Světlo v ráně

Milan Ohnisko

Znění tohoto textu vychází z díla Světlo v ráně tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Druhé město v Brně v roce 2016.

§

Text díla (Milan Ohnisko: Světlo v ráně), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 23. 1. 2026.

Večer

Kombinézy na šňůrách se třpytí jako stříbro

slunce padá volným pádem na neznámé místo

Hladové oči hledají hladové oči

Keramická ruka odemyká dveře

hlas říká tudy

Lulu

„Kam dohlédneš, všude jen sluncem vysušená rozpraskaná půda zarostlá suchou, dávno mrtvou travou,“ šeptá starý kapitán a hledí mi zblízka do očí. Skoro se dotýkáme nosy. Vousy mu voní solí a tabákem. Elektrické světlo v pracovně se několikrát zatmí. Pak někdo zaklepe a vstoupí ona. Královna rajská. Paní sněhobílá. Čistota sama: obnažené paže, záhonky s jarní zeleninou. Tmavohnědé pysky, brunát zduřelý… Něco se ve mně zachvěje. Lola. Lala. Lili. Lulu. Přízrak mezi přízraky. Šílím? — Ne, to nemůže být! vykřiknu a dám se na útěk. Mrcha výhružně zavrčí. Snažím se ukrýt v nedalekém podrostu, pak přeběhnu za garáž… Vše marno. Ve vteřině mne vyčmuchá. Výskajíc táhne mne za nohy k igelitovému pařeništi. Teče mi krev. Je nesnesitelné vedro. Modlím se. Spiklenecky na mne pomrkává. Bože, je krásná.

Dům

Zdi domu, kde strašilo, byly prosáklé úzkostí jako fáč hnisem.

Vyvrácené postavy... Náhle se zjevovaly v opuštěných chodbách a zase mizely na vysokých schodištích. Některé jezdily na kolečkové židli; nepěkně se smějíce odhalovaly bezzubé dásně. Jiné, ještě horké a plné šťáv, se v koupelně otvíraly vším, co bylo po ruce, a vztekle funěly.

Správce byl hodný a nepil. Občas v zrezlém sudu topil koťata.

To seběhli se mladí staří a bylo veselo.

Někdo vytáhl ze skříně mandolínu, jiný zařízl slepici.

Šrouby ve sklepě voněly olejem.

Z klíčové dírky vycházelo světlo.

A v noci nad postelí vedl anděl malého hocha po úzké

lávce nad strašnou propastí.

Obraz se houpal jako osud.

Ten chlapec měl blonďaté vlasy.

1971

Stojíš dole na chodníku

a máváš

Za oknem vykroucené město

Ticho jak

v urně sebevraha

Tvoje záda jdou rovně

Roztírám nosem

sopel po skle

Nikdo

Součástí nabídky

je štěrbinová hubice

láká tajnosnubný leták

Slečna od sousedů

má průhlednou sukni

muž nese z auta sadu nářadí

chlupaté misionářky nabízejí domorodcům

synekdochy o neposkvrněném početí

a konci světa

Voní stromy

a otec říká

z těch guláš nebude

V protějším okně hoří dvě slunce

slivovice v kostce cukru

a paní učitelka říká

hrášek je sladký

V orbitech planou opičí

oči

oči zlých murén

s šedivým drdolem

Nikdo tě nebude milovat

tak jako já

vyčítá hlava pod polštářem

Diktáty

1.

Na podzim padá ze stromů listí.

Padá na domek i na cestu.

Už je toho celá hora.

Eva si dává sponu do vlasů.

Tu zavane vítr.

Listí létá do všech stran.

Neotáčej se!

2.

V přístavu kotví tři lodě.

Kočičí oči září jako zlaté.

Starý chléb je tvrdý.

Potřebuji poradit.

Máš žízeň?

Otevři okno.

3.

Je úplněk.

V létě jsou krátké noci.

Helenka usnula únavou.

Šeptá a leskne se.

Má dlouhé nohy.

Nikam neutíkej!

4.

Po nebi plují šedé mraky.

Mnoho jich po cestě zahyne.

Moře

Nová komorná byla tuze hezká

Pupeny bradavek

horký květ pohlaví

ouška dvě růžové galaxie

Hoch na ní mohl oči nechat…

Přesto ho nakonec i tato hra přestala těšit

Toulal se sám pod vysokými stromy

a ještě dál

U jezírka zpozoroval

že ho pozoruje zvěd

Na vrata někdo přibil žábu

Děti ještě nikdy neviděly vlak

a polekaly se

Moře bylo šedivé a rozbouřené

Konec roku

Pantofle nechceš

Mluvíme málo, srkáme čaj

Občas si uzobnem cukroví

Sem tam si olízneš ret

Nemám odvahu

tě k sobě přitisknout

Nakonec hrajeme hru

na otvírání Knihy

na náhodném místě:

„A jako se Hospodin nad vámi veselil,

když vám prokazoval dobro a rozmnožoval vás,

tak se bude Hospodin nad vámi veselit,

když vás bude hubit a zahlazovat.“

Podáš mi ruku

a řekneš děkuji

za hezký večer

Paranoia

Můžete posílat

živé představy

Spustí svůj chtíč

aby vás obtěžoval

Když jemně otočíte

pošle mráz

Léto

1.

Na dopisní obálce je srdce. V srdci písmeno M. Dveře

na balkón jsou přivřené.

2.

Vánek laská záclonu. V dáli je slyšet sekačku na trávu.

Když uši mluví, nezbývá ústům než naslouchat.

3.

Kdybych se vydal tím směrem — kolem kostela a dál —

možná že bych ji uviděl… Sekačku a u ní sekáče, který

s ní seká. A všechno by bylo oranžové.

4.

Záclona se chvěje. V jiném životě žil jsem v jednom městě.

Byly tam něčí ženy. A taky děti… Děti a psi. Domů se

chodilo přes hospodu. V lihu plavaly básně.

Vltava

Zkouška sirén

a po ní ticho

jako v němém filmu

Vrátná si sladí čaj

a ladí rádio

Klapání podpatků

Ničí parfém

Nad řekou letí labutě

po nebi plují šedé mraky

Mnoho jich po cestě zahyne

Na řece

Na řece houká parník. Na dlažbu padají kaštany.

U vodárny stojí dívka a s někým telefonuje. Teď se

zasmála… Dojem skutečnosti. Tiché světlo na konci dne.

Kundíra

(skica)

Sedá si a zase stoupá

rozkládá rukama

lituje se

A úplně nejvíc

mučily mě ženy…

šeptá zoufale

Chce se mi smát

Skoro se dotýkáme nosy

vousy mu voní solí a tabákem

Napadají ho slova

jako kundíra

Koušu se do rtu

Cestou do Iwanumy

A nakonec Bůh stvořil

řasy a obočí

Jejich barvením a tvarováním

dnes tráví ženy i muži

spoustu času

Řasy rety ňadra

poezie hadra

Česká literatura

plna pánů, plna dam:

„Popo-papa-pampa-dam!“

Alternativu nabízí

městečko Iwanuma

v prefektuře Mijagi

S sebou:

svačinu

minci na telefon

pláštěnku a dobrou náladu

Cestou jistě uvidíme

mnoho zajímavých věcí

Ukradená báseň

Odkládám brýle

abych si mohl

nasadit jiné

Ne už polibte si

ale polibte se

Ubýváme

Vřes za oknem

je tak jemný

Autorské čtení

O ženu a župan

dělím se jen nerad

řekl výhružně

ten starý mořský vlk

a z legrace sevřel

ruku v pěst

Smích publika

O několik měst dál

jeho ženu

právě svlékal

nějaký muž

a na sobě měl

jeho župan

Umírali jsme smíchy

Zemská tíže

Píše ti ta

viš která

od rána křižuje tě smajlíky

jmenuje se tak

viš jak

starý básníku

který čteš sbírku starého básníka

jenž dedikoval ji mechu, kapradí

a svatojánským muškám, sám

chachar-chán včil pne mu

řád za estetizaci chaosu

dáte si

do nosu

a níž

s tou

viš né

jak loni

chtěla

tam

jak jsou ti

betonoví ptáci

a vyvrácenej plot

Vakuum

V nenadálé hloubi vršovického sklepa

duc—duc—duc—duc

DJ Vysmátej Franta

a kluci s dredama

a jejich přítulní psi

a jejich usměvavé holky

jedna hezčí než druhá

ve vlnách konopného dýmu

je slyšet „Pusinko“ a „Jani“

chtěl by je všechny

touha jím probíhá jak stejnosměrný proud

duc—duc—duc—duc

a leje vevě kuje jic hot ců

duc—duc—duc—duc

bas kor ou židě dů

Kanec

(podle Stendhala)

Kanec, ač dočista mrtvý

naháněl dívkám strach

Sahaly na jeho páráky (tý krávo!)

týden se nemluvilo

o ničem jiném

Pak přišlo pozvání…

Během vyjížďky byla v rozpacích

neboť se choval jako gentleman

(docela jinak než místní muži)

Miluji přiměřeně věku a opotřebení

pravil nesměle

Přikryl jí

kolena šálem

jeho kolínská

jemně voněla

Když se k ní naklonil

zavřela oči

Budoucnost

Vám se to dnes už možná bude zdát neuvěřitelné, ale vyskytli se tehdá i hodní, dobří lidé, kteří se obávali, že ptáci a kvítečka tu budou rušit. Argumentovali počasím, místními zvyklostmi a druhým termodynamickým zákonem. Navrhovali polít vše vitriolem, zamořit, zdupat a zalít betonem.

Bránice přítomných nešetřil ani obecní blázen. Vykračoval si po návsi v slaměném klobouku a v půlbotkách z krokodýlí kůže jako nějaký pán a na každého nestoudně pokřikoval: „Kde nachází libido ony fixace, kterých má zapotřebí, aby prorazilo hradbu vytěsnění? Tak kde? He?!“

Naštěstí ve stínu lípy právě oddechovala trojice postarších inspektorů z Institutu sv. Josefa. Ač zmoženi horkem a krystalicky čistou bezúhonností, pohotově zapěli vzácní ti muži nebohému pomatenci příslušný žalm: „Když jsem své ženušce ruce svázal / ze strany na stranu jí naplácal…“

Příjemné odpoledne náhle přeťal zvláštní zvuk.

Ne, nebylo pochyb. Blížil se k nám samostatně se pohybující pozemní dopravní prostředek, který je nezávislý na kolejích nebo trolejích a k jehož pohybu není třeba tažných zvířat či lidské síly, neboť je schopen se pohybovat díky svému vlastnímu pohonu.

Motýl

1.

D. říká s úsměvem: „Tohle jsou moji bodyguardi, seznamte se.“ — „Já jsem Kozí bradka,“ zdrtí mi první z těch dvou ruku. Vykřiknu au! Druhý (syn prvního) se mnou naschvál trhne; o půlmetr poskočím a snažím se nohama vyrovnat balanc, abych neupadl. Jsouť profesí kameníci, oba pěkně namakaní. Všichni se smějeme.

2.

Pak otec (šedesátník v pletené rasta čepici) vytáhne tabatěrku (v rasta barvách) a začne balit. Syn (vyholená hlava, tričko s nápisem WHITE POWER) sedí a upřeně si mě prohlíží…

3.

Mlčíme.

4.

Náhle přiletí motýl a usedne otci na čepici.

5.

Po (bůh suď jak dlouhém) čase motýl čepici opustí a počne kroužit kol synovy hlavy. Syn vyděšeně nadskočí, vykřikne motýl!, šermuje rukama jako o život.

Saň

Dává k lepšímu, jak dceru, tříletou, prohodila skleněnou výplní. Prý ji malá fakt už vytočila. Taky sem ju za trest ostříhala dohola, směje se a vyfukuje kouř. Chci odejít, ale to už otvírá víno a nabízí tykání. Po třetí sklínce to děláme.

Sen

Prší.

Z nebe.

Na zem.

Na zemi před Potravinami sedí rozmazaní lidé (muži i ženy) s igelitovými taškami na hlavách. Popíjejí pivo z velkých (přibližně pětimetrových) plastových lahví a natahují ruce po kolemjdoucích.

Jejich psi jim tiše leží u nohou svých pánů.

A h á

Ptá se tě, co je to demiurg

lingam, dildo,

ipsace…

Zrudne a řekne

a h á

(Miluje kraplak i hráškovou zeleň

všemu říká kafkárna

směje se, žárlí

a krásně

voní)

To její   a h á

(... takové zpěvavé,

vzývavě vyzývavé...)

zaslýcháš občas

v řečech žen

dodnes

Hostina

„Při vší tvé vidoucnosti je v tom, co říkáš, něco úděsně

slepého!“

Tapety

Vztek

Je cítit po rybách

Odchází, na tvářích slzy, salát na bradě

Na svatební tabuli tančí kurva

Diriguje nás jako nějaký dirigent nebo dirigentka

Jede jede mašinka, smějeme se a funíme okolo stolu

Pro existenci života neexistuje jediný důkaz

Jsou naše jediné velehory

Hlava: Srdce: Základ:

Na kolena

Brzy bude svítat

Mluvící postel

Za oknem tiše pluje loď. Záclona se chvěje. Na počátku bylo šílené slovo. Zavřu oči a kdesi bouchnou dveře. Máš štěstí, žes potkal právě mě, říká hlas pod peřinou.

Černá kronika

Jsem osamělý

přiznal se během výslechu

zadržený důchodce

k nastražení bomby

a do protokolu následně uvedl:

Jmenuji se Votýpka, ale od dětství

neřekne mi nikdo jinak než Votýpka

Počat byl jsem v kukuřici

nebo se to aspoň šeptalo

otec nosíval prý za kloboukem

snítku levandule

Má cesta vinula se zvláštně

to mohu podepsat. Mechem

bloudil jsem vysokým jak domy

jako Himaláj…!

A co je u vás nového

povíte mi příště, milí páni

Nyní musím už jít

podojit kozu

restartovat router

vypít si šálek šípkového čaje

neboť jsem osamělý

Někdy svítí slunce

Někdy svítí slunce

a někdy prší

Paní průvodčí

nevíte proč?

Čolka viděti znamená štěstí

natož člověka

Veliké srdce

uprostřed vesmíru

leje svou Lásku

na všechny strany

jako z konve

A Milost je

světlo v ráně

Osamělí muži

si někdy prohlížejí

obrázky nahých žen

NA FOTO NENÍ NAŠE DVEŘE,

NAŠE DVEŘE JE ZA ROHEM.

Vy vtipálku

ach, vy jeden vtipálku

budete mi chybět

Kdybych i já vám…

však víte

Soumrak bohů

„Stal se z tebe povrchní snob!“ vmete mu Paní a pláče.

Tohle tě trápí? ptá se v duchu Pán. Drží Paní za ruku.

Paní se zlobí, ale neucukne. Minuty plynou. Hodiny, roky,

eony, kalpy. Vesmír se rozpíná, kos klove do žížaly.

Nakonec Pán vstane, narazí si čepici s červenou bambulí

a zmizí neznámo kam.

Konec světa

Krouží kolem mě. Šermuje rukama. Chce mně ublížit? Snažím se zachovat klid. Zdá se, že ho to dráždí. „V žádném okamžiku svého života jsem neuměl žít líp. Ale to nikdo, ani ty,“ chci mu říct. Sotva však otevřu ústa, promění se v suchý, průsvitný list s jemně narůžovělým žilkováním. Tohle není on. Nebo je? Zvednu ho z chodníku a zblízka si ho prohlížím. Leží mi nehnutě v dlani. Vypadá jako mrtvý motýl. Položím ho opatrně do trávy. Platany. Letná. Támhle je kolotoč. Když jsem byl malý, tak přece… A tady jsem potkal svou první ženu. Nebo to bylo jinde? Je šero, skoro už tma. Náhle mne zaplaví oslepující světlo. Z neidentifikovatelného létajícího objektu vylétávají sněhobílé sovy. Tři, čtyři… pět! Jsou překrásné. A veliké! Nemají co do činění s Řeckem, Římem, Řípem, s nižádným trmácením a lopotou.

Krouží kolem mě. Je to chvíle, na kterou jsem celý život čekal. Mlží se mi oči. Nevím, co bude dál.

Milan Ohnisko

Světlo v ráně

Edice Poezie

Ilustrace na obálce Vitalino11/Shutterstock.com

Korektura Jaroslava Bednářová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 23. 1. 2026

ISBN 978-80-274-4866-1 (epub)

ISBN 978-80-274-4867-8 (pdf)

ISBN 978-80-274-4868-5 (prc)

Table of Contents

1. Večer

2. Lulu

3. Dům

4. 1971

5. Nikdo

6. Diktáty

7. Moře

8. Konec roku

9. Paranoia

10. Léto

11. Vltava

12. Na řece

13. Kundíra

14. Cestou do Iwanumy

15. Ukradená báseň

16. Autorské čtení

17. Zemská tíže

18. Vakuum

19. Kanec

20. Budoucnost

21. Motýl

22. Saň

23. Sen

24. A h á

25. Hostina

26. Mluvící postel

27. Černá kronika

28. Někdy svítí slunce

29. Soumrak bohů

30. Konec světa

Table of Contents

Večer

Lulu

Dům

1971

Nikdo

Diktáty

Moře

Konec roku

Paranoia

Léto

Vltava

Na řece

Kundíra

Cestou do Iwanumy

Ukradená báseň

Autorské čtení

Zemská tíže

Vakuum

Kanec

Budoucnost

Motýl

Saň

Sen

A h á

Hostina

Mluvící postel

Černá kronika

Někdy svítí slunce

Soumrak bohů

Konec světa