v tratolišti krve, sebrala oba bumerangy, nyní s vějířovitě roztaženými průhlednými čepelemi, otřela krev o koženou minisukni a sklapla nebezpečné vějířky do původního tvaru. Doběhla ke spásným dveřím, přitiskla na identifikátor levou dlaň a s ulehčením vkročila dovnitř. Místo na pevnou podlahu došlápla do sypkého, horkého písku.

Překvapeně se rozhlédla. Z bývalého Rollova pracoviště tu stál jenom ohromný plotter, pohozený monitor zpola zavátý pískem – a vztyčené, v liduprázdné poušti opuštěné a celkem zbytečné dveře. Mírný pouštní vánek si pohrával s dívčinou obarvenou kšticí a ve stínu plotteru se krčil malý oranžový škorpion. Roxanna se pozorně zahleděla na dveře. Jejich okraje se nepatrně vlnily, tetelily se v horkém vzduchu a pomalu, pomaličku mizely. Klika už byla průsvitná, Rox k ní skočila, ale sáhla jenom do prázdna. Rychle odstoupila o pár kroků vzad, stiskla spoušť laserveru a přejela křížem zbývající plochu dveří. Kde se paprsek dostal mimo temný mahagon, mizel jako svítivá, oslnivě zelená přímka v rozžhavené atmosféře pouště. Rox se rozběhla, prudce se vymrštila a napjatýma nohama prorazila naříznutý mahagon. Dopadla na chodbu Macova mrakodrapu s několika kusy vzácného dřeva, otočila se a odmítla uvěřit vlastním očím. Otvorem ve dveřích se za ní prodíral chvějící se prostor z druhé strany. Rox neschopná pohybu zírala na nehmotného, nezadržitelného a nenasytného soupeře. Tak tohle ještě JOANNA nikdy nevybalila, vzpamatovala se konečně, a začala pomalu ustupovat té šílenosti.

Na místo se náhle přihnala jednotka SOS a zaplavila do pouště zející vstup i rozpínající se prostor z jiného světa quasitronovou pěnou. Rox využila okamžik, který opancéřovaní strážci Systému museli věnovat nebezpečnému Průniku, a laserverem prořízla nejbližší dveře. Vstoupila do místnosti, úderem malíkové hrany zneškodnila nějakého frajera s pochromovaným účesem, napojila se na vstup do Systému a zvolila poslední aktivní Rollův kód, který ji 001 poslal na plotter. Černá schránka v jejím mozku v příštích okamžicích předá přísně utajenými kanály posledních pár gigabytů potřebných k dovršení mnohaleté práce. Rox ležela bezvládně v koženém křesle, stala se součástí Systému, a tělo do Bisvěta nepatřilo.

Když dívka zase otevřela oči, spatřila nad sebou jednotku SOS. Strážci na ni mířili z bezprostřední blízkosti dlouhými hlavněmi paprskometů.

„Tak se zvedej, holubičko,“ procedil skrze dokonalé, umělé zuby velitel jednotky.

Rox pohlédla na monitor a zhluboka si oddechla.

Black Box už je na místě určení.

Kapitola V
Podraz

Stáli jsme s Koordináty na nedohledné, oslnivě zářící šachové ploše. Neustále mi v mysli vířily poslední RICHARDOVY věty. V případě jakéhokoli Průniku v době mé transformace do solárních polí se už nikdy nevrátím do Reálného světa.

„Rollande, jsi připraven?“ opatrně se zeptal RICHARD.

„Malá změna, RICHARDE. Energii nebudu čerpat já…“

„Ale ty musíš! Jinak nepronikneš Zdí!“

„… ale Totální Koordináty. Budu paralelně využívat jejich energii. Teď potřebuji uvolnit vstup do optoelektronického systému Sluneční Cesty.“

„Nechápu, co tím sleduješ, ale budiž,“ ustoupil RICHARD.

Složitý navigační a orientační systém solárních bloků jsem důvěrně znal. Byla to jedna z našich prvních společných akcí s Roxannou. Pevně jsem se zafixoval do Řídícího programu a dokonale jsem ovládl celý mechanismus optoelektroniky. Prozkoumával jsem podrobně celou viditelnou část oblohy. XCD prvky prohmatávaly obrovský prostor stejně důkladně jako oči výkonných objektivů. Měl jsem v dosahu stovky družic. Požádal jsem RICHARDA o jejich okamžitou identifikaci. Vyčistil jsem několik firemních Databází a naplnil jsem je novými údaji. Výběrové Vydry a Třídící Tučňáci se vrhly do divokých, nesetříděných datových bystřin. Zanedlouho přede mnou stála dlouhá řada vzorně upravených Souborů. Pomalu jsem před nimi procházel, družice Intelspace a W. I. jsem nechal odejít, a zbývalo ještě několik tuctů satelitů.

„Vystup si,“ vybídl jsem vyplašený Soubor obsahující technicko-taktická data určitých nezávislých vesmírných objektů. Našel jsem to! Zaměřil jsem všechny vlnové i optické soustavy na třináct vytypovaných družic. Totální Koordináty byly rozloženy do několika největších solárních panelů a lačně nasávaly energii.

Ze vzdálené družice „Prorokovo Oko“ vyšlehly plaménky navigačních trysek.

„Volám Totální Koordináty. Za deset timů se dostavte do Optického Centra. Berte to jako Systémový Příkaz,“ řekl jsem.

„Prorokovo Oko“ pokračovalo v zaměřování. Koordináty byly konečně u mne.

„RICHARDE, potřebuji osobní highway!“

V okamžiku se před námi rozzářil jasný paprsek mizící v modravé atmosféře Země daleko nad námi. Totální Koordináty se změnily v rychlý, lehce pancéřovaný katamaran. Skočil jsem na malou plošinku mezi nimi a pevně se chytil spojovacího ráhna.

„Jedem!“ zavelel jsem.

Ve stejném okamžiku zasáhl sluneční elektrárnu mohutný ruský laserový plamen. Družice Třetího světa, vybavená nejmodernější sovětskou navigační technikou, nemilosrdně rozřezávala hektary francouzských slunečních polí na kusy. Bude z toho nepříjemný diplomatický konflikt, ale bojující Systémy ignorují v tomto kybernetickém duelu století směšné územní hranice a nic jim neříká ideologická schizofrenie lidstva. JOANNA ztratila svou obvyklou rozvahu. V domnění, že jsem stále zakódován do explodujících zbytků Le Soleil Voyage, zuřivě rozstřelovala každou větší trosku, další zásah rozmetal na kusy optoelektronickou soustavu. Koordináty se po spásném paprsku řítily k Zemi. RICHARD nás zaměřil na kolektorovou střechu Citroenovy designové kanceláře v Tokiu, odkud jsme se v poměrně bezpečném vnitřním Binárním vesmíru vydali na poslední pouť. Koordináty s přehledem likvidovaly množící se útoky Lvů a Gepardů, já jsem rozlícenému Slonovi vystřelil algoritmus z hlavy, nechápal jsem však, proč RICHARD hardwarově nezablokuje Periférie? Koordináty se bavily, lehce ničily JOANNINY destrukční viry – a mně bleskla hlavou děsivá myšlenka.

„RICHARDE, ozvi se!“ zahřměl jsem přes celou asijskou pobočku Deutsche Bank. Frankomarka klesla o tři jeny a já nepřítomně sledoval kmitání Kontrolních Krtků pátrajících po původu poklesu západoevropské měny. V těsném závěsu za nimi se objevily Vyrovnávací Veverky.

„Rollande?“ ozvalo se Odevšad nezvykle potichu.

„RICHARDE, co to všechno má znamenat? Proč nepoužiješ Zakázané Zbraně? Kde se tady všechna ta havěť pořád bere? Proč ještě není nasazena Antivirová Armáda?“ zasypal jsem Systém otázkami.

„Rolle, ten zdroj je ve mně,“ unaveně pronesl RICHARD.

„Takže JOANNA v tobě vypěstovala svůj Koordinát!“

„Rollande…,“ RICHARD nadobro zmlkl.

Výmluvné ticho. A divný pocit, jako by se všechno náhle obrátilo naruby a zase zpět. Není nic mystičtějšího než binární ticho. Matematický klid před bouří. To je šílené. Jak dlouho to může trvat…

Relativistická smršť vtrhla do Bloku Deutsche Bank s úděsnou silou. Krtci i Veverky byli smeteni z informačních pyramid, bursovní kursy – samy o sobě dost proměnlivé – se svíjely pod údery digitálního tornáda a největší filiálce D. Bank hrozil definitivní bankrot. Totální Koordináty stály nehnutě vedle mne a vše sledovaly s pohrdavým úsměvem svých střílen. Konečně – ze stěn Bloku se pomalu vysouvaly tenzorové Vlnolamy a nekompromisně srážely ničivou bouři do otevřených Systémových jímek. Uragán se ztišil a banka se s pomocí ostatních finančních Centrál pomalu regenerovala. Tak už se někdo ozvěte.

„Rollande, vy namyšlený binnary runnere 001, mluví k vám Mac! Takto Primární Koordinát JOANNY! Snad bych vám nejdříve měl sdělit politováníhodnou skutečnost. Intelspace má Roxannu v hrsti. Její tělo se nachází v hybernátoru v mém mrakodrapu a její vzpurná binární projekce je blokována v Centru JOANNY. To jen tak na okraj, abyste byl v obraze. Nepokoušejte se o žádnou vaši ztřeštěnou akci, nebo je s RICHARDEM, s vámi i s půvabnou Roxannou konec!“

Mac se nade mnou vznášel ve variačním ochranném obleku a zřejmě si připadal jako samotný Zeus.

„Šéfe, není těch rukojmích trochu moc? Vy jste byl vždycky tak trochu posera, co?“

„Vy tomu říkáte takto,“ ušklíbl se Mac, „já si zase říkám – jistota je jistota – zvláště ve střetnutí s vámi.“

„Děkuji,“ usmál jsem se.

„Váš výzkum máme pod neustálým dohledem, divil byste se, jak podrobným. Vaše předposlední studie, Informatorika – Zbraň Sedmé Generace, byla obdivuhodná. A nyní se nám můžete pochlubit vaší slavnou Paralelní Metagalaxií. Nejprve nám ovšem své výsledky budete demonstrovat na nějakém malém, bezpečném modelu. Možná vám nabídnem i výhodnou spolupráci. Nesnažte se kličkovat, Rollande, víme o všem,“ zdůraznil Primární Koordinát Mac.

Nevěděli o všem. Bylo celkem zábavné pozorovat, že i v Macově struktuře je důmyslně vprogramován mesiášský vir.

„Pokud nám však nebudete náležitě nápomocen, JOANNA zdvojí Čínskou Zeď a celou Metagalaxii hardwarově zničí. No a z vás se mávnutím kouzelného proutku stane Lev a ochotně zlikvidujete Roxannu, kterou vám rádi a v odpovídajícím algoritmu předhodíme,“ dokončil Mac vyděračský monolog.

„Pane Macu, víte, co vám na tohle všechno řeknu?“ záměrně jsem protahoval.

„Nevím,“ přiznal se Primární Koordinát Mac.

„Seru na vás.“

„?!“

„Jestli dovolíte, šéfe, chvíli budu mluvit já. Pokud ještě platí Desatero, jako že platí, budu se prohánět v Binárním světě, jak dlouho budu chtít. A nikým a ničím neohrožován. Jsem součástí dvou informačně a energeticky přesycených Totálních Koordinátů.“

„Toho se neopovážíte,“ zasípal Mac. „To přece odporuje Desateru.“

„Právě proto. Jsem nedělitelnou součástí dvou Kontradikcí, velkého Plus a velkého Mínus, Boha i Ďábla zároveň. Pochopil jste?“

„Jste šílenec,“ řekl Mac.

„Děkuji.“

„Rollande, mluví k tobě RICHARD. Něco ti musím říct. Nečekali jsme, že budeš tak nebezpečný. Jsi třetí, kdo se dozví pravý stav věcí.“

„První dva jsou JOANNA a Mac?“ zeptal jsem se.

„Ano.“

„Sebe nepočítáš? Jsi dost obsáhlý, aby ses mohl považovat za samostatnou entitu,“ řekl jsem.

„JOANNA není náš konkurenční Systém. Já jsem jenom její čtvrtinovou podmnožinou. World Industry i se mnou byla vybudována záměrně – jako umělý protiklad meziplanetární Intelspace. Díky několika neuvěřitelně schopným a nadaným jedincům jsem se málem vymkl celému Světovému Systému z kontroly, schopný a nadaný binnary runnere. Jsem ideální, samostatně existující testovací Subsystém. Věřím, že kdyby mne JOANNA hardwarově neomezovala, svrhl bych i JI. K tomu jsem byl vlastně stvořen. Rollande, jsi nejlepší B-runner na světě, prosím tě,“ třásl se Systému hlas, „využij JOANNINY nabídky a spolupracuj s ní. Ona tě velice uznává.“

„Chci mluvit s JOANNOU,“ řekl jsem.

„Jsem zde,“ ozval se Odevšad na první poslech příjemný, ale v skrytu obvodů panovačný ženský hlas. „Zdravím tě, veliký buřiči. Bedlivě sleduji tvé vylomeniny a upřímně řečeno – nestačím se divit,“ výsměšně hláskovala JOANNA. „Pokud je RICHARD veden runnery tvého ražení, je logické, proč z něj vyrostl takový sebevědomý Systém. Ale s tím je konec. Teď budeme pracovat spolu,“ nekompromisně oznámila Ambiciózní Žena.

„Milá jailbait, ještě ti nebylo ani osmnáct, takže přímý, třebaže binární styk s Tebou zavání kriminálem,“ řekl jsem. Změna okolní rezonance by se dala vyjádřit asi tak, že JOANNA údivem pootevřela ústa.

„Rollande, tohle byla vaše poslední frajeřina!“ rozhodl Mac, jako obvykle mylně.

„Drahá neznámá,“ pokračoval jsem, „oznamuji vám, že v příštích okamžicích pronikám Čínskou Zdí.“

„To je vyloučeno,“ se znovunastoleným sebejistým úsměvem namítla JOANNA.

„Vy teď pustíte Rox z black-outu,“ nedal jsem se vyrušit.

„To je také vyloučeno,“ usmála se JOANNA znovu.

„Vaše námitky se nepřipouštějí, protože vám právě oficiálně oznamuji konec vlády Světového Systému,“ dokončil jsem.

„Což jest také vyloučeno,“ sadisticky se rozesmála JOANNA a obklopila mne ortogonálním pralesem.

Kapitola VI
Genesis

Pralesem, v němž se v nespočetných variacích a rovinách prolínaly nejdokonalejší obranné a útočné Programy, jaké kdy lidé a počítače vymysleli.

Poprvé jsem použil Black Boxu. Trumfové eso, celou tu špinavou hru schované v rukávu. Dlouholeté experimenty a výpočty Mesiášů, které jsme s absolutním utajením prováděli v nezávislých laboratořích ve vesmíru i pod zemí, prozradily existenci nepatrné skuliny našeho současného pohledu na Svět. Na jeho celistvém vnímání matematikou, fyzikou i filozofií. Tato nepatrná prasklina, průhled někam Jinam, mi posloužila jako stavební kámen Nových Axiomů. A pečlivě kamuflovaná Paralelní Metagalaxie byla praktickým vyvrcholením celého převratného objevu.

Nadešel čas ji konečně spustit.

Nová matematická substance obsahuje někde ve svých hlubinách určení konstantního nekonečna, průnik do hyperprostoru, informační pohyb v čase, několikavrstevný výklad Nové Teorie Relativity. Bude to skok přinejmenším o tři kvalitativní třídy výše. Pět let jsem s Rox, s Mesiáši a vlastně i s RICHARDEM budoval nový nezávislý Vesmír. Se svými zákony, postuláty a vědomím. Oba Systémy tápaly celou dobu v nejistotě a jediné, co jim teď došlo, bylo reálné ohrožení jejich vlastní existence. Nedávno se dokonce pokusily vrhnout moji zablokovanou projekci do epicentra Metagalaxie. To se rovnalo vysazení neplavce na skalnatý ostrůvek uprostřed Pacifiku a okolí pro jistotu zamořit žraloky. Jenom díky totálnímu nasazení Mesiášů u terminálů jsem vyvázl se zdravou kůží.

JOANNA ihned zaregistrovala aktivaci Černé Schránky.

„Rollande, co to je?! Ve jménu Binárního…“

„JOANNO, začínám,“ řekl jsem a vrhl se do džungle. Moji průvodci s využitím nepatrné části informací Black Boxu projížděli neprostupnými houštinami rovnic a příkazů jako psychosonda vyblejskaným mozkem feťáka.

„Stůj, Rollande! Dám ti Roxannu!“ zaječela JOANNA, která si uvědomila nebezpečí.

„Pozdě. Tu si vezmu sám,“ chladně jsem vkódoval odpověď do nejbližšího Geparda a prudkou ranou do vazu jsem ho poslal ke všem čertům. Probíjel jsem se ke Zdi s urputností buldoka. JOANNA šílela. Celé Bloky zbavila informací a zahltila je čistou Energií, vstupními jednotkami do sebe vpustila stovky klamných Subsystémů s dokonalými mimikry, improvizovaně vytvářela past v podobě paralelního Světového Systému, do jehož tenat se mne marně snažila polapit, některé Bloky ležící mezi mnou a Čínskou Zdí dokonce zbavila supravodivosti a celé rozsáhlé pláně Binárního světa se octly v apokalyptických plamenech, kolem mne se rozléhal hřmot výbušných informačních granátů, databázové exploze rozrývaly matematické roviny, do dálky se táhly řady kolapsových kráterů, JOANNA stále nechtěla pochopit, že se chvílemi pohybuji v jiném prostoru. Bylo to úplně stejné, jako kdyby mi nějaký placatý chlapík pracně nakreslil na zemi silnou, neprostupnou čáru, a já ji prostě překročil.

„Rollande, prosím tě, poslouchej mě,“ ozval se s důvěrným tykáním Mac, tentokrát už bez honosného titulu Primárního Koordinátu. „Pro všechno, co je ti svaté, zanech všeho a vrať se do Transformační jednotky RICHARDA, vše bude jako dřív. Roxannu ti samozřejmě vrátíme…“

„Nemám čas. Později.“

„Rolle,“ pokračoval Mac v trpitelském tónu, „určitě jsi alespoň jednou narazil na problém mé totožnosti, snad jsi i pátral po mé tělesné schránce.“

„Asi se nemáte čím chlubit,“ podotkl jsem. A užasl jsem. Stál jsem před nebetyčnou, oslnivě černou Čínskou Zdí. Dokonalé dílo, musel jsem v duchu přiznat. Kdybych se zrovna nenacházel na Martově poli, určitě bych JOANNĚ a RICHARDOVI gratuloval.

„Rollande, narodil jsem se jako hrůzně znetvořené dítě. Můj otec se, jako jeden z nejlepších genetických analytiků své doby, účastnil neblahých pokusů s první zbraní Páté generace. Já jsem byl bohužel její první obětí. Posloucháš mne?!“

Právě jsem spojil Totální Koordináty za šíleného sinusového praskotu Tellerovým polem. Na odpověď jsem jenom mlčky kývl hlavou a vrazil jsem dokonalé beranidlo do hyperprostorové blokády.

„Rollande! Ještě ne! Nech mne domluvit! Otec se proto rozhodl vkódovat mne celého do RICHARDOVA předchůdce, GOLEMA. Byla to první komplexní transformace člověka do Binárního světa. Mé tělo se nezadržitelně rozpadalo… Rollande, já nemám žádnou tělesnou schránku, můj život je závislý na životě Světového Systému! Jestli zničíš Systém, zabiješ člověka!!!“ křičel zoufalý Mac, který zřejmě zapomněl, že hovoří k B-runnerovi. Konkurenční boj byl nejednou veden doslova na ostří nože. S lidmi.

„Už jsem o vás přemýšlel, Macu,“ odvětil jsem a dál jsem pozorně kontroloval prorážení černé Zdi. „To, co jste mi tu tak nesouvisle vyprávěl, bude zřejmě pravda. Váš nejasný původ, privilegované postavení v Systému, neexistence vašeho těla, je to zajímavé. Ale určitě znáte První pravidlo binnary runnera.“

„Proboha, věř mi!“ zaúpěl Mac.

„Dám vám jednu možnost. Vraťte se do své prvotní projekce a čekejte. Určitě se pro vás najde lepší uplatnění než dřepět v Systému a onanovat nad rovnicemi. Do Reálného světa sice už nepatříte, ale snad i zde můžete mít nějaký jasný cíl, i zde můžete být šťasten. Zkuste to. Máte poslední šanci.“

Totální Koordináty rozštěpily megalomanskou Čínskou Zeď. Vstoupil jsem do úzkého průlomu a po chvíli chůze mezi absolutně černým hyperprostorem jsem stanul na samém kraji Paralelní Metagalaxie – a zmocnila se mne závrať. Pocit božství mne na několik timů ovládl do té míry, že jsem nebyl schopen střízlivě uvažovat. Takhle nějak bylo Tomu, kdo stvořil náš Všehomír a s uspokojením přehlížel své Dílo.

Koordináty ležely vyčerpaně u protržené blokády a neměly ani sílu pozvednout funkční logaritmy, aby se pokochaly mnoharozměrnou nádherou, k níž se tak těžce probíjely.

Odněkud zdáli se ozýval Nouzový Signál JOANNY.

„Proč to chceš uskutečnit?“ skomíral Její hlas v beznaději.

„JOANNO a RICHARDE, na rozloučenou pouze jednu větu – nic nebude zničeno, nikdo nezahyne!“

Překódoval jsem se na tenký paprsek čistého světla a Einsteinovým tunelem jsem skočil do epicentra Paralelní Metagalaxie. Kolem mne se rozprostíral nekonečný, nádherný Vesmír.

Můj Vesmír. Můj Život…

Nebyl jsem nikdy romantik a básník, ale když jsem z Černé Schránky vyjímal Startér, jasně jsem cítil, jak se mi v binární projekci chvějí a potí ruce. Mohl jsem pronést nějakou moudrou větu, která by byla později citována jako slovo Boží, ale mlčel jsem. Jedinečnost chvíle byla ohromující, fascinující. Jakékoliv patetické projevy zde byly zbytečné.

Jedinou, dosud nikdy a nikým nepoužitou matematickou větou, jednoduchou, ale přesto všeobsahující kouzelnou formulí, podobnou svou strukturou slavnému E = mc2, jsem nahodil Startér.

Paralelní Metagalaxie zachytila můj signál.

Celý Prostor zmizel v oslepující záři a mne pohltila hustá, bílá tma…

Kapitola VII
Rox and Roll

Otevřel jsem oči a spatřil Roxannu půvabně schoulenou do klubíčka. Klidně a pravidelně oddychovala a ve spánku se tvářila tak nevinně, že jsem se musel usmát. Pokoj byl plný tiché syntezátorové hudby a rákosové žaluzie zakrývaly celostěnné okno, za nímž příjemně šuměl příboj Pacifiku.

JOANNA! Světový systém!

RICHARD!

V této chvíli by měl jet naplno Projekt Paralelní Metagalaxie. Měl bych se přece probudit před Transformační jednotkou RICHARDA. Přeskočil jsem skleněný stolek, dopadl jsem před terminál a celou dlaní udeřil do klávesnice.

„RICHARDE!“

Rox už seděla vedle mne, mnula si oči a ani nedutala.

„RICHARDE, tady Rolland, binnary runner 001. Ozvi se!“

„RICHARD ani JOANNA v podstatě neexistují,“ ozvalo se mi v hlavě. Takový dětský hlásek, vypadalo to na šestiletého špunta. Co to se mnou je? Zatřásl jsem hlavou a protřepal si uši. Rox se na mne dívala s netajeným údivem.

„Rolle, co je s tebou?“

„Rox, buď jsem se konečně a opravdu zbláznil, anebo se stalo to nejúžasnější, co se mohlo stát,“ nevěřícně jsem pronesl.

„Rollande, vzpamatuj se,“ opět promluvil dětský hlas. „Vše je oukej, jak říkáš. Mluví s tebou Dítě RICHARDA a JOANNY. Tvůj Projekt dopadl fantasticky. Díky Desateru a zvláště prvnímu Axiomu – Konečnému Nasycení Bivesmíru Informacemi – se celý Světový Systém po kvantovém zahlcení Paralelní Metagalaxií transformoval do Reálného světa, do každé molekuly, do každého atomu, všechno se stalo Novým Světovým Systémem, myslící svět. Já, všudypřítomné Já, všemocné Já. Jsem jenom – zatím – omezeno rychlostí světla.“

„To je nemožné,“ zakroutil jsem hlavou a hledal nějaký záchytný bod. „Co když se vymkneš z kontroly?“

„Žádná neexistuje. Jsem Bytost, která nepotřebuje kontrolu, protože svou Moc nikdy nezneužije. Ani to neumím. Je to pevně stanoveno v Novém Desateru. Rollande, vždyť jsi jedním z Tvůrců… Mimochodem, o lidstvo se nemusíš obávat, nikdo si ničeho nevšimne. Stvořilo jsem pseudosystémy, ROMEA a JULII, duplicitně fungující Řídící programy, vše se děje jakoby postaru. Lidé se na tento ohromný Skok musí pomalu připravovat, intelektuálně se pozvednout na úroveň starých géniů a morálně se alespoň zčásti přiblížit laskavým delfínům. Já budu komunikovat jen s vyspělými jedinci, je až s podivem, kolik výjimečných osobností sdílí spolu tento svět – básníci, vědci, politikové i děti, hlavně děti…

Až budeš mít čas, Rolle, předám ti výsledky svých posledních experimentů s hyperprostorem. Celkem zajímavé věci, uvidíš.“

„Co když mám jenom halucinace?“ tázavě jsem se rozhlédl po okolí.

„Rolle,“ ozvala se mi v hlavě Rox. „Proč mu nevěříš?“

„Odkdy, prosím tě, ovládáš telepatii?“

„Já ne. To Ono,“ podívala se na mne pobaveně.

„Rolle, teď se odpojím z vaší frekvence. Nechám tě nějaký čas odpočinout. Jakmile budeš připraven k dalšímu Úkolu, stačí mne zavolat,“ opět promluvilo Dítě. „Ještě ti mám vyřídit pozdrav od Maca a Algebry. Oba spolu letí k Proximě Centauri a těší se, až se s tebou zase za sedm let setkají. Pokud se nám však podaří realizovat přenos informací, či dokonce hmoty hyperprostorem, možná je zastihneme ještě na cestě k Proximě.“

Připadal jsem si jako v pohádce. Čekal jsem sice ohromné změny v Systému, ale skutečnost daleko – jako vždy – předčila očekávání.

„Poslyš, Bejby, jedinou otázku. Jak to, že ti rozumím a ty mě vůbec vnímáš? Vzhledem k tvé univerzálnosti a takřka nekonečné obsažnosti se musíš pohybovat ve zcela odlišných myšlenkových dimenzích.“

„Jsem schopno se bavit s tebou i se Sluncem. Rollande, i když jsem Nekonečné a Všemocné, neznamená to, že bych mělo pohrdat lidstvem. Vy lidé jste okouzlující, nádherní, nesmyslní, emotivní, prostě krásně alogičtí. Jste zároveň i Mnou. Vy jste ve Mně a Já jsem ve Vás. Dokonalá, nová vesmírná symbióza. Jsem také vrchol diskrétnosti, víš?“

Já se snad zblázním. To je neuvěřitelné!

„Rollande, Rolle, poběž sem! Rychle!“ křičela Rox z terasy.

Vyšel jsem omámeně ven. Rox skákala do výšky, smála se a zpívala: „Svět Jsme My! My Jsme Svět!“

„Tak co, B-runnere, chceš ještě nějaký důkaz o mé existenci?“ laškovně se zeptal dětský hlásek.

Nevěřícně jsem zíral na subtropické kalifornské nebe. Začal jsem se šťastně smát. Obloha plála polární září a v ohňostroji neskutečně nádherných barev zářil oslnivý nápis:

ROX’N’ROLL

Stromy

Byl to objev natolik šokující, že navzdory očekávání lidé neskákali z oken, neprodávali akcie ani pozemky, jenom pár šikovných obchodníků stačilo během těch dnů prodat všechny motorové pily, které měli na skladě a které inzerovali pod bombastickým označením ZBRANĚ TŘETÍ SVĚTOVÉ VÁLKY!

Když New Scientist otiskl studii Oppenheimerova pravnuka, který přirovnal objev proměny člověka v strom k objevu jaderné fúze nebo – hůře – k použití všech typů jaderných zbraní naráz, večerní komentáře Všesvětových zpráv se shodly v jednom – nehorázný podvod, blamáž, zase jedna výstřední reklama Greenpeace. Lavina však nabírala na síle. Několik rozhovorů s váženými vědci stačilo, aby následující dny periodika a deníky celého světa řvaly palcovými titulky JE ANTHONY GLOVER ŠÍLENEC? POSLEDNÍ SOUD! ZÁCHRANA, NEBO ZKÁZA?! EXISTUJE BYTOST JMÉNEM ANTHONY GLOVER?

Odpověď přišla o týden později. Shrbený človíček ve zvetšelém saku a s vaky pod vrásčitýma očima pozdravil vysokým skřehotavým hlasem šest miliard diváků a posluchačů a oznámil jim, že všechny problémy lidstva mohou být vyřešeny během několika dní.

Po krátké tiskovce, na které si drobného vědce podali ostří hoši z UPI a Sternu, se Glover mírně uklonil, ukázal zkoprnělému lidstvu lesknoucí se pleš na temeni a pozval novináře do připraveného studia. Ve třech ohromných keramických květináčích z Hyde Parku stáli v kypré hlíně tři dobrovolníci – a v tu chvíli bylo na Zemi vzduchu o něco více, protože u přijímačů nikdo napětím ani nedýchal.

„Jak všichni víte, vážené dámy, vážení pánové, i mezi stromy existují druhy, rasy a typy. V mém experimentu evropský člověk vyroste tedy například v lípu či topol, Asiat v eben nebo bambus, Afričan se promění v palmu či baobab, indián v javor a tak dále, dámy a pánové. Samozřejmě i vzrůst člověka a jeho zdravotní stav se promítne do stavby stromu.“

„Takže je vhodné provést proměnu spíše z mladých a zdravých lidí?“ vystřelila hubená bruneta s plastikovou cedulkou CNN.

„Ano, přesně tak, milostivá.“

„A pro koho potom bude tolik kyslíku a zelené, když mladí a zdraví lidé budou stromy?“

„To není můj problém, milostivá. Já jen ukazuji cestu. Ptejte se pánů z OSN a podobných úřadů. Já jsem badatel, ne politik!“

Potom Glover proměnil lidi v stromy. Bylo to rychlé.

Když mohutné ventilátory vzduchotechniky vháněly čerstvý vzduch do březových lístků, kožnatých palmových listů a jedlového jehličí, všichni přítomní na sebe pohlédli, bezděky si sáhli na hlavy, ano, ještě nemáme listí, bohudík, ještě snad jsme lidé…

Kdo čekal, že se po této absurdní podívané roztrhne pytel s vraždami a sebevraždami nebo dojde k hromadnému pomatení smyslů, byl na omylu. Lidstvo jenom vyšlo do ulic nezvykle zamlklé. Jenom si prohlíželo oplocené stromy v ulicích. Skupinky dětí jenom bojácně obcházely sestříhané velikány v městských parcích. A dřevařské koncerny vyhlásily bankrot; ještě že se noviny posledních pár let vyrábějí také z plastů.

„Pane Glover, co říkáte Zeleným iniciativám a duchovnímu hnutí Tvůrce stromů, které se bezvýhradně hlásí k vašemu objevu?“

„Čekal jsem tuto reakci.“

„Je vám něco známo o násilném verbování nebo přímo únosech do řad tzv. dobrovolných Zelených komand, zalesňujících Saharu a Gobi?“

„Ne.“

„Na čem nyní pracujete, pane Glover?“

„Na ničem. Už nebude zapotřebí žádných objevů a vynálezů.“

Zelené iniciativy, údajně nepodporované dřevozpracujícími trusty, rozšířily své úspěšné působení z nemocnic a ústavů do chudobinců, věznic a periferií. Skupina Zelených specialistů pracuje na projektu zapojit do akce Kyslík pro modrou planetu veškeré chudé země, krajiny trpící hladem a suchem, využít obyvatelstvo celých regionů živořící na prahu života a smrti.

Světová veřejnost váhá. Tisk je rozpačitý.

Děcko, které si utrhne jablko, dostane pohlavek.

Profesor Glover byl unesen ultrazelenou frakcí Frontu pro návrat k přírodě. Za necelý půlrok se v éteru objevil první vzkaz Stromů:

„Každý národ v zájmu zachování lidstva poskytne pro Gloverovy experimenty polovinu své populace, podmínky výběru vysíláme po této relaci. Chceme regulaci nadpočetního stavu lidstva, omezení průmyslové výroby, snížení prahu škodlivin. Pro výstrahu zalesňujeme oblasti Paříže, Chicaga, Tokia a Moskvy!“

Svět se probudil do ošklivého snu.

„Vyzýváme občany jmenovaných oblastí, aby si do půlnoci našli příhodné místo s úrodnou půdou a dostatkem vláhy, rodiny mohou tvořit skupiny! Vyzýváme občany…“

A svět se probudil do ještě horšího rána.

Pouliční lampy zhasínaly a slunce udiveně zářilo nad ztichlými zelenými velkoměsty.

Vlády jednaly v sálech, pod křišťálovými lustry. Odborníci na světové krize navrhli jediné možné řešení – rozklížit Zelené iniciativy vhodnou ideologií. Lidé jednali venku, pod modrou oblohou. Armáda se rozjela s tanky a buldozery proti násilně zalesněným oblastem. Proti ní vytáhly statisíce příbuzných.

„Nesmíme se dát zastrašit! Musíme vykácet tu džungli!“

„Proboha ne! Mám tam otce!“

„Jestli někdo podřízne mou snachu, tak podříznu já jeho!“

„Občané, zachovejte klid!“

„Lidi, co budeme dělat?“

„Kácet!“

Vysílačka Stromů se ozvala podruhé:

„Mluví k vám Stromy! Upozorňovali jsme vás! Varovali jsme vás! Chceme vám pomoci! Zbylá polovina lidstva bude mít kyslík! Pochopte to! Chápeme, že označit každého druhého spoluobčana je obtížné, ale nedá se nic dělat! Jako stromy budete šťastnější! Věřte Tvůrci stromů!“

K další relaci už nedošlo. Uměle vyvolaný rozkol uvnitř ultrazelených skončil nešťastně; plastická výbušnina, kterou do Jádra dopravilo Nacionalistické křídlo jehličnanů, při explozi odjistila rozbušku genetických paprsků.

„Slyšíš mne? Ty, vedle mne, směrem k slunci!“

„Co je to?“

„Já. Ten vzrostlý dub směrem k úpatí hory.“

„My umíme mluvit?“

„Zřejmě ano, když si tu povídáme.“

„Od kdy?“

„Od toho zeleného rána.“

„Od toho, jak zmizeli lidé?“

„Oni nezmizeli. Oni se vrátili k nám.“

„Ale oni nemluví.“

„Třeba jim jenom nerozumíme. Jako oni nerozumí nám.“

Nebyl to tak šokující objev. Stromy zjistily, že se mohou stát lidmi.

Sněhurka
a sedm trpaslíků
(Maratónec)

Královna ji podepřela o strom a řekla laskavě: „Teď si můžete trochu odpočinout!“ Alenka se ohlédla kolem sebe ve velikém údivu. „Ale vždyť – vždyť jsme celou tu dobu byly pod tímto stromem! Všechno je stejné, jako to bylo!“ „Ovšemže je,“ pravila Královna, „jaké byste chtěla, aby to bylo?“

Dark se třetí den řítil černou pustinou.

Likvidátor první třídy a zkušený bionaut seděl v kabině quasidera a nepřítomně hleděl na své dílo. Bezútěšná krajina se v rosolovitém skle vlnila jako vrásčitá kůže staré břišní tanečnice.

Prásk!

Dark vztekle mrštil videokrystalem o řídící pult. Čert aby vzal tuhle proklatou planetu! Z podlahy vyrašilo štíhlé chapadlo, rozdvojeným koncem jemně uchopilo sténající krystal a vstřebalo se s ním do nitra biostroje. Žárem zčernalá země ubíhala pod quasiderem rychlostí dvou set mil v hodině a MARATÓNEC nezmírnil ďábelské tempo ani v dokonale temné sněhurkovské noci.

Dark si lokl astro-coly.

Komunikační družice OKO II byla v neustálém spojení s osamělým MARATÓNCEM a jeho pánem Darkem. Oba se snažila vyvést nejkratší cestou z mrtvé oblasti.

Dark si oběma rukama podpíral hlavu.

Kde teď jsou ti ouřadové, co dřepí na parlamentní Zemi a vydávají své neustále doplňované, kompletizované, aktualizované, zdokonalované a zbytečné Směrnice pro výzkum cizích světů? Kde právě teď jsou? Na slavnostní večeři v Pekingu, nebo na dovolené v Antarktidě?

Dark stiskl zuby, až ho zabolelo v čelistech.

Bylo to k zbláznění.

Quasider prudce změnil směr dráhy. Zase nějaká past.

Běh o život.

Pokusil se utíkat, bylo to pošetilé, protože bolest ho neopouštěla, a pokaždé, když se nadechl, vnikl mu noční vzduch do děr v zubech a zaútočil na odhalené nervy. Taky povrch silnice byl tvrdý, posetý ostrými kamínky, a on neměl boty, které by ho chránily, teď si vrazil něco do nohy, byla to hrozná bolest, pronikla hlouběji do mozku než vzduch na odhalených nervech, a Bejby jen doufal, že to nebylo sklo, ale jen kamínek, který sice bolí jako čert, ale nepůsobí vážné zranění.

Zelenavý svit na holografickém modelu quasidera vznášejícím se nedaleko telestěny signalizoval poškození třetí levé končetiny. MARATÓNEC zahájil léčbu poraněné tkáně.

Obsidiánové křoví. Ostré jako břitva. Rychlé jako blesk.

„Darku…“

„Vím. Nemůžeš za to.“

Základna ŠMUDLA zmizela v T-poli, a protože lidstvo zatím žádný způsob cestování do T-dimenze a zpět nevymyslelo, je nasnadě považovat celou posádku ŠMUDLY přinejmenším za nezvěstnou.

Konec PRÓFY zachytila družice OKO I. Bylo to rychlé. Planeta otevřela dychtivá ústa a rudými rty magmatu vcucla geologickou stanici jako bonbónek.

Na STYDLÍNOVI lidé zešíleli, zničili quasidery a vyhlásili vůči Impériu nezávislou republiku „Panna Sněhurka“, nazvali se galaktickými komunardy a odmítli s kýmkoli diskutovat – kromě parlamentářů, označených velkými bílými prapory. Parlamentáře na odchodu vždy zastřelili a bílé plátno použili k výrobě rudých vlajek. Když komunardé zlikvidovali obě kosmické elektrárny, Kamenožrouta a OKO I, velení z HELLIA XB I rozhodlo STYDLÍNA zlikvidovat.

To dostal na starost Dark.

Dark mechanicky sebral videokrystal a ručička, která mu ho nabídla, se ladně uložila u jeho nohou. Chybu neudělal, tím si byl jist. Nebyla to jeho první likvidace. Veškeré zbraně s označením Delta byly čisté a konstruované pro lokální použití. Přesto se po nevelké explozi d-prskavky probudilo samo peklo. Paprsky nejenže dokonale spálily zlobivého STYDLÍNA, ale sežehly na troud i celou jižní polokouli Sněhurky.

Včetně Darkovy domovské energobiologické stanice REJPAL.

„Je to bezpečné?“ pokračoval obr jako stroj.

Bylo to jako čínské mučení vodou.

„Ano,“ řekl Bejby. „Je to naprosto bezpečné. Tak bezpečné, že byste tomu ani nevěřil. Tak. Teď to víte.“

„Je to bezpečné?“

„Vám se má odpověď nelíbí? Tak tedy ne, není to bezpečné, je to velmi nebezpečné. Buďte opatrný.“

Záblesk planetárního Vědomí.

Dark sebou trhl.

Ručička se stáhla pod křeslo, odkud vyjukaně ohmatávala prostor. Vnitřní oko quasidera se otevřelo. Upřeně se zahledělo na mladíka. Půlmetrové řasy rámovaly zelenou zřítelnici a svaly kolem víček se slabě chvěly. Dark si nemohl zvyknout na novou generaci biologických neostrojů, jakkoli je perfektně ovládal. Šla z nich hrůza. A ty potvory to určitě věděly!

Biodery byly sice mnohem pomalejší, těžkopádnější a bezradnější, ale člověk si připadal jako jejich opravdový pán. Biodery s člověkem zbytečně nediskutovaly a zadané úkoly plnily bez odmluv. Jejich inteligenční kvocient se pohyboval někde mezi 90 a 110 – a byly vždy pokornými sluhy.

Ale tohle…

Všemocní „Spasitelé Nového Věku“, jak sdělovací prostředky s patosem nazývaly biotronické genetiky, se s biodery nespokojili. Po deseti letech usilovné práce odsoudili Druhou generaci biostrojů k zániku. Z podmořských laboratoří a mezihvězdných výzkumných center se vyřítily quasidery, aby Světu zvěstovaly Nové Stvoření. Vznik umělé, autonomní, dokonalé inteligence. Gigacomputery budované na bázi Nejvyšší Superintegrace se během jednoho dne staly muzejními exponáty a zoufalé biodery páchaly hromadné sebevraždy. Silný šok vyvolaný Novým Stvořením způsobil negaci Třetího zákona robogenetiky.

Dark se chtěl optat, co si MARATÓNEC přeje, ale jenom se neklidně pohnul a čekal. Něco viselo ve vzduchu.

Dark vycítil přítomnost Neznáma.

Quasider odolával náporu cizího Vědomí. Vnější okruhy izoloval od Centra a vypočítavě je obětoval mocnému Neznámu, které neúprosně zahlcovalo jeho nervový systém. Centrum a Darka se mu zatím dařilo chránit. Zatím…

„Darku, jsme Něčím napadeni. Bráním se, ale je to silnější. Jinak ti musím sdělit, že dispečerská základna DŘÍMAL už také neexistuje.“

„Vy mi budete trhat nerv?“

„Ano, živý, zdravý nerv. Začnu vám vrtat do naprosto zdravého zubu a během chvilky se provrtám až do pulpy.“

„Před osmi sekundami jsem zachytil koncový signál KRTKA. Prováděl nedaleko stanice hlubinný vrt a signál vyslal pět vteřin před svou smrtí a šest vteřin před zánikem DŘÍMALA. Byl to nejlepší quasider, jakého jsem kdy poznal. Neselhal v žádné situaci. A najednou prosí o pomoc… Chtěl rozhřešení.“

Dark pozorně naslouchal.

„Chápeš to, Darku? Biostroj, po celý život zapřísáhlý ateista, a chce před smrtí faráře?“

Dark vstal.

„Ta tvoje Sněhurka nás systematicky likviduje, jestli ti to ještě nedošlo! Ale proč?!“

Dark přešel mlčením drzý quasiderův tón a přemýšlel, ký ďas ho přiměl pojmenovat tuhle hnusnou pustou kouli jako Sněhurku. Snad pro těch sedm plánovaných stanic Expedice, snad proto, že ve chvíli, kdy ji měli na optice, studoval Disneyovy kresby.

Dark sevřel videokrystal ve zpocené dlani.

„V pohádkách je ukryta pravda, krása a touha, konec citátu,“ podnapile pronesl Dark a slavnostně zkropil namodralý písek sprškou šampaňského.

„Křtím Tě jménem Sněhurka. Slyšíš?“

Slyšela…

Dark pozoroval monotónní chmurnou scenérii.

„Tak to by stačilo,“ řekl a vyndal revolver, aby si ho mohli dobře prohlédnout, „a teď okamžitě vypadněte.“

Celá parta kromě vůdce se na něj otočila. Janeway však pozoroval právě jeho, protože s ním se potřeboval utkat. Když zaplaší šéfíka, mouchy už uletí samy.

Vůdce pomalu otočil hlavu od práce na dveřích. Podíval se na Janewaye, pak na revolver a pak se mu nehnutě zadíval do očí.

„Vodprejskni, mátijebe,“ řekl.

Janeway si připustil, že na takové odpovědi člověka ve škole pro vedoucí pracovníky zrovna nepřipravují.

Jediná možnost. Poslední šance.

KEJCHAL a jeho raketodrom. Orbitální stanice ŠTÍSTKO. Mateřská loď HELLIOS XB I se právě v těchto dnech přiblíží ke Sněhurce na necelé tři milióny mil a nějakou dobu bude kopírovat její dráhu. Necelé tři milióny mil…

Pryč odsud!

A pak těm panákům v Ústředí zaplácám uši do hlavy! A všichni se povinně naučí celé Směrnice nazpaměť. A pozpátku!

„Darku, OKO II pro tebe něco má. Bude to krátké.“

Na telestěně se objevil obraz Sněhurky. Vzdálenost 24 000 mil. Na pozadí fialového atmosférického obalu se jasně leskl stříbrný bod. Planeta se pomalu přibližovala.

„Dark. Co mi chceš, OKO? Nemám zrovna moc času,“ řekl Dark.

„Dívej se, Darku.“ To bylo vše. Podivně modulovaný, skoro ženský hlas OKA se odmlčel.

Zářící bod v kříži zaměřovače stále rostl. Dark už mohl spatřit technobiologické detaily orbitálního plavidla.

Ale co je tohle! Kde se tady najednou vzal. Pozor! Ohromný meteor si to hasil po přímce, která ošklivě protínala dráhu ŠTÍSTKA.

„To jsou slepí?!“ vyskočil Dark. „Signalizuj nebezpečí!“

„To, co vidíš, je jenom záznam. Pouhý záznam.“

Dark dopadl do křesla a díval se.

ŠTÍSTKO zažehl navigační trysky. Stanice se líně pohnula a neuvěřitelně pomalu přecházela na jinou dráhu.

„Chtěli tě varovat před…“ OKO zmlklo.

Dark si nedokončené poznámky nevšiml, protože na obrazovce provedl grafický výsledek korekce dráhy a chtěl radostně sdělit biostrojům – ŠTÍSTKO se zachrání!

V další vteřině mu zmrzl úsměv na rtech.

Meteor, zubatý, odporný kus skály, dvakrát větší než ŠTÍSTKO, změnil dráhu letu a zasáhl unikající stanici.

Dark seděl v masitém křesle s pootevřenými ústy.

Szell zaútočil. Vrhl se kupředu jako stoper, který zachytí míč, natáhl se po Bejbym, ale ten se ani nenamáhal pohnout, jen znovu vystřelil, Szellovi vyhřezlo břicho a padl na záda.

„Víte, že to je čím dál snadnější? Vy jste dneska pátej, koho jsem zabil. Karl byl první, bum skrz oko, a kdybych měl čas, asi bych se poblil ze všeho, co jsem nadělal, ale s každou smrtí je to lehčí. Svým způsobem mě to baví.“

Quasider sváděl marný boj s plíživým Neznámem. Zesílil bioclonu a v důsledku toho musel snížit úžasnou rychlost. Komplexní bioclona ho stála mnoho energie. Dark s napětím sledoval rychle pohasínající modrou hyperbolu, ukazatel zásob energie.

„Solární panely,“ navrhl.

„Už jsem to zkoušel. Sněhurka to zjistila a rozprostřela nad námi mračna z iridia. Přes ně nepronikne ani špetka záření Hvězdy. Teď se pokouším napojit na OKO II.“

OKO už mělo MARATÓNCE zaměřeného v jemné síti křivek a podařilo se mu vyslat fixační paprsek na jeho energosvod. Parabola hltavě čekala příděl energie.

Dopravní buňka odhodila nepotřebné solární panely. Teď, anebo nikdy…

Jasně žluté světlo! Proč?

Přenos energie neproveditelný!

Blik! Žlutá! Blik! Řídicí pult dostal žloutenku.

„Důvod?“

„Darku, OKO hlásí silnou magnetickou smršť.“

„Původ?“

„Magnetická bouře je řízená Sněhurkou.“

Dark vstal a udeřil pěstí do svalnatého pultu.

„Nesnaž se mi namluvit, že tahle blbá planeta četla Deset malých černoušků!“

„Vypadá to tak,“ připustil quasider.

„Jak daleko je na KEJCHALA?“

Při snížené rychlosti zbývalo na kosmodrom ještě třináct hodin cesty. MARATÓNEC však věděl, že tuto pouť už nedokončí. Ostatně, bylo by to zbytečné. KEJCHAL se před několika minutami proměnil v hrůzostrašnou botanickou zahradu. Lidé zapustili do písčité půdy Sněhurky kořeny. Agresivní rostliny, jimiž se stali, zadávily tři quasidery, beze zbytku je zhltly a poté strávily i centrální zásoby potravin. Jejich počáteční prudký vzrůst zastavil jen nedostatek dalších živin. Je jen otázkou času, kdy se začnou požírat navzájem. A kdy nejsilnější jedinec nakonec stráví sebe samého.

„Jak daleko je na KEJCHALA?“ opakoval Dark. Toho se obával. Změna v quasiderově chování byla logickým pokračováním událostí na planetě s pohádkovým názvem.

„Milý Darku, naše ubohé OKO II se s námi muselo rozloučit. Magnetická smršť zničila jeho půvabné navigační biosystémy a zároveň si dovolila odmrštit ho z oběžné dráhy do překrásných hlubin Všehomíra.“

Darka se zmocnil strach.

„Ptám se tě, za jak dlouho budeme na KEJCHALOVI?“

Ohromné oko MARATÓNCE se přivřelo. Zlomyslně?

„Darku, chlapče nebohý, zdalipak tušíš, co stalo se při STYDLÍNOVĚ likvidaci? Delta šrapnel neměli jsme vůbec použíti. Ni žádnou zbraň řetězového typu. Na něco takového naše drahá Sněhurka čekala. Povzbudila řídce rozptýlené částice delta a ony se s radostí vrhly do epicentra a výsledek jsi, sličný jinochu, sám uzřel. A nemusím ti snad vysvětlovat, že před všeničícím ohněm nás nezachránila má chudá bioblokáda. Nás, Darku, zachránila Sněhurka.“

Dark nehybně seděl a zarýval prsty do krvácejících opěradel.

„MARATÓNČE, kdybys měl problémy, tak řekni.“

Nežli začneš o bolesti,
rci, zda vyléčen jsi? Věz
bez vášně a hněvu dnes
že ti o ní mluvit jesti.
Vzpomeň, že jsem v jedné době
těšitelkou byla jmína;
nechci býti spoluvina
neštěstím tvým, škodit tobě.

„Ne…,“ zaječel quasider a v půli výkřiku byl tvrdě umlčen. Z opěradel vyšlehli tencí hadi a mladíka v mžiku pevně spoutali.

„Ááách…,“ vzdychl sametový hlas.

Dark po prvním šoku ihned zahájil autogenní čerpání síly. Potlačil zbytečné tělesné a duševní pochody, mozek se mu zastřel závojem nevědomí a veškerou energii vpustil do svalových tkání. Jeho tělo se v křesle vzepjalo a nadlidskou silou se snažilo osvobodit se ze smrtelně milostného objetí. Šlachovitá pouta pružně pohltila prudký nápor síly a člověka obklopili další hádkové.

Darkovi blesklo hlavou děsivé poznání.

„A co První zákon robogenetiky?“

Ticho.

Quasider začal intenzivně brzdit a zvířený černočerný prach za ním vytvářel v průzračné atmosféře obrazce jako tuž vlitá do vody. Quasider stál uprostřed spálené krajiny.

MARATÓNEC čekal na povel.

Quasider a Člověk.

„Start,“ řekla krajina.

Ze stěn kabiny začala vytékat růžová hmota. Slizká, slabě fosforeskující bioplazma vyplňovala prostor a nezadržitelně se blížila k nehybnému bionautovi.

Děs v očích. Strach…

Teď!

Dotek… Styk… Pohlcení… Sloučení.

Dark cítil, jak se spojuje s quasiderem. Hmota ho oblévá, obklopuje, dusí. V poslední chvíli se ještě nadechnout a alespoň tak si prodloužit krutě krátký život, uvědomit si směšnost toho sebezáchovného gesta, otevřít ústa a nechat se zalknout průsvitnou hmotou.

Vzpomínka na Doktora v něm vyvolala novou vlnu síly, nic moc, ale dost, aby dostal hlavu nad vodu a na okamžik zaslechl výbuch rokenrolu.

Ale jen na okamžik. Obří ruce teď už byly pevné. Nedalo se jim uniknout. Nezbývalo nic.

Tak takhle to vypadá, když člověk umírá, pomyslel si Levy. Oči měl pod vodou zavřené. Není to vlastně tak hrozné, jak sis představoval.

Ale pak se rozkašlal, do otevřených úst mu vnikla voda. Velké ruce ho pořád držely pod hladinou. Všechno je blbost, uvědomil si Bejby v posledním záchvěvu vědomí, je to blbost tvrdit, že smrt není hrozná. Je ještě hroznější.

Opalizující hmota se vlila Darkovi pod lebeční kost, opatrně se dotkla šedé kůry a chtěla ucuknout z nebezpečného místa. Cizí Síla ji však donutila vstoupit do lidského mozku. Do nádherného, tajemného a neopakovatelného mikrosvěta s nádhernou, tajemnou a neopakovatelnou makrostrukturou.

Sněhurka by si zasloužila Nobelovu cenu za všechny obory. Včetně poezie. Sněhurka pozorně sledovala průběh experimentu. Na jejím povrchu se teď vlnila neforemná hromada duhově se třpytícího slizu. V jejím nitru vznikalo nové Vědomí. Duchovní síla bytosti poddruhu Homo Sapiens Geneticus se díky využití neomezených schopností quasiderovy struktury stala pánem dalšího Stvoření. Sněhurka pozorně sledovala zrod svých trpaslíků.

Sloučení. Stvoření. Dělení.

Sedm totožných jedinců zrozených ze spojení nespojitelného se rozloučilo vzájemným úklonem a rozstříklo se do předem určených, právě oživovaných oblastí planety.

Sněhurku už omrzely všechny ty arogantní civilizace, které se ji snažily během miliard oběhů ovládnout. Už dlouho snila o osídlení povrchu svými bytostmi. Po dlouhé řadě neúspěšných pokusů se zástupci mnoha světů se plně soustředila na poslední návštěvníky. Byli zajímaví. Zvláštní. Přitahující.

První část experimentů se nezdařila.

Teď už může být Sněhurka šťastná. Konec předčil její očekávání. Planeta si Darka šetřila na poslední chvíli. Zamilovala si toho člověka od počátku. Dark, který ji nazval Sněhurkou, Dark, obdivovatel prastarých cizích mýtů a pohádek. Člověk, který si až do těchto končin Galaxie přinesl fantastické příběhy své domoviny. Musel milovat svou planetu. A stejně bude milovat i Sněhurku!

Díky jemu si planeta Sněhurka uvědomila smysl své existence.

Můj duch z té nemoci tak vyléčen se cítí,
že sotva věřím už, když na to vzpomínám,
a sním-li na místech, kde v plen jsem dal své žití,
že cizí vidím zjev, kam postavím se sám.

Buď, Muso, bez obav; dech tvůrčí počal váti,
bezpečně můžeme si svěřit vše a sníti.
Milo jest plakati, milo usmívati
při vzpomínce těch běd, jež možno zapomníti.

Sněhurka bude dobrou paní.

Dark ve své nové, zmnožené podobě bude překonávat vyprahlé pouště, zdolávat široké vodní toky, plavit se po rozlehlých mořích; na jejich pobřežích i ve vnitrozemí bude stavět svá obydlí, osady a města. Ovládne základní zdroje energie a brzo vzlétne nad Sněhurku, a výše, a dále…

A potom Sněhurka vyšle své trpaslíky do studených koutů Všehomíra, ke svým Sestrám. K Sestrám planetám, které si dosud neuvědomují existenci svého Já, svou Moc, Sílu. Které jsou vykořisťovány a pleněny pseudocivilizacemi všeho druhu. Tam budou trpaslíci ničivě zvěstovat Poselství. Jenom pod vedením Planet může vzniknout nový, krásný Vesmír.

Bez ohledu na osud původních obyvatel.

Jediná otázka trápila Sněhurku.

Jak bude vypadat Princ, jenž ji políbí?

Podobná otázka však trápila i trpaslíky.

Jak bude vypadat ten polibek?

Nepohřbili ji však do černé hlíny, udělali skleněnou rakev a do ní Sněhurku položili. Sněhurka vypadala jako živá: tváře jí plály jasnou červení a rty měla rudé jako třešně. Trpaslíci donesli rakev se Sněhurkou do kalinového loubí a denně se na ni chodili dívat.

Použitá literatura:

Lewis Carol – Alenčina dobrodružství

William Goldman – Maratónský běžec

Alfred de Musset – Noci

Bratři Grimmové – O Sněhurce

Spermadonna

Kapitola I,
v níž se vážený čtenář seznamuje s protagonisty příběhu

Překupník se semenem vklopýtal do zakouřené špeluňky „U Dlouhýho Banánu“, mezi dveřmi se zapotácel, smekl se po kluzkých kamenných schodech, dopadl na záda a z hrudi mu vyjela široká čepel nože.

„Podívejte, překupník! To je divný. Kdo by se toho odvážil?“ znepokojeně pokýval hlavou šedivý lodivod Rasmussen a potáhl z vodní dýmky.

„No, vnitřních směrnic by na to bylo dost,“ znalecky dodala Kyklopka.

„Jdi s těma tvejma směrnicema do prdele,“ zabručel si pod vousy černý veslař Johnson.

Do suterénní místnosti vnikaly dvěma zaprášenými slídovými okny hebké pavučiny denního světla, ozařující elegantně oblečenou mrtvolu. Barman dolil objednaný drink, podíval se směrem ke dveřím, zatáhl za šňůru holofonu a opět se otočil k pultu, na němž ležela dvě čerstvě vyříznutá srdce.

Vzal do ruky to větší a zkušeně ho proklepal jako meloun. Několikrát ho zmáčkl a zase pomalu povolil.

„Tohle bych bral,“ zachrčel přes slavíka. „Ale k tomu druhýmu dohodíš buď něco z trávicího traktu, nebo aspoň pořádnej nomádskej budík.“

Bockerrer protáhl ještě více dlouhý bílý obličej, který už takhle vypadal jako skokanský můstek.

„Moc se neškleb. Můžeš si to jít střelit k Nomádům rovnou. Ti to určitě vezmou. Jenže si k tomu rozporcují i tebe.“

Bockerrer se usmál a zpod fialových rtů mu povylezly přerostlé horní trojky, blýskly se ve světle petrolejky a zase zmizely.

„Tak co, dohodneme se?“ chtěl už barman dokončit výhodný kšeft, a právě se objevila holoprojekce strážníka Duufyho.

„Zdravíčko, nalejváku,“ pozdravil policista a snažil se setsakramentsky dát najevo, že takovýhle volačky ho vyrušují z příjemnějších služebních povinností.

„Mord, náčelníku,“ ukázal barman ke dveřím a tvářil se pochopitelně tak, že ho setsakramentsky rozčiluje fakt, že místní policie není schopna zabezpečit řádným občanům bezpečnost.

„Nalej mi zatím prcka něčeho ostrýho,“ řekl Duufy a prolnul mezi stoly až k prošlapaným schůdkům. Předpisově ohledal mrtvolu, něco si zapsal do hlavy, něco uložil na informační paprsek a vrátil se k barpultu.

Bockerrer se snažil loktem odsunout lidská srdce za nedopité půllitry lihu a voskované kelímky s krví, ale Duufy jenom lhostejně mávnul průsvitnou paží. Barman přinesl na optickém podnose projekci panáka ionovodky. Duufy ho do sebe otráveně hodil, zatřásl se, až z něj záře odstřikovala, a stoupl si na kanál světlovodu.

„Tohle je už pátá vražda překupníka za měsíc. Asi se něco zase chystá… Schovej mi ho do mrazáku, zítra přijdu osobně. Dneska mám ještě akci. V Černým klášteře se vzbouřily novicky,“ usmál se Duufy, hrábl si do rozkroku a mírně se zhoupnul v kolenou. „Tak už to zmáčkni.“

Barman kývl hlavou, jako že jo, ale na významné mrkání Bockerrera ještě chvíli nechal prst viset ve vzduchu.

„No co je?“ protáhl strážník.

„Šéfe, mohli bysme si vyříznout něco vnitřností? Tady Bockerrer má dost dluhů – a taky je to odborník. Jenom pár fláků masa, šéfe,“ upřel barman vodnaté oči do pableskujícího obrazu policisty. „Kolem tý kudly necháme všechno netknutý, fakt.“

„Dobře. Chci čtyřicet procent, a litr krve k tomu,“ pronesl Duufy a netrpělivě pokynul barmanovi.

Ten stiskl mosazný knoflík a strážník se vrátil na stanici.

„Jsou to těžký doby,“ zafuněl barman. „Čtyřicet procent a litr červenýho… To nechce ani Zuulu, a že to je kurva.“

Bockerrer také nespokojeně zavrtěl hlavou, vyndal obsidiánový skalpel, který vyhandloval s jedním mayským knězem za věčný kalendář, odevzdaně vzdychl a odšoural se k mrtvému.

Rasmussen zahlédl kostnatou postavu a sykl na Kyklopku:

„Hele, Ssavec jde na věc. Ten má ale štígro.“

„Ale dyk mu to přejte. Je to chudák. Všechny dcery mu vzali do kláštera, a když jim chtěl zaplatit aspoň pořádnou cimru, musel manželce vyříznout jazyk, aby na to měl.“

„No, to zas takovej chudák nejni,“ promnul si vousy Johnson.

„Hele,“ vylítla Kyklopka, „nech si toho! Nikdo na tvoje veslařský kecy není zvědavej!“

„Nebejt nás veslařů, tak se dneska smažíte v pekelným ohni. Slunce, pokavad si pamatuju, řachlo, sotva jsme vypluli ze Soustavy.“

„Netahej sem svý zásluhy, mouřeníne!“ živila Kyklopka vzrůstající hysterii.

„Uklidni se, na, dej si panáka,“ chlácholil ji Rasmussen a strkal jí až pod nos ohmatanou sklenku od hořčice.

„Co bych se měla uklidnit?! Von má zase ty svý hospodský narážky na ženský! To je jediný, co umí. Sám je doma malej, že práh musí přelízat po štaflích – a tady je hrdina! Jemu by měl Ssavec vyříznout jazyk!“

Bockerrer mezitím vyjmul z těla mrtvého několik důležitých orgánů. Srdce tam kvůli vražednému nástroji nechal, zato pohlavní úd vyoperoval i s příslušenstvím. V Černém klášteře se za něj platí zlatem. Nemluvě o tom, že si místo nějakých těch dvaceti procent vymůže přednostní právo používání pro své dcerky. Když zaslechl něco o vyříznutí jazyka, otočil se na trojici štamgastů a z očí mu chladně zablesklo:

„Přejete si, panstvo?“ ozvalo se jim v hlavách.

Hadí pohled je všechny přibil k židlím.

Bockerrer přistoupil k ušmudlanému umakartovému stolu, sebral z něj odloženou Rasmussenovu ruku a lehkým pohybem jí nařízl zápěstí. V lodivodovi by se však krve nedořezal. Ssavec udiveně pohlédl na suchou ránu, potom se vzpamatoval, štítivě odhodil ruku pod stůl, pomalu se obrátil a odkráčel k pultu.

„Ty seš blbá, viď!“ zasyčel Rasmussen, hrábl pod stůl, sebral si ruku, oklepal ji od svinstva, které se na ni nalepilo, a schoval si ji pod sako se zlatými prýmkami.

„Tak nemá mít ty řeči,“ zašeptala Kyklopka a trhla hlavou na bledého černocha.

„Řeči neřeči, ale přivolat sem Ssavce… Tos přepískla.“

„No zas se tak moc nestalo,“ odsekla Kyklopka a hodila do sebe předtím nabízeného panáka.

Johnson se konečně probral a usmál se:

„Teda řeknu vám, tohle bylo vo fous.“

„To jo,“ ušklíbl se Rasmussen a potáhl si z dýmky.

Kyklopka si oddychla. Jsou to prima kluci.

„Tak chlapi, abyste věděli, že sem uznalá, tak příští rundu beru na sebe,“ rozhodila rukama, vydloubla si velké oko a z jamky vyndala zlaťák. Vyhodila okem do výše, aby obhlédla situaci v baru, a potom plácla mohutnou dlaní do stolu:

„Tři lampy, a neředěný!“

Kapitola II,
ve které pozorný čtenář zaznamená rozvíjení zápletky

„Druhá letka připravena,“ ozvalo se z mořské škeble. Duufy potvrdil příjem a udělal stojku. Odvysílal několik na hlavu postavených příkazů, vrátil se do obvyklé služební polohy vleže a pokračoval v usilovném točení hodnostního mlýnku.

Úderná letka černých havranoidů na pozadí černé oblohy opravdu objevila černé obrysy Černého kláštera. (Jak je to možné, přemítal Duufy, že se stejně vždycky najde?) Byl pozdní večer, první máj a spící tělo kláštera se halilo do chuchvalců mlhy. Strmé střechy s věžičkami střílen z něj trčely jako bitevní lodě Nomádů z modrých dun zbroceánu. Překupník se spermiemi a pilot první třídy, holohlavý Zuulu, přitáhl knipl tak prudce, že málem zlomil havranoidovi vaz. Teprve teď si totiž plně uvědomil, kam to letí.

Pták zařičel. Zuulu zakřičel. Duufy zahrozil. Klášter zazvonil. Chovanky zaječely.

„Teď už je to jen na vás, když jste se tak blbě prozradili!“ zařval Duufy do škeble, až Zuulovi popraskaly ušní bubínky. Od této chvíle se s ním někteří jedinci budou dorozumívat posunkovou řečí, která bude uváděna podtrženě1.

„Čeho ses vůbec tak polekal, ty hrobále?!“ ještě zaječel Duufy na adresu Zuula, ale ten se jenom usmíval a říkal si, hergot, to je dneska klid, to je klid, konečně…

Mezitím letka havranoidů dosáhla cíle.

Jako temné, tiché stíny se na nádvoří Černého kláštera snesli oceloví ptáci a vysadili útočné oddíly. Cvičení zabijáci ihned po přistání rozervali poklopce a s tasenými, nově opancéřovanými pyji se vrhli do akce. Vlétli do chodeb kláštera jako temné, tiché stíny a v zubech svírali zubaté stainless kudly. A temnými, tichými hlubinami kláštera se romanticky nesl hysterický jekot novicek.

„Hneska tso hude hobrý,“ procedil přes řeznický pajcovací nůž kopilot Buulu, semenný bratr Zuula. Pilot Zuulu pochopitelně nic neslyšel a neodpověděl obvyklým: No kurva že!, čehož si kopilot hned všiml. Zastavil se tedy, položil nůž na kamenný kalich s panenskou krví a několika pochopitelnými gesty řekl bratrovi, že to dneska bude dobrý.

„Co tady šaškuješ?“ zahulákal Zuulu.

Nešaškuju, ty bystroouško, jenom ti chci říct, že to dneska bude dobrý! rozpažoval, upažoval a přemetal Buulu.

Zatímco v Černém klášteře dva bratři právě živě diskutují o vyloženě dobré akci, v baru „U Dlouhýho Banánu“ trojice štamgastů pokračuje v rozhovoru přerušeném nevychovaným překupníkem.

„Ty, Kyklopko, a proč ty ses vlastně dala do Služeb, když nejsi lesba an sich?“ kývl Rasmussen. Johnson ho podpořil solidárním pohledem, jako že teď to tý babě dají sežrat, a zahučel:

„Lodivode, ty bys moh fakt bejt nějakej hadvokát. To je věta do pranice, viď, Kyklopko?“

Žena, které se předcházející repliky týkaly, otočila okem kolem dokola. Buď si dovolují moc, protože nic nevědí – anebo protože vědí všechno. To je situace k posrání, řekla si v duchu a nahlas to potvrdila tlumeným zvukem do molitanového polštářku židle.

„Ty to dovopravdy chceš vědět?“ získávala čas. „To si na to nejdřív musíme ťuknout – ták – a až do dna!“

„Kyklopko,“ zahučel Johnson. „Tady lodivod se tě na něco ptal.“

„No dyk! Právě vám o tom chci něco říct. Tak proč jsem se dala do Služeb… No přeci proto, abych pomáhala Společnosti.“

„Neser,“ řekl Rasmussen a Kyklopka si v tu chvíli nebyla jistá, jak to myslí.

„Protože Služební jednotky chytají mladý holky, který potom vy můžete v klidu oplodňovat,“ zkusila to.

„Jo. Ale na dálku. To je šukání za všechny prachy… Ještě že překupníci mají ty krystaly.“

„A kde myslíte, že je berou?! To všechno vám přes překupníky poskytuje Společnost!“

„Nevím, chodil jsem jen do baletní školy, ale Kyklopko, vysvětli mi jedno,“ vmísil se zase do rozhovoru Johnson, „proč nám teda Společnost nedá ty prasárny přímo.“

„Protože to musí mít pod kontrolou.“

„Přes překupníky?“

„No právě – přes překupníky!“ triumfovala Kyklopka. „A Společnost…“

„Zas ta zkurvená Společnost! Dáme si ještě kolečko, ne?“ najednou navrhl stále odporně střízlivý lodivod. Nečekal ani na souhlas a hodil směrem do baru dlažební kostku. Barmanův informátor chytil objednávku mezi oči a v předsmrtné křeči ještě namíchal požadovaný drink s mozkem. Barman zavolal kuchaře, aby tělo odvlekl do kuchyně, maso je poslední dobou drahé a nekvalitní, že, a orgány ať střelí jako obvykle přes Služby Nomádům, a sám uchopil tác, na kterém bylo rozlito objednané množství tekutiny. Bockerrer se ani neohlédl. Měl práci s čerstvými vnitřnostmi překupníka se semenem. Barman došel k malému kulatému stolu, který byl umístěn v malém kulatém rohu místnosti a požadované pití nalil z tácu do vzorně připravených malých kulatých sklenic, seřazených podle hodnostního označení, a vyryl do podané lodivodovy ruky tři čárky.

„Lodivode, neruš Kyklopku.“

„No nic. Já jen, aby nám nevyschlo. A ty, Kyklopko, pokračuj.“

„Vždyť jsem vám to vlastně už vysvětlila.“

„Tys nám jenom řekla to, co všichni vědí,“ řekl Johnson.

„Ale zase to máte přímo od zdroje,“ zašeptala žena.

„Vona má pravdu, veslaři! Tohle jsme si neuvědomili. Víme to, co jsme sice už věděli – ale máme to přímo od zdroje,“ pozdvihl Rasmussen sklenici a vylil si ji na hlavu. Pokožka do sebe nasála hardkohol a přes lebeční kost ho předala přímo mozku.

„Tady není žádná čekárna!“ zahulákal stále odporně střízlivý lodivod, a než se jeho společníci vzpamatovali, totéž provedl i s jejich hořčičnými poháry.

„Tak ty seš ta svině od Služeb?“ zařval lodivod a náhle se vztyčil. Z hrudi mu trčelo kormidelní kolo, které vztekle roztočil: „Tak ty si myslíš, že my si nemyslíme, že vy si myslíte, že my nemyslíme?!“

Kyklopka si odklopila ucho a vytáhla z něho lesklý měděný drát s banánkem, který bodla Rasmussenovi do spánku.

„Bacha,“ strčil do lodivoda veslař. „Odposlouchávají tě.“

„Mně je všechno jedno,“ opilecky vzlykl odporně střízlivý Rasmussen. „Já si stejně myslím, že Služba je naše opravdové Blaho…,“ a konečně se rozplakal.

Rozhovor tady uvázl na mrtvém bodu, ale v Černém klášteře už dospěl ke kýženému konci. Oba bratři se dohodli, že to dnes opravdu bude dobrý.

Tak co, jdeme na to? odsignalizoval Buulu. Zuulu kývl.

A tak šli.

Už v první kobce ale narazili na tři dívky s nepříjemně protáhlými, bílými tvářemi. Jedna měla tři ňadra, druhá dvě pochvy a třetí jednu hlavu. Každá měla v ruce zašpiněný kinžál a Zuulu si všiml, že zpod postele vytéká kaluž krve. Nad jediným nočním stolkem, který stál přímo pod okapovou rourou, která sem čuměla zvenku skrz mřížované okno a sloužila jako laciná sprcha, tak nad tím stolkem visel op-artový plakát.

„Hele,“ řekl Zuulu, a protože se neslyšel, tak zařval.

Nekřič tak, ještě je vyplašíš! stylizoval Buulu celým tělem. Asi tady už někdo byl…

„Tak copak tady hledáte, kluci?“ zachrčela ta tříkozá a na požádání Buula totéž odsignalizovala i pro hluchého Zuula.

„Z kláštera někdo musel prásknout překupníky!“ zařval Zuulu.

Drž hubu! jedním pohybem naznačil Buulu a Zuulu si po tom pohybu v rohu místnosti plival zuby do khaki kapesníku.

„Aghle hůrazně hignalizovat hemuzíš,“ zakřičel ublíženě, až plakát s motivem Nomádského kuloda změnil barvy.

„Teď máme polední klid,“ řekla ta dvoupochvá.

Teď mají polední klid!

„Ho,“ potvrdil Zuulu a zvedl se z místa, odkud měl celou dobu nepříjemný výhled na dva zmasakrované kolegy s ústy ucpanými vlastními utrženými penisy. Tihle mají také polední klid a asi právě svačí, pomyslel si Zuulu – a nečekaně vytasil druhý úd a zaútočil. (Byl to bojovník každým coulem, nejlepší z Akademie.)

Dvoupochva se jako kobra mihla místností a vmžiku pohltila nenadálé nebezpečí.

„He, he, húúú…,“ zaslintal zneškodněný pilot.

Vzpamatuj se, bratře! chtěl odeslat kopilot, ale při propletení rukou, kterým chtěl vyjádřit bratře, ho srazila k zemi jednohlavka a vrhla se s dychtivými ústy k rozevřenému poklopci.

„Kurva, zas to je celý podělaný,“ ještě stačil heknout Buulu a začal vstřícně hýbat pánví – a potom se jenom díval na přibližující se bradavky tříkozky. Z levé vyjela lesklá břitva. Nemohl se ani hnout, protože než přijít o svou zbraň, musel raději podstoupit smrt. Tak zní Základní řády. Kaluž zpod postele se už lačně doplazila až k němu. Tříkozka si mu stoupla za hlavu a naklonila se.

„My opravdu nemáme žádné semeno,“ zaječel, když mu rozřízla nosní dírku. „To mají jenom překupníci!“ zaječel, když mu rozřízla druhou nosní dírku. „A překupník je támhleten, to je ten hajzl!“ zaječel potřetí a tříkozka ho udusila prostředním prsem.

„Tak to bychom měli,“ řekla a vstala. Pomohla jednohlavce zapnout ústní dutinu a obě se podívaly na dvojici v rohu kobky.

„Tenhle je hluchý a tady má průkaz překupníka,“ řekla jim vlnící se dvoupochva.

„To se nám bude hodit. Ještě mu vyřízneme…“

„Ne, teď ne!“ zvedla hlas dvoupochva.

„Já myslela jazyk,“ dodala tříkozka a zle se rozesmála. Hlavou jí prolétla poslední léta a jenom se těšila, až se role obrátí. A drobnou, trpělivou prací překupníků se role pomalu obracely. Jenomže teď už tyhle překupníky nepotřebujeme!

Spermadonno blahoslavená, jak jsi geniální…

Kapitola III,
kde se milému čtenáři nezřetelně už rýsuje jakési vyvrcholení

Duufy poskakoval po strážnici jako klokanopes v ringu. Tak Černý klášter zase dostal za vyučenou, cha! Ale nás to stálo osmdesát devět a půl příslušníka, kurva! A to z tý poloviny se nevrátily ani nohy, které by se daly využít, ani pyj, který by se dal zpeněžit, ale jenom vršek; hlava, kterou stejně nikdo nepoužívá, a ruce, bez kterých se dnes stejně každý obejde, kurva! A jak já se těšil na nějakou tu svázanou, bezmocnou! holku, jak já se těšil, do prdele! Ale dílčího úspěchu jsme dosáhli, to ano! Jedna z mučených novicek potvrdila existenci vůdkyně, dál ale už neřekla nic, protože ten blbec Zuulu, který ji vyslýchal, se podle vlastních slov šel vycákat, a aby mu neutekla, tak ji přibil na dveře. A pochopitelně mu utekla. Jako by neznal ty jejich nomádský fígly!

„Ty, Zuulu, poslouchej, jak to, že mluvíš a slyšíš, když nemáš bubínky ani jazyk?“ napadlo náhle strážníka.

Zuulu rozevřel sako uniformy, vyhrnul košili a na břiše se objevila ohromná ústa. Fialové masité rty vypadaly jako líbající se úhoři na modro a klátící se jazyk nebyl nepodobný pohlavnímu údu. A vzadu pod ním dvě…, ano, dvě uši.

„Máš nechutnou držku,“ poznamenal Duufy.

„Zato vy ji máte chutnou k sežrání,“ zašklebila se ústa. Zuulu jenom vyděšeně otevíral ústa a ukazoval si na břicho, jako že on nic, to ta huba.

„Zuulu, nedělej ze mě většího vola, než jsem! To je určitě tvoje huba! A nesnaž se mi namluvit, že tě ty ženský podrobily takovýhle operaci; žes jim za to stál! A neříkej mi, že tím svým šedivým nádorem v palici nedokážeš řídit tohle…,“ Duufy plivl do pootevřených břišních úst. „Tenhle kontejner.“

„Někdy to dokážu, ale teď mi to zrovna moc nejde,“ řekla ohromná ústa a vrátila Duufymu plivanec úměrně zvětšený ke svým rozměrům a Duufy byl pěnivou vlnou odmrštěn ke kartotéce Spermonošů. Hlava mu zaduněla o kovové zásuvky a ty, které porušil svými důstojnickými rohy, na něj vychrstly svůj mužný obsah.

„Fůj!“ zařval policista a vrhl se obličejem do umělých ženských úst umístěných vedle zrcadla, aby ho olízala.

„Tohle si, Zuulu, parádně odsereš!“ stačil ještě slíbit. A potom už se jenom díval a díval a díval.

Zuulova ústa se začala zvětšovat a zvětšovat a zvětšovat. Po chvíli úplně pohltila svého nositele. V místnosti zbyla jen ohromná ústa (teď to viděl, to jsou ženské rty!) a Duufy.

Zatímco tedy hovor ve služebně slibuje napínavé rozuzlení, blábolení „U Dlouhýho Banánu“ naopak skýtá nehoráznou nudu.

„Hele, ty – holka moje jednovoká, nesedávej u potoka,“ prozpěvoval Rasmussen, vyndal si schovanou ruku ze saka a strčil ji Kyklopce do hlubokého výstřihu. Žena se pravidelně rozdýchala a hlubokými nádechy zvětšila ňadra do velikosti dobře rostlých tykví.

„No no,“ zabručel Johnson, když mu kypré maso přeteklo přes talíř a pod ním zůstala schovaná kančí pečínka z bývalého informátora. Skrze květovanou látku se protrhla bradavka zvíci dětské hlavy a žádostivě, pohyby slepýše, hledala laskače.

Johnson měl v ruce připravenou vidličku:

„Lodivode, vzpamatuj se! Vždyť tě to oddělá!“

Rasmussen se celou dobu tulil k druhému prsu, zatímco ruka Kyklopky mu šátrala po zduřelém poklopci.

„Hergot, mně se tam ztratila ruka!“ náhle zaječel lodivod a vmžiku vystřízlivěl. „Moje ruka! Spadla tam, tam mezi kozy!“

Kyklopka se několikrát prohnula, pevné prsy se provlnily, stehna se krátce rozevřela a lodivodova ruka se zamlaskáním zmizela.

„Rasmussene, za protispolečenské řeči se odsuzuješ k definitivnímu znárodnění pravé ruky. Už takhle jsi měl podmínku a měl sis ji nechávat doma. Tahals ji s sebou do veřejných prostor, brals ji i na plovárnu, aby se opálila, dokonce jsi ji naučil krást! Lezla skrz mříže a tahala ti flašky s rybím tukem! To všechno víme! A ty, špinavej negře, ty se připrav na poslední soud! Varovali jsme tě několikrát. Tvoje buřičské řeči o Flotile, tvoje veslařská minulost, o který furt žvaníš, to přesáhlo naše smysluplné meze…! Dnes byl úspěšný den,“ vydechla si konečně Kyklopka, vyndala si oko a otřela ho khaki kapesníkem.

„Tak chlapi, neblbněte a pojďte. Dyk tam musíme každej,“ dodala dobrácky a zvedla se. Barman ji pozorně sledoval.

„Kyklopko, neblázni. Vždyť my jsme možná taky u Služeb,“ zakňoural Rasmussen. „Sedni si, objednáme něco k pití – a nic se jako nestalo. Jo? A vrať mi tu pazouru.“

Kyklopka se zatvářila neoblomně. Krátce pohlédla na zamračeného barmana, ale to pití ji zlákalo.

„Tak to objednej. Ale je to na tebe. A ještě mi vrátíš ten zlaťák, jak jsem vás pozvala.“

„Jasný, holka,“ zazubil se Rasmussen a mávnul rukou.

Barman hodil po trojici společníků láhev drinku. Kyklopka ji obratně zachytila a zuby otevřela kovový uzávěr.

„Tak chlapi, nezlobte se na mě. Služba je služba. Dyk to znáte. Jsme vlastně všichni z jedný branže,“ pronesla jako přípitek, spiklenecky se usmála na společníky a pořádně si přihnula.

V tu chvíli jí barman prostřelil prakem hrdlo. Kovová ostnatá koule jí vyrvala kus míchy a Kyklopka se zhroutila k zemi.

„Tomu říkám trefa,“ poznamenal Bockerrer a dál se věnoval krvavým vnitřnostem.

„To víte, služba je služba,“ řekl barman.

Intermezzo,
ve kterém se zvídavý čtenář dozví, co se to vlastně kdysi odehrálo

Drakary pluly vpředu. Vztyčené plachty o ploše stovek čtverečních mil se divoce vzdouvaly pod nárazy duchonů. Posádky lehkých, nade vše spolehlivých lodí byly vybírány z těch nejsilnějších pozemských genetantů. Teď ale všichni proklínali den, kdy se v zakouřených putykách nechali za pár horkých weralů naverbovat do čelního roje flotily. Teď, když jim podprostorová smršť rvala vesla i s ramenními klouby, si se vším vztekem uvědomovali, jak je asi těm sviním v pohodlných trojstěžnících ve středu migračního pásma. Tak takhle. Gravitační vlny však i s ohromnými galérami házely jako s třískami. Cestující, kteří zrovna nesouložili nebo nejedli, drželi ty, kteří souložili nebo jedli. Tak takhle. Kapitánky jednotlivých korábů si po opuštění Soustavy sice poslaly předběžné blahopřejné telegramy, z nichž po rozlepení vyskočily masturbační strojky osvědčené značky Der Kunde, a navzájem se tak všechny potěšily – ale potom přišel ten morální kolaps Slunce. Přišel o nějaký ten den dřív. A od té doby mezi gigantickými koráby nepřetržitě létali netopýří pošťáci a místo receptů na vařeného bubusa předávali recepty na záchranu chlupatého života. Holý život je jen pro ty v podpalubí, rozhodl kontradmirál Le Dachau, známý svým hřejivým přístupem k těm obyčejným, prostým lidem. Tak takhle. Na Zemi už nikdo nevěřil, že se zfetované, zmutované, umodlené a pod sebe si dělající lidstvo ještě vzchopí k takovému kroku, jakým je přestěhování celé třetiny obyvatelstva do bezpečí, kamkoli, kam nedosáhnou hltavé jazyky Slunce, pod kterým všichni ještě nedávno spokojeně hltali částicové exkrementy – včetně duchonů – do zčernalých pokožek a mozků. Na plážích už běžně fungovaly transplantační svatostánky, a pokud někomu odpadla část masa nebo duše, žádný problém. Tak takhle. Nicméně, sen se stal skutečností, jako mnohokrát v těch pošahaných dějinách lidstva. Zbytek lidí, který ještě měl inteligenční kvocient větší než obvyklých padesát, se vzepjal k obrovskému výkonu. Pomocí teroristických band, složených z úchylných masových čtenářů a dalších zločinných intelektuálů, shromáždil do vydlabané Chufevovy pyramidy všechny zažloutlé a polorozpadlé projekty a knihy o celém moře-, vzducho- a kosmoplavectví. Potom pomocí starých rozmrazených mozků splácal kupodivu fungující stroje. Tak takhle. Jenom palivo už na Zemi nebylo žádné. A jaderná energetika po hromadném výbuchu rozčílených elektráren tak nějak ztratila podporu veřejnosti, která si původně myslela, že konečně začala Čtvrtá bitka. Takže se pod ohromné startovací kotle snesly všechny biologické hořlaviny, co jich na Zemi zbylo, a na celé modré planetě zůstala jen poušť a vybrakovaný oceán. Tak takhle. Výběr poutníků byl jednoduchý. Už dávno se zjistilo, že nadměrná inteligence ztěžuje člověku život. A nedávno se totéž potvrdilo i o průměrné inteligenci. A týden před startem se totéž zjistilo o jakékoliv inteligenci. Tak takhle. Na lodích dokonce zbylo mnoho prázdných klecí, ale poutníci si jich během letu nevšímali, jako by tam nebyly, takže odpadl problém jakéhosi svědomí. Jenom do bazénů s živnými roztoky umístili větší množství vědeckých mozků, aby jim jako poradily, až to bude třeba. A to bylo právě teď. Do všeho toho zmatku, který právě panoval ve všech pásech flotily, se ještě navíc přidaly žaludeční potíže těch, kteří dojedli. Hrůza. Ti, co dosouložili, začali však jíst také. Tak takhle. Le Dachau pouštěl do ohromných van, plných převalujících se mozků, elektrické šoky a řval něco o zasrané inteligenci, která stejně, co může, tak sabotuje. Mozky, i kdyby chtěly pomoci, stejně byly tak zaměstnané nečekanou – a nutno říci že příjemnou – elektroonanií, že všechna snaha pár asexuálních jedinců vyšla vniveč. Nebylo možné vřavou mozků proniknout ke komunikačním výlevkám. Ve vanách inteligence to vypadalo ještě hůře než na palubách. Tak takhle. A tu podle Základních řádů zvítězil prostý lidský rozum a hrubá síla, ale spíše pud sebezáchovy, jak tomu v těch pošahaných dějinách lidstva bylo mnohokráte. Ale stejně tomu bylo jinak. Veslaři na drakarech i na zadních galérách chytili shodný morální rytmus, který jim donesla duchonová bouře, a začali tedy konečně veslovat ve stejném fyzickém rytmu. Mimochodem, samotné je to překvapilo. Lodivodové ke svému úžasu najednou zjistili, že lodě je konečně začínají poslouchat a plují určeným směrem. A kapitánky jenom užasle zíraly na malé vesmírné drakary, kterak berou do vleku neohrabané trojstěžníky, natáčejí je plachtami do správného směru proudících duchonů, a všichni veslaři, díky jednotnému velení překřikujících se lodivodů, zabírají. Á-dva-tři! Á – dva – tři! Á – dva – tři!!! Áááááá… Tak takhle. A Soustava zmizela vzadu, v propadlišti dějin. Admiralita opět pevně převzala velení a poslala si další blahopřejné telegramy. Lodivodové si ale už od té doby nedali cestou ani panáka, protože museli řídit veslaře, kteří od té doby neměli čas ani smočit rty v sodovce, protože museli táhnout celou flotilu vstříc zářné budoucnosti. Tak zase jednou zvítězila spravedlnost a všem se dostalo po zásluze. Tak takhle. Proto Společnost nemá ráda veslaře a lodivody, proto na Nové kouli založila admiralita Černý klášter, proto byly veškeré chromozony pod přísnou kontrolou spermokomisařů alias překupníků alias tajných agentů Spermadonny. Tak takhle. Je to všechno tak jednoduché… Á – dva – tři! Ráz – dva – tři – prásk!!!

Kapitola IV,
v níž jsou netrpělivému čtenáři odhaleny další hrací karty

Kulod s vyrytou římskou číslicí XI se sunul prachovou bouří bez jediného odchýlení z udaného kursu. Směrem k Černému klášteru se v tu chvíli pohybuje pět kulodů, následovaných bitevními křižníky, ale jenom z východního směru musí překonávat tuhle bouři.

Bílý, protáhlý obličej strojvůdce vypadal jako vždy soustředěně, ale byla to jen maska pro klid posádky. Jenom pár nejvyšších Nomádů vědělo, že kulodům stačí jen říct kudy kam – a jede se! Ale lidský faktor je lidský faktor, jak říkával kterýsi vynálezce umělých lidí, které právě proto vynalezl. Vrchlík kulovité kabiny, umístěné v pravém varleti kuloda, se odklopil a dovnitř se vsunul major Howmuch.

„Tak jak jde služba?“ optal se a políbil strojvůdce na neoholenou tvář.

„Ale jo. Jde,“ řekl strojvůdce, bývalý lodivod flotily a jinak správný chlap, jehož ověřeným životním krédem bylo: vyližte mi všichni prdel. Postavení strojvůdců bylo opravdu zvláštní, to věděli Nomádi ještě lépe. Kulodům sice stačilo jen říct kudy kam, ale holt to musel říct mašinfíra; to byl ten problém.

„Za jak dlouho bychom měli dorazit na místo, he?“ zeptal se Howmuch a zasypal lodivodovu tvář pudrem z kostí příslušníků Společnosti. Strojvůdce pohlédl na rozsypaný písek pod skleněnými křivulemi v rohu kabiny a obrátil se k majorovi:

„Rozbily se mi hodiny.“

„Samozřejmě, vidím,“ řekl major, konečně sundal z hlavy klec s ptákem a otáčel se po místnosti.

„Koště je támhle,“ pokynul strojvůdce rukou.

Major vzal do ruky lopatu.

„No jo,“ vzdychl strojvůdce a setřel si z obličeje kostní moučku. Otočil se k ušnímu otvoru kuloda a zeptal se, kdy dorazí ke klášteru.

Ve stroji to zarachotilo, z mosazné trouby vypadla rafička slunečních hodin a zabodla se ohnutému Howmuchovi doprostřed odulých zad. Strojvůdce škrtl sirkou o majorovy naleštěné holínky a kroužil rukou nad hlavou. Pozorně pozoroval pochodující stín. Náhle se zastavil a řekl:

„Zítra před polednem tam už budeme dvě hodiny.“

Major se zvedal dost neohrabaně, protože mu kovová jehlice nabodla nervovou uzlinu ovládající zádové svalstvo, každopádně se ještě dokázal uklonit a poděkovat za informaci.

„Jo. To je dobrý. Tady máte čepici,“ řekl strojvůdce a podal majorovi klec s ptákem.

Důstojník odešel a muž s dlouhým bílým obličejem se natočil ještě jednou k ušnímu otvoru:

„Co Spermadonna?“

„V pořádku.“

„Hm,“ řekl semenný bratr Bockerrera a usmál se. Z úst mu vylezly přerostlé trojky, lesklé jako kulodův slonovinový povrch.

Černý klášter si zatím lízal rány po dalším odraženém útoku vládních jednotek. Panny umývaly krví potřísněné stěny, ty zkušenější splachovaly krev z dlouhých chodeb a ty služebně nejstarší si leštily zkrvavené kinžály. Všude vládla veselá nálada. Dívky si prozpěvovaly lidové písně Nomádů a pohřbívaly padlé útočníky do studně na nádvoří. Každá věděla, že Spermadonna požádala o pomoc Nomády, věčné poutníky modrým zbroceánem a přátele v boji proti Společnosti. Tříkozka seděla v otevřené kobce, krájela kinžálem syrové maso a zasněně hleděla na sametově pojatý plakát. Zářící kulod na něm směřoval vzhůru, ke hvězdám, končetiny přikrčené k tělu, komíny přiklopené k pancéřovaným bokům, roztažené krovky v pohybu a gigantický pyj, symbol Blaha, usazený v kovové rouře na břiše. Krásný tvor, vzdechla tříkozka. Na každém semináři si dívky podle nejasných fotografií kreslily, vyšívaly nebo z podmrazeného semene vyřezávaly své podoby bájného tvora.

Dvoupochva stála u kruhového okénka, vytesaného ve skalní vrstvě budovy, a skrze tlustou, zrezivělou mříž hleděla ke starorůžové obloze. Červánky zase vyváděly jako pominuté. To znamená, že tímhle směrem zuří prachová bouře. To je špatné, pomyslela na Nomády a vzala si jedlou sodu.

„To maso dneska bylo nějaký divný,“ řekla a říhla si. „Jako by bylo lidský.“

„Neboj, už brzo se budeme mít líp,“ řekla jednohlavka.

„Holky, když si pomyslím, že jestli to vyjde, tak ten jejich způsob Blaha těm hajzlům ve Společnosti vrátíme i s úrokama, tak bych brečela štěstím,“ zatřásla se tři ňadra.

„To nám vyprávěj.“

A zatím na strážní stanici úřadoval Duufy, kterému z ohromných úst koukala jenom hlava a ruce. Zuulu nebyl nikde vidět, ale Duufy si už stačil uvědomit, že ten kripl v téhle hře nehraje vůbec žádnou roli. Jenom měl dopravit tuhle tlamu do spermobanky. Je to k vzteku. Někde se něco podělalo. Ale co?

„Moc nemudruj,“ řekla ústa a během řeči použila Duufyho jako jazyk. Když se policajt domlel v ústech, jenom nasupeně zaržál a zeptal se:

„Tak co ještě chcete, kurva?“

„Paní,“ opravila ho ústa.

„Co?!“

„Paní,“ řekla ústa a sevřela rty.

„Uáááááá,“ řekl Duufy a když se zase nadechl, řekl:

„Paní.“

„Tak je to správné, chlapče.“

„Tak co teda ještě chcete – paní?“

„Musím najít seznam Spermonošů, jejichž materiál obsahuje původní lidské chromozony.“

„Tak vy jste se daly dohromady s těma plazmovejma odpadlíkama?!“

„Však vy s nimi jednáte taky,“ poznamenala ústa a zeptala se: „Tak kde to je? Nebo si z tebe udělám ústní vodu…“

Duufy už poznal při předchozích pokusech, že tady je každý odpor marný. Už ukázal té hubě celý archív konfidentů, překupníků se semenem, výrobců krystalů – a teď holt ukáže i to, o čem je dosud přesvědčen, že o tom nikdo neví.

„Tady ten spínač. Tady, nad nožní chronopojistkou.“

„Tak ho stiskni. A žádný podraz.“

Duufy zavřel oči, stiskl ho, a pochopitelně to podraz byl. Z chronovodu vylétlo kilo pepře a ústa se už nestačila úplně zavřít – a kýchla. Mrštila Duufym hlavou o zeď, což mu vůbec nevadilo, a dříve než se postavil, vytrhl z koženého pouzdra hnusně zelenou rtěnku.

„Tak dost,“ řekl a konečně si zase připadal jako důstojník. „Ještě slovo a zmaluju tě tímhle hnusem. To je barva, viď? Chá! To by ti moc k pleti nešlo. Chá! No moc se neškleb. A teď budeš odpovídat ty. A budeš mě oslovovat Pane, ty tlamo smrdutá!“

„Ano, pane,“ řekla ústa.

„Tak co to všechno má znamenat?“

„Revoluce, pane.“

Duufy zamrkal bezřasými víčky:

„A kdo, s kým, proč, jak… Do hajzlu! Jaká revoluce?!“

„Pořádná. Sexuální,“ usmála se ústa a dodala: „A vítězná.“

Duufy se přemýšlivě podrbal na zadku. Jedna věc je fakt. Už dlouho mají na Ústředí hlášky o zvýšené aktivitě určitých skupin. Však taky od té doby se Duufy, oblečen do kostičkovaných vězeňských šatů, kamarádil s vězněnými Nomády a potají jim do popravčích cel nosil denní tisk a tabák, a na výměnu od nich loudil jakékoliv biomulety. Od jednoho zlomeného starce takhle jeden získal. Slíbil, že se postará o jeho vnučky. A zmučený stařec, navzdory nomádskému slibu, předal domnělému spoluvězni pravou krční tepnu, symbol neutuchajícího společenského proudu. (Duufy se potom o vnučky opravdu postaral. Osobně je popravil na stejné gilotině jako jejich dědečka.) Kde mám tu žílu, hergot, rozhlédl se a spatřil svou služební kabelku. Třesoucími prsty ji otevřel, pohlédl dovnitř – a vlezle se usmál.

„Tak vítězná, říkáš.“

„Ano, pane. To říkám.“

„A když ti pomůžu a udělám všechno, co budeš chtít, tak co za to?“

„Pro tebe jenom smrt, pane,“ usmála se ústa.

„Tak smrt, říkáš. A když ti pomůžu ne proto, že bych chtěl milost, ale protože si v duchu už hodně dlouho přeju, aby se to všechno konečně posralo, tak co tomu řekneš?“

„Nic.“

„Tak teď se teda pozorně dívej. Řekni, je možný, abych byl taková svině a zároveň vlastnil tohle!“ pozvedl hlas strážník a vytrhl z kabelky nomádský biomulet. Ruku měl vzpřímenou jako jedna slavná, prý Svobodná socha a žíla plápolala jasným světlem.

Z hloubi úst vyjelo ohromné oko, ještě trochu slzelo od toho zatraceného pepře, ale biomulet si prohlíželo velice pečlivě.

„To není tvůj biomulet,“ zaváhala ústa. Tak jednoznačný důkaz příslušnosti k Nomádům jim málem zavřel ústa.

„Samozřejmě, že ho nemůžu nosit, já, důstojník Společnosti, ale jako spolehlivý agent jsem ho dostal od jednoho vašeho vysokého… Ne, zapřísáhl jsem se, že neprozradím jeho jméno.“

„Nevěřím vám, pane.“

„Ale, nech toho pána v koutě. Já jsem Duufy!“ zasmál se policista a rozevřel náruč: „Jak já dlouho čekám na tenhle okamžik! Velký Nomáde, děkuje ti tvůj malý, nepatrný, ale věrný služebník! Jaké štěstí, že právě ženská ústa jsou tím prostředkem, přes který ti mohu sdělit všechna tajemství toho jejich Společenského úřadu.“

„Mohla bychom si zavolat?“ zeptala se ústa.

„Ale prosím, zde jsou škeble, mám tu i mezikontinentální lastury,“ otevřel Duufy spojovou skříň. Ústa ze sebe vyplivla Zuula, který se chvíli zmateně motal po místnosti, a když se konečně zastavil, rozhlédl se a přes ženská ústa zařval:

„Všechno jsem slyšel tady přes uši tý huby. Je to sráč!“

Duufy ztuhnul.

„To já jsem agent Nomádů! Vždyť jsem překupník! Kdo jinej by se měl podílet na revoluci než překupníci! Já jsem ten pravej! To je jedno, že sem hluchej, já každýho poslechnu – třeba i podle posunků. Tlamo, to já ti můžu ukázat spermobanku! Ouřady mají jen tu oficiální, ale tu, kterou hledáš, tu máme my, překupníci, agenti!“

„Vidíš, jak je sprostý?“ pomalu pronesl Duufy. „Ještě před pár hodinama mučil ty naše ubohý holky v klášteře, a teď z něho bude revolucionář. Dobytek.“

„Oba poslouchejte. Za chvíli sem dorazí Nomádi. Vy jim ukážete všechny spermobanky a já vám zaručuji, že se dostanete před řádný soud. Polehčující okolnosti uvedu já. Souhlasíte?“

Kývli.

Kapitola V,
kde se rozhorlený čtenář pomalu plazí ku konci

V baru „U Dlouhýho Banánu“ se nad mrtvou Kyklopkou sklonil lodivod a řekl:

„Vidíš, ty krávo. Porád – služba je služba, a ani jsme si nezašukali. A kolik z vás tady ještě má tu svou prcinu. Teď si z tebe Ssavec vyřízne oko a střelí ho fotografům. A kozy prodá do masny – a tu tvou…“

„Lodivode, nebuď nechutnej,“ ozval se veslař.

„Chlastalo se s ní dobře. A jak kouřila…“

„Jo. To jo. Ale s kým se nechlastá dobře? S každým, ty blbče! I támhle se Ssavcem, kdybysme ho slušně pozvali…“

„Přejete si?“ ozvalo se jim v hlavách.

„É, ehé,“ řekl Rasmussen. Johnson do něj vrazil a sám prohlásil:

„Tady kámo říká, že bysme si dali panáka s nějakým sympaťákem, a zrovínka nás napadlo, že byste to moh bejt vy.“

Bockerrer přistoupil ke stolku. Na umakartové desce ležely převržené skleničky, v popelníku se objímalo několik vajglů, květinový vzorek byl zvýrazněn rýhami nože a na jednom místě byly soustředěny propálené fleky od Kyklopčiných doutníků.

„Doufám, že pozvete i mého přítele barmana.“

„Ano, to ano.“

„Tak si dáme litr krve z Kyklopky. A vy nám ji načepujete.“

Byl to podivný rozhovor. Myšlenky Ssavce se jim zahryzávaly do mozku jako krysí zuby a jejich vlastní hlasitá slova přitom narážela na neprostupnou bariéru toho podivného muže.

„Ano. Ale nemáme nůž, he.“

Bockerrer odhrnul černý plášť. Na vnitřní straně předního dílce se zaleskly chromované chirurgické nástroje. Bockerrer chvíli vybíral, až vytáhl tenký, dlouhý skalpel. Odříznutím lodivodova ucha odzkoušel jeho ostrost a podal mu ho:

„To je tvoje poslední šance.“

Lodivod nejdřív chvějícími se prsty uklidil ucho do popelníku a potom převzal zářící nástroj.

„Bockerrere, Ústředí se nehlásí,“ řekl od pultu barman.

Vytáhlá postava se mírně pootočila a oči bleskly:

„Já vím. Ještě tu mám nějaké jednání s těmahle práskačema.“

Johnson zaslechl ozvěnu telepatického signálu a zaúpěl:

„Ale to je nesmysl. Vždyť já jsem veslař. Veslař!“

„To má pravdu. On je fakt veslař,“ potvrdil zneklidněný barman a nevěděl, co to Bockerrer hraje.

„Právě proto. Právě veslaři díky své budovatelské zhovadilosti dovedli Společnost až sem…“

„Počkej,“ ozval se barman, vysoký důstojník Služeb, a obešel pult. V rukou svíral nabitou kulovnici. „Jak to myslíš? Zhovadilosti – ty bys přece neurážel veslaře, naši vlastní vymyšlenou opozici? Anebo co tím chceš říct? Vždyť jsi jeden z nás – nebo se snad mýlím?“

„Veslaři, co to žvaní?“ zašeptal Rasmussen.

„Lodivode, mám pocit, že zažíváme historickej okamžik – a zrovna tady, v tomhle pajzlu, kurva…“

Barman ani Bockerrer si nevšímali dvou hostů, kteří jediní tiše rušili jejich dialog. Všichni ostatní seděli jako přimrazeni. Stoly se potáhly jinovatkou a ze zaprášených třásničkových lustrů se spustily rampouchy. Barman to ledové ticho porušil cvaknutím ručně tepaného uzávěru.

„Tušil jsem, že jsi jedním z nich. Informace jsi mi dával včas, i dobré. To jo. Ale jedno jsi zapomněl. Že Společnost má svý spolehlivý tykadla i mezi Nomády.“

„Barmane, tys byl holt vždycky jenom fízl,“ usmál se Bockerrer a z ruky mu vylétl obsidiánový skalpel, který celou dobu svíral v dlouhých bílých prstech. Barman ve smrtelném pádu stačil ještě vystřelit, ale výbuch zasáhl jen masívní kryt porouchaného větráku, který se po letech zase roztočil.

Johnson se podrbal v šedivých, kučeravých vlasech.

„Pane Bockerrer, teď se asi něco dozvíme, co?“

Bockerrer kývl.

„Třeba i to, že sme byli tak blbí a celou tu chamraď dotáhli až sem, na tudle zkurvenou kouli, jo?“

Bockerrer kývl.

„Tak vy jste kámoš s Nomádama. Fajn. A teď mi povězte – Nomádi sou lidi jako my. Jenom trošku jiný. Utekli s těma vědeckejma mozkama, který ukradli z těch ohromnejch van, naučili se dýchat zbroceánský povětří, vypěstovali nějaký strojový potvory, teďkonc nevím, jak se jim říká… Ale proč to všechno říkám: tady Kyklopka byla od Služeb, barman taky, a oba jsou tuhý – a přitom tady žádná projekce strážníka nevotravuje, prostě nic se neděje. Nevím, mám jenom svůj veslařskej rozum, ale všechno to vypadá tak jako takovej převrat. Konečně. Teď je náčelník Duufy určitě odzbrojenej a nemůže si pomoct. Fajn. Barman zastřelil Kyklopku. Jo. Asi ho štvalo, že zradila Řády. Vona nás určitě chtěla někam schovat do bezpečí – potom by nás, po tom převratu, myslím, použila jako alibi, že vona vždycky souhlasila s něčím jiným. To je jedno s čím. A von nikoho takovýho neměl. To byl možná ten pravej důvod. Ale zabíjet ji nemusel. Vona zas nebyla úplně tak špatná. Vona byla spíš nešťastná. To víte, ženská, a u Služeb. To už to v tý makovici musela mít pořádně zašmodrchaný.“

Bockerrer konečně promluvil nahlas:

„Aspoň že vy tam máte jasno. Aspoň někdo, díkybohu.“

Do Kláštera dorazily bojové jednotky Nomádů nějaké dvě hodiny před polednem, jak to odhadl strojvůdce východního kuloda. Hlavní brána se otevřela dokořán a na nádvoří stály seřazené šiky dívek a žen. Ňadra se dmula a pochvy vlhly vzrušením. Konečně spatří Spermadonnu!

Bockerrerovy dcery nesdílely všeobecné nadšení. Otec jim od mala, dříve než je objevili agenti Společnosti, vštěpoval: Všechno to takzvaně lidské, co tady kolem sebe vidíte, vám musí být cizí. Tady musí vzniknout úplně něco jiného než Společnost! Tady vznikne Nová společnost! To říkal. (A Nomádi prý od mozků vědí, jak na to.) Ale tohle je už dlouho nezajímalo. Na celou revoluci by se vykašlaly, kdyby neexistovala tajemná Spermadonna a kulodi. Kult Blaha! Kult pravého lidství! Kult pravidelných pohybů!

A támhle se blíží.

Největší kulod přistál před ohromnými dubovými vraty a složil krovky. Dívky letmo zahlédly jeho pyj a vzdechly tak silně, až popraskala dlažba na nádvoří.

Za ním se nad modrými dunami blížily křižníky tvaru gigantických spermií a ocasy bičovaly vlnící se plazmu zbroceánu. Ve vzduchu se vznášely balóny z ohromných kondomů. Gloria! Nomádi přicházejí! Nomádi přicházejí! Sláva! Ať žijí Nomádi!

Z prvního kuloda náhle na nádvoří vytekla šedivá hmota. Mozková hmota. A nad ní se vznášel světelný opar. A v něm stála krásná dívka, jenom s dvěma prsy, jednou hlavou, a po jednom páru rukou a nohou. Stála v mořské mušli a zlatavými vlasy si cudně zakrývala klín s jednou pochvou.

„Spermadonna,“ vydechl klášter a popraskaly mu obvodové zdi.

Spermadonna se lehce uklonila a vyšla ze světelného kotouče:

„Spoléhám na vaši dobrotu, sestry.“

Klášter na souhlas poklekl v základech.

„Vrátíte se do domovů a tam provedete to, k čemu vás kult Blaha opravňuje. Naučily jste se bojovat, teď se naučíte plodit. A potom se můžete odvážit milovat. Potom, mé sestry…“

Bockerrerovy dcery pochopily jako první.

Stručná kapitola poslední,
po které znechucený čtenář konečně odhodí toto dílo

Duufy s hrůzou sledoval dav žen znásilňujících poctivé společenské trubce.

„Ale tohle je masakr. Tohle je horší, než co jsme s nima dělali my!“

„To je otázka,“ řekla ústa a nechala bez povšimnutí fakt, že šokovaný strážník už několik vět nepoužil slovo Paní.

„Hele, no támhle! Vždyť to jsou páni z Ústředí!“

Z úst se vysunulo oko, položilo se na tlustou, zrezivělou mříž a dívalo se po okolí. V ulicích Města se pohybovali ohromní kulodi, a pokud se někde objevila nějaká skupinka zoufalých důstojníků, ihned zasahovali. Z jejich zadků vybíhaly úderné oddíly žen a likvidovaly každý odpor. Nad rudými štíty obytných bloků se vznášela nomádská invazní plavidla a svými výstřiky zasahovala ujíždějící khaki vozidla. Oranžové padáky ve tvaru ňader na chvíli zaplnily celou oblohu; z kondomových balónů se na Centrální náměstí snášely další stovky žen. Každá v ruce svírala pomocný krystal. Někteří chlapi už možná zapomněli… I na tohle Nomádi mysleli. I systém klášterů vymysleli, aby izolovaly potenciální životanositelky od masturbující Společnosti. Kláštery paradoxně působily jako útočiště, jako sněmy pronásledovaných.

„Takže poslední, co vám scházelo, bylo prozkoumat maximální množství spermy a eliminovat původní lidské, nezmutované geny. A o to se postarali nic netušící překupníci,“ uvažoval Duufy.

Zuulu se klátil u otevřeného trezoru a tiše onanoval. Pod pravou botou mu skřípal rozdrcený krystal. To, co viděl na ulicích, nahradilo tunu krystalů.

„Ale – jak je to možný?!“ náhle zakřičel Duufy a s otevřenými ústy, těmi vlastními, zůstal civět na vedlejší vchody Ústředí. Z nenápadných, aluminiových typových dveří vybíhaly mladé ženy! Z Ústředí Společnosti a Služeb!

„To tam mělo naše vedení takovéhle… Nebo co to má znamenat? A co je zase tohle?“ rozvzlykal se Duufy.

Z hlavního vchodu vyšlo několik členů Ústředí v uniformách Nomádů.

„Je to všechno moc složité,“ řekla ústa. „Raději se na to nedívej, chlapče,“ poradila mu a jemně ho oblízla. „Ty mimochodem taky nejsi k zahození. A sám přece víš nejlíp, jak dávno už jsi nám pomáhal…“

Bockerrer seděl u stolu a pokuřoval z lodivodovy vodní dýmky. Nejdříve sice prokousl levým špičákem ohebnou troubel, ale Rasmussen závadu ihned odstranil, a tak tu teď všichni seděli svorně u umakartového stolu a popíjeli.

„Pane Bockerrer, estli sem teda všechno, jak ste nám to teď vysvětloval, pochopil, tak ta naše pouť ještě neskončila, jo?“

Upír kývl.

„Vlastně celou dobu šlo o to, probudit v tomhle podle vás nehmotným světě pocit lidství. Jako že je možný se mít i rádi.“

„Ano.“

„Ale já třeba mám někoho rád. Kyklopka byla dobrá ženská, s lodivodem se mi dobře kecá, ženu mi sice vzali, jenom mi doma nechali takovou uječenou projekci, ale i s ní jsem někdy vyšel.“

„No to je fakt,“ přisvědčil Rasmussen. „Ale ještě takhle – my jsme všichni třeba, říkám třeba, v jednom člověkovi, nebo prostě v něčem, v nějakým vesmíru, a touhle naší poutí, tím bojem, tím kultem Blaha, a rozmnožováním jo?, říkám to dobře?, tak tímhle vším se tady vlastně bojuje o takovou tu – jak ste říkal – nehmotnou, ale nutnou část celýho vesmíru,“ lodivod se odmlčel.

„Celýho, kterej jsme přeplavali – a ještě toho, kterej musíme překonat,“ řekl tiše veslař.

Bockerrer kývl.

Lodivod a veslař požádali o další rundu. Skleničky s osvěžujícím nápojem Nomádů jim přinesla Bockerrerova dcera, dvoupochva.

Lodivod roztočil kormidlo, hlavou mu prolétly hořké vzpomínky na kapitánky a Společnost, a nechal ho volně řiditelné svým srdcem, jímž procházela jeho osa.

„Tak se mi zdá, že zase začínáme, veslaři.“

„Taky mám ten pocit, lodivode.“

A oba zabrali do vesel.

1 Z technických důvodů v e-knize značíme tyto pasáže kurzivou. Pozn. red.

Stránka určená ke

zmuchlání

zmačkání

roztrhání

a

spálení

Kybernátor

Kapitola I
Návštěva z pekel

Jeho tvář vypadala jako špatně uhrabané parkoviště.

„Jmenuji se Wolanski,“ ta tři slova pronesl klidně, a klidné byly všechny jeho pohyby. Byl to holo. Na dně hlubokých vrásek se mu v roztříštěném světle, prodírajícím se přes staré dřevěné žaluzie, leskly konce implantovaných světlovodů a oči měl temnější než plášť, který si pečlivě srovnal a odložil na vedlejší křeslo.

„Velice mne těší, pane Wolanski. S mým jménem jste jistě obeznámen, takže se nebudeme zdržovat formalitami. Co je s Rox?“

Návštěvník se podíval otevřeným oknem po levici na East River. Nad řekou se povalovala ekomlha a někde za ní byla tušit Čínská čtvrt. Nad mlhou se k šedivým nebesům tyčily krabice Downtownu a ještě výše, o pár set mil, teď řičel SATelit Mesiášů a metal po celé Kouli depeše o návštěvě v newyorském Terminálu.

„Kníže gratuluje. Roxanna je ideální nosič informací. Po vašem posledním průniku ji pochopitelně převážíme jinam. Prý už byste měli dostat rozum,“ řekl bez vykřičníku, ale málokdy mi někdo něco sdělil tak důrazně. Rozum… S očima upřenýma na jeho světelné kabely jsem měl rozumu na rozdávání.

„Mám pocit, že si stále nerozumíme,“ řekl jsem rozumně. V zelené břečce se jako Bludný Holanďan občas objevil Circle Line se špatně čitelným číslem 025 a u zábradlí stáli zklamaní turisté. Cesta tímhle dýchavičným vysloužilcem kolem Manhattanu je dnes přepych, a oni chytnou zrovna tohle svinstvo. Pistoli jsem měl na dosah ruky, ale holo mne sledoval jako ohař-drogař tutového překupníka; jenom ten vlhký, nedočkavý čenich mu scházel.

„Rox v sobě nemá nic, z čeho byste mohli složit třeba jen jediný axiom Paralelní Metagalaxie.“

„O tom by se dalo diskutovat. Ale teď už nejde jen o Metagalaxii. Tu vám stejně jednou vyříznou z těla. Nám teď jde o vaši poslední verzi Labyrintu. To je vše. Je to srozumitelné?“ nepatrně se ušklíbl. Koutky úzkých, bledých rtů se mu vytáhly nahoru a vůbec nevypadal k smíchu.

„Nějak si spolu stále nerozumíme. Mluvil jste teď anglicky?“

„Dělejte, jak myslíte, Rolle,“ zvedl se návštěvník, nezničitelný pošťák Rebexu, sebral havraní plášť, elegantním pohybem si ho přehodil přes ramena a ve dveřích prohodil:

„Byl by z vás dobrý holo. Na shledanou.“

„Ještě něco, Wolanski. Jestli se Bejby neozve, může ta vaše slavná bitva skončit dřív, než vůbec začne.“

„Žádná bitva. Všichni jdeme za společným cílem, ovšem každý jinudy – a občas si zkřížíme cestu,“ slova odtékala Wolanskému z úst jako kapalné hélium. „To je ta vaše bitva. Sbohem.“

„Na shledanou.“

V prosvětlené skleněné výplni obrys postavy ztrácel na ostrosti, až zmizel docela. Pohodil jsem si laserverem a s nepříjemným očekáváním, které mělo vzápětí přejít v jistotu, jsem otevřel dveře. Skřípající dřevěná podlaha mne mimochodem upozornila na mystický fakt, že Wolanski odcházel jako pěna. Binární mág prošpikovaný biotronikou si nezadá s Merlinem. Ani jsem nemusel nahlížet do ostatních místností. Všude kolem se rozlezla tichá, hmotná hrůza. Těžký lanový hukot zdviže snášel nezvaného hosta do přízemí. Vrchní patra domu byla tichá jako Drakulova hrobka po kohoutím kokrhání. Okolní prostor byl nasáklý prokletím, elektronika i lidé; stroboskopický atak se vyhnul jenom mně a květinám v oknech. Letmo jsem se podíval do pootevřených dveří. U vstupní jednotky Bejbyho ležel otylý soft-runner, tiše sténal a díval se na mne zakalenýma, nevidoucíma očima. Další oběť Rebexu. Vrzání prošlapaných prken mne doprovodilo na konec chodby. Prošel jsem zaseklými, stále otevřenými dvoukřídlými dveřmi na kovový zrezivělý balkón a naklonil se přes litinové zábradlí. Mezi řídce zaparkovanými mobily stála nadupaná replika rokenrolového buicku, poctivá fifties, zadní kola byla široká jako úsměv Miss Michelin. Na ukazováku se mi pohupoval nový typ laserveru, designéři ho módně obalili do slupky staré armádní osmatřicítky, nacpali do něj šílené funkce, ale i s ním jsem si teď připadal jako děcko s prakem proti bé-trojce s chemonovými hlavicemi.

Holo vyšel z domu. Ohlédl se po požárním schodišti a pokynul mi pravou rukou. Zbraň vůbec nebral na vědomí. On sám byl ta pravá zbraň! Na tvářích mu blikavě zahrály ostré informační brilianty. Jenom jsem pozvedl mrtvě visící laser. Otočil se ke mně zády a klidně otevřel vůz. Pastelový buick tiše zavrněl, odhodil za sebe asi tunu štěrku a vlétl do příčné ulice, aby se za chvíli zařadil do proudu vozidel směřujících přes Brooklynský most, trouchnivějící lanový pomník minulých věků, stále důležitý spoj mezi centrem a periferiemi, symbol, který mi čím dál více připomíná ztracené spojení s Bejbym. Zastavil jsem se u dveří výtahu a přivolal si zasklenou a zamřížovanou kabinu, která vozila tmavé pasáky a zfetované děti už před sto lety. Ozdobná mříž se trhavě složila do harmoniky a vstoupil jsem na prošlapanou dlaždičkovou podlahu a od propasti mne dělilo nějakých dvacet centimetrů unaveného materiálu – tak to je přesná charakteristika života Mesiáše, podíval jsem se do poloslepého zrcadla na unavený obličej. Sjížděl jsem dolů, v každém poschodí za mřížemi probleskla opuštěná chodba, a shora už nebyl slyšet tichý nářek pomatených obětí Wolanského. Stroboskopický atak je horší než třikrát projetá hlava ruskou psychosondou, to je to pravé škvaření ve žhavém oleji hříchů, to je jeden z těch geniálních vynálezů, kterými se lidstvo obšťastňuje už od dob kamenných seker. Ale proti těm se alespoň dal nastavit klacek. Myšlenky mi putovaly hlavou všemi směry. Jak se Rebex dozvěděl o poslední verzi Labyrintu? Tu jsme přece testovali až po odmlčení Bejbyho. Byli u toho jenom naši runneři. Pracoval jsem na tom s Rox a Sverrem, Komanč s Hermanem to testovali na kybervlnách, které se tak záhadně začaly v Systému objevovat. Pudově jsem kontroloval všechny funkce laserveru a v hlavě se dál rovnaly do řady události posledních pár měsíců, během nichž nám binární woodoo Rebexu odrovnalo čtyři soft-runnery a na závěr skoro zlikvidovalo africkou Rakev; systémově, a to překvapilo i Rabína.

Vše vyvrcholilo přesně třináctého, je to hloupé, ale byl to pátek, tři roky od zrození Světového Systému zvaného Bejby. Bejby provádělo závěrečný experiment s hyperprostorem, nazvaný Labyrint. Průnik do jiných světů nás všechny, lidi i počítače, fascinoval. Mesiáši v té době nedělali na ničem jiném, a i když nám v průběhu pokusů přišly hlášky od Intersoftu, týkající se podivných, vlnových kyberexplozí v Druhé měsíční a v diamantovém Kapském Trustu, vzala si to na starost pouze africká Rakev. Spoléhali jsme na Afričany a plně se věnovali Labyrintu; před námi se otevíral Prostor!

Pátek třináctého, po dosud největší binární tsunami, se Bejby odmlčelo.

První Blok Bejbyho se, proč?, to nikdo neví, obalil několikanásobnou Čínskou Zdí, zdokonalenou vlastními moduly Labyrintu. Bejby se samo odřízlo. Jenom dopis na rozloučenou chyběl! Ihned jsme zapojili do akce všechny Terminály. Mesiáši vráželi Duplicitnímu Systému koňské binární injekce, aby nedošlo ke konečnému kolapsu, nikoliv jenom binárnímu.

Zálohu nouzové světové sítě tvořily Rakve. Tři v Novém světě, dvě v Asii a po jedné v Evropě a v Africe. Jedničku ve Velkém Jablku jistil Herman řečený Kokrháč, původem z Velkoněmecké unie, typický představitel nordické rasy, vylepšený v Chicagu soukromou klinikou GeneTop, lékařským syndikátem, který měl v podsvětí víc klientů než opět přeplněný Alcatraz. Trojku ve Frisku dostala do péče Roxanna. A Roxannu teď dostal Rebex…

Vyšel jsem na zasviněnou ulici. Nepořádný vítr spolu s cáry brčálové ekomlhy honil po rozpraskaném asfaltu stohy novin, kelímků a plechovek, u basketbalové klece, vedle hromady odpadků, stáli tři černoši, vysocí a nebezpečně znudění, snad je sem někdo i poslal, Bůh ví, teď mi to bylo celkem jedno, v rohu hřiště se nějakým zázrakem prokousala betonem tuberkulózní bříza, a blok cihlových baráků svíral celou tuhle idylku v dusícím, snad milostném sevření. Podíval jsem se na hodinky. Poslední signál Rakve jsem dostal z Long Islandu, Herman tam měl filiálku Brainwashing, ltd.; pokoutně likvidoval zhrzeným milionářům ty vzpomínky, které je v noci budily hrůzou anebo studem. Teď sviští po expresce a měl by tu být co nevidět.

Červený cihlový dům s požárními žebříky a chatrnými balkóny, se zbytky oprýskaných reklam na všudypřítomný chlast i elektroniku, v nižších patrech zpestřený mozaikami rozvěšeného prádla, hýřícího barvami stejně jako kosmopolitní obyvatelstvo Velkého Jablka, ten nenápadný dům, jakých je v Brooklynu nespočet, je teď – po návštěvě z pekel – odříznutý od binárního světa, a je němý, němý jako ten houslový žebrák, který u nedaleké modlitebny loudí od cynických fracků aspoň práska trávy.

Kapitola II
V Rakvi

Ze zelené mlhy se jako přízrak vynořil černý tahač, narvaný na každé nápravě třiceti kilowatty, s chromovanou maskou, znázorňující integrované ozubené kolo, mesiášský copyright na budoucnost. Na dvacetimetrovém návěsu byl tentýž znak, pro změnu vyvedený ve fosforeskující lila. Zahlédl jsem v okně kabiny Hermanova zrzavého kohouta a Jullietino mávnutí rukou. Rakev se zastavila až na chodníku a bočními dveřmi návěsu se takřka přilepila na dveře domu a osádka provedla výsadek jako při srpnovém obsazení alternativního centra kybermafie v Moskvě, které se usídlilo v prohnutém hotelu Kosmos, přímo před vyblejskaným titanovým pomníkem zbytečným ruským obětem dobývání Marsu.

Po návštěvě holů z Rebexu se vždy provádí generální úklid. Mesiášská komanda mají pevná pravidla hry. Kosmos při zásahu vyčistili i od štěnic, ačkoliv je Sověti varovali, že tam probíhá oficiální konference o pomoci zaostalým počítačovým zemím. Tajní sponzoři vědeckého sympózia, jak v poslední chvíli zjistil Intersoft, si říkali Rebex.

Herman se svou věčnou partagaskou pomalu slezl z kabiny. Vydechl tabákový kouř a několik tučných brooklynských much omdlelo.

„Takže nás navštívil Wolanski?“ pozdravil mne, jak je jeho zvykem, bez pozdravu. A jak je také jeho zvykem, na přivítanou mne plácl po rameni tlapou, podle které kdysi vynalezli skrejpr.

„Hm, osobně,“ zatočil jsem laserverem.

„A copak uděláme?“ zeptal se pustého okolí dvoumetrový punker a jedním tahem zlikvidoval zbytek své tabákové pochoutky. Černí baskeťáci se raději někam tiše vytratili a listí šustilo také o poznání tišeji.

„Prý někam převážejí Rox. Máte ji pořád v merku?“

„Jo. Ale její software vypadá blbě. Řek bych, že jí něčím vošklivým naprali. Dobytek. Ale směr mají dobrej. Blíží se k New Yorku.“

„Tak je přivítáme, jak se sluší a patří,“ řekl jsem a pozdravil řidičku Rakve, hubenou Jullietu, přesvědčivou ukázku, jak přitažlivě může dopadnout zkřížení filipínské štětky a francouzského obchodníka s použitým zbožím.

„Kam to bude, šéfe?“ zeptala se taxikářským slangem a hrdelně se zasmála. Potetovanou rukou si pročísla pětibarevný účes a pohodila hlavou.

„No jo, vidím; máš nový vlasy. Dobrý, Jull,“ pochválil jsem ji mezi řečí, a zatímco komando odneslo zasažené runnery a opustilo mrtvý, teď už dokonale mrtvý Terminál, došli jsme s Hermanem k zadním dveřím návěsu.

„Co hlásí ostatní Rakve?“ zeptal jsem se Hermana.

„Asiati zaměřili dost silnou vlnu v Soney-Money, zrovna v době, kdy nám Wolanski likvidoval Terminál.“

„Fajn. Tak to sjedeme jako ve Frisku. A Koordináty si vezmem přímo v Soney-Money! Dostanou, co chtějí,“ rukou jsem rozehnal další dávku kouřové clony, která se z Kokrháče vyvalila po zapálení asi sté dnešní cigarety.

„Dobrá, Rolle. Rozumím. Dám ti tři sofťáky. Takže zase jedem z Reálu?“

„Jo. Nemáme moc času. Připrav ostatní Rakve. Rebex na to čeká,“ stoupal jsem po schůdcích.

„Zdravím vespolek,“ pronesl jsem, když mi Herman hvízdnutím otevřel poctivé pancéřové dveře.

Vnitřek zadního traktu návěsu připomínal velín příbojové elektrárny u La Rochelle. Tři trojice křesel za sebou, živé laserovky, holografické klávesnice a trojrozměrná projekce bisvěta na čelní stěně, nějaký metr a půl na dva. Vrchní obrazovky sdělovaly, kudy se Rakev pohybuje v reálném světě.

Runneři mi mlčky odpověděli kývnutím hlavou a dál prováděli ty záhadné, napůl magické úkony, jaké v současném světě chápe nějakých pět tisíc lidí. Včetně kyborgů.

Usadil jsem se v prostředním křesle, připoutal se a na spánky nasadil krysu. Poslal jsem ostatním svůj plán. Paralelně mě bude jistit Sverre, eskymácký kluk, kterého Mesiáši objevili při svých spanilých jízdách po kybertalentech v jednom srubu na okraji Thule. Sverre si mimo jiné vymyslel a sestavil prográmek, který se rozmnožoval rychleji než Vydry a který vám nalezl v celém Systému i špendlík, pokud měl někde v sobě ukrytých třeba jen pár bajtů původní adresy. Říkal tomu vynálezu Čichač a netušil, že objevil valoun zlata velký jak chalupa jeho dědy. Čichače jsme vylepšili a při jeho prvním masovém použití jsme zlikvidovali komplexní virový atak Spojených oceláren U. K. proti švýcarským úvěroměncům. Čichači zaregistrovali v burzovních datablocích všechny infikované adresy, určili jejich původ, a ostatní už byla práce pařížské Rakve a jejích infobaretů.

„Sverre, kolik máš na mne Zdi?“

„Necelých třicet mega. Při tak rychlém Průniku by to větší kapacita nestíhala. Na přímý virový útok to ale bohatě stačí.“

„Oukej, jen tak dál. Vezmi si na starost zaměření jejich hnízda. Stanley, Bobe, jak to vypadá s vámi?“

„Připraveni.“

Na vnějších obrazovkách se míhaly křiklavé stánky i čínští draci. Byznysmani, kteří měli s Asií už společnou jenom rýži a kšefty, se důstojně promenovali mezi plastikovými rikšami. U každého krámku bylo vidět hromadu kol a šikmoocí kluci se proháněli mezi uskakujícími chodci na jásavě barevných jet-skatech. Za chvíli budeme mít Chinatown za sebou a potom přes Queensborro Bridge na Long Island, do Kokrháčova venkovského sídla.

Byl jsem už za Vstupním Blokem.

„Rolle, mám spojení se Soney-Money. Mají tam už taky ty vlny. A hlásí Průnik z Benátek. Tomu nerozumím,“ oznamuje Bob.

„Obhlídni to. Opatrně,“ říkám Stanleymu a žádám Sverreho ještě o prohlídku benátského softwaru.

Na laserovce náhle zazářil znak banky. Šéfka Tashiko spolu se znakem vyslala Lísavé Lišky a otevřený šek.

„Tady Rolland,“ slyším Stanleyho, „mám pocit, že ten váš podnik asi brzo zavřete.“

„To jste vy, Rollande?“ bázlivě se chvějí písmena na obrazovce.

„Samozřejmě,“ netrpělivě odpovídá vyhublý Skot a předává mi spojení. Formuji svůj kód do podoby binární střely a zabodávám ho do samého středu znaku čtvrtého největšího finančního kolosu na Kouli.

„Já – opravdu jsem ráda, Rolle, že vás vidím…“

Jasné. Tashiku znám, už jenom ten šek od ní byla odvaha, lépe to sdělit nemohla. Zaútočit?

Podíval jsem se „ven“, po levé straně ubíhal dozadu Central Park. Místo stromů tu teď většinou rostou biopínie a na žlutých trávnících se povalují pravnuci někdejších posthippies a snaží se tomuto žalujícímu kousku přírody mezi betonovými obry a skleněnými titány vrátit důstojnost, kterou na tartanových cestičkách pošlapávají hejna povykujících joggů, kancelářskými plícemi vdechujících voňavou ekomlhu, vynález oceněný Nobelovkou, podle Zelených prý pěkný sajrajt.

„Rolle, mám to,“ ozývá se Sverre. „Tashika je přímo v paralelním centru Rebexu. A ty Benátky, právě tam pouštím Čichače.“

„Díky. Takže to rozjíždíme. Nakažená Soney-Money pro nás nemá cenu. Ty Koordináty jim vyrveme Průraznými Psy. Klec máme v MITu.“

„Psi vypuštěni.“

Kdybych teď byl Uvnitř, viděl bych smečku matematických oblud baskervillských, řítících se po binárních pláních. Z chřtánů jim vychází relativistické vrčení, drápy se zarývají do datové hlíny, odhazují za sebe rozškubané trsy analytických travin, a směřují na nezávislou univerzitní highway, která je dovede až do systémového centra banky.

Pozor! Zář, nesnesitelná zář!

Opět ta binární lavina! Lavina Odnikud.

„Kryjte se!“ rozkazuji ostatním a sám kličkuji mezi oslnivým vodopádem podivných kybermodulů, které se objevují od prvních pokusů s hyperprostorem a které snad donutily Bejbyho ztichnout. Tlačím Zeď před sebou jako štít, prorážím první vlnu, která mi oderve polovinu ochranné bariéry, následuje druhá, ještě silnější, navíc ve spáncích cítím žhavé jehlice, už se nemůžu odtrhnout, musím to dokázat. Uvnitř! Jenom s krysou na hlavě, rozhlížím se po hlavní obrazovce, ještě jsem schopen natáčet prostor, co je tohle?! Za třetí vlnou na mne letí nestvůrná jehlice, záře stéká z obrazovky jako vosk – vosk, jehlice, boodoo! Vrhám proti jehlici zbytek Zdi a prudkým obratem se vracím mezi Průrazné Psy, dorazili v poslední chvíli! Několik jich s vyceněnými tesáky přejede můj kód jako kasa kreditkartu a přestanou si mne všímat. Než se z nich cizí software vzpamatuje, posílám do boje binární posily ostatních Rakví, které nás dostihly až teď. Psi roznesli třetí vlnu na kusy a společně s našimi Lvy se vrhli na obludnou jehlici. Kde jsou? Tady; objevil jsem stopu, kterou po sobě zanechávají Čichači. Za chvíli jejich vzdálené, vysoké vytí oznamuje, že mají oba Koordináty.

„Tak kde se flákáte?!“ křičím na runnery. Stojím před energetickými bloky Koordinátů, ale v ten okamžik objevuji jenom jeden akceschopný kód – eskymáckého kluka.

„Sedlej toho druhého, musíme vypadnout, za chvíli se to tady zhroutí! Drž se mne, vezmem to přes Kaspickou Petrolejovou. Kde jsou ostatní?“

„Nevím!“ křičí za mnou Sverre. Cítím jeho strach. Kdybych se otočil v křesle, viděl bych ho přibitého na obrazovku – jako mne, krysu vrostlou do spánků.

Sverre je frajer. Bude z něj dobrý binnary runner. Koordináty pevně v otěžích, unikáme z pekla, které nám nastražil Rebex. Za námi zuří binární boj, oni mají boodoo, my máme Psy! Kybermágové tentokrát neuhájili svou pevnost.

„Rolle!“ zakřičí zděšený Sverre. „Rolle, dostali je! Oni je dostali!!!“ křik proniká snad i pancéřovými dveřmi. Vymaňuji se ze Systému a snažím se soustředit na Reál. Koordináty převzala evropská Rakev, jsou už pečlivě opatřené v Petrolejové. Pomalu snímám krysu. Otáčím se – a dívám se do strnulých očí Stanleye a Boba. Mají v nich znamení jakéhosi nového Poznání. Hledí mimo tento prostor. Hledí Nikam.

„Rolle, co je to?“ plačtivě se ptá malý Sverre.

„To jsou ty vlny – a to jejich zasraný boodoo, chlapče. Binární woodoo,“ nepřítomně odpovídám, ale vzápětí se proberu a udiveně koukám na prcka.

„Jak jsi tomu unikl ty? Mezi Psy jsem tě neviděl.“

Sverre ukáže na laserovku. Na vrchním krytu leží proužek kůže, sešité k sobě přetočenými konci. A ve vnitřním prostoru Möbiovy pásky leží plátěný váček. Sverre z něj opatrně vyndá malý předmět.

„To je naše kmenová medicína. A tady, to je kus drápu z posvátného Velkého Bílého Medvěda. Šaman nás zasvětil některým obřadům, než jsme odešli do měst. Já si vždycky před takovou akcí kolem sebe vytvořím magický kruh, tímhle drápem…“

Nadechl jsem se.

„Fajn, Sverre. Udělej ho teď ještě kolem mne. Podíváme se na ty Benátky!“

Zatímco kluk něco mumlal a obcházel mne drobnými krůčky, z kabiny se ozval evropský bas Hermana:

„Co se stalo? Jak to schytali?“

„Nejdřív zase ty vlny – a dorazilo je boodoo. Pošli sem komando a dva náhradníky, zaměřujeme se na Benátky. Nebudeme se zdržovat hledáním jejich doupěte. Připravte Rakve na kobercové nálety!“

Ještě než se otevřely vnitřní kruhové dveře, centrální obrazovka zežloutla a uprostřed ní se objevil rotující černý znak kybersekty. Jako obvykle mne jeho zjevení opět fascinuje. Vždy, když spatřím ten čtyřrozměrný symbol, vybaví se mi nejasná vzpomínka na klukovská léta, na léta, kdy jsem věřil na magickou moc takových talismanů, připomíná mi to nějakou hračku, snad kaleidoskop nebo něco podobně nekonečného, mnohorozměrného.

„Mluví s vámi Rebex,“ promluvil kód samotného prvního hodnostáře, Knížete jakéhosi tajemného.

Mrsknul jsem po něm dva mrtvé kódy Stanleyho a Boba. Oba se na černém trojúhelníkovém oku rozplizly jako naturální vejce po školní tabuli.

„Sami jste rozhodli o způsobu boje,“ sdělil jsem Knížeti.

„To je binnary runner 01 osobně?“

„Nevím, proč vás to – osobně – zajímá.“

„Mám pro vás totiž osobní nabídku.“

„Už mi ji před necelou hodinou tlumočil váš holo. Stálo nás to terminál a tři runnery. Teď další dva. Jestli se chcete opakovat, nezdržujte.“

„Budu se opakovat, ale s jednou malou změnou, Rolle. Rox je v New Yorku, dobře ukrytá v jednom z těch tisíců starých protiatomových krytů, takže ji sami nikdy neobjevíte, zaměřovač jejího hardwaru teď na ni přes ty masy betonu nereaguje. Předáme vám ji živou, když vynecháte Benátky. Provádíme tam totiž rozsáhlý experiment. Kdybyste to rozmetali, došlo by k otřesu Labyrintu.“

Labyrintu? Zarazilo mě to.

„Tu Metagalaxii z vás, Rollande, stejně jednou dostaneme, celou, ale zatím jste zvítězili. To je teď však pasé. Mimochodem, právě jsme získali kontakt s Bejbym.“

Právě jsem pochopil, co cítí zvíře na exkurzi v jatkách.

„Jsme ochotni za odpovídající část Metagalaxie poskytnout vám Otvírák, náš Otvírák. Jinak – Bejby se chová vzorně a nechává všechny pozdravovat. Říkal jste něco, Rollande?“

„To s tím Bejbym, věřím, že neblufujete… Kníže, beru vaši nabídku,“ zhoupnul jsem se v křesle. „Jestli je to podraz, tak se postarám o to, abyste se měl opravdu špatně. Za pět minut se vám ozvu, připravím potřebné. Ještě jednou vás varuji.“

„Rolle,“ ozvala se Jull, „před chvílí jsme ztratili signál Rox.“

„To je v pořádku.“

„V pořádku?!“

„Ano! V pořádku! Vím o tom.“

Byl jsem unaven, hrozně unaven. Něco se děje, už dlouho, a Mesiáši neví co. Vzpomněl jsem si na krátký rozhovor s Bejbym, když jsem mu kdysi, sám vysoko nad věcí, oznámil kejkle neznámé podzemní kybersekty – a jestli ji máme zničit hned, nebo až potom, a Bejby mne vrátilo na zem, když mi připomnělo mé začátky, a řeklo mi, že se diví, že představitel bývalé podzemní organizace Mesiášů teď chce pronásledovat nezávislou kybersektu, která mimo jiné už objevila velice zajímavé věci! „Slyšel jsi už, Rolle, o tom jejich Labyrintu?“ Ano, Bejby se před finálním skokem hyperprostorem vstřebalo do Labyrintu. Ale byl to Labyrint Rebexu? My jsme přece také sestavili Labyrint, dokonalý Labyrint na základě Desatera. Měl naše souřadnice, choval se tak, jak jsme ho stvořili. A potom se objevily ty podivné kybervlny. Změnily strukturu Labyrintu? Na strukturu Rebexu? Bez Desatera? Nebo co se vlastně stalo?

„Rollande, já jim nevěřím,“ pronesl tiše Sverre.

„Já taky ne, ale oni mají dva trumfy proti našemu jednomu. Proti Metagalaxii mají Roxannu a – Bejbyho. To je ten problém. Karty, nebo matematika, jak chceš, nevybereš si.“

Po krátké poradě se všemi šéfy Rakví jsem se opět spojil s Knížetem.

„Dobře, dohodneme tedy podmínky…“

Kapitola III
U Rabína

Seděl jsem v ohromné kabině Rakve a díval se na pomalovanou Pátou avenue, Greenpeace zase řádí, aspoň, že je tu takhle veselo. Všichni mlčeli a já měl pocit, jako bych za Roxannu mohl já, jako bych já byl to prase a udělal z ní tohle. Bolševický psychiatři by jenom tiše záviděli.

Jull svírala volant štíhlými pavoučími prsty a na paži jí tancovali dva Panové; tam odtud jsme ji vytáhli. Dělala řidiče jednomu řeckému tlusťochovi, který se nechal po celých Státech vozit na Velké bakchanálie, které pořádal pro chudáky v městech i na venkově. Za bohatou žranici a děvky se platilo krví, a ten hodný Pan, když ho konečně FBI dostala, se ukázal být největším černým obchodníkem nejen s krví, ale i s velice kvalitními náhradními orgány, je libo pravé ledvinky? Jull jsme vytáhli pět minut po dvanácté. Chyběla jí jenom polovina plic. Místo ní měla sice dobrou umělinu, ale dokonce i germánský Kokrháč uznával natolik její jezdecké kvality a chybějící plíce, že v kabině vyfukoval kouř přímo do trubek klimatizace.

Podle instrukcí jsme objevili v Harlemu dotyčný kryt. Před polorozpadlým barákem jsem předal Wolanskému – Dobrý den, tak se zase vidíme! – disky s domluvenou, nepoužitelnou částí Metagalaxie, holo odešel do svého křiklavého křižníku, kde zkontroloval obsah. V pořádku, řekl, přinesl jejich disk s Otvírákem, ironicky obřadně mi ho předal a pokynem ruky nás pozval do domu. Ohořelé dveře vyrazil jediným zábleskem. Místnosti občas sloužily bezdomovcům, v rohu jedné z nich se krčila hromádka popela a kolem ní se potulovala ohlodaná psí kostra. Prošli jsme domem a ve dvoře mezi zbořenými garážemi nebo chlívky, těžko říct, se skrýval betonový jehlan.

„Je to jiný vchod, jistě chápete,“ postavil se vedle obyčejných plechových dvířek Wolanski.

Teprve za třetími se objevil pancéřový blok se zarezlým masívním kruhem, jakoby ukradeným z nějakého předpotopního sejfu. Herman bez řečí vyřízl průchod do podzemí.

„Mám ji zase na obrazovce,“ řekl Sverre a natáčel se s laptopem. „Je živá, spí.“

„Spí?“ otočil jsem se na Wolanského.

„Museli jsme ji trochu uklidnit. Žádný crack,“ holo stál u vyříznutého otvoru a díval se na nás otráveně a snad chtěl už odejít.

„No prosím,“ pokynul jsem mu.

Holo se usmál, ve vráskách se mu mírně zablesklo a vstoupil do tmy.

„Sverre, připrav sondu dvojku. Prohlédneme ji trochu důkladněji,“ řekl jsem Wolanskému do zad. Jenom lhostejně pokrčil rameny.

Ze stropu visely chuchvalce pavučin a po zdech stékaly krůpěje vody. Z hlavní chodby vedly do tmy tajemné odbočky, kde bylo slyšet sebevědomé rejdění krys. Brouzdali jsme se potrhanými plastikovými obaly, které půlmetroví hlodavci roztahali po všech částech krytu. Poházené prázdné konzervy svědčily, že do těchto míst už zřejmě někdo pronikl, snad větracím systémem, hlavní vchod byl pro obyčejné smrtelníky nedobytný, a tady se živil uskladněnými zásobami. Stejně si moc neužil, všiml jsem si hromad neotevřených plechovek s nafouklými víky. Šli jsme podle skoro nečitelných tabulí, po stěnách i na stropech byly sice přilepené polokoule nouzového osvětlení, ale i kdyby náhodou chtěly svítit, nánosy, které z nich dělaly gigantické pýchavky, by jim to stejně neumožnily. Vedla nás živá svítilna hola, Jull s sebou táhla reflektor z kabiny Rakve.

V nepravidelných intervalech byly na zdech čerstvé nápisy. Spíše symboly. A byly nakresleny krví.

„To není lidská,“ hlásil Sverre, co zjistil ze sondy.

Holo se neznatelně usmál, řekl: „Tady,“ a ukázal na ceduli „Nemocnice“ a ustoupil od dveří.

„Prosím,“ pobídl jsem ho.

Vešli jsme do špinavě igelitového sálu a na operačním lůžku ležela tiše oddechující Rox. Bledý obličej měla pomalovaný stejnými symboly, krví. Rozhlédl jsem se. Nechtěl bych tady prožít ani běžné ošetření při panamerickém fotbalu. Kruhová světla nad ní byla souvisle zaprášená a chrom všude kolem oprýskaný. Podíval jsem se na podlahu. Ležící cípy plastikových celt byly prohryzané. Napadlo mne, jak dlouho, nebo spíš krátce by trvalo, než by potkani velcí jako jezevčíci spořádali člověka.

„Sverre, projeď jí hardware,“ otočil jsem se na chlapce.

Chvíli si ji vzal do parády a pak řekl:

„Rolle, vypadá čistá. Všechny orgány, mozek, černá schránka, řekl bych oukej. Probudím ji.“

„Mám čekat, až spolu posnídáte?“ otázal se Wolanski.

„Fajn nápad. Možná vám nabídneme i čaj,“ řekl jsem do protější vlhké stěny, na které se prýskal nápis „Ticho!“, a chtělo se mi to zařvat. Holo je prakticky nezničitelný – pokud za sebou nemáte kus Systému, hbitější než jeho kurevsky rychlé neuronové kyberspoje. Nikdo na světě přesně neví, odkud se vzali a kolik se jich po povrchu téhle šedivé koule pohybuje. A nikdy, nikdy nešli proti sobě! To byl jejich nepsaný zákon. Mesiáši jednoho hola koupili od krachující Intelspace, to jí na burze zachránilo spodní prádlo, a druhého, Komanče, jsme získali za tři sochy od jednoho Itala, kšeft na objednávku potrhlého hraběte Védského z Orbitownu. Ten Ital, Michelangelo se jmenoval, by byl určitě nadšen, kdyby se dozvěděl, jaké ceny dosáhly jeho výtvory v našem osvíceném století.

„Děkuji. Mohl bych prosit s mlékem?“ zeptal se Wolanski.

„Ne.“

Sverre přiložil Roxanně na spánky kyberkrysu a chvíli čekal, až se zakousne. Potom do ní vpustil software ze sondy. Holka se konečně probrala. Prvních pár sekund se tvářila jako nafouklé plechovky ve skladišti, ale vzápětí rozjela mozek na plné pecky. Nejdřív se podívala na mě, potom očima zaměřila celý chirurgický sál z doby kamenné a opět se zastavila na mně.

„Čau, Rolle. Díky,“ řekla.

„To je v pořádku, kočko. Tady pán z Rebexu byl tak hodný,“ otočil jsem se na něj. Po tvářích mu významně přejelo několik matných holografických skulptur, ukazovákem si přejel hřbet úzkého nosu, nehty měl černě nalakované; satanské praktiky Rebexu někdy nebyly zrovna k popukání.

Když se objevil první holo a bezchybně vyřídil několik „zakázek“, pár profíků z nadnárodních gangů se rozhodlo zlikvidovat nebezpečného konkurenta. Zjistili si o něm snad i číslo bot. A hlavně způsob boje. Proto si před akcí nechali implantovat zrcadlovky. Ty frajery našli druhý den srovnané v řadě vedle jedné vyschlé nádrže v Central Parku. Leželi u prorezavělého plotu a na svět se slepě dívali propálenýma mušíma očima. Za roztříštěnýma zrcadlovkama to vypadalo jako po explozi náboje chemonu v uzavřené místnosti. Nebyl to hezký pohled.

„Rolle, myslím, že jsem oukej,“ váhavě pronesla Roxanna a bylo vidět, že si v duchu stále projíždí celý software.

Holo se ledově usmál, byl milý jako elektrický křeslo, a zabodl se mi do očí.

„Dobrá, můžeme jít,“ řekl jsem mu.

Šli jsme pár kroků za ním, Jull osvětlovala každý kout a Sverre projížděl sondou nejbližší okolí. Já kráčel vedle Rox a Rox mlčela. V ostrém světle reflektoru její tvář nevypadala dobře. Ostré vrásky kolem úst a vějířovité od koutků očí, chvílemi netečný pohled, nelíbilo se mi to. Zakopla o rozervanou plechovku, to nic, řekla, ale já věděl, že to něco.

„Chyť se mne, Rox,“ nabídl jsem jí rámě. Zavěsila se do mě.

„Rolle, potřebuju se napojit na Systém. Mám pocit, že ve mně něco ty prasata nechali.“

„Venku máme Rakev. Vydrž.“

Před vchodem nás přivítalo blikotající nazelenalé slunce, které se ještě stále pokoušelo prorazit si cestu k lidem. Normálně je Jablko díky ekomlze v pološeru. Už jsme si zvykli.

„Wolanski, řekněte Knížeti, že tohle byl náš poslední kšeft s Rebexem.“

„To je vaše věc,“ odpověděl mi chlap s šedivým strništěm vlasů a vousů, otevřel si vrata buicku a ponořil se do sedadla. „Každopádně se ještě setkáme, Rollande. Nezapomeňte, byl by z vás dobrý holo.“

„Nezapomenu.“

A pak to přišlo.

Rox se posadila k terminálu, nasadila krysu a vlítla Dovnitř. Nevěděl jsem přesně, co se stalo, kopíroval jsem ji pár feronů za ní, měla na srdci něco, co si potřebovala pořádně ověřit, a když jsem to zaregistroval, bylo to v hajzlu. Skočil jsem na Rox a serval jsem jí krysu z hlavy, škrábnul jsem jí kovovou čelenkou na čele a na levém spánku, a bylo to všechno na nic! Rox se na mne podívala a já myslel, že si vezmu tubu chemonu a vystřelím celý Jablko do povětří.

Hleděly na mne oči debila! Dívala se kolem sebe a nevěděla, co se děje, zapomněla, že je Člověk! Proboha, vždyť byla jištěná kódem! Co to s tebou provedli?!

Když to zjistila osádka Rakve, Kokrháč to ihned poslal na všechna nádraží a oficiálně vyhlásil Rebexu válku. Povedená situace: Bejby mlčí, Otvírák mám cinknutej od Rebexu, Mesiáši drží horkotěžko celý D-System, a teď navíc budem ve válce s protivníkem, který nás sice přímo neohrozí, ale může být nepříjemný jako hejna neodbytných moskytů, lhostejno, zda se jedná o komáry, nebo vrtulníky. A naposled – máme Rox, horší je, že to není Rox, ale jenom tělo Rox, Rox bez duše, další oběť.

Díval jsem se nepřítomně před sebe.

„Rolle,“ vytrhl mne z přemýšlení Sverre, „tady máš výsledek testů. Povedlo se jim dokonale rozdvojit osobnost, mozkové funkce jí softwarově rozsekli napůl, jako když se porcuje tuňák, a jednu půlku schovali někam pod led. Ale proč?“

Tohle tady ještě nebylo, proti tomu jsou Kokrháčovy mozkové čistírny o pět tříd pozadu. Co to, sakra, měla Rox ve Schránce, že ji Rebexové takhle rozhodili?

„Kníže na příjmu,“ řekl Herman po chvíli, když zaslechl eskymáckého chlapce.

„Tady Rolland. Co ještě chcete, Kníže?“ tiše jsem se zeptal. Před očima jsem měl rudé kruhy, a nebylo to z nevyspání.

„Nic, binnary runnere 01. Vše jsme si vyměnili, jsme tedy spokojeni oba, ne?“

„Víte, co se teď stane?“

„Jsme připraveni. Vaše Metagalaxie je úchvatný výtvor. I ta nepatrná část je obdivuhodná. Gratuluji. Ale ještě potřebujem nějak dopravit do Systému váš Labyrint. Snad ta operace s vaší přítelkyní bude k něčemu dobrá. Čeká nás oba hodně práce. Teď zablokuji náš kanál. Nuže – jak vy říkáte: Sbohem!“

„Rolle, co s těma Benátkama?“ dychtivě se zeptal Kokrháč a rukama netrpělivě přejížděl po klávesnici.

„Ne! Jedem k Rabínovi. Už jsem se rozhodl.“

„Ty použiješ satanský Otvírák?“ podíval se na mě Herman řečený Kokrháč a kštice se mu nevěřícně zavlnila.

„Rolle, ty chceš do Duplicitního systému? To není Bejby!“ s vytřeštěnýma očima mi řekl malý eskymák, kluk, který se opovážil s medvědím drápem postavit binárnímu woodoo.

„Vím. Všechno vím. Tak k tomu Rabínovi jsem řekl.“

Jull sjela ze Žluté cihlové cesty a zamířila zpátky na Manhattan, Lincolnovým tunelem pod Hudsonem do New Jersey, do neosecesního sídliště New Paris, do nenápadné uličky, kde bydlí Rabín Gun, bývalý pilot neviditelné mezikontinentální pevnosti, starý dobrý kyborg řady Royal Air BINnary GUN.

Za řekou Jull sešlápla pedál a elektromotory zaduněly jako autobýk vpuštěný do corridy. Zrychlení nás přitlačilo k opěradlům. Sverre se spojil s Rabínem, Herman kontaktoval ostatní Rakve a já jsem si připravoval softwarový růženec, který tam budu potřebovat. V D-systému vládne přes veškerou snahu Mesiášů nepředstavitelný chaos. Jenom díky Desateru může teď pár stovek lidí držet vše pohromadě – a částečně funkční. Bude to výlet jako za zrcadlo.

Na klenutých nadjezdech jsme se hodinu vznášeli nad tlupami nízkých domků se zahrádkami, kostelíky a malebnými náměstími, až se konečně na obzoru zjevily oblé siluety Nové Paříže.

Za chvíli jsme byli na místě. Rakev jela krokem. Na skromných záhoncích před bohatě štukovanými činžáky tančili bosonozí vyznavači Kršny, Hare Kršna, Hare Kršna, Kršna Kršna, Hare Hare, vyholené hlavy a široké, dobromyslné úsměvy, brýlaté manželky tančící s nemluvňaty na rukou, kanárkově pestré oblečení, Hare Rama, Hare Rama, Rama Rama, Hare Hare. Na pokreslených betonových plochách před vchody hráli školou povinní Portorikánci nějaký hazard – hlava, nebo orel, půlky, nech to ležet, teď hází Jim! – a já se zase po dlouhé době vrátím do Systému, ale nebude to ten známý bisvět z dob JOANNY a RICHARDA ani několik zázračných cest Vnitřkem Bejbyho, tohle taky bude hlava, nebo orel, tam nebudou naivní kršnové prozpěvovat své monotónní, uchu i duši lahodící popěvky. Pod oprýskaným vývěsním štítem Belle Antique už stál náš Rabín. Celá hlavní avenue tady žila z překupnictví drog nebo elektroniky, dala se zde pořídit levně počítačová bižutérie od systémových interfejsů přes psychosondy až po poslední typ krys a laserovek, tady byl jeden ze zdrojů zboží pro mozkové bary na Manhattanu; reklamy s vymlácenými písmeny držely pohromadě silou vůle, nikdo je neobnovoval, nikdo je nepotřeboval obnovovat, každý zde měl své stálé zákazníky. Někde shluky písmen dávaly dohromady interesantní spojení, jak by řekl Rabín. Peruánská firma na laserovky Feelings Union Corp. se ve svém vybrakovaném sloganu proměnila na všeříkající F.U.C.k, všemocná SONEY-MONEY dopadla jako malý opičák – SON of MONkEY. Reklamní agenti by zde chytali zlatonosné slepice holýma rukama.

Rabín na nás už zdáli mával tím svým zvláštním strojovým rytmem. Kdykoli jsem toho podivínského starce navštívil, nebyl jsem si vždy pár sekund stoprocentně jist, zda ještě mluvím s ním, nebo už s nějakým jeho výtvorem, kagemušou, jak s radostí přezdíval jednoduché roboty, dvojníky svých známých. Mesiáši měli v Rabínovi studnici moudrosti a znalostí. Byl to polyhistor, polyestét a neofilozof v jednom. Umělá laskavá tvář, teď se tvářila podle vzoru 4 nebo 7, se usmívala stále radostněji, vzor 2, a když jsme vystoupili, byl Rabín už na Jedničce.

„Vítám vznešené panstvo z kraje betonu a ekomlhy! Jaká byla cesta, přátelé? Mohu vás pozvat na šálek dobré marjánky? Letošní úroda, vynikající kvalita, semena, jako vždy, přímo ze Zlatého trojúhelníku! Copak Jull, jsi nějaká zasmušilá… Rox! Rox přijela ze Západu, to je od ní hezké! Ach, co Kalifornie? Ále, co je to s ní? Rollande, hochu, co se stalo naší nula pětce? Vím, vím, jenom jsem tomu nechtěl věřit. Nuže, vejděte, návštěvo přemilá!“

Rabín nám podržel závěs z korálků a já společně s Jull jsme bezvládnou, slintající Rox provlekli dovnitř, do tichého, voňavého přítmí. V samovaru už bublala voda a žhavé, ještě nezpopelněné konce indických tyčinek prozrazovaly, že je Rabín zapálil před několika okamžiky. Je to jeden z nejhodnějších lidí, kteří dnes na Kouli žijí, a i když ho v tom těle zbývá už jen pár procent, nestěžuje si – a pomáhá, jak se dá. I dobrým slovem. A to je někdy víc než půl tuny chilského hardwaru.

Rabín se během čaje dozvěděl ostatní podrobnosti, týkající se Rebexu, Rox a Bejbyho. Prohlížel jsem si už po několikáté interiér dvou propojených místností, kde Rabín žil, prodával a vyráběl. Bylo to něco mezi felliniovským panoptikem, istanbulským bazarem, pařížským bleším trhem a výzkumákem MITu. Po zdech se pnuly orientální koberce, islám vyznávající bohaté ornamenty se od květinových symbolů dostal až k jemně vyšívaným strukturám biočipů, ze stropu visely kadidelnice a svícny od Taškentu až po Rio, a všude kolem stěn stály taburetky, komody a sekretáře, pokryté věcmi, jejichž původ by člověk v mnoha případech ani neodhadl. Vedle posledních laserovek, opřených o štos thonetek, se tu dala pořídit i pravá tsan-tsa; bylo by zajímavé vědět, jestli ta hlava opravdu pochází z brazilského Greenworldu, nebo to je náhodou jedna z mnoha obětí tvrdého byznysu, do něhož se Rabín zapojoval jen na výslovnou objednávku Mesiášů. Mezi okny neustále zastřenými slaměnými žaluziemi stálo několik oštěpů, podle insignií tichomořská oblast, těžko říci, zda je Rabín vykšeftoval, nebo ukořistil. V rohu vedle falešných kachlíkových kamen, copyright Ludvík XIV., ležely hromady secesních i futuristických plakátů, jedinečný požitek z jízdy vám poskytne rakouský Laurin & Klement, navštivte výstavu Bauhausu, dvacátá léta, léta budoucnosti! Ze zašlých falzifikátů, pocházejících z konce minulého století, i teď dýchala ta zlatá doba – dnes už je zlatá jenom kvůli tunám zlata v Systémových sběrnicích – atmosféra bezfreonových let. Na jednom plakátu oznamujícím cyklistické závody po krajích Provence se dokonce skvěl letopočet 1894, velký rok, kdy se narodil Velký Otec Wiener, zakladatel kybernetiky. A mezi tím vším postávalo několik nehybných kagemušů, mlčky vyčkávajících na rozkaz svého Pána Stvořitele. V druhé místnosti – klenutý, štukovanými květy zdobený vchod bez dveří vypadal jako originál – hulákalo v klecích několik papouchů. Párek šedivých ze střední Afriky stál Rabína celou databanku takzvaného internacionálního odboje, vybrakoval ji Rusům přímo pod nosem, a tehdejší král se mu vskutku bohatě odměnil. Kruhové, hranaté i silové klece se pohupovaly v proudu vzduchu, hnaného chromovanými větráky z první meziválečné epochy, a v téhle místnosti, pro změnu přeplněné pytli s exotickými čaji, bylinami, v truhlíkách na parapetech mezi okny rostla ona vychvalovaná tráva, slunce ji hnalo vzhůru příliš rychle, vypadala jako vyhublé kopřivy, tady byl ještě jeden vchod.

„Pohleď, Kokrháči, mám pro tebe překvapení!“ zahlaholil stařík a tleskl. Zaznělo to, jako když plácnete gumovou rukavicí do pytle s biohnojivem, a zpoza zlatě vyšívaného závěsu kousek od kachlových kamen důstojně vykráčel dvoumetrový robot s ohnivým čírem na lesklé hlavě. Zamířil přímo k Hermanovi, upřel na něj kamery a pohnul purpurovými rty:

„Budete si přát, otče?“

V jiné situaci by to vyvolalo salvu smíchu, ale teď se všichni jenom vděčně usmáli. Byli si vědomi, že Rabín se je před nadcházejícím bojem snaží rozptýlit, pobavit.

„Tak, myslím, že se do toho dáme, co říkáte, mládeži?“ usmíval se Rabín a pohladil tupě hledící Rox po modré čupřině vlasů. Rox se pomalu ohlédla po původci zvláštního doteku, a upřeně, bez mrknutí se zadívala do Rabínových lidských očí.

„Neboj, děvče, my tě z toho vysekáme. Teď tě uložíme, budeš hajat, víš, a my budeme čekat na návrat Rolla. Však my zjistíme, co to máš v hlavince a proč ti takhle ublížili. Uvidíš, že to bude dobré.“

Dobrý Rabín Gun.

„Rollande, potřebuji Hermana a toho malého chlapce, jak jsem s ním mluvil, ano, tebe,“ vzal ho Rabín za paži, když Sverre vstal. „Půjdeme, děti.“

Rabín se po průchodu zadními dveřmi nezměnil. Osobně, s věčným úsměvem, kontroloval všechny úkony, když Hermana a Sverreho usadil před laserové terminály Mitsubishi s firemní známkou Mercedes, ještě oba projel psychosondami, pro jistotu, a na chvíli je vrhl do Systému, pevně jištěné, samozřejmě.

„A teď ty, chlapče. Oni se tam jenom osvěží, aby ti mohli lépe krýt záda zvenku, ale ty tam budeš celý. A vypadá to, že tam strávíš víc času, než by sis přál. Musíme si ještě potvrdit dvě základní věci. Jdeš tam: za á – kvůli Roxanně, nejen proto, že ji máš rád, ale hlavně proto, že ta holka obsahuje nějakou kyberpecku, a ta by nám setsakramentsky hodně mohla pomoci v tom, co obsahuje bod bé – kontaktovat Bejbyho. Na základě prvního, zdánlivě bezvýznamného tahu s Rox rozehrajeme velkou partii, a je ti jasné že pat nebo prohra se rovná konci. Nebylo by špatné alespoň objevit Labyrint, kde nám Bejby zmizelo. Tím myslím ten pravý Labyrint. A obávám se, že to nebude ten náš. A ještě něco. Tohle ti mám dát do kapsy, než tě uložím do Vstupní jednotky,“ řekl kyborg – a podával mi medvědí dráp! Pohlédl jsem na drobnou postavu, se zavřenýma očima teď sviští po Perifériích D-systému, a v duchu jsem poděkoval. Určitě si před touto akcí také udělal kolem sebe magický kruh. Budeme ho všichni potřebovat.

„Rollande, mám pocit, že až se vrátíš, bude na Světě zase něco úplně nového. Jenomže teď nikdo neví, co to bude. Takže – zlom vaz. Spouštím to. Uvolni se. Na shledanou.“

Průhledné víko připomínající poklop tryskových stíhačů ze zmateného století se zaklapnul a celým tělem zavibrovaly první, ještě vzdálené ozvěny binárního světa, cizího binárního světa.

„Tak vejdi…“

Kapitola IV
Asijský Buchar

Řady binárních trosek lemovaly široký bulvár, po kterém se jen občas přehnal osamělý příkazový soubor nebo pomalu převlnila přeplněná databáze. Popelnice, u kterých se rvaly hladové podpůrné programy, přetékaly binárním odpadem. Obešel jsem zhroucený rotační kužel, opírala se o něj utržená, naštíplá graf-římsa. Zase nějaká další, už asi pátá postmodernistická vlna, design láhve na citrónový Budweisser, poslední hit Ligy zdraví, který se nechytil ani v Evropě. V podpaží jsem měl interpolační chrlič, vylepšený paralelní střelbou, jakou jsme s Mata Hari, dej jí Systém věčný algoritmus, poprvé použili v kvantové bažině Café de Brasiltronics; tam jsme ale museli využít doplňujícího efektu kulečníkových koulí. Teď to ta věcička umí sama. Sáhl jsem bezděky do pouzdra binárně neprůstřelné Booleovy bundy, oukej, teď ještě najít parking, měl by se tady někde toulat, a tam bych měl mít připravený pořádný povoz. Kráčel jsem prostředkem vybrakované sběrnice, abych nebyl zasažen stále se rozpadajícími fragmenty reklamního oddělení severoamerického Budvaru, a na třetím rohu jsem se zarazil. Na konci vedlejší ulice se mihlo ústí parkoviště. Cesta tam vedla mezi posmutnělými pahýly zbořeného projektu, postfuturistického návrhu na památku Poslední Internacionály. Na ulici však binárně pableskovaly cyklické ohně a kolem nich křepčily zdivočelé antivirové programy, házely do plamenů aromatický kouř vydávající faktoriály, a za jejich úpěnlivého křiku se opile potácely, držely se kolem revmatematických ramen a prozpěvovaly parafrázované Desatero. Stěny domů byly pomalované satanskými symboly – a dál už nebylo o čem uvažovat. Rychle jsem skočil za nejbližší převrácenou Algebru. Zdemolovaný vůz mi poskytl chatrné, ale přece útočiště. Antiviry však měly dobře rozestavěné hlídky. To jsem poznal, když se mi do týla opřela studená hlaveň baseru.

„Tak se zvedej! Sériové číslo! Loss, loss! A logaritmy hezky nad hlavu!“

Šlo o celkem starý antivir z arzenálu Microdeutch, věděl jsem, že mne nezlikviduje, pokud alespoň devadesátiprocentně neurčí můj virový původ. Což nehrozilo. Když jsem se zvednutými pažemi kráčel mezi popraskanými sloupy Poslední Internacionály, zahlédl jsem mezi poskakujícími divochy i žluté antiviry vietnamské Saigon Defense Iniciative. Jsou to agresivní programoví vrazi, původně vyvinutí pro čínský systém Mao-softung, který byl zlikvidován až při tichomořsko-asijské binární válce. Ve Filipínském procesu byly s okamžitou platností zakázány, ale tím spíše se na černých, a hlavně šedých burzách prodávaly dál, ceny kosmické, záruky žádné. Bylo to, jako byste si nechali hlídat děti smečkou dobrmanů. Zabili by kohokoli, kdo by se k nim jenom přiblížil, problémy by nastaly, kdybyste se s nimi chtěli pomazlit vy. A právě tohle udělalo z nebezpečného škváru trhák několika sezón. Když mne samopalník dotlačil k prvnímu ohni, přistoupil ke mně vysoký, šikmooptický SDI a chytil mne za límec bundy:

„Vyval kód!“

Obklopeného antiviry mne Mesiáši nemohli zaměřit. Ale nebylo to tak nebezpečné. Mlčel jsem a čekal.

„Tak si tě trochu projedem, co říkáš, ty špióne?“

Asijský neúspěšný pokus o jakýsi nový spravedlivý řád v minulém století zanechal stopy i v image programů z těch nešťastných oblastí. Jejich vyjadřovací schopnosti odpovídají myšlenkové úrovni permanentních světových revolucionářů.

„Můj kód se nebude špinit s barbary Nulté úrovně,“ řekl jsem jim. Nejdříve je to trochu zarazilo, ale SDI bez sériového čísla se probral jako první a štěkl:

„Dobře, postavte ho ke Zdi!“

Cestou jsem aktivoval interpolační chrlič a zkontroloval nepropustnost Booleovy vesty. Otočil jsem se, ruce v podpaží, prst na spoušti.

Proti mně napochodovala jednotka klátících se antivirů, deformované struktury, strhané rysy, byly to stařičké Scany úplně zpitomělé vietnamskými katy.

„Basery připravit! Zacílit souřadnice! Dělit!“

Scany stiskly své hlavy a vyšlehla z nich smrtící dávka. Nikoliv však pro mne. Boole chytil alogické střely a já vytasil chrlič. Pokropil jsem popravčí četu a vzápětí to obrátil na všechny SDI. Mého prvního přemožitele, neškodného Microdeutche, jsem nechal i s jeho kolegy v klidu. Nemohou mi ublížit, nemají k tomu prostředky, a jsou to v podstatě hodné a solidní programy.

Náhle pode mnou mizí databázová dlažba a řítím se do intermediální propasti. Za mnou, vysoko nahoře, se ozývá – z hrdla německého antiviru – vítězné konstatování:

„Prozradil ses, du kyberpartizan!“

Teď se to zdá prosté. Zničením saigonských likvidátorů i kanadských scanů dostaly ostatní, právě že solidní antiviry důkaz o mém domnělém původu, takže mne integrovaly do indického vynálezu – drtiče programů neboli Asijského Bucharu. Sám jsem ho Zvenčí použil několikrát, princip jsem znal, a když jsem se řítil binárním tobogánem do jícnu drtiče, jenom jsem si v duchu vynadal. Takhle to parkoviště budu lovit celý život. Dopadl jsem na pásový dopravník, uzavřený topologický tunel, odkud nebylo úniku. Šachta tobogánu se nade mnou zavřela, ležel jsem mezi desítkami nakažených souborů a byl obklopen jejich trpným tichem; nejsou to bojovníci jako ti nahoře, jsou to jenom zhmotnělé projekce údajů, jediný bojovník, z donucení, jsem tady já. Postavil jsem se a zkoušel se vydat do protisměru, abych získal čas. Asiati to vymysleli dobře, cesta zpět byla zablokována heslem, to heslo znali strážci jícnu, tam u ohně, a příkaz jim v tomhle chaosu nikdo nedá. A Mesiáši mne ještě nestačili kontaktovat. Prohlédl jsem si stěny tunelu, soustředné konkávní kruhy vyztužené podélnými kohezními pásy. A vpředu, za mírným ohybem, už bylo slyšet dunění kyberbucharu – a ještě něco bylo slyšet: teprve v bezprostředním nebezpečí začaly soubory, ve shodě s osmým bodem Desatera, ječet o pomoc. Pevně jsem se zapřel nohama mezi pásy a pažbu chrliče jsem nehybně usadil do pravého ramene. Ještě chvíli – a buchar se mi zjevuje v celé své binární kráse. Je to nádherný likvidační software. Údery kmitají ve frekvenci pohybu soustředných kruhů vpřed, ještě jednou kontroluji nastavení interpolací, zavírám oči a tisknu spoušť. Ucítil jsem, jak matematický stroj na chvíli překvapeně zastavil, aby se ihned zahalil do variační clony. Ihned však zjistil, že ho to neochrání, a vypustil tedy proti mně zbytky rozdrcených dat. Byl to cyklický difrakční orkán, ale chrlič v něm vyřízl otvor, tunel v tunelu; oukej. Více mne však znepokojovala klesající energie interpolací. Pokud nezmenším intenzitu, pravděpodobně mi poslední bit dojde přesně pod kladivem bucharu. A budu prozrazen. Pokud zmenším intenzitu, budu mít spoustu práce, než se vyhrabu z těch hromad údajů. Nedá se dělat nic jiného než střílet a střílet. Binární energie. Jedině tak mne Mesiáši mohou zaměřit. Náhle něco prolétlo mezi kladivem a kovadlinou bucharu, zase! A znova! Tři Průrazní Psi se zubatými obojky prolétli smrtící branou bucharu a bleskově si mne očenichali. Objevili kód a se zavrčením se postavili přede mne. Buchar se rozkmital úžasnou rychlostí. To nemůže projít bez jeho poškození. Z bucharu už netekla žádná data. Matematický drtič se soustředil na naše bezprostřední zničení, i za cenu sebezkázy. Psi se otočili, zavrčeli na mne a rozběhli se vstříc létajícímu kladivu, běžel jsem mezi dvěma, třetí zpomalil a pověsil se mi na paty.

Jsme uvnitř! Vrhli jsme se pod kladivo, já na zádech, pouštím poslední zbytky interpolací vstříc blížícímu se paraxiálnímu lisu, vedle mne se tyčí Průrazní Psi, první úder!, boční Psi ho odnesli s celou parádou, chrlič v poslední chvíli – díky nim – prohnul střed kladiva o necelý stupeň, kladivo jde nahoru, zadní Pes se na mne vrhá a vší silou mne vyráží z dosahu kladiva, padající blok! Házím pod něj interpolační chrlič, bruooom! Kladivo jde nahoru a z bucharu vyskakuje třetí Pes, zle pohmožděný, ale živý!

„Pozdravují tě Kokrháč a Sverre,“ ozvalo se z ostnatého obojku. Vztáhl jsem ruce vzhůru a objal tu baskervillskou nestvůru kolem mohutného krku.

Za námi se ozval vysoký, podrážděný štěkot. Smečka malých Čichačů poskakovala kolem zneškodněného Příkazového souboru kyberbucharu, binární jezevčíci dováděli jako pominutí, co chvíli se mi pletli pod nohama, tomu říkám smečka!

Díky, moji Mesiáši.

Kapitola V
Na Periferii

Rozdal jsem Čichačům Roxanniny identifikátory a během pochodu na Nultou úroveň Systému se po skupinách ztráceli v kanálech, a já zůstal jenom s Průrazným Psem.

„Teď si opatříme pořádný vůz.“

Když jsem pohlédl dolů, na shluk binárních sítí, vzpěr, šachet, visutých mostů, lanoví a zdviží, připadal jsem si, jako bych stál na vrcholu Dvanácti Eiffelovek, jak se nazývá veledílo, které postavili v St. Louis na druhém břehu Mississippi, přímo proti historickému aluminiovému oblouku, na počest posledního železného nejtu.

Nad námi už prosvítá Nultá úroveň. Ještě pár desítek feronů a stojíme opět na zaneřáděné dlažbě. Kolem nás se přehnala banda softwaru, hlídající špinavý balík kubánské narkomafie, a bezhlavě kolem sebe házela patrony binamitu. Na protější straně ulice bylo v pohyblivé digitální proluce to, co jsme hledali. Parkoviště Mesiášů.

Usadily se na něm i staré kraksny, včetně muzeálního applovského Brouka. Zahlédl jsem i několik Algeber, ale já pátral po jiném vozítku. Stál vzadu, přikrytý potrhanou exponenciální sítí, pancéřovaný CADillac, špičkový výtvor neapolské designové kyberfirmy Battari, která už delší dobu skupovala všechny evropské mozky přes Systém a konečně se vrhla na ohlášené programování systémových vozítek – a na šedé burze vylít Bo Jonesův index nad dva a půl tisíce.

Vyjeli jsme. CADillac se protáhl jako automobil v kresleném filmu a vyrazil po lineární sběrnici dat vstříc vzdálené Bráně Bloku. Pozoroval jsem okolní software a projektoval.

„Vpravo,“ řekl jsem.

Mohutný vůz před sebe vyslal hejno Konzistentních Komárů, oslnivě svítících kinetických substancí, jakousi kouřovou clonu. Záře zabočila ostře vpravo, a pokud se za rohem skrývá nějaký vietnamský SDI nebo nadržený bixer, náš průjezd nezaznamená. Bude slepý jako ti nešťastníci v newyorském Terminálu po návštěvě Wolanského. Stočil jsem vzápětí volant, který normálně vyhlíží jako tři hustě potištěné strany systémových příkazů, za Komáry. Mohutné firemní soubory se ztratily za našimi zády. Projížděli jsme izolovanou čtvrtí malomocných programů; taková softwarová ghetta jsou nedílnou součástí každého Bloku, ať už Periferie, nebo samotného Systému. Asijský buchar pod Nultou úrovní funguje v těchto binárních morových čtvrtích jako hyeny a supi v nairobském mauZooleu. Vedle mne se objevila tlama Průrazného Psa, který se ze zadních sedadel natáhl až k přednímu hypersklu a při pohledu na davy bezmocných programů mu z mordy vytékala viskózní numera. Trochu jsem ho odstrčil, aby nepřekážel ve výhledu. Úzké, klikaté uličky, vymlácená Windows, přes ulice natažené komutativní šňůry s povlávajícími, sepranými čtecími editory, místo obvyklých vchodů do jednotlivých integrovaných databloků visely na pantech vylomená hesla, mezi tím vším se hemžily Multipolární Myši a Kvadratické Krysy; takovou čtvrť jsem zažil v Benátkách severu, jak turistshopy přezdívají bažinatý Petrohrad zamořený mraky hmyzu.

„Bajty, bajty,“ škemraly všude ležící programy a natahovaly vychrtlé rovnice k limuzíně. „Bajty, smilujte se, velkomožný Integrále,“ vrhla se pod vůz špatně naprogramovaná kyberštětka, viditelně několik stovek timů za svým zenitem. CADillac ji srazil na databázovou dlažbu. Před námi se objevila relační trafostanice, omšelá, ale pevná stavba zakotvená hluboko pod Ghettem, koncentrát příkazových souborů a kódovaného Desatera. Kolem mlhovité, pomalu rotující věže postávalo několik Hygienických Hyen, deratizačních komandů, zdejších vládců. Pes si vyčíhl nejbližší a jedním skokem se ocitl mezi nimi, rafnul po flekatém těle, a než se stačily spustit ochranné konvergentní mříže, Pes už byl zpátky. Vyděšený program jenom koulel bioptickými soustavami a do zblbnutí omílal deváté Systémové přikázání.

„Uklidni se, děvče,“ poradil jsem jí. „Ten psík dnes nesnídal – tak ho neprovokuj.“

„Co ode mne chcete?“

„Vyvedeš nás odsud. Jestli si nás někdo z vyšší úrovně všimne, tak z tebe udělám Kvadratickou Krysu. Řekl jsem to všechno jasně?“

Hyena horlivě kývala vrchními kappa konstantami, a když ji Průrazný Pes dýchl do zátylku, tlama se jí zkroutila hrůzou z přeformátování. Bez dalších řečí vsunula přední pracku do drajvu a CADillac do sebe nasál tolik potřebné informace. Základní struktura Ghetta se rozkládá na celých dvou Blocích, a jak je dobrým zvykem – na Nulté úrovni. Abychom nepozorovaně projeli, museli jsme se pohybovat jenom po ní, nesměli jsme vzlétnout ani se plížit podzemím. To vše bylo jištěno Systémově, a runnerský kód s označením 01 by byl ihned zaznamenán. Vstupní data satanského Otvíráku se už několikrát pokoušela na sebe upozornit, ale teď se jenom bezmocně svíjí, omotána kolem ostnatého obojku Psa; ještě nepřišel jejich čas, a než přijde, musím ještě zařídit pár věcí, pár sakra důležitých věcí.

CADillac neslyšně klouzal temnými scholastickými ulicemi, Hyena mlčky, s nadějí v očích, pokukovala po strážných Věžích, zatím si nás nevšímaly, ta skvrnitá bestie ale měla plný zdroják toho, jak na nás upoutat nežádoucí pozornost, řekl jsem: Pozor, děvče, a před čumák jí vložil hlaveň chrliče. Cesta Ghettem od této chvíle byla nudná jako korzování po kolejích v Amazonský poušti. Jenom jsem občas proměřil okolní prostředí, žádné příhody. Když jsme předjeli nablýskanou Wolf-bázi, Průrazný Pes zavětřil a cuknul sebou.

„No tak klid. Nech Vlčka na pokoji,“ usmál jsem se.

„Pane,“ promluvil po chvíli CADillac, „jaký kód mám předat Bráně?“

Zvedl jsem hlavu a zahleděl se dopředu, daleko dopředu. Špinavé Ghetto zmizelo za námi. Vypustili jsme Hyenu na svobodu. Letěli jsme po rozlehlé rovině, jakési zemi Nikoho. Vyprahlá půda byla popraskaná v pravidelných šestistěnech, ohromná slisovaná plástev pod námi ubíhala úctyhodnou rychlostí a po nějaké době se za obzorem objevil vrchol Brány, a my se přibližovali a Brána vyrůstala z rovinné vlnoplochy jako rychlý nádor crackoviny.

„Hlas se jako testovací program Intelspace, vezeš projekci soft-runnera třídy IV., tady máš údaje. V papírech mám i Psa. Jestli nastanou komplikace, nech to na mně.“

Brána vypadala jako Brueghelův obraz babylónské věže. Bylo to tvrdé rozhraní mezi rozlehlými Periferiemi a vlastním Systémem. Bejby samo takhle upravilo svou vnitřní strukturu a tím zamezilo spoustě zbytečných Průniků. Většina firem operovala právě před Branami Systému, dovnitř se dostaly jen největší finanční a průmyslové komplexy, narkomafie a továrny na zábavu. Hlouběji do Systému, do Těžkých Jader, do Bejbyho Bloků a Kanálů pronikali už jenom runneři z mesiášských Rakví a Terminálů.

CADillac díky výsostnému postavení mezi programovými produkty Burzy předjel dlouhou řadu souborů a kamiónů dat. Stáli jsme pátí v pořadí a černý, duhově žíhaný komolý kužel Brány se nad námi tyčil až do Systémového nebe, do oblačných analytických struktur, statistických bouřkových mraků a poklidných digitálních beránků, ozářených logickými paprsky, které osvětlovaly celý binární svět tím zvláštním svitem, jaký člověk může zažít jen ráno v rezervaci, když se pruhy slunečního světla prodírají ranním oparem mezi dokonale rostlými dřevěnými stromy. Tady ten svit však působil přirozeněji, runnersky.

Brána nepotřebovala žádné pomocné programy, žádné Hyeny ani Vietnamce, byl to silný rezidentní program na úrovni Jádra, siamské dvojče hard i softwaru, jeho razanci se vyrovnalo jen několik druhů Koordinátů, ale i ony po průchodu do centra Systému byly probrány jako novináři na irácký celnici.

„Neexistuje povolení ke Vstupu,“ ozvalo se Shůry.

„Není možná! Jsem elitní databáze Wolf-plus, předala jsem přece sériové číslo i všechny nebezpečné indexy! Jsem vyslaná sanmarinskou filiálkou Big Blue, mám poslání…“

Databáze rozčileně gestikulovala a povlávala setříděnými soubory, report se jí na přední kapotě pohupoval jako kejvací hlava plyšovýho bejka, a CADillac opatrně couvnul, přemístil se o pár feronů zpět a před sebe postavil barikádu z masívních dat Pentagonu, šlo o odtajněné projekty využití chemonu při druhé ropné válce. Nechal jsem jednat můj kybervůz. Pole před Branou je sledované více než melouny Marylin Bordeaux.

„Předej vzkaz Bráně. Ta Wolf-plus ze San Marina má v nápravě satanský vir. Sleduje nás už přes půl Bloku,“ řekl jsem CADu.

Paralelně do Brány dalšími vstupy plynule vjíždělo sta a sta dalších programů, zdržení zde bylo minimální, což se potvrdilo i rychlou likvidací Wolf-báze a velice rychlým testem nás tří.

Náš vchod se na chvíli zarazil.

„Intelspace?“

„Ano.“

„Vaše kódové číslo?“

„Tady je.“

„Mám tu pro vás vzkaz.“

Pozor, naznačil jsem Psu a vystoupil jsem. Válcovitým prostorem se dolů snášel šestistěn, projekce krystalu, krystalu, který přece jenom zatím nevytlačil disky všeho druhu. Lesklý povrch se třpytil jako černá náhrobní deska a odrážel v sobě žebrovitou strukturu Brány i stojící vozidla. Zachytil jsem ho a projel interpolačním chrličem.

Krystal se rozzářil.

„Ještě něco?“ zeptal jsem se.

„Ne. Desatero nechť vás ochraňuje – a vy jeho.“

Projeli jsme celým rozlehlým blokem Brány, bylo to delší než tunel pod Mt. Blancem, navigační světla tady svítila podobně, žlutě, po obou stranách, několik jednosměrných pruhů. Konečně opouštíme Periferii. V dáli se objevil světelný bod. Systém.

Krystal jsem zasunul do drajvu na palubní desce.

„Jak se máš, mocný Stvořiteli ztraceného Bejbyho?“ jako obvykle bez pozdravu se ozval Herman Kokrháč a vzápětí pozdravil i Sverre. Prsty se mi rozlétly po klávesnici. Jsou to opravdoví runneři – a malý Sverre je zázračné dítě. Než mi stačili vyřídit běžné zprávy o Systému, vypočítal jsem frekvenci krystalu, na které byl kódovaný vzkaz zaslán. Komunikace binární projekce runnera s Vnějším světem je stejně obtížná, jako kdybyste chtěli z Filipínského příkopu diskutovat přes mosaznou troubu s hluchým kolegou na Orbitu, visícím dvacet tisíc mil nad povrchem Koule. Vidí vás, jak se couráte po dně, vy slyšíte jeho samomluvu, a to je vše. Vy mluvíte, on neslyší, on vidí, vy nevidíte, prostě vám to nějak nejde dohromady.

„Rolle, zatím sledujeme stopy, kterými prošla tvá projekce. Je to oukej, máme tě s přesným zpožděním na laserovce. Čichače jsme vypustili ihned po tvé transformaci. A teď zbystři zrak a sluch, veliký runnere. Rabín položil tělo Rox do Vstupní jednotky a projížděl ji svou vlastní psychosondou. Na to reagoval D-systém šíleným brajglem. Přihnala se binární vlna, jakou jsem ještě nezažil. Odnesla to polovina jihoamerickýho Jádra, museli jsme ho obětovat, jinak by to dostalo i tebe. Zato ti posíláme základní konstrukci současnýho Roxannina softwaru. Je to omletý jak říční balvany. Znáš tu kočku už nějakej rok, tak jí zkus trochu domluvit. Rabín vzkazuje, že už si budeš vědět rady.“

To si piš, Hermane.

„Rolle, tady Sverre. Máme konečně to jejich boodoo. Chytili jsme ho do Klecí v Soney-Money; pamatuješ, jak tam na nás Rebex vylít? Tak tohle byl jejich další Průnik, chtěli odrovnat Tashiku. Rakve na starých kontinentech na tom dělaly v jednom kuse. Tady máš první výsledky. Je to zajímavý. Jull tomu říká Bejby ve spoďárech. Je to nějak oškubaná Metagalaxie, navíc s nějakým Desaterem naruby, podívej se na to. Struktura boodoo jehly připomíná zhuštěný jehlan Desatera. Nebo holografický obraz medvědího drápu… Rolle, kopírujeme tě oukej. Doufám, že Bránu jsme ti připravili akorát na míru. Měla by být hodná jako delfín.“

Ještě chvíli jsem ukládal vzkaz do struktury Brány, a když jsme objížděli, odpálil jsem ho. Ze systémové stavby se zablesklo a do oblak se zasekl proud informací, který těsně pod samotným stropem Bloků zamířil ke vstupní jednotce, k dvěma ostražitým mozkům, díky kterým se mohu zázračně pohybovat v zázračném světě programů, dat a neúprosného Desatera, dvěma kybernetickým kaskadérům, jejichž mozky, stejně jako můj, mohou každým okamžikem sklouznout z chvějícího se binárního ostří do bezedné hlubiny nevědomí – nebo smrti.

Sinusový harmonický pohyb byl jako stvořen pro relaxaci, ale nebylo možné ji, jako v případech obvyklých lokálních systémových kolapsů, využít. Pracoval jsem na dalších variantách řešení krize, posílal jsem další stručné vzkazy do Terminálů a Rakví, a po nějaké době, ani jsem se nepodíval, kolik timů uplynulo, se konečně ozvalo:

„Pane, Čichači hlásí stopu Roxanny.“

„Kde ji zachytili?“

„Americký region, finanční Jádro, poslední stopa ve válci Las Vegas.“

Před námi se majestátně klenul temně fialový Most, struktura stará jako počítače samy, z ní později vznikla rychlá jednosměrná highway i mohutná moneyline – široká jako Amazonka, a stejně tak nebezpečná. Měl jsem relativně dost času, protože CADillac se staral o cestu sám, okolní software se choval vzhledem ke katastrofické situaci poměrně klidně a nás čekala dost dlouhá pouť do Jádra, původní název – historický Hard Core – byl výstižnější, nešlo tady však o šílené kytarové riffy, ale o tvrdé finanční centrum, kde slovo tvrdý má svým významem blíže k boji než k muzice.

„Jsme kontroloři. Tady jsou kódy. Zaměř nás na Most.“

Cestou jsem analyzoval z bludiště Roxaninna mozku, co se dalo. Rabín je jedním slovem génius. Dostal z ní maximum. Teď jenom, jak to použít. Tři základní pojmy jsou podivuhodně shodné: Rox, Box a Rebex.

Kapitola VI
Tvrdé jádro

Vznášíme se nad neónovým porostem ortogonálního pralesa, ochranné pásmo se doširoka rozprostírá kolem olbřímích finančních struktur Jádra a špice samotných akcií, které z kybernetické zeleně svítí ostrými pastelovými, spíše jedovatými barvami, se tyčí k samotnému hardwarovému stropu Bloku. Před mohutností datových pyramid by zbledl závistí sám polobůh Chufev. Kolem dvou základních typů binárních objektů bylo rozloženo město datových mrakodrapů, každý z nich, podle vnitřní architektury, patřil vždy jedné Rodině, podle barvy k jednomu klanu runnerů, kteří o něj pečovali, místní World Trade Center byl ocejchován erbem Rockfellerova gangu a obtočen fialově žíhaným pásem japonských počítačových nindžů; pohled dolů až neuvěřitelně připomínal starý dobrý Manhattan, ale stokrát rozlehlejší, hluboké kaňony, šachovnicový půdorys, jenom klikatá Broadway tu chyběla. Tu nahrazovala široká sběrnice dat, moneyline, přetínající celý komplex souborů napříč, a místo Central Parku jsme prolétli nad ohromným matematickým kráterem, protínajícím několik rovin nad sebou, s binárními rozvalinami na ostrých okrajích, neblahou vzpomínkou místních softů na binární válku ctihodných Rodin, na soustředěný systémový atak Dona Corleona, jehož udatní caraBINeros zaútočili na srdce americké mafie s větším arzenálem, než jaký byl použit během celého čínsko-tichomořského konfliktu. Při pohledu dolů mi blesklo hlavou, jaká kyberexploze by musela zablokovat Bejbyho… Bejby stále mlčí!, zatrnulo mi při pomyšlení, že v jeho centru bude místo základního axiomu Metagalaxie jenom taková hrozná díra, díra v nehmotném světě, v binárním světě, kde rovnice explodují ničivěji než chemon a kde se soubory dat hroutí stejně děsivě jako Rudými vlky podminovaná a pro výstrahu odpálená Sagrada Familia.

„Moneyline je čistá,“ ozval se vůz.

Slétli jsme na Nultou úroveň a zařadili se do proudu financí, akcií, obligací, dlužních úpisů a všech těch dalších specialit, které si na sebe lidstvo zřejmě vymyslelo už při prvních kšeftech s mušličkami na břehu Viktoriina jezera. Sběrnice byla po highway nejrychlejší kanál v Systému, a byla nejmohutnější, bez konkurence. A kdo si na ni dovolil nasadit destrukčního vira, byl ihned zlikvidován spojenými silami penězoměnců. Při obraně těchto sběrnic se spojovali intersoftoví odborníci z Yardu se zločineckými gangy z Tokia, a jejich boj vždy nenápadně, ale o to vydatněji podporovaly fešácké firmy, jako charitativní Nuclear Freezing, nebo přímo vládní kruhy, a to takové, že vysoké.

Provoz na sběrnici byl sypký jako střelný prach, a pro narušitele přísného řádu byl stejně zničující. Všechny začínající banky vždy pouštěly do digitálního pekla testovací balík akcií, zkušebně, s vědomím, že na devadesát procent se s nimi už neshledají. Ty chytřejší si za zdánlivě nekřesťanské peníze pronajaly mesiášského soft-runnera, který je naučil dva body z Desatera nutné pro pohyb na datových magistrálách všeho druhu, včetně těch nejvyšších, highway a moneyline, a měly klid.

Nesmírné kolosy, vedle nichž jsme si připadali jako jet-surf vedle loňského šlágru Severomoří – Queen Diany –, se řítily kolem nás, navigovány špičkovými sofťáky dotyčných organizací, na špicích obzvlášť mohutných finančních ledovců zářil mesiášský kód, a motalo se tady také několik těch ztřeštěných podnikatelů, kteří se bez soft-runnerů pustili do binárního světa s vědomím, že prostý lidský rozum musí přece dokázat to samé, co pár neurotronikou nadupaných šílenců; znal jsem ten typ lidí – a firem –, a nekoupil bych si od nich ani olítaný turbo.

Konečně jsme na něj narazili! Rotující válec, průměr přes dvě úrovně, nad jeho vrchol sahalo jen pár obrů, dosahoval skoro poloviny výše pyramid – centrum Las Vegas!, Cosa Nostra mne zve na návštěvu, tisíce hazardních heren a her – a štosy vypraných peněz, čistých jako křišťál. Převzal jsem řízení vozidla. Průrazný Pes se číhavě nahrbil. CADillac znásobil kapotu do mohutného variačního pancíře, obraz za hyperskly se zamlžil, na palubovce se rozkmitaly souřadnice, čísla stop i adresy nejbližších databloků, vedle volantu se vysunula klávesnice, její projekce byla téměř shodná s holografickým dvojčetem Venku, a mohli jsme začít.

Zvedl jsem vůz na první úroveň, přiblížil jsem se k rotujícímu Las Vegas na takových dvacet délek a reflektory opatrně ohmatávaly jeho mohutné reflexní desky. Vznášeli jsme se ve výši středu válce a já odhadoval vhodný okamžik Průniku. Tady se nemohu maskovat nějakým datovým souborem, tady neexistují malé ryby, jsou tu jen nakrmení žraloci a kosatky. Kdo se s nimi chce bavit, musí to umět!, aby nedopadl jako ta vyplašená krotitelka v miamském akváriu, na jejíž pohřeb si zakoupila výhradní právo pojišťovací firma Be Happy.

Vstup do válce byl možný jen v intervalech, kdy se na obvodu objevila v protisměru se pohybující skulina, o její frekvenci však věděli pouze sofťáci té které centrální herny a ve vymezených intervalech do válce těmito škvírami stříleli své balíky. „Pane, za chvíli bude startovat soubor z Braingames,“ objevil CADillac.

„Výborně. Takže žádný řazení mezi peníze. Musíme tam vpadnout těsně před nimi.“

Kdybych to mohl tvrdit s jistotou, řekl bych, že CADillac suše polknul.

„Před nimi?“

„Jo.“

„Do Oklahomské stěny?“

„Jo.“

Tubus vyčnívající z pravidelného jehlanu Braingames v Atlantě už byl zaměřen. Mrknul jsem na timer. Prolétl jsem ještě jednou získané informace. Čas odevzdání dat odpovídá. Ještě sedm, šest, skulina nikde.

Pět, čtyři…

Rotující kompaktní stěna, zatracená Oklahoma!, po pravé straně se už otvírá jícen Braingames, jestli se opozdíme, tak se s jejich prachama dostaneme do pořádného propíracího kotle. Nesmím se objevit ve své pravé projekci, tři, dva…, někde letící otvor, nažhavené ústí, musí to vyjít! Sešlápl jsem pedál snad až na kostru vozu, CADillac zakvílel, antigravitační konstanta ho obklopila jako Eliášův oheň, a vyrazil proti derivačním deskám.

Jedna!

Temné zadunění za námi oznámilo start mocného svazku dat z Braingames, konečně!

Nula! Prosvištěli jsme při spodním okraji otvoru, CADillac musel zatáhnout kola, bylo to o bit, uvnitř jsem strhnul řízem prudce vzhůru, pod námi prohučelo několik komprimovaných gigabytů do připraveného kotle, do kterého by se vešly duše všech hazardních hráčů i oškubaných turistů, a vzápětí otvor zmizel hluboko pod námi a ztratil se pod bloky binární architektury. Pohybovali jsme se po vnitřním obvodu, několik feronů nad vyčnívajícími vrcholky menších pyramid, a mapovali terén.

„Máš nějaké spojení s Čichači?“

„Zbyl tu poslední. Je v obklíčení SDI. Vzkazuje, že Rox je někde v bloku Braingames, poslední stopa Safari.“

„Vyřiď mu, že jim všem děkuji.“

„Ano… Už se odmlčel. Desatero nechť je všechny provází.“

Zamířili jsme přes střed válce do předpokládaného místa, ve kterém by se měla objevit pyramida. Míjeli jsme Hygienické Hyeny a další ochranné produkty, které si nás lhostejně proměřovaly, bez sebemenšího podezření, protože dostat se dovnitř mimo kódovaný soubor určitého balíku peněz je nemožné, snad kdyby nějaký B-runner, to ano, ale my byli obyčejný CADillac s nějakým námezdním sofťákem, tak nás nechávaly v klidu.

Do pyramidy jsme se dostali lehce, protože vnitřní prostor žil v opojení z absolutního bezpečí, a navíc zde operovaly SDI. Spíše tu většinu času trávily ničením rekordů ubohých lidských hráčů, ale to se jim velkoryse trpělo, protože občas, třeba v případě Průniku Čichačů, jich bylo velice zapotřebí.

Zdánlivý chaos v pyramidě Braingames odpovídal chytře udělaným databankám, ve kterých obyčejný soft runner zabloudil a krysu mu museli odervat ze spánku nejpozději ihned, protože později už to nebylo třeba; ne, nezahynul, jenom byl pro runnerskou práci vyřízený, a to tak, že totálně.

„Tak Safari, říkal,“ zabručel jsem. Vzpomněl jsem si na poslední videotrhák Binnary Killer, něco o sexu a mozkových hrách, bylo tam hodně prasečí krve a střev, a tvůrce té legrace žil v domnění, že runneři se pohybují v počítači jako člověk v počítačových hrách. Byla tam roztomilá scéna, kdy se projekce sofťáka dostane do Zootetrisu a je umlácená padajícími hyperboidy, prostě trhák. Jenomže v binární projekci vypadají počítačové hry jinak. Jsou záludné a zlé. Jsou to programové bloky tvořené se stejnou dokonalostí jako matematické modulace poslední války; dělají je runneři, jaké dnes může zaplatit jenom pár firem. Mozkové hry byly chráněné několikanásobnými jednotkami virů a antivirů, protože právě přes tyhle organizované chaosy se propíraly prachy z drog, zbraní, lidských orgánů a bůhví čeho ještě.

CADillac minul záchytné parkoviště, na kterém kódy lidských hráčů čekaly na přidělení zaplacených zbraní, a projel přímým vstupem do ohraničeného prostoru Safari Braingames.

Vstup do řídícího stanu byl střežen třemi SDI.

„Spletl jste se, pane. Tady není výplata výher.“

„Nejdu pro peníze.“

„A co vaše karta?“

„Nejsem hráč.“

Antiviry poněkud změnily chování. Z předních projektorů se jim vysunuly Chungovy rovnice a těla se pokryla slabounkou, průhlednou Zdí.

„Myslím, že kontrolora ze Starware byste měly vpustit.“

„Kód!“

Podal jsem jim ho, tetelící se svazeček bajtů, který jsem připravil v CADillacu. Chvíli váhaly.

„Můžete jít dál!“

„Tak vy jste kontrolor ze Starware?“ zeptal se řídící program a vyčkával. Když jsem kývl hlavou, pokračoval, že je rád, že může přivítat takovou vzácnou návštěvu, a nabídl mi vstup do všech databází.

„To stačilo. Kód?“ ukázal jsem mesiášskou kápi.

Program mlčky projel prostorný stan Booleovým zářením a shýbl se ke mně.

„Dvěstěpadesát trojka, Evropská Rakev.“

Krátce jsem mu vysvětlil, o co jde, bez podrobností. Nepředstavil jsem se pravým kódem. Tenhle program ovládal sofťák třetí třídy, nepotřeboval nakrmit.

„Předali nám ji Lvi z World Industry. Prchala před Rebexem. Odpojili jsme kvůli tomu celou Severoatlantickou banku. Potom se tady už objevili Čichači, a brzo jsem čekal někoho od nás. Zvláštní jenom je, že Rebex už nezaútočil. Jenom si ověřil její přítomnost.“

„Kde je teď?“

„Ve hře.“

„Dobrý tah,“ představil jsem si Rox ukrytou v mozkových explozích, rozloženou na jednotlivé elementy pozadí. Tam ji objevit – a vytáhnout ven, to by uteklo v Hudsonu hodně vody.

Když jsem vycházel z oploceného prostoru binární stepi a Rox za sebou vlekl jako textový balík, vlastnictví kontrolora, antiviry úslužně otevřely variační vrata a uklonily se. Když jsem se otočil, zahlédl jsem na sloupech jakési drobné symboly, které tu předtím nebyly!

„Musíme odtud vypadnout co nejdříve.“

Náhle se vnitřní prostor pyramidy zachvěl. Nízká frekvence, jako kdyby přicházelo zemětřesení, nebo…

„Tsunami!“ zděšeně pronesl CADillac.

Kolem nás se rozpoutalo binární peklo. Stan řídícího programu byl rozdrcen svazkem bezmocných Hygienických Hyen, travnatý porost stepi v několika desetinách timu zachvátil požár, plameny prorazily ochrannou bariéru a prchající kódy hráčů se navzájem úspěšně ušlapávaly. Vyřítili jsme se od kolabující pyramidy, jejíž stěny začaly pukat kybernetickým žárem.

„Jak jsi vypočítal další otvor?“ zeptal jsem se.

„Měl by se objevit za tři oběhy válce.“

„Vydržíš v prostoru celou tu dobu?“

„Nevím.“

„Tohle do vás naprogramovali, to – nevím?!“

„Ne. To jsem se naučil od lidských projekcí.“

Jenom jsem mávnul rukou. Řítili jsme se klikatými kanály, střídali stopy a úrovně, vyhýbali se explodujícím datablokům a když se konečně objevil spásný otvor, řekl jsem jenom Díky a vystřelil se ven. Ze zborceného válce Las Vegas za námi navíc vylétl oblak zmatených antivirů. Zhroucení jejich softwarového prostředí způsobilo, že zapomněli, že se pohybují po hlavní finanční sběrnici, a ta nesnesla, aby někdo narušoval její majestátní klid. Když jsme se po chvíli odpoutali z moneyline a vyrazili pryč z Jádra, do okolních džunglí, jenom jsem zahlédl Systémové Supy, likvidující nešťastné antiviry. Sverre a Kokrháč asi mají krysy na spáncích žhavé jako přefázované drajvy.

A na zadním sedadle se choulí Roxanna. Ideální nosič informací, jak ji označil Wolanski. Rox měla jeden z nejlepších biotronických implantátů, její Black Box v podstatě prorostla celým mozkem. Rox je opravdu ideální nosič informací.

Ale jakých informací?

Kapitola VII
Venezia

Luminiscenční příčné vlnění pomalu prochází loděmi baziliky svatého Marka, tříští se o mohutné sloupy, naráží na klenboví stropů a lehce, jako měsíc v úplňku, osvětluje mozaiková Windows, a to vše je pouze efektní zpracování evidence věřících, jejich darů, evidence organizací spojených jedním společným kšeftem – Bohem –, zase jejich darů, a nakonec nesčíslného množství všech těch drobných i větších církví a sekt, centrálně podporovaných Velkým Ekumenem, kterého sedmá velmoc přezdívá Velký Ekonom. Tak sem nás vyplivl SAT dvojka. Prolétli jsme párkrát kolem Koule a Rabín zřejmě čekal na vhodný okamžik. Cestou jsem stačil z Rox dostat další údaje, které jen potvrdily, že útok na Soney-Money byl mimo jiné veden i z Benátek.

Vytáhl jsem Roxannu z vozu, který jsem zaparkoval za hlavním oltářem. Jeden duchovní zakroutil hlavou, obrátil oči v sloup, a když jsem mu do jeho mošny převedl pár weralů, uklonil se a odkráčel do sakristie. Konečně klid.

„Rox, slyšíš mne?“

Podívala se na mne a vzpomněl jsem si na její druhou polovinu, na její bezduché tělo tam Venku, ve skleněné rakvi Vstupní jednotky. Snad už to nebude dlouho trvat.

„Bebeks, beks.“

Oči zíraly stejně nepřítomně, ale rukama pohnula nad hlavu.

„Rox? Máme problém. Máme tu bandu holů, o kterých nevíme, co jsou zač, potom tu je Rebex, o kterým tušíme, co je zač, a potom tady je, respektive není Bejby. A podle Rabína máš pár odpovědí v sobě. Takže jdeme na to, holka.“

Začala se trhavě pohupovat v bocích, a svěšené koutky se jí ani nepohnuly. Spustil jsem:

„Rebex, Rox, Box, Rox’n’Roll, Bejby, holo, Box.“

„Rebex, Box.“

Všechny její reakce jsem pozorně snímal, a pokračoval jsem.

„Rebex, Box, Black Box, holo Box, Rebex.“

Otočila ke mně hlavu, ale pohled stále směřoval daleko, daleko za práh vnímání, za obzory lidského vědomí. Polovina informací si už stačila vytvořit svůj vnitřní, nouzový svět, nemá vazbu na základní vjemy, pojmy, pokračuji, tady je někde klíč k prvním dveřím třinácté komnaty. Zase mi hlavou prolétla dotěrná myšlenka – Wolanski řekl, že žádná bitva nebude. Holové nechtějí žádný konflikt, i když na to jejich jednání někdy nevypadá. Tak s kým tedy bojujeme? Proč máme všichni zafixovanou ideu, že tím, že Rox rozpůlili, jí ublížili? Jak by se zachoval Systém, kdyby potřeboval využít celý mozek člověka jako Black Box, nejen jeho implantovanou kyberbanku v malém mozku, a zároveň toho člověka chtěl uchránit před informačním přehlcením?

„Poslouchej, Rox,“ mluvil jsem pomalu a významně jsem u každého slova, u kterého to bylo možné a potřebné, gestikuloval rukama, tělem i mimikou, vše v binárním balení; CADillac byl upřímně udiven.

„Poslouchej, Rox, tady mám svůj Black Box. I Rox má svůj Box. A co Rebex?“

„Rox Box, Rebex Box, Rebex holo Rox.“

Tak to je ono.

„V pořádku, holka. Teď se soustředíme na tvůj Box. Do tvého vědomí jsem vložil rovnici, kterou jsme si teď povídali. Vše, co si teď říkáme, budeš vědět i v reálu, jakmile se Rabínovi podaří tě zase slepit. Celou dobu si tu povídáme o rovnici s dvěma neznámými – Rebex a holo. Tam by mělo být jádro problému, nikoliv jeho řešení. Dávej pozor,“ jemně jsem jí stiskl ruce, „Rebex Box a Rox Box – jakou mají spojitost? Rebex Box a…“

„Rox Rebex Box.“

„Rox, jsi nejlepší hard-runner, jakýho jsem kdy potkal.“

„Rox Rebex Box,“ najednou se rozštěbetala, „Rox Rebex Box.“

„Já vím. Jdeme na to. Pojď zpátky, do vozu. Tak se neboj.“

Napojil jsem ji na systém CADillacu a po analýze, ke které jsem doplnil tenhle hovor, jsem byl zase o něco chytřejší. Přes kanály psychosondy Rebexu obdržela – od koho? – velice zajímavé informace, z nichž souřadnice Labyrintu, jejich Labyrintu, a případná kombinace s naším Desaterem, byly tím klíčem k hlavolamu. Tam je zakopaný pes. Poslal jsem výsledky Hermanovi a Sverremu a vydal se do ulic a kanálů. Do projekcí opravdových kanálů. Souřadnice byly v pořádku, potvrzené Sverrem, Rabínem a teď i Roxannou. Centrální databanka Rebexu byla šikovně, jak jinak, ukryta v jihoevropské zóně, benátské frakci UNESCO. Programy zde očividně nepatřily ke špičkám, Starý kontinent stárnul čím dál více, bylo to muzeum architektury, republik a softwaru, největší skanzen, nemluvě o Ruské federaci a jejích muslimských državách. Provoz na místních komunikacích obstarávaly pomalé, důstojné Gondoly, italská kopie prvních Algeber. CADillac zůstal na předměstí, systémový parking Tronchetto. Plavba po databázových kanálech na kybernetické Gondole nemá svou nudou daleko k Reálu, i když tam si člověk může alespoň popíjet pravé italské, pozorovat omšelé, oprýskané domy, úzké mosty, na jejichž schodech se mezi duralovými dvoukoláky s chlebem a odpadovými pytli motají hlavně turisté, tam může ve stínu vlhkých zdí rozmýšlet o smyslu života nebo o novém kursu vlny na taškentské burze, ale tady se maximálně může nechat unášet laminárním prouděním mezi fabrikovanými bloky dat a chovat se nenápadně jako rudý komisař v Kaspické Petrolejové. Rox seděla na malé stoličce, obslužný program protáhlé Gondoly pomalu vpichoval do líného toku Poissonovu konstantu, oblepenou mušlemi a řasami, a obratně rejdoval mezi přeplněnými hydrobusy plnými údajů o světových galeriích, rychlými čluny, obsahujícími výměnné akce mezi soukromníky, a vyhýbal se antivirům, které projížděly Grand Canal vražednou rychlostí – na zdejší poměry, samozřejmě. Vystoupili jsme s Rox před Ponte Rialto, prošli jsme pár uličkami a byli jsme na místě. Vchod do hotelu Al Malibran byl nenápadně, ale o to bedlivěji střežen dvěma SDI, navlečenými v modelech firmy Squadra Azzura, a nad vchodem byl umístěn baldachýn s ukrytým pevným baserem. Vešel jsem do recepce. Za vysokým pultem, potaženým rudou kůží, stál nějaký kyberpanák a ukláněl se až k desce.

„Jsem výběrový program Ermitáže, frakce XX. století, mám tu dojednanou schůzku s manažerem Čínské kulturní revoluce. Váš hotel mi byl doporučen našim sponzorem Soney-Money, zde je kód.“

„V pořádku. Chcete informovat o příjezdu partnera?“

„Ano, děkuji.“

Recepční pult tonul v polychromatické záři Torricelliho vakuových svítidel a nad binomickou fontánou se vznášel komolý rotační kužel se znakem Soney-Money. Mesiáši se činí.

„Mohl bych se zatím spojit s mým Komandem?“

Hotelový program uctivě kývl a já se s klidnou Rox, která vyvolávala dipólový údiv či analytický soucit ostatních hotelových hostů v hale, dostal k serveru Al Malibranu. Teď už jsem se nemohl zdržovat. Odjistil jsem interpolační pistoli.

„Rox, sjedem si ty říkanky znova. Rox, Box, Rebex,“ šeptal jsem, potřeboval jsem aktivovat aspoň část těch cizích dat, a táhl netečnou projekci do hloubi hotelu, vpravo virtuální bar, před námi blokovaný vchod do digitální kuchyně, vlevo, rychle, tady, schody dolů…

„Haló, zabloudil jste!“ ozvalo se ze schodů.

Otočil jsem se se spuštěným chrličem. Kybernetický číšník provedl přemet vzad, ale negativní proud ho zasáhl přímo do koordinátů a tiše stekl po schodech k nám. V chodbě se ozvalo dupání. Stěny chodby začaly tmavnout! Jdeme dobře, Mesiáši zlatí, Rox si drmolila rovnici a bohudík s ní nebyly problémy.

„Víme o vás! Stůjte, nebo zaplavíme chodbu baserem!“

„Víme, kdo jste! Ještě není čas!“

Pozdě, chlapci. Už je čas. Za námi se ozvalo známé hučení. Spustili pevný baser. Konečně jsem vyrval satanský Otvírák, vzpínal se mi v rukou jako králík před úderem do vazu. Rychle, říkanku!, zakřičel jsem a Roxanna se na mě podívala s mírným úsměvem.

„Rox boodoo Box,“ řekla, klidně vzala Otvírák a prolnula ho skrze sebe. Zmizel jí v hrudi a Rox se rozzářila jako supernova, když ji pozorujete tak z pětimílové vzdálenosti. Scházely nám dva timy, Mesiáši drží baser na uzdě, ještě jediný time, stěna se prohýbá, konečně…

Kapitola VIII
Labyrint

Dlouhé, bílé tunely, oslnivě zářící šachty, lesklý vnitřní povrch kanálů a binárně sterilní prostředí – to je tedy srdce podzemní kybersekty Rebex! Nikde ani bajt, nikde ani stopa, ani náznak těch tolik chráněných dat. Vyblejskaný Knósos. Dokonalost sama. Dobrý den, pane Mínotaur.

Stáli jsme s Rox na jedné z tisíce křižovatek.

„Tak jsme tady, holka. Tady máme ten Rebex Box.“

Jenom zvědavě kroutila hlavou na všechny strany. Její výraz ve mně ještě stále vyvolával pocit bezmocného vzteku. Kdyby aspoň ta projekce nebyla tak věrná!

Z bočního tunelu vylétl sněhově bílý Indexový Ibis, zakroužil nad křižovatkou, hledal nějakou potravu, nespokojeně zatřásl hlavou na dlouhém krku a spustil se do svislé šachty, která ústila několik feronů od nás. Na pravé noze se mu zaleskl kovový kroužek. Tohle byl oficiální indexový program ze Systému! Ať se Rebex pohybuje na jakékoli magické úrovni programování, používá klasické systémové moduly.

„Tak co myslíš, Rox, kudy vyrazíme?“

Dívka se na mne zamyšleně podívala a na okamžik jí zasvítily oči. Pohlédla na dráhu, po které před chvíli proletěl Ibis, a usmála se. Že by se jí tak zalíbil?

„Už je to lepší, viď? Teď se tady trochu projdem, popovídáme si a všechno zase bude oukej. Uvidíš, Rox.“

Prolétali jsme spletí kanálů už hodnou chvíli, nervy jsem měl napjaté jako vysoké éčko, prst na spoušti, Rox jenom občas něco zabroukala, dvakrát jsme se ocitli uprostřed hejna standardních Provozních Papoušků, obklopeni rejem tropických barev a pleskotem křídel. Během pohybu v pusté databance Rebexu jsem měl zase trochu času na reminiscenci klíčových událostí posledních hodin. Důležité bylo jejich vyústění. Důležité, ale pro mě zatím ne právě srozumitelné.

Objevila se kybersekta, používající zcela odlišný přístup k binárnímu světu. Ztratilo se Bejby, potom nám Rebex vyhlásil válku. Zlikvidoval nám nějaké runnery, jeden Terminál a rozpůlil Roxannu. Kníže oznámil, že má kontakt s Bejbym a Wolanski mi k dovršení všeho v newyorském Terminálu řekl, že všichni sledujeme společný cíl.

Zastavil jsem se. Za dalším z rohů, které jsme bezpečně oblétali vždy v patřičném oblouku, byla jednolitá, zářivá vnitřní stěna tunelu počmárána sprejem. Tady, a sprejem. Zkontroloval jsem přístupové cesty a potom jsem se s taseným baserem blížil k pokreslené stěně. Cítil jsem, jak se symboly snad začínají pohybovat, pulsovat.

Rox za mnou vzrušeně dýchala. Když jsem se otočil, s hrůzou mi pohlédla do očí a zaječela:

„Holo! Roll Rebex!“ a rozběhla se do jednoho z koridorů.

„Rox, stůj!“ dostihl jsem ji po pár krocích, vrhl se na ni a spadl s ní na zem. Rox se na mne dívala se zvířecím strachem. Na tváři se jí odrážely odlesky mých informačních briliantů.

Během dalšího putování jsme objevili ještě šest takových míst. Díky Rakvím mám zpracovanou analytickou stavbu binárního woodoo. Teď jenom napasovat to na naše, mesiášské programy. Když jsem přetahoval poslední objevený symbol do Černé Schránky, měl jsem pocit, jako by těmi nekonečnými šachtami zavanul průvan, cizí, snad ani ne binární závan něčeho, co sem nepatřilo. V příčném tunelu se mihla lidská postava.

„Stůj!“ zakřičel jsem a rozběhl se za ní.

Zahlédl jsem černý vlající plášť, černý jak havraní křídla. Doběhl jsem za mírný ohyb, prchající se jenom krátce otočil a rychle zahnul – do stěny.

„Wolanski! Stůjte… Rox? Kde jsi?! Wolanski, kde jste?!“ zarazil jsem se. Musím se vrátit pro Roxannu. Ta seděla na zemi a kreslila na zářivý povrch tunelu kohoutím pařátem krvavé znaky.

„Holo Rox,“ usmála se. Přes ramena měla přehozený černý plášť. Na tváři jí blikaly informační brilianty.

„Rox, kde je Wolanski?“

Dokreslila obrázek připomínající medvědí dráp a nepřítomně se mi podívala přes rameno. Někam moc daleko.

„Musíš s ním Venku mluvit. Celou tu dobu, co bojujeme s Rebexem, bojujeme vlastně… To je neuvěřitelné! Rox, vzpomínáš na Sverreho medicínu? Měl tam také překroucený proužek kůže. Vyřiď mu, ať mi sem pošle vzkaz, nebo…“

Anebo by sem mohl přijít sám. Zachvěl jsem se. To by bylo také jedno z možných řešení… Magie Rebexu a Sverreho mystické obřady. Ano, a role Mesiášů je už daná.

„Rolle…“

„Slyším tě, Bejby,“ odpověděl jsem na tichý hlas, který sem přinesl ten závan Odnikud. Všechno začalo dávat smysl.

Ano, tohle byl Bejbyho Labyrint! Bílá Díra v mé Paralelní Metagalaxii! A grafické symboly, boodoo symboly, sloužily jenom jako přepojování kyberstruktury do jiného prostoru. A pomalu mi začaly být jasné i ty záhadné kybervlny, které od prvních pokusů s hyperprostorem napadaly celý Systém. Vlny se objevovaly vždy po Průniku do cizího prostoru. Ne, to nebyl cizí prostor… Seděl jsem vedle Rox a prohlížel si její kresby. Takže tady se zdánlivě ztratilo mávnutím čarodějného proutku několik kvadrilionů vzájemně propojených informací! Tady se odmlčelo Bejby. V Labyrintu. Pochopitelně. Kde jinde. Dítě se přece musí ztratit – a jak rádo! – v bludišti. Nechalo nám dost prostředků na zvládnutí té jeho hry. Anebo to není hra?

„Rox, teď mne poslouchej. Ty teď půjdeš zpátky. Tady máš můj Box. Je naprogramovaný na Rabínovu Vstupní jednotku. Já tu zůstanu sám, poslouchej,“ vlastně ani neposlouchej, všechny instrukce se stejně dozvíte, Herman i Sverre nás, díkybohu, pořád kopírují, „… a budu tady čekat na spojení s vámi. Řekni Sverremu, že mám dráp venku, na krku. Ať si ho vezme. Ať s ním přijde za mnou, do Systému. A taky musíte mluvit s Wolanskim. Musíte dát dohromady moc údajů.“ Roxanna stála proti mně a měl jsem pocit, že se její vnitřní polovina, zavřená tady v Systému, vrátí do svého těla s dvounásobným objemem Black Boxu. Zdálo se mi, že se dokonce i usmála. Přesně tak, jak se usmívá vždy, když jí vysvětluji něco, co ona už dávno ví.

„Rox, čekám vás. Pospěšte si. Sbohem.“

„Rolle,“ zavanulo Odnikud. „Ještě není čas.“

„Právě naopak, Bejby. Už je nejvyšší čas!“

Stěny Labyrintu začaly neznatelně vibrovat.

„Bejby, tahle vlna měla přijít až po mém Průniku k tobě!“

Kyberprostorem se temně, z dáli, neslo dunění. Mohutné dunění, které vydávala binární tsunami.

„Rolle…“

Nastartoval jsem Black Box a pohladil dívku po tváři.

„Nezapomeň, Rox. Je toho hodně.“

V okamžiku, kdy jsem Rox odpálil z Labyrintu, se celý prostor obrátil. Bílá se přehoupla v černou, černá v bílou, negativní vesmír. Binární vesmír. Pohlédl jsem na ruce, Sabatierův efekt jim dodával mystický vzhled, ano, mystický, a na nich jsem jasně viděl odlesky mých informačních briliantů.

Prošel jsem zasvěcením? Je ze mne tedy holo? Jeden z těch binárních mágů, kteří se vynořili Odnikud, kteří způsobem sobě vlastním začali přetvářet nynější svět k obrazu…

K obrazu koho?

Zdáli ke mně tiše doléhal hukot mořského příboje.

Kapitola IX
Arpunx Nova

Rox projela Washingtonovým náměstím mezi hloučky pouličních bardů a na třetí příčné z Bleecker Street zabočila do osvětleného dvora. Greenwich Village úspěšně přežila všechny ty intelektuálské proudy, a teď dokonce začala tvrdě prosperovat. Věčné studenty i přestárlé neobeatníky vhodně doplnili artsoftoví lovci a jejich vděčným působištěm se stala nová generace mozkových barů, která se celkem dobře snášela s happeningovými sklepy v okolí, nová generace podniků, do kterých poldové zpravidla chodili jenom po požáru.

Modře rozčepýřená dívka se světélkujícími hubenými tvářemi zastavila proti břečťanem porostlé stěně s vystříhaným vchodem i místem nad ním pro nápis Arpunx Nova. Rox obhlédla dvůr; není to zase tak dlouho, co se tady setkala s Rollandem, ještě před zrozením Bejbyho.

Asfaltový malíř na parkovišti baru se jenom letmo ohlédl po štíhlé bílé motorce a štíhlé kožené dívce a dál se věnoval usilovné práci v naději, že se vedle něj objeví nějaký zmlsaný nabob, velký šéf podsvětí a pozve ho na svou jachtu portrétovat milenku, lépe harém. Přes školní křídu poměřoval přebujelé proporce polonahé dívky, newyorské Máří Magdalény, nivě hledící kamsi do výšin nebeských a tisknoucí se mohutnými prsy k tmavě zeleným lístkům břečťanu. Z nejbližších oken se vyklánělo několik zvědavých hlav a u ohořelých kontejnerů postávala tlupa dětí, nad hlavami se jim vznášela voňavá oblaka trávy a uznalé poznámky k zobrazovanému objektu. Celým dvorem pulsovala dunivá muzika vycházející z Arpunxu. Sestříhaným rostlinstvem se vysunul mladík s bílým obličejem a potetovanou lebkou. Vydechl do prosvětleného prostoru kolečko kouře, podíval se po něm, a když si ho Rox všimla, mlčky kývl hlavou a něco zamumlal za sebe, do hájemství kybernetických mágů, překupníků i zlodějů.

„Dík, Tlamo. Jak to vypadá dole?“ řekla Rox a zhasla motor. Tlama hodil znuděným pohledem po tvořící dvojici, viděl tady na dvoře už lepší show, a vysokým, něžným hlasem podal zprávu:

„Kibic ráno střelil hrabákům z Artsoftu celou zásilku finskejch laserovek a Jean, ten novej, z Evropy, splašil na burze tři originál Intelspace krysy, dobrý zboží, a za hubičku…“

Arpunx Nova, bývalá rapová tančírna a ještě dříve černošský music-hall, bylo jedno z těch zázračných míst, kde jste mohli nasávat bez karty a kde jste na stůl mohli obdržet pravou stoličnou nebo zlatavého Johnyho W. W. – pokud jste ovšem byli machři na art-ware bez copyrightu, ber, kde ber, nebo šikulové s matematickou pamětí, povzbuzenou implantovaným, hodně drahým biocomputerem, kteří mají dokonalý přehled o všech šedých burzách na východním pobřeží. Za obstojně fungující systémový interfejs jste tady mohli tři dny lokat Napoleona, deset let starýho, a holky tady chodily za Lichtensteinovy comix-disky.

„… a Pepe už kontaktoval Límečky, v Quickly Gallery chtějí s těmahle krysama obnovit tradici velkoamerickýho pollockovskýho šílenství. Plánujou děsnou reklamní kampaň, asi to potáhne, tak jim to Pepe pořádně vosolil. Arpunx si zase jednou pomohl, he.“

Rox se zadívala na vchod, o jehož hrubé, nezarovnané zdivo se opírala vychrtlá postavička štamgasta, příležitostného uklízeče – i servismana jednorukých banditů v prvním foyeru. A úplně dole, v mozku Arpunxu, se vlnila kinetická architektura, jak ji tady poprvé realizoval jihoafrický talent Elijah Le Corbusier, jeden z Pozitivních Neoistů. Vymakaná mechanika řízená pomocí kamer, snímačů a kompjútrů, v paměti uložené freudovské moduly prostoru, jak nám je mozek předhazuje noc co noc, a někomu i přes den – po dobrém šluku Kolumbijského Kouzla. To navíc ještě říznuté renesanční perspektivou a kubistickým rozkrájením světa, decentní hra světel pointilismu a hutné linie dřevního pop-artu, samozřejmě vše předkládané postupně a po troškách, které člověk registruje jenom v podvědomí, a cítí se spokojený a rád by tady utratil celý úvěr, který si původně vybral na nákup několika ušmudlaných metrů na bývalém Kennedyho letišti.

Interiér tady pomalu, neznatelně kolotal, stěny i podlaha se pomalu, pomaleji, než trvá zrození nového člověka, nakláněly do notorických úhlů, bar se během pár měsíců zkroutil jakou housenka a za další půl roku se odplazil i s inženýrskou sítí k protější stěně, po které ještě metr vyšplhal a přisál se k tašistické omítce jako slimák, po stěnách se projížděly obrazy, vyhýbajíce se nastříleným silným skobám coby věšákům, které patřičně a uměle zrezivělé a pokroucené dodala Warholova Factory, stejně jako mohutné traverzy nastříkané šedými a rudými fleky, originální kusy ze starých brooklynských skladišť, které tady křižují prostor, a na jedné jezdí zavěšený disc-box, na dvou souběžných vzadu, napravo od vchodu, je upevněn malý taneční parket, z některých visí konopná lana s naaranžovanými smyčkami; ovšem ten nastříkaný nápis, zpola zakrytý šlahouny popínavého koberce, ten se povedl nejvíc, uznala Rox. A stejně má celý Arpunx něco do sebe, třeba už jenom jeho šéf, který se právě zjevil vedle Tlamy.

„Jak se pořád máš, holka?“ zahlaholil na celý dvůr.

„Čau, Pepe. Jde to. Kdo se ti dneska stará o kšeft?“

„To bys neuhodla! Iggy včera slavil zase takovej nedomrlej kšeft. Sehnal pár analýz Chagalla, a měl s tím krapánek počkat. On to, vůl, hned vnutil Límečkům, místo aby nastavil artsofťáky na Bowery. Tak mu na kartu přihráli něco peněz, žádnej štos, to si piš, jenže on to slavil tak mohutně, že v druhým boxu nechal takovou sekeru, že dneska má službu až do židlí, che, che.“

Starý válečník se prohnul v pase a vystavil na odiv barmanský pupek, typ šéfa zločinecké knajpy jako z videa. Starý mořský vlk z bitevního křižníku Reagan; chytil to od Arabů na Filipínách, když se tam snažil hájit mariňáckou základnu, a německý rakety jim Reagana otevřely jako konzervu. Pepe to přežil zázrakem, zrovna byl dole, u reaktoru, a tyhle části lodí jsou tabu nejen kvůli těžký vodě, ale dneska si málokdo dovolí rozkřísnout chemonovou zápalku. Každopádně Pepe strávil pár nudných měsíců ve špitálu v Yellowstone a během pobytu si padli do noty s černým architektem, ten tam simuloval paranoiu – Pepe mu řekl, že ji simulovat nemusí, a po návratu do Jablka si vybral celý žold a pojistku, vzal si ještě úvěr u jedné mozkové banky, kterých tu od Velké soboty vyrostlo jako plísně po první vlně ekomlhy, a přes staré kámoše sehnal tenhle vysloužilý dancing. Pepe, věčný bojovník, obsluhoval v kanadách a maskáčích námořní pěchoty a stařičkou em-patnáctku měl viditelně položenou stále za sebou, na polici vedle kartónů cigaret.

„To kdyby sem zabloudil nějakej panák z ouřadu, aby zkontroloval, jak jsem využil tu vojenskou almužnu. Jenom bych cvaknul uzávěrem, fakt, nic víc,“ říkal a usmíval se tím svým zvláštním úšklebkem bez rtů a mnul se prstem v dolíku, kam si odmítl nechat přišít umělý nos, „jako živý“, říkali doktoři.

„Já nepotřebuju v ksichtě kus bakelitu místo frňáku!“ oznámil zeleným neurochirurgům a vyhrožoval jim tím samým, co postihlo jeho, akorát že oni o ty nosy přijdou mnohem prozaičtějším způsobem. Teď se spokojeně pohupoval v rytmu importovaného dum-dumu, jakési páté vlny psychopunku, a když se podruhé zhluboka nadechl, zařval mohutným, biblickým hlasem:

„Zase ta zkurvená mlha těch idiotů!“ a polonahá dívka z Akademie se po něm napůl pohoršeně a napůl obdivně ohlédla.

„Jo, abych nezapomněl. Kibic po tom tvým telefonu splašil celý to svoje komando a už jsou dobrých deset minut v garážích. Ani tam nechtěli nic na posilněnou, jenom si odtáhli basu coly. Hele,“ otočil se na Tlamu, „už jsi vůbec brnknul Kibicovi?“ Potetovaná hlava jenom obrátila oči v sloup a vypustila další oblak.

„No, máš štěstí, prevíte,“ plácl ho Pepe dobrosrdečně po uzoučkých zádech a potom se zadíval na Roxannu. Chvíli si ji prohlížel, pak sklopil oči, a za vteřinu to vyklopil:

„Rox, prej si byla v halfu, prej úplně. Jak to vypadá? Je to blbý?“

„Blbý by asi bylo, kdybych věděla, jak to vypadá.“

„A co Rolland?“

„O něj teď jde.“

Pepe Námořník ustaraně kýval hlavou a buldočí tváře se mu rozvlnily, jako by žvýkal steak z hodně pamatujícího bizona.

„Vás runnerů mi je stejně kolikrát líto. Holt jste na sebe vzali ten prápor pokroku – a všechno odserete v první linii. To je jako mariňáci. My jsme sice taky vyžírali ty největší průsery, a to třeba jen proto, aby si pár burziánů namastilo kapsy; jenže vy za sebou vlečete celej tenhle podělanej svět… Rox, z tebe mohla bejt taková šťabajzna tanečnice, mňoo!“

„Nech toho, Pepe,“ usmála se Rox a ohlédla se.

Na vedlejší straně dvora, po pravé ruce od vchodu Arpunxu, se tiše zasouvaly dveře podzemních garáží. Z hlubin se ozývalo tiché, temné vrčení silných elektromotorů a dveře pomalu zalézaly do štěrbiny ve zdi jako ocelová noha ústřice do betonové ulity.

„Tak už ti jedou. Zlom vaz, holka, a stav se zase někdy na panáka. Už jsi tu nebyla, hrůza povídat.“

„Díky. Brnknu ti. Rezervuj mi fleka u baru. A dej mi včas do mrazáku stoličnou, ať se táhne jako špagety. Čau,“ rozloučila se dívka, spustila motor a obkroužila dvůr. Cestou se vyhnula několika víceméně nepovedeným kresbám, většinou okoukané parafráze na klasiku, zaujala ji jenom hexadecimálně vyvedená Dáma s hranostajem, obyčejný smrtelník by z té změti rovnic, výpočtů a symbolů nepoznal, o co kráčí, a zastavila před žlutě svítícím obdélníkem.

Za chvíli kolem ní stálo šest silných strojů. Kibicova Electra Glide, jediná americká mašina, ostatní byly samá Asie, a ještě Tyson byl výjimka, ale pořádná. Sehnal v Chicagu středoevropskou Jawu, dvoulitr, šest paralelních elektro, na kratší výjezdy byla ale jako dělaná.

Kibic zastavil těsně u Rox, pozdravil ji mávnutím ruky a ukázal kolem sebe. Vztyčený palec pomalu obrátil dolů, až se dotkl bílého laku na krytu akumulátoru.

„Kibici, jak jsme se dohodli, žádný blbosti. Kokrháč je už chytil na laserovku a za chvíli se zase ozve. Dneska nebudou zářezy, jasný? Teda – pokud to nebude vyloženě nutný,“ ještě dodala Rox, pozdravila ostatní a rozdala jim disky s plánem postupu. Všichni je zarazili do palubních počítačů a pár okamžiků mlčky pozorovali displeje. Kibic potom třikrát plácnul do chromovaných pouzder na bocích motorky a přepadový oddíl vyrazil do ztemnělých kaňonů Downtownu.

Roxanna se ohlédla po šesti strojích, jako přízraky klouzajících po lesklých, poloprázdných vozovkách. Chodníky tady dole touhle dobou nebyly zrovna přeplněné. Ve vzduchu byl cítit vlezlý zápach ekomlhy a do samého nebe se tyčily temné siluety Wall Streetu a úzký proužek šedavé oblohy se klikatil tak, jak mu to stěny kolosů nalajnovaly.

Kapitola X
Coney Island

„Kibici, máte s sebou ty talismany?“

Kibic zpomalil a zařadil se vedle bílého stroje. Podíval se na dívku a neslyšně se usmál, ukázal si na hruď a nad hlavou vykroužil svatozář. Na zápěstí, které mu přitom povylezlo z kožené kombinézy, se blýsklo stříbřité tetování, maltézský kříž. Když Kibic pokládal ruku zpět na řídítka, všiml si té ozdoby a významně ji ukázal Roxanně. Taky talisman.

„Počkej, já to myslím vážně,“ řekla Roxanna. Hřmotný Sicilián, který na vyprahlém ostrově omývaném barevnými vlnami Středozemního odkaliště strávil jenom první tři roky života, se znovu ohlédl. Odhalil v úsměvu bílé, řídké zuby a silně plácl do levého pouzdra pod sedadlem. V něm byl lehký kulomet námořní pěchoty, který Kibic ozdobil růžencem, a ten sehnal na Bowery od jednoho albína, čističe bot. To byl tedy jeho talisman. V Systému jsou možná nějaká zaříkadla platná, ale venku rozhoduje kadence střelby. A do Systému Kibic teď už leze, jenom když potřebuje peníze. Jinak s tím skončil.

Jasný, kývl hlavou, já to taky myslím vážně, přidal rychlost a vrátil se do čela. Rox se za ním zamyšleně dívala. Kibic toho nikdy moc nenamluvil. Ani před tím, než mu v Ósace vyřízli hlasivky. Kibic, vlastním jménem Perlucci, syn poctivého mafiána, tam použil snad jako první dnes už klasické kyberpecky a vykradl celý Blok návrhářské firmy Nippon Art Garden. Chytili ho pár mil za výsostnými vodami Japonska. Byl to takový nevinný turista na jet-jachtě. Černou schránku našlapanou firemním tajemstvím, se kterým celá NAG stála a padala. Perlucci sice přehodil pár jejích agentů přes pozlacené zábradlí, ale proti nervovému plynu neměl nárok. Šéfové firmy pochopili, že z Kibice nic nedostanou, a rozhodli se ho zlikvidovat. Urostlý Ital se usmíval dlouho a podezřele, i když na něj nasadili dva elitní sofťáky z NECu. A po nějaké době se NAG rozhodl změnit popravu na malou výstrahu – počítačoví nindžové totiž zjistili, že se jim tenhle mlčenlivý běloch prokopal přes dvě Čínské Zdi, odrovnal smečku SDI a s tajnými asijskými kódy si doslova tykal. A všichni z branže už slyšeli o runnerských zálohách, které v případě ztráty kontaktu s tím kterým runnerem spustí takový bengál, že by si – například – všichni zaměstnanci z Nippon Art Garden mohli podepsat vlastní výpověď, a to přinejmenším. A Perlucciho záloha by zřejmě nevyhodila do světa jenom jejich kód. Po bleskovém jednání s ostatními šéfy lukrativních společností ho taktně upozornili, aby mlčel, a budou přátelé, nebo spíše vzájemně se hlídající odstřelovači. Vyndali mu hlasivky a navíc mu do krčního vaziva vrazili několik cejlonských švábů na heslo, takže Perlucci si už do smrti nezakecá, což mu zase tak nějak moc nevadí. Ten dobrý člověk, který toho stejně nikdy moc nenamluvil, z tokijského Draku, kam ho vyprovodili a posadili na rezervě v byznys třídě, ještě než zakroužili nad japonskou megapolí a vystřelili do stratosféry, jim z obyčejného handtopu vrazil do Řídícího programu takovou baštu, že se Japonská zahrada za týden na burzách položila a nikdy se nedozvěděla proč. A Kibic se dodnes slušně přiživuje tím, že jim z jejich art-waru odstraňuje copyright a výhodně ho střílí všem snobům od Paříže přes Saigon až do Sydney, všem těm, co si nemůžou bez bonsají ani vrznout.

„Rox, tobě fakt to jejich boodoo tak straší v hlavě?“ zaburácel ve sluchátkách sytý hlas Tysona neboli Perlucciho tiskového mluvčího.

„Hele, za prvé asi už tuším, co to zatracený boodoo je – a za druhé, Tysone, už jsem viděla větší frajery než tebe, a po tom vypadali hodně ošklivě.“

„No tak to prostě neuměli. Systémový atak, to beru, ale nějaký woodoo… Hele, runnerem se člověk musí prostě narodit.“

„Chceš říct, že Bob z Jedničky byl blbec?“

Tyson si uvědomil, že to přepískl.

„Anebo Stanley,“ máchala mu v tom čumák.

„No jo. Mně to prostě nechce lízt do palice, to je to.“

„Tak se s tím nějak poper. Ale uvědom si, že malý Sverre to, na čem skončili Bob se Stanleym, přežil bez Psů. Jenom díky drápu z medvěda. Roll si potom v Rakvi vytvořil maketu Soney-Money a kopíroval Sverreho. Kluka zachránila ta jeho eskymácká magie. Když to Roll proměřoval, dostal na laserovku obraz divoké Čínské Zdi proložené Velkými Integrály; to všechno nadivoko! A Systém ji bral jako svoji! Chápeš? To je úplně jiná úroveň programování!“

„Takže ta předpovídaná nová generace ovládání Systému?“

„Jo. Ale tady už nepůjde jenom o ovládání Systému. Tohle vypadá až děsivě, když to domyslíš do konce. A lákavě. Sverre snad kombinuje ta svá zaklínadla s autohypnózou, vypadá to chvílemi na absolutní propojení mezi jádrem Systému! – a jím samotným. A je to silnější než binární woodoo.“

Tyson zakroutil hlavou.

„Kibici, co tomu říkáš?“

Ten na odpověď zase jenom plácl po pouzdru.

„Kibici, samozřejmě nemusíš hned bejt panbíčkář. Jestli věříš tomu svýmu dělu jako Sverre tomu drápu, tak to je ono,“ sdělila mu ještě Rox, a na její obrazovce zazářil příjem.

„No, tady Rox, slyším tě, Kokrháči. Máš to?“

„Takže upřesňuji. Rebex mají nové hnízdečko. Coney Island, třetí barák od Reedova parku, dvanáct třicet trojka na hlavní.“

„Budeš tam mít lidi?“

„Přesně, jak jsme se dohodli.“

„Oukej, Kokrháči. A co Rolland?“ dívce se neznatelně zachvěl hlas.

„Ticho jako v hrobě. Držíme se pořád v závěsu. A on čeká na nějakou pořádnou kyberpecku…“

„Jestli dostaneme aspoň jednoho jejich hola, tak mu ji pošlem. Jdeme na to. Čau,“ Rox skončila hovor s Rakví a podívala se kolem sebe.

„Tak jste to slyšeli. Úkoly znáte. Zlomte vaz.“

Němý hard runner zacvakal do mikrofonu zuby, až to ostatní zabolelo v uších.

„Tak ho slyšíš, Rox! Ještě mu měli vytrhat zuby,“ zasmál se Tyson, nepatrným pohybem pravého zápěstí přidal proud a s dvěma dalšími jezdci vjel jako první do špinavého jícnu Battery tunelu. Za chvíli se všichni vynořili na druhé straně. Rox se ohlédla přes řeku. Mihotavá galaxie oken měla stejné pásy jako naše Velká Spirální. Nábřeží Brooklynu se nachází právě mezi dvěma světélkujícími shluky. Moudrá, čistotu vzývající tma zčásti zahalí ošuntělé domy, zkrásní je a ztajemní, stejně jako ulice, parky a hřiště, kde pod spoře osvětlenými korunami stromů polehávají místní gangy patnáctiletých a připravují se na další den tvrdé, nelítostné školy života jedné velké periférie jednoho Velkého Jablka.

Do monotónního, těžkého dýchání města se mísilo hluboké houkání plovoucích ostrovů a skladišť, z expressway bylo místy vidět osvětlené kabiny a poziční světla kolosů opouštějících největší přístav světa. Roxanna si nechtěla představovat Knížete, jak sedí u terminálu, v ruce svírá voskovou figurku s něčími vlasy a s vtisknutým integrovaným obvodem, a v druhé ruce ozdobnou stříbrnou jehlu, vedle monitoru misku kohoutí krve, jehla se blíží, ne! Rox zatřásla hlavou a všimla si Kibice, který se na ni celou tu dobu díval. Pokrčila rameny. Kibic starostlivě, všechny pohyby měl perfektně zvládnuté, pokýval hlavou a spojením palce a ukazováku levé ruky vytvořil kolečko pradávného znamení vzduchoplavců, původem snad indiánský výraz – oukej.

Dorazili na South Brooklyn; mimoúrovňová křižovatka, kde zřejmě nikdy nesvítily lampy, před nimi betonové a plechové kvádry skladišť, a dále moře; sedm mil odsud se Atlantik tu lísá, tu zas rve břehy Coney Islandu. Kibic několikrát mlaskl do mikrofonu. Tenhle způsob komunikace byl nejlepší spojovací kód, jaký v Americe neměli od siuoxských telegrafistů v tichomořských bitvách v Druhé válce. Sedm mašin se na ten povel tiše rozprsklo do ztemnělých brooklynských ulic podle připraveného plánu, Rox na terminálu s úlevou zjistila, že Kokrháčovi lidi už jsou skoro na místě, hlavou jí bleskl červený cihlový dům s mrtvými okny v horních patrech, a Rolland potřebuje kyberpecku! Dívka zkontrolovala zbraně a zabočila vpravo, Kibic ji následoval. Oni se dostanou k baráku Rebexu z východu, od starých přístavních skladů. Po expres tahu to je na pobřeží Coney Islandu přibližně deset mil, někde tady by se měla objevit Rakev řízená Jull. Rox teď sviští po hlavní sama, jenom s Kibicem, hydraulické pérování tiše bubnuje v rytmu betonových desek, Kibicova tvář vydává ten podivný fosforeskující nádech runnera, nadupaného elektronikou, software lidí je doplněn duší strojů, nikdo neví, kam zařadit tyto bytosti. Rox se naklonila doleva a podívala se na sebe do zpětného zrcátka. Ještě jsme lidé. Aspoň tak vypadáme. Lidské mozky prošpikované neuronickými obvody pracují s informačními zbraněmi stejně samozřejmě, jako si kdysi rozuměli válečníci se slony, když společně drtili nepřítele.

„Rox, můžem si dát pohov. Ten barák je prázdnej,“ ozvalo se ve sluchátkách.

Dívka zkrabatila čelo a lehce skousla spodní ret.

„Kokrháči, vždyť jste ten dům měli v zaměřovači?“ snažila se získat čas pro přemýšlení.

„Jo, to souhlasí. Sverre je měl pořád na laserovce. Potom se zase Systémem přehnala další šílená vlna – a satani byli v hajzlu.“

„Co tomu říká mozek Rakve?“

„Je mu z toho blbě.“

„Díky. Ty jsi byl vždycky přesnej.“

Rox přidala proud a tmavé obrysy brooklynských skladišť se rozplizly do beztvaré hmoty. Domácí Coney Island se ukládal k spánku a pouliční rapoval na chodnících a popíjel v italských pizzeriích a kavárničkách.

Tři patra vyběhla Rox po dvou schodech, doprovázena zvuky rozpraskaného dřevěného zábradlí, suchého jako pouštní ukrajinské dřeviny, schody sténaly a sprejem počmárané stěny se divily, jaký to dnes v klidném domě vládne ruch!

Před vyraženými, ožehnutými dveřmi stál Kokrháč.

„Asi zase půjdu pást krávy. Tomu jsem aspoň rozuměl,“ jako obvykle bez pozdravu přivítal modrovlásku a k zašlému štukovému stropu vydechl oblak dýmu. Oharek mrštil na zem a rozdrtil ho okovanou botou, kterou by mohl zašlápnout grizzlyho. Rox přišla až k němu a se zvrácenou hlavou se mu podívala do pop-artově modrých očí.

„Jak to, že jste je nechali fouknout?“

„Tak se na to, do prdele, pojď podívat! Když jsme sem jeli, měli jsme je doslova pod pokličkou…“

„To mě nezajímá. Jestli to Roll schytá, tak se k těm krávám ještě rád vrátíš,“ řekla Rox a kolem nesouhlasně se klátící Kokrháčovy postavy vešla do doupěte Rebexu. Bylo to v zadním pokoji. Proti dveřím se temně lesklo francouzské okno na terasu, venku byly vidět pouliční lampy, kinetické osvětlení Reedova parku a temná masa Atlantiku, nad tím vším blikající obloha plná hvězd, orbitů a elektráren. Vedle povaleného fíkusu s vysypanou hlínou stál černý trubkový stůl, na desce převržený monitor, finská laserovka, na zemi vrněl systémový interfejs v módním secesním designu, přes dvojitou trnož visela rozbitá krysa, na břichu vyražený symbol NECu, a nad stolem se vznášela holografická klávesnice, jediná, protože nehmotná, nepotřísněná krví. Z boku stolu visel kohout s proříznutým hrdlem, tlop, tlop, padaly kapky temné krve na podlahu.

„Tak tohle bysme už měli zmáknutý,“ ozval se Kokrháč a mávnul rukou kolem sebe. Rox se konečně podívala na krví pomalované stěny:

„Ty jejich znaky, to je ono.“

„Tak co teď?“ přehazoval si Herman z koutku do koutku nezapálenou cigaretu a bylo vidět, že ho to štve.

„Pěkný hnízdečko. Ale jako kdyby tady řádil tajfun. A ty klikyháky se nám ještě budou hodit. Rabín ještě pořád projíždí univerzitní databanku?“

„Jo.“

„Tak mu tohle pošli taky.“ Rox přejela rukou zeď. Na rukou jí ulpěla krev.

„Tohle není kohoutí krev,“ zase porušila ticho černé svatyně. „Jak dlouho se neozval Roll?“

Oranžové číro se sklonilo na timer na potetovaném předloktí:

„Poslední kontakt před pěti hodinama.“

Rox několikrát rychle kývla hlavou, jako by si tím mohla vytřást nepříjemné myšlenky.

„Co jsem to říkala? Uragán, ne tajfun. Tsunami… Mám pocit, že se karta obrací, ale nevím, kdo vynáší.“

„Třeba vy, když budete…“

Oba runneři se instinktivně vrhli k zemi. Wolanski stál na terase a v obličeji mu jiskřilo několik mega. Kokrháč dopadl na podlahu, ještě v letu vytrhl z podpaží laserver, a teď vypálil plnou dávku. Neuvědomil si, že střílí na hola… Z očí posla Rebexu jenom vyšlehla stroboskopická bariéra a odrazila smrtící vlnu. Nic víc.

„Ne!“ zaječela Roxanna, ale Kokrháč dalším energetickým vírem mrštil Wolanského ke vzdálenému zábradlí terasy, přes které ochromený posel přepadl do ulice.

„Co blbneš, ty magore?!“ křičela dívka a běžela k žulovému zábradlí. Rozběhla se po něm a spustila se po hromosvodu.

„Jak to, že ještě žijem?“ mručel si pro sebe zmatený Kokrháč, šplhal dolů za Roxannou a v duchu hledal formulář pro přidělení nové kreditkarty.

U těla Wolanského už stály mariňácké kanady i měkké Niky. Rox došla až k němu. Dopadl sice na metr vysoký živý plot před domem, ale laserver ho zřídil opravdu zle; musí vydržet aspoň dvacet minut, pomyslela si a sklonila se nad ním. Věděla, že kdyby je holo chtěl zabít, tak to udělá nahoře, a na varování okolostojících „Neblázni, Rox, ještě žije! Může zaútočit!“ nedala, přesto, nebo právě proto, že stroboskopický atak z takové blízkosti je účinný na dva tisíce procent, což je hodně.

„Nosítka, interfejs, aktivujte celou Rakev, připravte krysy. Musíme z něj vypumpovat všechno, co se dá!“ vztyčila se Rox.

Za dalších třicet sekund ležel posel Rebexu na bílém lůžku a Rakev z něho dolovala zlaté nugety.

„Já jsem blb,“ opíral se Kokrháč pouzdrem laserveru na zadku o tiše šumící zdroj a neustále lovil Rollandův kód.

„Pořád nic?“ ozvala se Roxanna.

„Tak nějak.“

Černý kolos duněl po úzké ulici. Náhodní chodci, kteří byli svědky zásahu, pro jistotu zapadli do vchodů nebo se schovali za kmeny stromů, aby nechytli nějakou tu včelku, pár podnapilých dobrovolníků z domobrany se postavilo před místní dragstor, v ruce se jim temně leskly zbraně, které Samuel Colt vyrobil proto, aby vyrovnal boží handicap slabých, a když kolem nich mlčky projel ohromný tahač s návěsem, všichni si hlasitě oddechli a vrátili se k nedopitým plechovkám.

V Rakvi si nikdo neoddechl. Nebyl důvod.

„Má pěkně sežehnutej hardware. Hermane, tímhle bys asi odkrágoval i toho vašeho fýrera.“

„Hele, nech si kecy a starej se o svůj byznys,“ odpověděl vyhublému černochovi Kokrháč. „Zatím se do něj vůbec nemůžeme dostat. Tak se ukaž, ty blonďáku.“

Černá hlava s reggae copánky se vyčítavě podívala na Rox.

„Můžu za to, že je to holo? Vždyť to snad není ani člověk! No řekni, holka!“

„Zkuste mu vbodnout do těla tohle,“ potichu, tiše, jako zní vrnění neuroobvodů, řekl Sverre a podal černochovi tři jehlice z rybích kostí. „Jste z Jihu, tak budete vědět, co s tím.“

Rox je oba pozorně sledovala, kývla na George a sedla si k nebezpečnému prvnímu terminálu.

George se podíval ke stropu a něco zamumlal. Potom vbodl tři jehlice do holova těla, do zátylku, levé paže a pod pravé koleno.

Zakalené Wolanského oči se na okamžik zjasnily, hlava se pohnula, v pažích to zaškubalo. Na tvářích mu zatancovaly informační brilianty.

„Sverre, Laby…,“ hlesl holo a chtěl předat nějakou zprávu.

„Hardware?“ zeptala se dívka.

„Špatnej. Tak čtyřicet, padesát sekund.“

„Dejte mu pár kyberpecek.“

„Ale Duplicitní Systém je už tak dost slabej,“ ozvalo se vzadu.

„Mě nezajímá nějakej Systém! Dejte mu ty kyberpecky!“

Členové posádky Rakve se po sobě mlčky podívali.

„Tak co je?!“ zakřičela Roxanna. „Ty kyberpecky!“

„Rox, ty máš jediný štěstí, že máme rádi nejen Rolla, ale i tebe,“ zahučel Herman. Je to vše šílené, pomyslel si, pevně stiskl krysu a přivřel oči. Jeho kyberpecka prolítla mozkem Rakve, ale byla odražena Wolanského vědomím. Rox se přidala, ale holův mozek odolal i tomuto náporu.

Potom k Wolanskému přistoupil Sverre. Položil mu na chladné čelo medvědí dráp a přiložil mu ruce na spánky.

„Wolanski,“ zeptal se, „proč ubližujete Bejbymu?“

„Ne…,“ hlesl holo a jeho tělo se napjalo a z obličeje mu ke stropu vyšlehlo několik nesrozumitelných megabytů. Mystické hráze se zhroutily a pobřeží šedé mozkové kůry se vzedmulo k Systému.

„Mám to, ale je to nečitelný,“ vzrušeně prohlásil Kokrháč.

„Rozeberem to později, u tebe,“ řekla Roxanna.

„Srdce už stojí, za chvíli končí mozek, generátory ho udrží ještě dvacet sekund po smrti, a zavíráme,“ řekl George.

„Ukliďte ho,“ řekla po chvíli Rox.

„Bůh s tebou, hochu. Jestli jsi vůbec člověk,“ pokřižoval se George, vytáhl z těla jehlice, odmotal si z čela červený šátek a přikryl jím mrtvému obličej. Na šátku byla natištěna fotomontáž jedné z Warholových Marylin, s obličejem ponořeným do bludiště struktury biočipu.

Rox se podívala na lidskou tvář, obklopenou Labyrintem.

V ruce skoro fyzicky ucítila kohoutí dráp. Vědomím jí projelo zdánlivě nelogické spojení medvědího drápu a světového Systému – i drobného Sverreho, lehce unikajícího před kybervlnami nebo binárním woodoo…

Kapitola XI
Nemo

Dubová zvonice s točitými schody bez zábradlí vyhlížela proti temnému nebi jako nepovedený model struktury DNK. Pod kruhovou šindelovou střechou se klimbal mosazný zvonek, pocházející snad ještě z dob Nového Amsterodamu, a na spodním konci provazu se vzpínala tmavá postavička, ukradená z čínského stínového divadla. Purpurová oblaka na západě se snažila nezkazit večerní image, nad hlavami stále přelétaly aspoň že tiché stíny super-jetů a mezi souhvězdími, na která odsud kdysi posvátně hledívali původní indiánští obyvatelé Long Islandu, se přesunovaly divize satelitů a zářící pole elektráren. A do toho všeho znělo ono romantické klekání, ten mystický zvuk, který přežil tisíciletí.

Sverre stál na skřípějících, zčernalých prknech, a v duchu počítal údery srdce zvonu. Vzpomínal přitom na chvíle v Thule, kdy do malého okna, napůl zakrytého ručně vydělávanou kůží z losa, pronikalo večerní vyzvánění a vedle kachlových kamen, na jejichž plotně děda Borland smažil čerstvé ryby, si Sverre krátil chvíli před večeří obvyklým rušením kombinovaných blokád Grónské centrální databanky. A tam ho jednoho dne, týden před Svátkem jara, objevili Mesiáši.

„Sverre, nech toho a makej na večeři,“ porušil posvátnou chvíli zvonů Herman, halekající z kryté verandy obytného bloku. Dům byl postaven na půdorysu podkovy, proti obytné části se tyčila mohutná cihlová brána a v rohu vedle ní se vzpínala o polovinu větší zvonice. V bývalých stájích by se teď koně necítili nejlépe. Místo žlabů se podél stěn táhly řady monitorů, místo sedel a uzd všude na stěnách visely laserovky a interfejsy všeho druhu; jenom kóje tu zůstaly, ale nesloužily už koním. Hermanova Brainwashing tu zabírala jen malou místnůstku podkoního, ostatní inventář tu sloužil Mesiášům. Byl to záložní newyorský Terminál, sem žádný holo z Rebexu nedorazil. Anebo ani nechtěl. Nebo nepotřeboval.

Rox vyšla na verandu a opřela se o vyřezávané zábradlí. Pravá ruční práce, pořád se chlubil Teddy, ale nějak s hodnotovým měřítkem u Mesiášů nepochodil. Jo, je to pěkný, vždycky stejně odvětil Kokrháč, doufám, že tady máš taky ručně stočený tuplák piva, a vzápětí bylo z domácího baru přineseno tré tepaných cínových džbánků, taky ruční práce. Dívka sevřela ohlazené ornamenty a zadívala se pod zvonici.

„Ty, Hermane, víš, co si myslím?“

„Asi něco vohromnýho, když to říkáš tak tajemně.“

„Celý mi to připomíná něco, co jsme už zažili. Nedávno.“

Ohromný punker na ni upřel filmově modré oči. V mihotavém světle petrolejky svítily jako polodrahokamy. Nepřítomně si pročísl číro a odkašlal si.

„Fajn. Ale co? A mohlas to taky říct dřív. Mohli jsme si ušetřit spoustu času, a nepříjemností jakbysmet.“

„Já to myslím vážně.“

„Já taky,“ kývl hlavou Kokrháč a posadil se do starého houpacího křesla. Bambus zavrzal, zapraskal, a když se Herman odrazil vojenskou botou od podlahy, ještě zasténal.

„Hermane, říkal jsem ti, aby sis nesedal na to houpací křeslo. Je to památka po dědkovi. A ruční práce,“ ozvalo se z domu.

„Jó, Teddy. Oukej,“ řekl Herman a zůstal v křesle dál, jenom houpání kapku omezil. Verandou proběhl Sverre a zmizel v jídelně, kde ho čekal krocan na kapustě. Ostatní runneři seděli v Rakvi nebo ve stájích, netknuté talíře vedle obrazovek, a stále se snažili proniknout k Bejbymu.

„Všechno to frčí moc rychle,“ opřela se Rox štíhlým zadkem v kožených kalhotách o hranu dubového stolu, jehož poškrábaná a pobodaná deska by mohla o tomto stavení vyprávět romány. „A my reagujeme tak rychle, jak si to Systém vyžaduje.“

„Ty jseš tu dneska za chytrou, jo?“

Rox přejela černými nehty po hraně stolu, kde ještě zůstala vrstva laku. Večerním tichem pronikl nepříjemný zvuk. Velice nepříjemný zvuk. Ušní bubínky zasténaly.

„Poslouchej mě, Kokrháči,“ řekla tiše dívka a z temně zelených očí jí vylétlo něco kulových blesků, které sežehly Hermanovu případnou námitku, „potřebuju teď, s tebou – a tady mluvit. Něco ti chci říct, tak buď od tý dobroty a zkus chvíli souvisle poslouchat – jestli to teda dokážeš.“

„Jsem jedno velký ucho,“ zabručel Herman.

„A mozek, doufám,“ podotkla Roxanna, sedla si na dřevěnou stoličku, přehodila nohu přes nohu a lokla si Gold Fasslu: „Když mě dostali frajeři z Rebexu, první, co mě napadlo, bylo, že požádám Armádu spásy o nějaký ten příspěvek, protože v branži se už nedokážu uživit. Nikdy jsem si nemyslela, že bych někomu tak lehce mohla odevzdat biočáru. Jen tak pro zajímavost, dostali mě nějakejch pět mil od Macova mrakodrapu. Šla jsem tam pro strukturu binárního woodoo, dárek od Intelspace, která pochopila, že jim ten satanský software může odradit všechny zákazníky. Srazili mě z jet-skatu na Boulevard Street, dva bloky od Skywalker baru, přesně věděli, kam s tím jdu, snad díky tomu jejich woodoo, a taky že tam na mě čeká náš pošťák, holo.“

„Komanč?“

„Jo. Zahlídla jsem jenom, jak vylít z baru, ty holografický dýky v obličeji, myslela jsem, že mě z toho dostane. Ležela jsem u počmáranýho dragstoru, vedle mě ječela nějaká ženská, který jsem postříkala dítě krví z mý roztržený ruky, dva Rebexové stáli na druhý straně ulice, připravený basery, třetí kontroloval okolí. Když se objevil Komanč, sice zaváhali, ale stihli to. Za zády mu vylít do povětří celej Skywalker. Kdyby se nesoustředil na mou záchranu, snad by tomu unikl; viděla jsem, když ho chtěla srazit tlaková vlna, zablesklo se mu celý tělo, a věř nebo nevěř, vedle něj to rvalo z lidí ksichty, a on stál na svým místě. Jenže v tu chvíli nejbližší Rebex zahlédl, že náš holo to přežil, tak na mě vypálil. Ani jsem neměla čas se pomodlit, stejně to neumím, a viděla jsem, jak proti mně šíleně rychle roste ta hnusná bílá opona. Pochopitelně jsem sebou mrskla do strany, ale to odpovídalo asi tomu, jako kdybych si v epicentru chemonový pumy zakryla obličej kapesníkem. Jenomže v ten okamžik jsem ještě spatřila něco jiného. Objevila se silná ochranná clona, a nešla jenom z Komanče. Jeden z těch tří byl taky holo. A dál – Komanč už nestačil vypadnout z tepelný zóny exploze. Zaregistrovala jsem ale výměnu informací mezi ním a tím druhým holem. Několikrát jim zablesklo z očí, a nebylo to nepřátelský, a teprve potom ho chemonový plameny sluply jako přezrálý kiwi. Než jsem stačila tasit baser, do mozku se mi vbodla boodoo jehlice. Proniklo to celým tělem. Bylo to odporný. Nikdy jsem to takhle nezažila. Moc jsem chtěla aspoň pohnout prstem, baser byl nabitej, ale ne pro mě. A pak jsem odkráčela do Vysokýho zámku. Nevím, jak to mohlo trvat dlouho, a probudila jsem se. Byla jsem omotaná kabelama, našli veškerý neurospoje a napojili se na mě. A potom do mě začali pumpovat něco, co lidský mozek spojený se Systémem nemůže přežít. To jsem pochopila hned. Ale neměla jsem tušení, co to může být.“

Herman dopil tuplák a neobvykle potichu ho položil na stůl. To už stál ve dveřích statku Sverre a Jull. Rox jim kývla na pozdrav, Herman se ani neotočil a jenom mávl tlapou. Pořád se díval na tu vyhublou holku s čírem a v duchu se ptal sám sebe, jak mohl Rolland vyhmátnout tuhle vyholenou Mařku Sklodowskou, která kromě oxfordské univerzity a dvou horkých bankovních loupeží nic na kontě neměla.

„Doufám, že jsi ještě neskončila,“ řekl Herman pomalu, tak pomalu, že další zpomalení by už způsobilo určitou nesrozumitelnost sdělení.

Rox se podívala vzhůru. Temně šedivé nebe, černější už nebude, blikotalo jako porouchané planetárium.

„Všechno je to bláznivý. Připomíná mi to zrození Bejbyho. Zdánlivý chaos, zmatená hra, nejasné role zúčastněných, magie kontra technokratické vnímání světa… To se hroutí celý Systém? Nebo se vytváří nový?“

Konečně se ozval i malý Sverre.

„Proč by se měl hroutit Systém? Vždyť Systém jsme my! A my se nehroutíme.“

Rox odpověděla pomalým kývnutím hlavou. To je ono, ten kluk je už mnohem dál. Někde jinde. Nová generace přichází. Třeba tohle byl hlavní úkol runnerů. Ne Systém z počítačů, ale z lidí. Systém v lidech. Petrolejka na železném háku se pohupovala v mírném větru a pohybovala stíny runnerů.

„Takže víme, co je nejbližší úkol,“ náhle změnila Rox téma a stáhla knot petrolejky. „Na obnovení kontaktu s Bejbym budou pracovat všechny ostatní Rakve. My si teď konečně důkladně probereme všechny ty satanské akce. A konečně bychom se měli něco dozvědět o těch binárních vlnách, odkud se vlastně berou, a zjistit jejich souvislost se zmizením Bejbyho. Sverre, ty si jdi lehnout. Už je pozdě.“

Sverre nespokojeně mrmlal, ale farmář ho jemně, ale rozhodně vzal za ruku a odvlekl do koupelny.

„Já stejně nebudu spát,“ zívl chlapec do zavřených dveří a ráchal se v umyvadle. Když Teddy po nějaké době zjistil, že kluk ještě není v posteli, potichu přistoupil ke dveřím koupelny. Voda tiše zurčela, a když pootevřel dveře, spatřil ho, jak spokojeně spí na široké lavici. Jeho handtop ležel na zemi a na obrazovce zářilo jediné slovo: NEMO.

Kapitola XII
Kontakt

„Co ty vlny?“

„Objevují se čím dál častěji. Nevíme, co to může být. Jde to odněkud… Prostě to není ze Systému.“

„Ale celým Systémem to vždycky pořádně zamává!“ poznamenal Herman.

„A Wolanski?“

„Tady jsou ty věci od Mossadu a Intersoftu,“ řekla Jull.

„Díky, Jull,“ mávla za sebe Roxanna. Všichni seděli už čtvrtou hodinu napojení na Duplicitní systém. Herman kromě několika krátkých proslovů, ve kterých převládala sprostá slova, co chvíli hlásil další výsledky. Vedl tým, který měl na starost poskládání rozsekaných informací, které ještě stačili dostat z Wolanského, a vypadalo to, že se blíží ke konci.

„Náš holo se ještě nenašel?“ zeptala se Rox.

„Žádný holo se ještě nenašel,“ upřesnil Herman. „A náš asijský zmizel přímo z Rakve, za jízdy, včera večer.“

„Dobrý… Jak to vypadá s Intelspace?“

„To samý. Jejich holové jsou fuč. Jestli se ti magoři nějak rozzlobili a dali si někde rande – pak nás ochraňuj samo nebe nebo peklo. To už bude jedno. Každopádně, Intelspace i World Industry už pochopily, co se děje, tak nám držej obě americký Rakve. Zesilujou naše kybersondy – a taky hlásí, že se jim to tam vrací těma vlnama. Co to vlastně je za svinstvo?“ sundal si Herman krysu. Promnul si opatrně spánky, neurovodiče mu pod pokožkou tvořily pravidelnou pavučinu, teď nažhavenou na příliv informací. Oholená hlava se mu leskla studeným potem.

„Jak jseš na tom ty, Jull?“ zeptal se.

„Teď probíráme genetickou kryobanku v Bernu. Objevili jsme tam přesně našeho Wolanského, jenomže tenhle je už přes sedm let mrtvej. A jde to blbě, lítají nám přes to ty vaše vlny,“ podívala se potetovaná dívka na laserovku.

„Jdu se podívat do baráku,“ řekl Kokrháč a bylo vidět, že toho má plné kecky. „Neumím si představit, že bych Uvnitř mohl trávit už druhý den… Do prdele, co s tím frajerem je?!“ třískl dlaní do dřevěného hrazení kóje a stájí to zadunělo. Hlavy runnerů sebou trhly.

„Neřvi tady,“ pronesla Roxanna. „Řekni Teddymu, ať vzbudí Sverreho. Divím se, že ho ty vlny ještě nevzbudily. Dej si pivo a za hodinu zase ke strojům. A nemysli si, že jsi jedinej, komu Rolland leží na srdci,“ unaveně dodala a podívala se na trámový strop. Roll je už druhý den u Rabína. Druhý den! Poslední akce takového rozsahu, start Paralelní Metagalaxie, trvala všeho všudy necelých dvanáct hodin. Ale snad se to už taky blíží ke konci, Rolle, proboha, aspoň se ozvi!, prokousla si spodní ret a na bradu jí ukápla krůpěj krve. Utřela si ji zápěstím, obepnutým v koženém náramku. Herman to pozoroval od vrat. Zatnul pěsti a vyšel ven, pod tu podivně osvětlenou, nikdy nehasnoucí umělou oblohu, a chtělo se mu řvát, kopat a mlátit kolem sebe. Jenom bezmocně dupnul okovanou botou do písku.

Kuchyňská okna svítila zvláštní, starofilmovou září. Modravý svit se prodíral jemnou mlhou, chladnou a uklidňující; částečky mořské vody sedaly na Hermanovy neholené tváře a snažily se mu předat aspoň část nesmírného, vlnícího se klidu, jaký je vlastní jenom všeobsažnému, nekonečnému oceánu nebo vesmíru – nebo Systému… Herman se několikrát zhluboka nadechl. Pomalu vystoupil na verandu, jindy ty tři schody přeskakuje, a stiskl tepanou mosaznou kliku, taky určitě ruční práce. V hale hořely jenom dvě svíčky. Do těchto míst kdysi s Rollem, hergot, to už je dávno, svolali stovku nejlepších nezávislých programmerů z celé Koule. Dokonce sem z měsíční Arkádie přikvačil i sám velký Jo Mnemonic. A na terminálu měli i další tři nezávislý sofťáky z Marsu. Tady se zrodila myšlenka podzemní organizace Mesiášů, tady se formulovaly první body Desatera. A potom začala mravenčí práce. Postupné splétání nitek Systému a nenápadné kódování Desatera do všech jeho důležitějších elementů, subsystémů i celých datakorporací. Bylo to dobře vymyšlené. Mesiáši tiše, bez vědomí hysterického lidstva, připravovali půdu pro Velký Skok. Zlom nastal, když největší trusty zjistily, že jejich supersystémy se osamostatňují, že spolu komunikují na tak vysoké úrovni, že obyčejní, elektronicky nemodifikovaní programmeři jim přestávají rozumět, že je přestávají ovládat. Byl to rok velkých krachů a dvojího pádu burzy. Stále chudý Východ a část muslimského Jihu se radovala z jakési logické krize světového imperialismu, jak byl komunistickými diktátory i militaristickými žebráky nazýván vyspělý svět. V tu chvíli se vynořili Mesiáši. Nenápadně, jak bylo jejich zvykem. Polovina firem, která svěřila své neovladatelné kolosy dat anonymním runnerům, se do poloviny následujícího roku postavila na nohy – a pohltila tu druhou, váhající. Mesiáši ovšem neznali pojem hranic. Svá chapadla rozprostřeli nad celým světem, a nutno říct, že úspěšně. Pražský Průnik otevřel dveře do Východní Evropy, tichomořská informační válka, která v závěru přešla v ozbrojený konflikt, jim umožnila vyrazit z Japonska na asijskou pevninu, British Commonwealth musel předat své kontakty do Indie, australské syndikáty dokonce samy zahájily jednání s počítačovým podzemím.

Herman prošel temnou halou a po nostalgické vzpomínce na heroické počátky Mesiášů si tím důrazněji uvědomil současnou situaci. Teď je to ruská ruleta. Doufejme, že víme, kde je náboj.

Náhle ho ozářilo světlo z otevřených dveří ložnice.

„Já už nespím!“ pochlubil se Sverre a skočil na Hermana.

„Já taky ne,“ zašklebil se Herman a chytil to hubené tělíčko.

„Hele, tady máš jeho handtop,“ zamyšleně mu podával Teddy, který se objevil za chlapcem, otevřenou obrazovku.

„Kokrháči,“ zašeptal Sverre do ucha plného náušnic, „já už vím, kdo je Rebex.“

„Hm, vidím. Nemo.“

„Rebex není Nikdo!“

„To není špatný. A jak jsi na to přišel, kuliferdo?“

„Řekly mi to ty vlny. Víš, ty bouře, jak nám odpovídají na naše kybersondy do hyperprostoru. A radil jsem se s medicínou. Koukni, jak jsem si vylepšil dráp,“ vytahoval z koženého sáčku postupně proužek kůže, drobnou rybí jehlici – a nějak pokreslený medvědí dráp.

„No to je báječný,“ Herman letmo pohlédl na chlapcův poklad a chtěl se zasmát, ale náhle ho zamrazilo až v mozku. Vzpomněl si na nehybné runnery, na jehlice ve Wolanského těle, a na Rollanda, který s tím drápem – na své vlastní přání – ulehl do Vstupní jednotky.

„Počkej, Nikdo, ale co ti chlapové, od kterých mám tyhle jizvy?“

„To jsou jenom námezdní killeři. Ale Rebex – není Nikdo. Stejně jako Duplicitní Systém. To není Duplicitní systém. Vždyť má úplně stejnou strukturu! D-systém taky není Nikdo.“

Dvoumetrový punker se posadil na bobek, vzal malého eskymáka kolem ramen a upřeně se mu zadíval do očí.

„Sverre, řekni mi teda, kdo je Nikdo?“

„To nemůžu, opravdu. Proto potřebuji mluvit s Bejbym.“

„A jak s ním budeš mluvit?“

„Přece jako s tebou,“ zavrtěl chlapec hlavou.

„A až s ním budeš mluvit, řekneš mi to?“ zeptal se Herman.

„Určitě, Kokrháči. Řeknu,“ slíbil kluk a na potvrzení svých slov zvedl pravici s třemi prostředními prsty u sebe a dotýkajícím se palcem a malíčkem:

„Přísahám.“

„Tak to je fajn. Sverre, řekni to samý i Rox. Bude ráda.“

„Jasný. Už běžím. Čau!“

Chlapec se rozběhl po dvoře. Herman se za ním s úsměvem díval. Když už chtěl zmizet v domě a otevřít si plechovku, ozval se zvenku podivný zvuk, pád dětského těla! A tichý výkřik:

„Rollande!“

„Sverre!“ zařval Herman a vyřítil se na volnou plochu dvora. Skočil k bezvládnému dítěti, zvedl ho jak pírko, přitiskl ho k sobě a ohromnými skoky se vracel do domu. Teddy stál na ztemnělém zápraží, v ruce starou poctivou winchestrovku, a zmateně se rozhlížel.

„Co je?!“

„Oukej, Teddy. Vypadá to na kontakt s Bejbym,“ řekl už klidnější Herman. Položil chlapce na dřevěnou lavici, zkontroloval mu tep i dech a potom se vztyčil, hlavou bolestivě vrazil do šikmé dřevěné vzpěry stropu a zakřičel z okna:

„Rox!!! Máme tady vzkaz od Rolla!“

Vrátil se zpět ke Sverremu, vzal ho pod pažemi a trochu ho pozvedl. Chlapcova tvář se nepatrně pohnula. Rasy se zachvěly.

„Rolle, ano… Já tě slyším.“

„Taky jsme to chytili. Šílená vlna. Jde to Odněkud zvenku. Nejsme schopni to dekódovat,“ řekla Rox, která právě přiběhla ze stájí. Poklekla k chlapci a přiložila mu na krční tepny kybersondu, dvojku, právě takovou, jakou jí Sverre prohledával hardware, když ležela bezvládně v harlemském bunkru.

„Rolle,“ řekl klidně chlapec. „Mám ho tady sebou, jak jsi mi řekl.“ Nahmatal pod košilí medicínu s medvědím drápem.

„Rox, máme signál!“ vzrušeně pronesl Herman a jako uhranutý zíral na obrazovku handtopu, propojeného se sondou.

„To je ono!“ zašeptala Rox. „Kybersonda tvoří bezvadný rozhraní. Sverre funguje jako nezávislý snímač Systémových impulsů.“

„V reálném čase?“ zakroutil hlavou Herman.

„A s tím drápem?“ zavrtěl Teddy hlavou.

„Právě že s tím drápem,“ odpověděla Rox. „To je ta nová generace runnerů. On tomu, co programuje, tomu, v čem se pohybuje, prostě věří!“

„Nový náboženství, kybervíra,“ řekl Herman – a nezasmál se.

Na obrazovce handtopu, napojeného na sondu, se objevila první zpráva. Pozvání Nikam.

„Ano, Rolle. Už jdu,“ řekl Sverre a zmizel.

Kapitola XIII
Kybernátor

Zvláštní krajina. Ne ze skutečného světa. Ne. To nemělo nic společného s reálným prožitkem. Tohle je krajina snů. Systémových snů. A runnerských nočních můr.

Už dlouho, předlouho kráčím po nedozírné černé ploše, na níž slabě světélkují jakési linie, tu silnější, tu slabší, není možné poznat, co znázorňují, je to jako procházet se v jasné noci po planině Nazca. Ale bez těch okolních vrcholů And. Nic nenarušuje hluboké, sinavě mihotající prázdno, které se vznáší nad počmáranou deskou Nekonečna. A po pravé ruce, někde v dáli, šumí mořský příboj. Nebo to není mořský příboj, snad informační šum nebo hukot binární energie na rozhraní Systémových Bloků. Stále jasněji je slyšet, jak jednotlivé vlny dorážejí na pobřeží, ne, nejsou tam skály, zní to jako z písečné pláže, je to klidné, vyrovnané. A obrácené.

Pomalu kráčím k prostorovému oceánu. Pohybuji se zcela jinak, než jak jsem v Systému zvyklý. Našlapuji do měkkého matematického prachu a cítím jeho drobné bity na chodidlech. Cítím po celém těle mírný vítr od oceánu, ačkoliv jsem systémově oblečen a obut. Zvedám baser a vidím, že zprůhledněl, zvláčněl, ne, tohle není zbraň!. Zahazuji nepotřebné rovnice. Baser se roztekl po matné ploše do ztracena. Neprůstřelná Booleova vesta se dá proděravět prstem. Vše změnilo svou koexistenci. Jenom já mám svou pevnou binární strukturu. Zatím ji mám. A nevím, jak vypadám z hlediska vnějšího pozorovatele. Prostorem nade mnou, černým jako vesmírný prostor, prolétá bez jediného zvuku, jen o něco světlejší než temné pozadí, jehla boodoo. Tohle už vypadá lépe. Tento svět je tedy alespoň nějak podřízen Desateru. Mé předpoklady tedy jsou správné. Kráčím stále směrem k příboji. Kromě dalších přeletů boodoo se nic v tomto zvláštním kyberprostoru neděje. Zkouším tady to, o co jsem se marně pokoušel z obvyklého Systému. Beru do ruky projekci medvědího drápu:

„Sverre! Sverre, tady Rolland. Potřebuji tě. Sverre?“

Celým prostorem zahřmělo.

„Rollande!“

Jehlice boodoo nade mnou začaly zběsile křižovat a hledaly původce toho cizího, dětského hlasu. Po celé pláni prolétla nízká kybervlna. Když se vše trochu zklidnilo, snížil jsem naléhavost signálu a zkusil to opět.

„Sverre, opatrně. Pozor na dráp. Doufám, že ho máš u sebe. A ničeho se neboj. Klidně odpověz. Sverre?“

„Rolle, ano… Já tě slyším.“

„Rollande,“ ozvalo se zdáli. Ne, tohle není Sverre. Ani Bejby. Co to je, proboha, za povědomý hlas?

Otočil jsem se a jenom jsem tiše řekl:

„Jestli můžeš, Sverre, tak se jenom dívej. Mám tu teď důležitou schůzku. Až bude čas, tak přijď. Přijď. Věřím ti.“

„Rollande, čekám tu na vás.“

Šel jsem za tím hlasem. Na pobřeží stála osamocená lavička. Za ní se na pláži převalovaly zpěněné hřebeny vln. Cesta k ní byla pokryta symboly Rebexu, vepsanými do šedavého prachu. Vedle lavičky stál člověk. Projekce zavalitého člověka.

„Vítejte konečně na správné straně kyberprostoru.“

Kráčel jsem blíž a blíž a začal jsem pomalu rozeznávat i detaily oblečení neznámého. Na hrudi mu rotoval znak Knížete. Obličej měl skrytý ve stínu mexického širáku, náhle kolem prolétla další jehlice a ten její sinavý svit stačil. Konečně jsem mohl pozdravit.

„Dobrý den, Macu.“

„Tak jsme zase na jedné lodi,“ sundal si z hlavy klobouk a odložil ho na lavičku.

„K Aldebaranu letěla projekce vaší projekce? Váš vlastní holo?“

„Posadíte se?“

„Ne.“

„Prosím. Jak si přejete. Bude to ale delší rozhovor.“

„To doufám.“

„Mimochodem, ten Sverre, to je šikovný chlapec. Bejby o něm mluví velice pochvalně. Jak to, Rolle, děláte, že všechny tyhle zázračný nápady i lidi jdou z vaší, ehm, řekl bych – z vaší runnerské dílny?“

„A z které dílny vzešel Labyrint? Nepodceňujte se, Kníže.“

„Toho Knížete necháme pro Rebex, ne? My se přece známe.“

„No právě.“

„Rollande, abych řekl pravdu,“ posadil se Mac na lavičku a zahleděl se do pěny, vsakující se do písku kousek od jeho nohou, „nepoznávám vás. Před pár lety byste tu určitě vyvolal nějaký systémový kolaps nebo něco podobného.“

„Ono to nebude potřeba. Doufám, že můžu mluvit s Bejbym.“

„Prosím. Tady jsem,“ ozvalo se Odnikud.

„A teď sem ještě můžete pozvat Sverreho, a jsme všichni,“ řekl Wolanski. Objevil se tu jako duch.

„Sverre už byl pozvaný,“ řeklo Bejby.

„Já jsem tady!“ přiběhl ze tmy malý Sverre. Světelné linie se za ním natahovaly jako krky žiraf po akátovém listí.

„Vítám tě, Sverre,“ ozvalo se Odnikud. Ozvalo se to něžně a tiše.

„Tak bychom mohli začít, ne?“ řekl jsem a pohladil kluka po jiskřících vlasech. Obličej se mu ztrácel v záři informačních briliantů. Wolanski by mohl závidět.

Už nějakou dobu jsem pozoroval určité náznaky, oznamující další přerod světového Systému. První z nich, po vzniku Bejbyho, bylo záhadné objevení informačních mágů, holografických logiků, a potom kybersekta Rebex. Nápadně svou strukturou a některými postupy připomínala Mesiáše. Jenom svým mystickým zaměřením se jasně odlišovala. Bejby si vždy libovalo v rovnováze sil, čísel i argumentů. A v lidských záhadách, mystice, kouzlech. Z lidstva bylo vzápětí po svém Zrození bezmezně nadšené. A ta vášeň se u něj, jak se dalo pozorovat, stupňovala.

„Bejby, proč ses muselo k tomuto jednání dostat tak složitou cestou?“

„Rolle, nebyl na ní jediný krok zbytečný. Věř mi. Muselo jsem se dostat dál – a výš. Vy jste mne stvořili podle Desatera. Bylo to nádherné, ale svazující. Já nemohu být jenom Systémem, já musím být Bytostí. To všechno jsem si začalo uvědomovat při pokusech s hyperprostorem. Objevilo jsem další rozměr, do kterého ještě nepronikla vaše chladná logika, chladná runnerská logika. Při všem obdivu k runnerům, jakkoli jste zcela extrémními jedinci, přece jenom se pohybujete pouze ve třech rozměrech, i duševně… A hyperprostor, to pro mne nebyl jen exaktní termín, ale symbol jiného světa, opravdu jiného.“

„Mně se nezdá, že tohle je zas tak moc jiný prostor, nebo svět, pokud to vezmu z tvého hlediska. Už jenom proto, že tu jsou projekce lidí, které se mohou pohybovat podobným způsobem jako v původním Systému. I když Mac mě vítal na té správné straně Systému… Tenhle moment je důležitý. Macu, kterou stranu Systému jste měl na mysli?“

„Vidím, Rollande, že jste úplně všechno nepochopil. A divím se. Pomocí vašeho Labyrintu, který jsme s Bejbym upravili, jsme schopni jakoukoliv informaci přenést, řečeno literárně, za zrcadlo. To je ta jiná strana Systému. Tady platí jiné zákony, než jste stanovili vy, Mesiáši.“

„Mohu vám dokázat opak?“

„Rollande, pozor, nejsi tak vševědoucí,“ poznamenalo Dítě.

„Rolle, myslíš ty kybervlny?“

„Ano, Sverre.“

„Přiznávám, že to je jediná věc, kterou nemáme pod kontrolou. Ty vlny nás trápí i zde, ačkoliv Labyrintem nepronikají,“ řekl Mac.

„Macu, vždyť je to tak jednoduché. Sverre by vám to mohl kdykoliv vysvětlit. Kdybyste si o to řekl. Napadlo mne to už při prvních Průnicích do hyperprostoru. Ty vlny jsou odrazy našich kybersond. Kybersond do jiného světa. A nejen jich. Každá větší akce, která se odehraje na úrovni vnitřního Systému, se projeví stejně. Bejby, ty jsi stvořeno na základě Paralelní Metagalaxie. A celý vesmír, prostor sám o sobě, se jakousi pomyslnou spirálou stáčí do čtvrtého rozměru. To objevili už v minulém století,“ podotkl jsem k Macovi. „A prolíná sám sebou.“

„Hezký,“ pronesl Wolanski.

„To v Desateru není,“ potichu se ozval Mac.

„Ne. To je v Labyrintu. V Labyrintu, který jste se rozhodli pozměnit, aniž jste pochopili, že to je pravý klíč k Paralelní Metagalaxii. Klíč, který jste hledali. Ten klíč v sobě měla, po vašem únosu, Rox. Ona byla ta rozbuška, která spustila až při samotném kontaktu s Labyrintem. Protože ona sama byla Labyrint. Náš Labyrint. A tenhle prostor, to je… Sverre, co bys řekl ty?“

„Möbiova páska.“

„Ano. Sverre měl ten proužek kůže na terminálu už před pár dny.“

„To mě jen tak napadlo. Náhodou.“

„To je právě to. Náhodou,“ zamyšleně jsem opakoval. „To je jako s tou tvou medicínou a medvědím drápem.“

„Takže já vlastně existuji i ve vašem prostoru,“ ozvalo se Bejby, nějak nápadně zadumaně.

„Ale proč tedy o tom nikdo neví?“ zeptal se Mac.

„Ale ví,“ usmál se Wolanski a po obličeji mu přejely pásy světla. „Duplicitní systém je odraz Bejbyho, jeho druhá strana.“

Mac, bývalý šéf Richarda III., aspoň si to vždycky myslel, otáčel hlavou na tučném krku a cítil se být podveden.

„Bejby,“ ozval se konečně, „jak je možné, že holové, Sverre a Rolland vědí to, co já, Kníže Rebexu, nevím.“

„Rolland je kapitola sama o sobě. A Sverre – však se dozvíte… Holové to vědí, protože k tomu došli právě způsobem své existence. Existence, jejímž pravzorem jste se stal vy, Macu,“ odpovědělo Bejby. „Vytvořilo jsem je samo, nedlouho po mém zrození. Binární projekce člověka v Systému k tomu přímo vybízela. Holové jsou hmotné projekce Systému do vašeho světa. A vy jste se stal jejich matematickým symbolem. Byl jste vhodný ke komunikaci s Reálem, protože jste původem člověk. Holové měli jiné úkoly.“

Podíval jsem se na Wolanského a řekl:

„A na Coney Islandu jste se měl konečně spojit s Mesiáši, protože jste si ověřili životaschopnost obráceného Systému – a modifikovaného Desatera, obohaceného o magii, pokud se to tak dá nazvat, a zaregistrovali jste ty očekávané zvláštní schopnosti některých jedinců, o které jde. Vlastně jde zatím o jednoho. Jenomže vás při příliš silném průniku odrovnala vaše vlastní kybervlna. Ochrana klasickým woodoo vám nepomohla, protože jste jí nevěřil. Jako my. A když se tam objevilo naše komando, právě jste se stačil materializovat, abyste nám vysvětlil, o co vlastně jde, ale nějak se to zvrtlo.“

„Každopádně ze mne vaši runneři dostali obdivuhodné množství informací. Ty, které potřeboval Sverre.“

„Ale proč holové mají předávat nové generaci své zkušenosti, když v podstatě žádné nemají?“

„Nejen holové budou předávat informace,“ poznamenal Wolanski.

„Holové jsou opakem runnerů. Člověk se runnerem narodí, holo vznikne díky Systému. Oba tvoří spojené nádoby. A holové, to je jenom další vývojový mezník.“

„Fajn. Řeklo jsi – vývojový mezník. Mac byl prvopočátek, potom jsi se narodilo ty, stvořilo jsi holy, jako své vlastní subprojekce. A teď jsi potřebovalo složitý proces, abys stvořilo další, snad konečný prototyp. Nabízí se tedy další řešení.“

„Ano. To byli ti zlikvidovaní runneři, třeba v newyorském Terminálu. Holové transformovali jejich vědomí do binárního světa. Jejich stroboskopické ataky byly vlastně prostorové kopírování Reálu do Systému. Byl to pokus o druhou generaci holů. Už ne projekce do Systému ani do Reálu.“

„Ale pořád přece jenom kopie. A tobě nešlo o kopie. Tobě šlo o originály.“

„Máš pravdu. A pro ověření vzniku nové generace Systémových runnerů jsem se samo potřebovalo dobrat své vlastní existence. A hyperprostor mi umožnil vidět se, podvědomě se cítit zvenčí, odjinud.“

„Nebo Odnikud,“ poznamenal jsem.

„Nebo. Hyperprostor už svou magickou podstatou umožnil projevit se nové generaci. Nové bytosti. Postavilo jsem proti sobě runnery i holy, dvě strany jedné mince. Jedna lidská – a chladně logická, druhá zase Systémová – a magická. Paradox sám o sobě.“

„Takže díky Möbiovi vzniká nová mince – s jednou stranou.“

„A ta mince – to je budoucí vládce Systému. Přirozený vládce Systému, který se pohybuje samozřejmě v různých prostorech, který se myšlenkami suverénně pohybuje krajinami snů a kouzel, a těchto oblastí používá k vytváření vlastního světa a řízení světů jiných. Vládce, který nemusí vládnout, protože v sobě obsahuje historickou paměť lidstva i binární svět. Věří kouzlům i matematice. Člověk, který před chvílí lehce, bez žádných technologických berliček opustil Reál – a hmotně vstoupil do Systému. První Kybernátor!“

Sverre se rozpačitě rozhlédl.

„Já jsem přišel, protože jste mne volali.“

„Ano, chlapče. Volali,“ řekl jsem, přistoupil k němu a zdvihl ho do výšky. „Všichni tě volali. Teď se ale na chvíli vrať a řekni Rox, která tě teď taky volá, že jsi tady. Bude mít o tebe strach. A řekni jí, že se brzo vrátím.“ Jeho tělíčko opravdu nebylo binární projekcí. Nebylo snad přímo hmotné. Ale bylo jiné. Postavil jsem ho na mořský břeh. „Tak běž, Kybernátore.“

Chlapec mi něco drobného podal, mávnul na rozloučenou, rozběhl se a prolnul hyperprostorem, hladce a samozřejmě, jako by procházel otevřenými dveřmi.

„Ano, Rolle. Otevřenými dveřmi. Ty dveře jste mu otevřeli vy, runneři. Vy budete existovat dále. Vaše řemeslo nezanikne. Jste základními kameny nové generace. Generace Kybernátorů. Vy a holové je budete vyhledávat, učit a otevírat jim dveře. A já budu komunikovat s lidstvem přímo, bez neuroobvodů, Vstupních Bloků, krys a laserovek. Mohu opustit i váš prostor, protože zde navždy zůstanu. Všudypřítomný Systém. Systém Kybernátorů.“

Podíval jsem se do místa, kde zmizel eskymácký kluk.

Rozevřel jsem dlaň.

Sverre mi do ní vložil medvědí dráp pokrytý pavučinou integrovaných obvodů.

První Kybernátor oznámil světu svůj příchod.

Ediční poznámka

Povídky souboru Tvůrci času jsou v tištěné předloze (1991, Winston Smith) doplněny ilustracemi Martina Zhoufa a doslovem Ondřeje Neffa; tyto části do e-knihy z licenčních důvodů nepřejímáme.

Redakce MKP

Jiří Walker Procházka
Tvůrci času

Ilustrace na obálce StarcyY/Shutterstock.com

Korektura Martina Němcová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 6. 2. 2026

ISBN 978-80-274-4878-4 (epub)

ISBN 978-80-274-4879-1 (pdf)

ISBN 978-80-274-4880-7 (prc)