Planeta, která dává hádanky

Josef Pecinovský

Soubor povídek Planeta, která dává hádanky nebyl dosud knižně publikován. Text této e-knihy vychází z rukopisu poskytnutého autorem.

§

Text díla (Josef Pecinovský: Planeta, která dává hádanky), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 13. 2. 2026.

Sborník je sestaven z povídek vydaných časopisecky, v antologiích
nebo vysílaných rozhlasem v letech 1990–2000.

Planeta karmínové smrti

(Galaktická kronika, kniha XII.)

Hvězda GG 0880 SARQUA vznikla po necelých deseti miliardách let od velkého třesku. Nijak svou hmotností ani svitem mezi svými vzdálenými sestrami nevynikala, trpělivě a soustředěně zářila stálým nažloutlým jasem, a množství energie, kterou uvolňovala a vysílala do okolního prostoru, nikdy nepokleslo pod únosnou mez ani radikálně nestouplo. Zlým osudem se stalo, že hvězda měla putovat na své nekonečné pouti kolem galaktického jádra osamoceně, jako by však chtěl Stvořitel napravit svůj omyl, hustě zabydlel její gravitační sféru mnohem chladnějšími a menšími kosmickými tělesy. Díky rovnoměrné svítivosti a dalším příhodným podmínkám se mohlo stát, že na planetě v pořadí druhé z celé té utěšené rodinky dvanácti planet, šedesáti měsíců, milionů asteroidů a meteoroidů a několika desítek tisíc komet, na planetě, které mocný Stvořitel připsal jako věno jisté množství uhlíku, vodíku a kyslíku, vznikl po další miliardě let uprostřed nově vzniklého obalu kapalného oxidu vodíku, ukrytého před salvami kosmického záření ochrannou vrstvou plynů, malý, neschopný, ale přece jen živý mikroorganismus.

Prvok nebyl nijak hrdý na svou přítomnost v hydrosféře planety a také si ji neuvědomoval. Nevěděl, že je jen pouhou buňkou, malým zárodkem toho, z čeho se za nesmírně dlouhou dobu má vyvinout skutečný Život. Byl pouhou bakterií, těžko identifikovatelný jako rostlina či živočich, a celkem se tím ani netrápil. Když zde již jednou byl, měl se poměrně čile k světu. Intenzivně se rozmnožoval, překonával nástrahy, které mu připravovala drsná příroda, a nutně se musel přizpůsobovat a snažit se za každou cenu přežít, a tak, aniž by co tušil, se začal rozvíjet a měnit. Trvalo další miliardu let, když jeho nesmírně vzdálení potomci, nejprve rostliny, a o nějakou tu stovku milionů let později i živočichové, opustili vodní sféru a usadili se na pevnině, která byla již pro přijmutí života upravena erozivní činností vody i vzduchu, a po další dlouhé řádce let již ovládl Život celou planetu od nejhlubších propastí oceánu, kde se obrovský tlak vody marně snažil rozdrtit bizarní těla hlubinných ryb, až po nejvyšší vrcholky velehor, kde přes neustálý krutý mráz a nedostatek kyslíku živořilo několik málo druhů členovců a červů.

Až sem byly osudy planety zcela normální a nestálo by za to se o ní v Kronice zmiňovat, kdyby se nestala objektem kosmického vpádu, který měl hluboce ovlivnit její osudy. Na planetě, na níž dosud nežili ti, kdo by jí mohli dát jméno, přistála bitevní loď Quenthů. Přicestovali z oblasti Galaxie nesmírně vzdálené, a i když nebyli humanoidního charakteru, podstata jejich organismu byla vybudována na základě týchž chemických reakcí jako život na planetě, kterou si hodlali podřídit. Quenthové však dokázali ten nejkrásnější dar přírody, který od ní dostali, svůj rozum, dát do služeb těch nejčernějších myšlenek, které byly motivací a hnací silou jejich zvrácené civilizace. Celou planetu okamžitě obsadili právem každého dobyvatele, neboť se jim jevila vhodná k osídlení, a bezohledně se vypořádali s těmi příslušníky fauny i flóry, kteří se jim v okupaci bezděčně snažili zabránit. Sama příroda planety jako by cítila, že zde něco není v pořádku, že nežádoucí hosté z kosmu přinesou jen zmar a zkázu, že vývoj, který nepříliš přímočaře, ale přesto cílevědomě směřoval k vývoji vlastního rozumu, bude násilně přerušen. Ne, nebyla to žádná myšlenková činnost, byl to jen reflex, pud sebezáchovy, který velel k útoku. Biosféra planety neměla svou šedou mozkovou kůru a ani ji nemohla mít. Nemohla proto nijak řídit obrannou činnost, ale měla své bílé krvinky, nesmiřitelné dravce, báječné zařízení k ničení vetřelců z kosmu. Krví, v níž se tyto bílé krvinky pohybovaly, byly všechny rostliny a všichni živočichové, a těmi bílými krvinkami byli vybraní jedinci, přírodou předurčeni k tomu, aby se stali predátory. Ale šelmy neuspěly. Quenthové si postavili v bezprostředním okolí svých základen ochranné sítě automatických strojů, do jejichž nástrah upadaly šelmy jedna za druhou, a posléze Quenthové v odvetu vyvolali infekci a všechny šelmy na planetě zlikvidovali. K přípravě dalších výbojů potřebovali klidné zázemí.

Quenthové však nezlikvidovali všechny své nepřátele. Vědomě zasáhli do biologické rovnováhy planety, když zlikvidovali všechny šelmy, a příroda byla nucena ztracenou rovnováhu uvést do původního stavu. Roli predátorů převzala zcela nečekaně tmavě červená, šlahounu podobná rostlina, zcela postrádající pud sebezáchovy, který zde byl vyvážen pružně fungujícím rozmnožovacím procesem, citlivě reagujícím na změny v celkovém počtu jedinců. Tvrdit, že tento tvor je rostlinou, je ve skutečnosti právě tak absurdní jako tvrdit, že je tento tvor živočichem. Byl tím, co se mu právě hodilo. Když byly podmínky k životu nepříznivé, například pokud nastalo sucho, dovedl zapustit kořeny desítky metrů hluboko pod povrch planety a ty vždy bezpečně dosáhly tam, kde byly pod klenbou skal ukryty podzemní zásoby vody. V období dešťů, kdy hrozilo, že uhyne pod nesmírnými přívaly vod, byl schopen se proměnit ve sporu, jejíž tvrdá slupka pevně obalila celý organismus a nedovolila vodě, aby dokončila své dílo. Někteří jedinci si počínali zcela bezhlavě, když lovili potravu. Nehleděli na to, že značná část rostlin i živočichů obsahuje látky, které jsou pro ně smrtelně jedovaté, a mnozí také hynuli, svíjejíce se ve strašlivých bolestech. Tito tvorové neměli mozek, a nebyli proto schopni vůbec uvažovat, a nebyli také schopni si zapamatovat jednotlivé nebezpečí a znovu a znovu bez jakéhokoliv rozmyslu se dopouštěli stále týchž chyb; to však nemělo žádný vliv na celkový počet jedinců. Tento organismus mohl na sebe brát různou podobu. Pokud nebyl podrážděn, vypadal jako modrý chomáček napolo tekutého rosolu, ale v době útoku dovedl přijmout tvar rudě zbarveného šlahounu, který ovíjel a škrtil vše živé, aby svůj úlovek vzápětí celým povrchem těla pozřel. V okamžicích vrcholné extáze byl schopen přecházet až do fialové barvy, jeho výpady byly bleskurychlé a na celé planetě neexistoval živý tvor ani rostlina, který by se dokázal náhlému útoku ubránit. Tento tvor neměl jméno. Nemohl je mít, protože zde doposud nebyl nikdo, kdo by ho pojmenoval. Teprve Quenthové, když získali dostatek tragických zkušeností, dali tomuto tvorovi jméno, jméno, které v jejich řadách dlouhá léta působilo zděšení a hrůzu. Říkali mu karmínová smrt.

Více než deset let vedli Quenthové zoufalý boj s karmínovou smrtí. Pak teprve pochopili, že ne tento jeden druh, ale jeho prostřednictvím celá planeta soustředila své síly na to, aby byli zlikvidováni, a odhodlali se k zoufalému kroku. Aby se udrželi na tomto pro ně významném a strategickém místě Galaxie, zničili veškerý život na planetě. Nebyl to pro ně velký problém. Ovládali ten největší potenciál sil, jaký v té době bytosti nadané rozumem znaly. Kdyby soustředili všechnu energii, kterou byli schopni získat, do svých služeb, mohli by zničit i centrální hvězdu soustavy, mohli vystřelovat planety z jejich drah a navádět je na jiné, mohli přetvářet celé světy. Jejich civilizace vybíjela svou energii ve válkách s jinými světy, jejich dobyvačné choutky způsobily, že ovládali mocí a silou polovinu obydlených planet v celé Galaxii. Nikde však nenarazili na tak rozhodný a vytrvalý odpor, jaký jim zde kladla do cesty karmínová smrt.

Konec přišel náhle. Soustředěný svazek smrtících paprsků vyšlehl z útrob bitevní lodi Quenthů a doletěl k povrchu planety. Paprsky oblétávaly celý povrch, a kam dosáhly, tam rozkládaly jakoukoliv organickou hmotu na její prvočinitele, na pouhé atomy, které byly jiným zářením přinuceny pod obrovským tlakem krystalovat v pravidelné útvary. Neuplynulo ani dvacet čtyři hodin a zmizela celá atmosféra, veškerá voda a všechny rostliny, i všichni živočichové. Celý povrch planety pak ochladl až téměř k absolutní nule a nesmírný mráz způsobil, že vykrystalovalo i hélium. Po několika dnech sice absolutní mráz povolil, ale povrch planety již zůstal v pevném, krystalickém stavu. Vše bylo obaleno vrstvičkou speciální ochranné hmoty, která způsobila, že stav věcí na planetě měl zůstat z vůle samozvaných vládců navždy nezměněn. Kolem centrální hvězdy kroužila na oběžné dráze pouze mrtvá, nehybná koule, na níž teď měli svobodu jen Quenthové.

Avšak ani jim nebylo dáno, aby na této planetě prožili věky. Strategická poloha planety se postupem staletí změnila na zcela bezvýznamnou, a posléze ji Quenthové opustili, zanechavše po sobě jen zkázu a spoušť. Ale v tu dobu již i jejich vesmírné panství bylo téměř v troskách a spělo k neodvratnému zániku.

Pouze jedna jediná věc Quenthům unikla. Pod vrstvou zkrystalovaných plynů, několik kilometrů hluboko, zůstalo nemnoho zárodků karmínové smrti, které, obaleny neprostupnými anorganickými schránkami, čekaly, až se opět dostanou na povrch planety a budou moci oživnout. A v oněch dočasně mrtvých buňkách se bezděčně zafixoval jakýsi podivný cit, neznámá emoce, kterou by člověk, kdyby se dostal do jejího vlivu, nazval touhou po pomstě.

Není ani možno popsat četné životní formy, nesčetné civilizace, jejich duchovní i materiální bohatství, které mohly vzniknout na troskách planet zničených a opuštěných Quenthy, když podlehli spojeným silám příslušníků několika desítek civilizací, které se vzbouřily proti otroctví, do něhož byly násilně na mnoho set let uvrženy. Civilizace vznikaly a zanikaly, déšť supernov zdobil pravidelně jednou za sto let hvězdnou oblohu, ale planeta stále kroužila na své téměř kruhové dráze kolem centrální hvězdy, která nijak neochabovala ve výrobě energie a její svit měl zůstat ještě dlouhé miliardy let neměnný. Trvalo asi sto tisíc let, než rozdíly teplot mezi noční a denní stranou mrtvé planety dokázaly narušit ochrannou vrstvu. Tato vrstva tak jako tak by jistě nemohla dále odolávat neustálému bombardování malými i velkými meteority, kterým jejich energii nemohla ubrat žádná atmosféra. Znovu se uvolnily ze své pevné slupky plyny, nejprve hélium, pak vodík, kyslík, dusík i ostatní, došlo k vzájemné reakci mezi vodíkem a kyslíkem a nově zrozená voda vytvořila nejprve rybníčky, pak jezera, zanedlouho řeky, které si hlodaly nové cesty a spojily se v jeden velký oceán a nad pevninami opět zašuměl déšť. Po dalším tisíci let bylo již opět vše v pořádku, tajfuny se proháněly kolem rovníkového pásma, blesky bouří kmitaly oblohou. Jen jeden jediný prvek, základní stavební kámen živé hmoty, odolával všem pokusům o zničení své nové umělé struktury. Všechen uhlík zůstal vykrystalován v jasných, průhledných, v paprscích slunce oslnivě se třpytících osmačtyřicetistěnech.

A právě v té době na planetě přistála další kosmická loď, tentokrát již ne bitevní. Tuto loď postavily dvounohé bytosti, zrozené na planetě žlutého slunce tak nesmírně vzdáleného, že ani ony samy si tu vzdálenost představit nedovedly.

Jejich civilizace byla velmi malá, jen několik málo tisíc let uplynulo od doby, kdy jejich prapředek začal v jeskyni užívat ohně a kamenných nástrojů. V dobách, kdy Quenthové dobývali vesmír, na planetě těchto tvorů shrbený opočlověk živořil v několika mělkých údolích a pro Quenthy byl naprosto nezajímavým.

Nelze popsat úžas v očích kosmonautů, když vystoupili ze své lodi a zjistili, že celý povrch planety je pokryt nerosty, jimž oni říkali diamant. Pod jménem Diamant byla také tato planeta zanesena do hvězdných map a byla na ní zřízena malá kosmická stanice, a protože planeta prakticky žádný jiný význam neměla, několikačlenná posádka, střídaná každým rokem, pátrala po tom, jak se mohlo stát, že veškerý uhlík se na planetě navzdory všem přírodním zákonům vyskytuje ve formě diamantu.

Počáteční nadšení ochabovalo, a když ani po letech nemohli vědci přijít k rozumnému závěru, bylo rozhodnuto, aby stanice byla zrušena a planeta opuštěna. Přesto však starý kosmický cestovatel Svensson požádal Radu, aby mohl několik let svého plodného života prožít na této planetě, která mu vždy připomínala pohádku o skleněné hoře. Byl to člověk ryze praktický. Zařídil si stanici po svém. Měl s sebou psa, kočku, kanárka a andulku, i několik květin, aby se mu tolik nestýskalo a aby mu alespoň něco připomínalo jeho rodnou planetu, Zemi. Denně chodil na několikahodinové procházky po okolí a obdivoval krásu a velikost oslnivých diamantů: všechny byly vykrystalované v osmačtyřicetistěnech, vyrůstaly jeden z druhého a tu a tam šlehly oslňujícím zábleskem. Na průzkum planety měl dostatek času a podrobnou sondáží pak zjistil, že na mnoha místech existují v jílové vrstvě symetrické otisky, nepochybně pocházející z těl živých organismů, jakési posmrtné masky. Zjištění, že na planetě byl kdysi život, podpořilo jeho elán a věnoval se zkoumání stále intenzivněji. Při tom všem nezapomínal na aktivní odpočinek a rozhodl se, že se na vytěžených jílech pokusí založit zahrádku, aby věděl, jak se povede rostlinám dovezeným ze Země.

Půda neobsahovala humus a umělé přihnojování se ukázalo jako nedostatečné. Semenům se vedlo střídavě, klíčila a hynula, a někdy se rostlině podařilo dosáhnout i rozumné velikosti a tvaru. Svensson byl každým svým úspěchem nadšen a neustále svou zahrádku zveleboval, a jednoho dne si řekl, co že by to bylo za zahrádku, aby neměla kolem sebe plot. A hned si také plot postavil. A ne jen tak ledajaký. Pěkný živý plot z rozmanitých proutků, a byl posléze nucen konstatovat, že těmto proutkům se vede ze všech rostlin, které zde pěstoval, nejlépe.

Ale ani v této éře poznání netrval lidský život věčně. Svensson jednoho dne pocítil takové zdravotní potíže,  k nimž se připojil stesk po domově, že přivolal ze Základny kosmickou loď a ta ho odvezla zpět na Zemi i se psem, kočkou, kanárkem a andulkou.

Protože již nikdo od té doby neměl zájem zkoumat diamantovou planetu, zůstala stanice opuštěna. Po několika desítkách let zničily uragány budovy a jejich zbytky rozsely po okolí. Prudké deště tepaly Svenssonovu zahrádku, a plot, který tam Svensson postavil, se čím dál tím hůře držel při životě. Rostliny hynuly, protože zásoba živin se i při maximálním šetření krátila, a uhlík zvolna unikal do prostoru. Keře svými silnými kořeny neustále narušovaly pevnou diamantovou strukturu, a prodíraly se dolů, tam, kde cítily naději na zachování života. Jednoho dne narazily na vrstvu křemičitého písku.

Zůstaly už jen tři nebo čtyři zakrslé keříky, když jeden slabý, tenký kořínek nesměle narazil na oválný předmět, připomínající tvarem velký ořech. Předmět dotyk přijal a jeho podstata se zachvěla. Organická hmota, uschovaná v klidu dlouhé tisíce let, dostala impuls a začala se probouzet ze spánku podobného smrti. Ořech pukl a pod jeho skořápku pronikl kyslík, a za kyslíkem dovnitř také pronikl kořínek, jenž zde cítil živou hmotu, která pro něj mohla znamenat prodloužení života. Ten kořínek nemohl tušit, že v témže okamžiku bude jeho život a právě tak i život celého keře v mžiku ukončen.

V ořechu byla ukryta karmínová smrt.

Narudlý šlahoun pozvolna vylézal ze svého puklého obalu a hltal to, co jej probudilo k životu. Karmínová smrt neměla přesně dimenzovaný tvar, a tak na sebe vzala tvar kořínku. Hltala jeho buňky, které se vzápětí stávaly její podstatou, a pronikala k povrchu planety. Kdo by v tu chvíli pozoroval plot, nezjistil by žádnou velkou změnu, pouze náhlý přechod od nažloutlých, až téměř bílých listů k jasně rudé barvě. Keře se otřásly a napřímily. Plot započal novou fázi své existence. Nebyly to již smuteční vrby, hloh a šípek, dovezené Svenssonem, přestože nadále měly stejný tvar. Byla to již karmínová smrt.

Karmínová smrt byla jinak připravena na těžké životní podmínky než slabé pozemské keříčky. Velice rychle se zorientovala a zjistila, že pohlcením těch směšných slabých keříčků veškeré zásoby potravin končí. Ale její nezkrotná touha po životě vykonala své. Narušila tvrdý povrch diamantu. Uhlík změnil opět svou podstatu a nebyl již odolný vůči chemickým reakcím. Přecházel do atmosféry jako oxid uhličitý a tělo karmínové smrti jej dychtivě absorbovalo. Neuplynulo ani deset let a z planety zmizel poslední diamant. Celý povrch planety ovládala nyní karmínová smrt. Byla jediným mohutným organismem, pudově reagujícím na změny ve svém okolí. A v nejzazším nitru každé její buňky byla ukryta nezapomenutelná vzpomínka na Quenthy, zkušenost, kterou musela tak draze zaplatit, a to, co z toho plynulo, byla touha po pomstě, touha ničit vše živé, co by se v okolí vyskytlo.

A tehdy se nad planetou objevila další kosmická loď…

* * *

„Tak to je tedy ta slavná diamantová planeta,“ pronesl pomalu asi dvacetiletý mladík, když hleděl na obrazovku, zobrazující globus rotující hluboko pod trupem lodě.

„Něco jsem již o ní slyšel, Paule,“ řekl David od klávesnice terminálu. „To ale byla pohádka.“

„Obávám se, že to pohádka nebyla,“ namítl Paul. „Tady je o ní zmínka.“

David listoval v knize. Pak pokrčil rameny.

„Tak to tedy pohádka nebyla, ale jako pohádka to vypadá,“ pokračoval David. „Chceš snad sbírat diamanty nebo hledat Svenssonovu chatu?“

„Nemám chuť se zabývat takovými nesmysly. Jsme zde přece proto, abychom vypátrali, jak a kde zmizela Expedice R.“

Paulův hlas zněl divně. David naň pohlédl a dlouho si ho prohlížel.

„Odmlčeli se již před deseti lety, Paule,“ řekl tiše. „Dobře víš, že už není naděje, abychom je někde zastihli naživu. Snad bychom mohli den té pohádce obětovat.“

Paul se chystal odporovat, ale byl náhle přerušen hlasem velitele, který se rozléhal do všech prostor lodi a nekompromisně žádal celou posádku, aby se shromáždila ihned ve velitelské kabině.

Po chvíli tam stáli všichni čtyři.

Velitel, Mat Ling, asi šedesátiletý, zkušený muž; téměř celý svůj život prožil v kosmu. Spolu s ním tři úplní nováčkové: Paul Zanthor, David Bell a Jana Hartová. Velitel na ně mlčky pohlížel a zdálo se mu, že v Paulových očích zablýskl náznak vzdoru. Pak tiše promluvil:

„Zdá se, že jsme u cíle. Před chvíli přístroje zachytily signály, které dokazují, že Expedice R skutečně přistála na této planetě. A jak se ukazuje dále, nikdy z ní již neodstartovala.“

Mat Ling se odmlčel a díval se na svou posádku. Všichni tři poprvé v kosmu, všichni tři studenti Ciolkovského fakulty kosmonautiky, zde si odbývající svůj křest ohněm. David Bell a Jana Hartová mu připadali jako všichni předcházející, které vedl na jejich první cestě. Zpočátku obrovské nadšení pro věc, pak nenadálé, často i uměle strojené překážky dovedly u některých z nich vzbudit lhostejnost a někdy i nechuť k budoucímu povolání, ve skutečnosti se tolik odlišujícímu od romantických představ a od pohodlí pozemského života. Občas se našli nadšenci, kteří vytrvali celou cestu, ale většina z nich se do svého povolání doopravdy zamilovala až po mnoha a mnoha letech prožitých na kosmických trasách. Ale teď tu má Mat Ling před sebou mladíka, který se ze všech schémat zcela vymyká. Paul Zanthor vyniká zejména bezmeznou ztřeštěností, kterou pronásleduje velitele i všechny kolem sebe, až fanaticky usiluje o to, aby co nejrychleji opustili oblast, v níž žádné pozůstatky po Expedici R nebyly nalezeny, a hnal by se dále za tím jediným cílem. Nevěděl, co tento chlapec vlastně zamýšlí, proč mu na osudech Expedice R tak záleží. Byla to přece výprava, která zmizela před více než deseti lety v dobře prozkoumané oblasti, kde by jakékoliv volání o pomoc nemohlo uniknout citlivým uším vždy k akci připravených přístrojů. Skutečné záchranné expedice nenalezly na očekávaných místech setkání nic, co by stálo za zmínku. Bylo pravděpodobné, že došlo ke skluzu při pronikání do nulového prostoru a loď se i s posádkou prakticky rozplynula na záření, jak se stávalo v počátcích mezihvězdných letů poměrně často. Proto byl také cíl cesty výpravy pod vedením Mata Linga více méně imaginární, uměle vykonstruovaný. Nebylo již naděje objevit ztracený hvězdolet, ale bylo třeba mladým adeptům dopřát dostatečné zkušenosti, to vše s vědomím, že současně můžou být objasněny i příčiny zkázy Expedice R.

A najednou se zde vyklube ztřeštěnec, který málem zbořil celou fakultu jen proto, aby se dostal právě do této výpravy, a teď by je honil po celém vesmíru. Zvědavě se na Paula podíval. Ten mlčel, rty pevně sevřeny, ale v očích mu bylo vidět nesmírný záblesk nadšení, ale zároveň i strachu.

„Nevím, Paule, co v sobě skrýváš za tajemství,“ řekl Mat Ling, „ale domnívám se, že bys udělal lépe, kdybys nám je prozradil. Právě teď, když jsme vlastně u cíle, když nikdo z nás neočekával, že by výprava mohla přinést nějaký úspěch.“

Paul neodpovídal. Mlčky se díval na obrazovku, na níž rotoval tmavý kotouč planety. Pod bílými, oslnivě zářícími mračny byl zřetelný tmavý povrch oceánů a jasně rudý povrch pevnin.

„Je to diamantová planeta, veliteli?“ otázal se místo odpovědi.

„Ač to tak nevypadá, nepochybně je to ona. Ale neodbočuj od toho, o čem s tebou chci hovořit. Nebývá totiž zvykem, aby jednotliví členové posádky na dálných kosmických trasách měli před sebou nějaká osobní tajemství. Není to ani dost dobře možné, když si uvědomíme, že tito lidé musí žít spolu ne několik týdnů, jako tady my čtyři, ale několik dlouhých let, a kdy se jim nedaří vše tak dobře jako nám, kteří máme cestu jako vymetenou vysavačem. Pak sebemenší náznak nedůvěry může narušit přátelský vztah mezi lidmi, a to bývá nejčastější příčinou toho, že se lidé někdy z kosmu nevracejí. Pamatuj si to, Paule. Rizika, která v sobě skrývá vesmír, nejsou ničím proti nebezpečí, které je ukryto v nás, lidech.“

Paul Zanthor sklopil oči.

„Já… snad, jestli dovolíte, řekl bych to později…“

„Nu, nebudu tě nutit, je to tvá věc, Paule.“

V kabině nastalo ticho a v ovzduší bylo cítit napjatou atmosféru. Situaci se snažila zachránit Jana Hartová:

„Co zachytily přístroje, veliteli?“

„Především – nikde jsme nenalezli na povrchu planety Svenssonovu kosmickou stanici, která zde podle všech předpokladů měla zůstat stát ještě několik tisíc let. Dále, na celé planetě neexistuje jediný diamant. Celý povrch je pokryt souvislou vrstvou vegetace, což patrně také bylo důvodem, že se Expedice R rozhodla na planetě přistát.“

„Jak je to dlouho, co zde obýval Svensson tu kosmickou stanici?“

„Asi dvě stě osmdesát let.“

„Za tu dobu se přece nestačí vyvinout ani jedna jediná buňka,“ rozhovořil se David, „a planeta přece byla v té době úplně bez života, a teď je celý povrch planety pokryt flórou, a v důsledku toho se lze domnívat, že i faunou. Navrhuji zkontrolovat, zda je naše poloha v kosmu změřena správně. To nemůže být Diamantová planeta. Někde došlo k omylu.“

„Jisté okolnosti tuto domněnku vyvracejí,“ řekl Mat Ling. „Před několika hodinami jsem totiž zachytil signály. Tyto signály byly odvysílány z umělé družice, která krouží kolem planety.“

„Přece se za tak krátkou dobu nemohli na planetě vyvinout inteligentní tvorové!“

„Kdo tvrdí, že družici vyrobily bytosti, které se vyvinuly zde? Ta umělá družice je obyčejným záchranným kosmickým člunem, jakým jsou vybaveny všechny hvězdolety naší éry. Člun, který krouží kolem planety, je záchranným člunem Expedice R. Neustále vysílá jednu jedinou zprávu. Ne, není v něm člověk,“ zastavil odmítavým posunkem výbuch nadšení, „zprávu vysílá robot, a zní takto.“

Velitel spustil záznam: zastřen silným šumem, který téměř přehlušil jednotlivá slova, bylo možno zaslechnout hlas nepochybně lidský:

„… Přátelé, ať jste kdokoliv, nepřistávejte nikdy na povrchu planety Diamant. Hovořím k vám já, Michal Reiman. Hovořím k vám jménem celé posádky Expedice R. Přistanete-li na planetě tak jako my, nikdy se již z tohoto pekla nedostanete. Obraťte svou loď a vraťte se do pohostinnějších končin vesmíru. Nám již nemůžete pomoci, a sami zde zahynete. My všichni již ve chvíli, kdy mne posloucháte, nežijeme. Zůstal jsem sám, jediný z celé posádky, a tímto vás všechny varuji, čímž plním svou povinnost vůči lidstvu. Opakuji znovu, vraťte se zpět, nepřistávejte. Chcete-li znát podrobnosti, vyšlete k družici signál Delta a dovíte se vše o naší zkáze. Nikdy však nevcházejte s družicí v osobní kontakt, i ona může obsahovat podstatu smrti! Opakuji znovu…“

Smyčka skončila, hlas se odmlčel. Všichni stáli na svých místech. V Paulově oku bylo možno zahlédnout slzu.

„Chci slyšet vše,“ řekl. „Mám na to právo.“

Ostatní mlčky přikývli.

Velitel chvíli váhal, a potom opět spustil záznam. Paul zavřel oči a představoval si ve své mysli barvitě události, které mu popisoval hlas člověka již deset let mrtvého. To, co slyšeli, byly úryvky z palubního deníku.

* * *

Ohnivé jazyky trysek se opřely o povrch planety. Rozžhavená atmosféra pulsovala kolem pláště hvězdoletu a působila na jeho povrchu neodstranitelné jizvy. Prostor se otřásal hromovým rachotem a loď dosedla na pružné antigravitační podpěry uprostřed mírně zvlněné roviny.

„Ty diamanty skutečně zmizely,“ ozval se Rudakov.

„Veliteli, kontakt!“ hlásil Regan.

„Vypnout motory, přejít na první stupeň pohotovosti k odletu!“

Loď se mírně pohupovala.

„Snad jsou ukryty pod tou vegetací,“ mínil dále Rudakov.

Palubní počítač zahlcoval prostor kabiny údaji o složení atmosféry a povrchu.

„Kyslík!“ konstatoval nadšeně Rygert.

„Voda, dusík, oxid uhličitý!“ zvolal Reiman. V jeho hlase bylo znát údiv. Na obrazovce naskakovaly další a další údaje, obrazovky vířily propletenci paprsků, vibrace vyvolané přistáním se počaly uklidňovat. Zvířený prach se pomalu začal rozplývat, výboj inertních plynů hasil požáry.

„Ani se nedivím, že po Svenssonově stanici nezbylo stopy,“ mínil Roblet. „Pod tím pralesem by zmizel i mrakodrap.“

„Počkej, jaký prales?“

„Stačí se jen dívat.“

„Zpráva mluví jasně o diamantech.“

„Snad budou pod tím…“

„Ale jak a proč vyrostlo tohle?“

„Tři sta let je dost dlouho, aby…“

„Za tu dobu se nevyvine ani měňavka. Kdo ví, jak se sem ten neřád dostal!“

„Z ničeho nic tropický prales?“

„Nepřirovnávej hned. Proč tropický?“

„To mi jen tak uletělo. Ale vypadá to tak, ne?“

„To je přece učiněný ráj!“

Velitel se zachmuřil. Do hovoru se nemísil a nijak nesdílel nadšení ostatních.

„Nelíbí se mi to. Má to barvu krve…“

Až k obzoru se rozprostíraly v divoké džungli rostliny, celý povrch planety byl rudý, přesněji řečeno barva rostlinstva byla rudá. Vlastní povrch nebyl ve skutečnosti vůbec vidět. Střídaly se zde všechny odstíny červeně – rudá, karmínová, purpurová, růžová, cihlová…

„Samé červené květy!“

„Zas se ukvapuješ v závěrech. Proč květy?“

„Tady nemůže mít člověk trochu smyslu pro poezii. Bezohlednými praktiky je ihned smeten.“

Prach se definitivně usadil.

„Přejděte na druhý stupeň pohotovosti ke startu,“ řekl velitel rozhodným hlasem. Kosmická loď spočívala uprostřed rudé záplavy. Hlas velitele se dále rozléhal kabinou:

„Regan, Rudakov! Vezměte si vozidlo a běžte se podívat na ty kytky. Nařizuji těžké skafandry! Nenechte se mýlit Svenssonovými údaji. Až odeberete vzorky a prozkoumáte je, zničíte tu vegetaci do vzdálenosti…,“ zaváhal, „… sto metrů od lodi a tam postavíte ochrannou biologickou clonu. Ani buňku té vegetace nechci vidět uvnitř lodi. Až se vrátíte, dohodneme se o dalším postupu. Ostatní na svá místa, k přístrojům, potřebuji přesné rozbory.“

* * *

Karmínová smrt se zachvěla. Dlouhá léta již ovládala povrch planety i její hydrosféru, žila ze své podstaty, neboť na celé planetě neexistovali jiní tvorové než ona. Nevěděla, proč zde je a co dělá. Požírala sama sebe, ničila své buňky, aby je vzápětí regenerovala a postavila jiné, někdy dokonalejší, někdy méně dokonalé, dýchala kyslík, vydechovala oxid uhličitý, tento oxid uhličitý vstřebávala póry svého těla a přetvářela ho zpět na kyslík a udržovala tak nekonečný rytmus života. Její přítomnost na planetě se stávala nesmyslnou, a aniž to tušila, spěla jako živočišný druh ke svému konci. Bylo jí souzeno, aby z pozůstatků jejího těla byly vytvořeny nové živočišné druhy, které budou daleko životaschopnější, a rozmanitost druhů by zaručovala životu na planetě dlouhé miliardy let existence. Leč to mělo trvat ještě dlouho, velmi dlouho. Ještě neminula doba, kdy měla z buněčných jader karmínové smrti zcela vymizet vzpomínka na příkoří, které utrpěla celá planeta v době kolonizace Quenthů. Vždyť další vývoj byl teprve v zárodku, když karmínová smrt ucítila, jak na jednom místě jejího nesmírného těla žhavé plameny začínají ničit jednotlivé buňky. Celou planetou projel silný vzruch, stonky se napřímily, svazky nervů, pronikající celou planetou všemi směry, vedly svým nitrem zprávu o tom, že podstata byla narušena cizím, nežádoucím tělesem. A náhle vystoupila touha po pomstě, celá staletí ukrytá uvnitř buněčných jader, na povrch, a stala se vůdčí silou celého živého světa. Rudé šlahouny se začaly blížit k cizímu tělesu, které se odvážilo proniknout k povrchu planety a zničit nepatrnou část té gigantické bytosti…

* * *

„Stojíme přímo na místě, kde kdysi stávala Svenssonova stanice,“ řekl Rudakov. „Tady je důkaz,“ a položil na stůl kus trubky z umělé hmoty. „Tohle snad příroda stvořit neumí.“

Velitel zbledl.

„Nikomu jsem nedovolil, aby tahal cokoli do lodi,“ řekl ostře.

„Má to ochrannou biologickou clonu,“ bránil se Rudakov.

„To je také tvoje jediné štěstí, jinak bych tě vyhodil ven i s tím. Chceš snad, abychom tady všichni zahynuli?“

Velitel nedovedl zkrotit zlost, která jím cloumala.

Trubka zmizela.

„Buňky jsou nějak podivné,“ ozval se Reiman, aniž zvedl hlavu od mikroskopu. „Vypadají jako lana, jsou snad milionkrát delší, než je jejich šířka, a jsou nesmírně, nesmírně tenké. V tom stvolu jsou propleteny jako vánočka. Takovouhle rostlinu jste určitě neutrhli rukou.“

„Ztupil jsem na ní dva nože,“ nechal se slyšet Regan.

„A co je nejzajímavější – každá jednotlivá buňka je vlastně samostatným jedincem, může se od celku kdykoliv oddělit a žít samostatně. Všechny dohromady žijí v jakési symbióze, nerozumím tomu.“

„Myslím, že mám něco zajímavějšího,“ mínil Rudakov. „To, co si tam prohlížíte, to je jen jeden stonek, jedno stéblo, ale podívejte se na tohle.“

Položil na stůl několik snímků. Prohlíželi si je.

„Není vám nic nápadné?“

„Nesměl bych být biolog, abych to nepoznal,“ řekl Reiman. „Tohleto je hloh a tohle vrba. Pak tu vidím ještě šeřík, a šípek. Ale kdes to vzal?“

„Jsou to snímky toho, co roste okolo nás. Co tomu říkáte?“

„Chceš říci, že to červené, co roste kolem, že je hloh, vrba a…“

„Netvrdím, že to je. Ale nebýt té červené barvy, tak bych bezpečně tvrdil, že to je hloh.“

„To jsem blázen. Jak mohla místní příroda okopírovat tak věrně pozemské rostliny? Kdyby se zde vyskytovala pouze jedna, dalo by se to vysvětlit jako náhoda, jako hra osudu, přestože nepamatuji, že bychom na jedné jediné planetě z těch, které za ty tisíce let lidé navštívili, nalezli alespoň jeden jediný druh podobný něčemu, co roste na Zemi, tolik má totiž příroda v záloze možných kombinací živých forem, že se nikdy neopakuje! To je přece jeden ze základních zákonů, nevím, proč se tady o něm šířím, když ho všichni známe. Ale tady jsou hned čtyři druhy. Pro to musí nutně existovat jiné vysvětlení. Přece Svensson netahal na planetu, na níž se vyskytuje život, pozemské rostliny, to je tak přísně zakázáno, že se to snad ani porušit nedá…“

„Zapomínáš na jedno, Michale,“ řekl velitel. „Když tady žil Svensson, tak tahle planeta byla zcela mrtvá, bez života, pokud by se životem daly nazývat krystaly uhlíku. On tady mohl pěstovat rostliny, aniž by nějaký zákon porušil, a pokud vím, tak to také učinil. A experimentoval tady několik let, a když planetu opustil, tak tady po něm ta experimentální botanická zahrádka zůstala. Obvykle se to tak dělá, většinou vegetace na mrtvých planetách rychle zahyne, jakmile je ponechána svému osudu. Je vidět, že zákony bude nutno pozměnit, protože se pozemský život může rozvinout do forem značně podivných.“

„Myslíš – mutace?“ řekl Reiman. „Ne, veliteli, to se mi nelíbí. Ta živá hmota je založena na úplně jiném základě než náš život, a co s ním má společného, není nic jiného než tvar listů. Ale podstata buněk, jejich tvar, protoplazma, barva, to se od našeho života v podstatě liší. Troufám si tvrdit, že se odlišuje i po stránce chemické, za několik minut budeme mít rozbor a pak se uvidí. Ale jsem přesvědčen, že tady zasáhlo něco jiného. Co, to budeme muset vypátrat sami.“

Univerzální vůz, pojmenovaný kosmonauty pro své nesčetné funkční elementy a pro svůj vnější tvar Krab, zápasil vehementně s vegetací; vytrhával houževnaté rostliny ze země i s kořeny, které byly právě tak jako stvoly rudé barvy, odvážel je stranou a stavěl biologickou ochrannou clonu, zpevněnou ještě na příkaz velitele clonou mechanickou. Nutno dodat, že Rudakov se za řídicí pákou náležitě potil, přestože mu pomáhal řídicí robot, protože stvoly rostlin byly tak pevné a tak vytrvale držely v zemi, že co chvíli musel přebrušovat nože a opravovat díly, které překonaly mez svého namáhání.

„Měli jsme se do toho pustit antihmotou,“ mínil Roblet, když pozoroval na obrazovce souboj Krabu s přírodou. „Tohle je práce tak pro Sisyfa, vždyť tam bude do večera!“

„Tak si připomeň zákon o ochraně přírody na nově objevených planetách, tam se o antihmotě dovíš leccos zajímavého,“ podotkl Reiman.

Začalo se stmívat. Nastala první noc na Diamantové planetě.

* * *

„Tohle už, veliteli, nikdo nespraví.“

Poloosa byla na padrť.

„To jsi do toho nemohl najet pomaleji?“

„Kdo mohl tušit, že je ta liána tak pevná?“

„Všechno musíte tušit, tady nejste na Zemi, pamatujte si to!“

„Tak mi tedy vysvětlete, jak mohla prasknout poloosa, a přitom všechny pojistky ten nápor tlaku vydržely?“

„Nevím, odtáhněte vozidlo k raketě, ráno se na to podíváme. Postavte clonu tam, kam jste se zatím dostali. Důležité je, aby ani stébélko nerostlo uvnitř kruhu!“

* * *

Ráno se rozzářilo do třpytivé růžové barvy.

„Proboha, kde je Krab?“

„Večer stál tady, deset metrů od východu z lodi!“

„Stačí se jen dívat. Ten vrak pořád stojí tam, kde jsi ho nechal.“

„Vždyť je tam jen trs rostlin!“

„No právě!“

„Cože…?“

„Tahle spleť keřů je náš průzkumný vůz – totiž to, co z něho zůstalo.“

„Kde se tu vzaly ty rostliny?“ tázal se trochu nešťastný hlas.

„Překročily clonu…“

„Já, já nevím, mně to připadá, že ty rostliny to vozidlo žerou, mám z toho strach. Mám strach z toho, že budou žrát i nás…“

„Zničte všechnu vegetaci, která překročila clonu,“ zněl rozhodný velitelův hlas. „Nic nešetřte, musí zde zbýt holý písek. A navíc postavte ještě radiační clonu maximální intenzity. Nadále platí pohotovost ke startu číslo 2!“

* * *

Kolem kosmické lodi se rozprostíral pruh zjizvené půdy. Stály na něm žalostné zbytky průzkumného vozidla. Křemičitý písek zářil namodralou barvou. Nebyla zde ani stopa po jediném diamantu. Za ochrannou bariérou vyrůstaly rostliny do neuvěřitelné výše.

„Nabývám dojmu, veliteli, že jsme tady zajati, z toho rudého kruhu se nedostaneme.“

Velitel se podíval na shromážděnou posádku pevným zrakem.

„Je naší povinnosti pokusit se prorazit. Musíme tajemství planety přijít na kloub. Musíme zjistit, kam se poděly diamanty, co se stalo se Svenssonovou stanicí, na jejímž místě jsme nepochybně přistáli, a kde se tady vzalo to rostlinstvo, které tak dokonale napodobuje tvary pozemské flóry. Neletěli jsme přece takovou dálku proto, abychom couvli a zbaběle prchli před obyčejnou liánou.“

„Dovoluji si pochybovat o tom, že ta liána je obyčejná, veliteli,“ mínil Reiman. „Obyčejná liána visí a stará se o to, jak cizopasit na svém dárci živin, a nezajímá se o to, co se děje okolo, a tím méně o nějaké průzkumné vozidlo, které tady sežrala i s pásy. Navrhuji, abychom se vydali zítra na průzkum do větší vzdálenosti, přes tu bariéru. Přece jsme na to zařízeni!“

„To jsme,“ odvětil velitel. „Domnívám se, že bude nutné provést následující opatření. Především musíme odvolat pohotovost ke startu číslo 2, která odčerpává značnou kapacitu palubního mozku, a přejít na pohotovost ke startu číslo 3. A za druhé, navrhuji, abychom se ozbrojili.“

Roblet zděšeně vyskočil, a za ním ostatní. Velitel držel v ruce namodralou podlouhlou obálku, zapečetěnou předsedou Rady pro kosmické lety. Bylo na ní jediné slovo: ZBRANĚ.

„Co jsem živ,“ pokračoval velitel, „nepamatuji, že by některá kosmická loď musela sáhnout k tomuto opatření. Dobře vím, že k otevření této obálky je potřeba souhlasu nadpoloviční většiny posádky, a to pouze v odůvodněných případech, kdy došlo k přímému napadení posádky nebo zařízení, a jen tehdy, kdy nepostačí prostředky pasivní ochrany. Skutková podstata byla naplněna – venku stojí sežraný Krab.

Víme rovněž, že platí naprostý zákaz použití zbraní na planetách s inteligentním životem. Zde platí nařízení spáchat raději sebevraždu než riskovat ozbrojený konflikt. V každém případě při zjištění sebemenších obtíží při kontaktu s mimozemšťany je nutno okamžitě opustit planetu. Táži se proto tebe, Michale,“ a otočil se na Reimana, „protože ty jediný snad můžeš dát správnou odpověď. Je ten život, který jsme kolem sebe zjistili, životem inteligentním? Může se jednat o zárodky civilizace?“

Všichni ještě nehnutě stáli na svých místech. Regan se pokoušel něco namítat, ale velitel ho zadržel:

„Vím, vypadá to jako obyčejný les, ale je v tom něco, co mne fascinuje. Ale život se může vyskytovat v nesčetném množství forem, a totéž platí i pro život inteligentní. Je možné, že jsme zde zasáhli do vývoje civilizace a že impuls ke sváru jsme vlastně dali my. Mohu to dávat za vinu sobě, protože jsem nařídil zničit vegetaci v okolí lodi a postavit ochranné clony, aniž jsem se radil s vámi. Vím, že jsem k tomu měl plné právo, protože nikoho z nás v té chvíli ani nenapadlo, s jakým odporem se setkáme. Víme už, co se stalo potom. A proto se ptám, Michale, co to vlastně je?“

Reiman váhal.

„Dva dny nedělám nic jiného, než že zkoumám to, co okolo nás roste,“ řekl. „A celé dva dny vlastně pořádně nevím, na čem jsem. Ale zodpovědně mohu říci, že inteligentní život to není, nenašel jsem nikde známky vyšší nervové činnosti… v našem slova smyslu. Připadá mi to jako pudová sebeobrana, s jistými rysy agresivního jednání. Můžeme například tvrdit, že masožravé rostliny jsou inteligentní? Naprosto ne. A přesto se chovají podobně. Když jsou podrážděny, okamžitě se uzavřou a pokusí se sežrat to, co podráždění způsobilo. Je lhostejno, zda to je moucha, či železný šroubek. Právě tak zde si myslím, že si zdejší rostlinstvo na Krabu příliš nepochutnalo, ale že ho pohltilo reflexivně, aby si udrželo čistý štít. Dále se odvažuji tvrdit, že to, co zde vyrostlo, je produktem lidské činnosti, a nikoliv místní přírody, neboť je zde zřejmá souvislost se Svenssonovou zahrádkou a tvarem místních rostlin. Máme proto plné právo vše, co zde vyrostlo, zničit.“

„Děkuji ti, Michale,“ odvětil velitel. „Víme, na čem jsme, tedy alespoň částečně. A teď se ptám vás všech, zda jsme oprávněni zítra vyjít ven s paprskomety v rukou, či nikoliv.“

Pět mužů stálo vedle sebe.

První promluvil Rudakov.

„Zápasil jsem s těmi zrůdnými kytkami více než osm hodin. Když se nerozpakovaly sežrat Kraba, můžou se pustit také do nás. Pasivní clony nestačí… Souhlasím s rozpečetěním obálky.“

Ostatní se váhavě připojili.

Dlouho do noci trvala porada. Kolem lodi se rozprostírala neproniknutelná tma, takže nikdo nemohl vidět, jak v kruhu kolem lodě, za trojnásobnou ochrannou clonou, vyrůstají do neuvěřitelné výše nové a nové rostliny.

* * *

Nastalo třetí jitro na diamantové planetě. Posádku očekával třetí den souboje s podivnou přírodou, boje, který se zdál být lidem vnucen.

Nikdo už neviděl, kde byla večer hranice ochranného pásma. Kosmická loď stála v těsném sevření neproniknutelného pralesa.

„Pustíme do toho motory,“ rozhodl velitel. „Iontové, na nejnižší tah. Pak snad budeme mít nějakou chvíli klid.“

Proud plazmy vyrazil z trysek. Neproniknutelná oblaka prachu a dýmu z hořících rostlin zakryla čidla obrazovek. Když se dým rozptýlil, ukázalo se, že rostliny stojí pořád na svém místě.

„A paprskomety můžeme zahodit,“ konstatoval Rygert.

„Ono se to přizpůsobilo!“ žasl Reiman. „Jednou jsme již plazmu přece proti rostlinám použili. Neuvědomili jsme si to, ale přece při přistání jsme dali o sobě vědět právě iontovými motory! Tenkrát přece před plazmou rostlinstvo ustoupilo, ale dnes už téměř ne!“

„Uvidíme, kdo ustoupí,“ zašeptal velitel. Byli nyní vyzbrojeni všemi zbraněmi, které jim Země mohla poskytnout k útoku i k obraně.

„Garenit!“ nařídil velitel.

Smrtonosný prášek se oddělil ze schránky a tenkým filmem pokryl vše v nejbližším okolí. Usadil se na povrchu rostlin a začal růst a množit se. Svou energii získával, jako vždy, z živé hmoty, kterou tím bezpečně zlikvidoval. V několika minutách bylo kolem lodě pusto.

* * *

Karmínová smrt nemohla chápat činnost oněch záhadných bytostí, které se ji snažily za každou cenu zahnat do uctivé vzdálenosti od lodi. Nevěděla, proč to dělá, ale snažila se vždy probojovat zpět na pozice, které musela vyklidit. Bylo to nesmírně těžké. Ti tvorové jí kladli do cesty překážky, které nebylo tak jednoduché překonat. Pomáhalo jedině to, že vlastně pokrývala celý povrch planety, a byla tedy nevyčerpatelnou zásobárnou života. Vždy se jí podařilo zlomit onu tvrdou clonu radiace až za cenu likvidace statisíců jedinců. Mrtvá těla však ihned vytvořila podklad pro zrod jedinců nových, ještě silnějších a dokonalejších o to, že na ně neúčinkovaly již takové zbraně, které jednou způsobily jejich zkázu. Proto také některé stonky mohly odolat žáru desetitisíců stupňů, který dokážou vyvinout iontové motory hvězdoletů. Proto si také mohla karmínová smrt dovolit neustoupit před garenitem, který by za normálních okolností dokázal zdecimovat vegetaci celé planety za několik dní.

* * *

„Jsme blázni!“ zvolal Reiman. „Garenit nezapůsobil, nevšimli jste si toho? Bylo zcela zbytečné jej stahovat z akce, nebylo již totiž co stahovat! Ty rostliny jenom o pár metrů couvly. Nenechaly se sežrat. Vysvlékly se z povlaku garenitu jako had z kůže a nechaly jej bez jakékoliv újmy dopadnout na zem. Ve styku s anorganickou hmotou se garenit rozpadává na elementy a přesně to se stalo zde. Za chvíli máme rostlinstvo zase za bariérou!“

Byl rozčílený, na čele se mu leskl pot.

„Varuji vás všechny, nechoďme již ven. Navrhuji odletět, stejně zde nemáme co pohledávat.“

„Máš jistotu, že na nic nepřijdeme?“ tiše se tázal velitel.

„Nevím, jak vy, ale já už určitě ne. Sežralo mi to vnější mikroskop. Nemám už nic, čím bych mohl ty rostliny zkoumat… Bojím se, že těm šlahounům brzy zachutná i plášť lodě.“

„Myslím, že přesto ven půjdeme,“ řekl velitel. „Možná že právě proto. Vezměte si s sebou absolutní pistole.“

„Rozumíme.“

Dvě postavy ve skafandrech vystoupily z lodě. Kolem byl klid. Oba muži se nejistými kroky blížili k bariéře.

Nelze si představit zděšení mužů u obrazovek, když zjistili, že ohnivý jazyk rostlin se bleskově vymrštil přes trojnásobnou clonu, ve zlomku vteřiny ji pobořil a pronikl do kruhu. Karmínový val se přibližoval k oběma mužům, kteří jako by strnuli, rychlostí expresního vlaku.

Rostlinstvo přešlo k otevřenému útoku.

„Proboha, dělejte něco,“ volal zbytek posádky u obrazovek.

Oba muži se povzbudili pohledem. Byli až neuvěřitelně klidní, když stáli tváři v tvář nebezpečí.

„Do nich!“ vykřikl Rudakov.

Z obou absolutních pistolí se zablesklo. Mráz rovný absolutní nule se střetl s ohnivým valem rostlin. Náraz byl strašný. Do obrovské výše se nakupily zmrzlé krvavě rudé krystaly a zůstaly stát jako nenapodobitelný monument.

Rostlinstvo ustoupilo.

* * *

Všech šest mužů posádky bylo shromážděno v pilotní kabině.

Velitel stručně zhodnotil situaci. Byla celkem jasná. Za tři dny se nedostali z místa.

Potom předložil návrh:

„Dávám hlasovat. Byli jsme otevřeně napadeni. Musíme si sami zvolit další postup. Zůstat, či odletět? Regan?“

„Nejsem zbabělec. Zůstat.“

„Reiman?“

„Tohle již není boj s rostlinami. To je snad boj s celou planetou. Domnívám se, že jsme něco zanedbali, že jsme zapomněli na nějakou maličkost. Měli jsme si víc prostudovat historii. Svensson tu přece prožil několik let a nenarazil na sebemenší potíže. Ale tehdy zde byly diamanty, a teď po nich není ani stopa. Možná kdybychom vypátrali, kam se poděly, že bychom přišli i na stopu toho, co se zde děje dnes. Ale za této situace, kdy jsme se dopustili mnoha taktických chyb, navrhuji odletět.“

Velitel na okamžik zaváhal. Pak se obrátil k dalšímu.

„Rudakov?“

„Absolutní mráz je zastavil, a co dál… nevím.“

„Nemám rád nerozhodné!“

„Zůstat!“

„Rygert?“

„Zůstat!“

„Roblet?“

„Musíme ihned opustit povrch planety.“

Velitel se zamyslel.

„Tři hlasujete pro pokračování ve výzkumech, dva chcete okamžitě odletět. Vidím, že rozhodnutí záleží nyní na mně. Není to snadné, věřte mi. Nepamatuji se, že by se někdo někde setkal s něčím podobným. K odletu máme plné právo, můžeme se sem vrátit, až na Zemi podrobně rozebereme získané zkušenosti. V přístrojích jsou ukryty statisíce poznatků, které je možno zpracovat až na Zemi. Přesto se mi zdá, že jsme zde ještě nevykonali vše, co bylo v našich silách. Souhlasím s Reimanem. Musíme podrobně prostudovat Svenssonovu zprávu, do posledního písmenka. Tam bude jádro problému. Zůstaneme zde. Nikdo neopustí loď, dokud se pevně nedohodneme na dalším postupu. V případě jakýchkoliv dalších potíží, které by ohrožovaly naše životy, opustíme ihned planetu. Zatím nařizuji pohotovost ke startu číslo 2.“

„Proboha, veliteli…,“ zvolal Rudakov a ukazoval obnaženou paži. Kůže zářila růžově, chloupky se zbarvily jasným karmínem, žíly, normálně prosvětlující skrz kůži modrou barvou, byly nyní jasně červené.

„Okamžitě do izolace,“ zvolal velitel. „To je ten tvůj kus trubky! A všichni ostatní do skafandrů, zakazuji osobní styk do té doby, dokud se vše nevyřeší. Celý prostor rakety ozářit paprsky omega, maximální snesitelnou dávkou. Ty bestie pronikly dovnitř. Roblete, připravuj okamžitě start, nařizuji pohotovost ke startu Nula. A ty, Míťo,“ obrátil se na Rudakova, který stál u zdi jako mrtvolně bledý stín, „ty musíš doufat, že tě zachráníme, že tě z toho dostaneme. Myslím, že prostředky na to máme.“

Jeho hlas však zněl velmi podivně.

* * *

„Nevím,“ řekl Reiman. „To již nejsou ty buňky, které jsem zkoumal vnějším mikroskopem. Tohle je něco jiného, snad jiný druh, ale možná i ten původní, jen silně zmutovaný. Kdybychom nebyli v tak tragické situaci, řekl bych, že je to úžasné. Ty rostliny se mění přímo před očima, neuvěřitelné.“

„Zachráníš ho?“ ptal se podruhé velitel.

„Nejde jen o něj,“ zašeptal Reiman. „Pochop přece, že nemůžeme v žádném případě odletět, dokud budeme mít v lodi nákazu. Nemůžeme si v žádném případě dovolit něco takového zavléct na Zemi. Neuzdravím-li ho, musíme tady zůstat všichni, a možná, že i v krátké době zahynout.“

„Velmi dobře to vím, včera jsem se ukvapil. Pohotovost ke startu jsem již dávno odvolal. Teď se tě ptám, jakou potřebuješ pomoc.“

„Musím mít několik vzorků rostlin, které tady rostly dřív, ne tyhle zmutované. Mikroskop už nemám. Někdo pro ně musí zajít osobně. Roboti tam nejsou nic platní, už jsem jednoho poslal a ty potvory venku si z něj udělaly zákusek k obědu. Podívej se ven, stojí tam ještě jeho trosky. Tam zmůže něco jenom člověk. Musím vidět, jak se místní život dokáže přizpůsobovat, jak ty mutace probíhají. Na pokusných zvířatech.“

„Rozumím,“ řekl velitel. Tiše za sebou zavřel dveře.

Nemocný v bezvědomí tiše zasténal…

* * *

Rygert vystoupil z lodi. Sám, jediný muž se blížil k rostlinné bariéře. Všechny palubní zbraně byly připraveny zasáhnout.

„Chová se to jako kuřátko, úplně neškodně,“ hlásil Rygert. Měl již nasbíráno několik vzorků, které pomalu a nesměle vyrůstaly hluboko uvnitř chráněné zóny.

„Myslím, že to bude stačit,“ řekl Reiman. „Nezapomeň na biologickou ochranu.“

„Vrať se zpět,“ poroučel velitel. Pak vypnul mikrofon a dodal. „Mám takový divný pocit, snad je to strach…“

Rygert se zapotácel.

„Kam jdeš?“ ozval se zděšený výkřik.

Vrávoravým krokem se Rygert vzdaloval od lodi. Schránka se vzorky zůstala ležet na písku.

„Slyšíš? Vrať se!“

Z rostlinné bariéry vyšlehl blesk. Rudé šlahouny se Rygertovi omotaly kolem nohou a srazily ho k zemi. Ještě dříve, než jej začaly vléct pryč od lodi, udeřil do bariéry mohutný náboj antihmoty. Rudý příkrov se rozplynul v plamenech jako pára, okolí se zahalilo do hustého dýmu. Šlahouny však dále svíraly Rygerta a cloumaly jím na zemi.

„Proboha, blíž už nemohu,“ šeptal zsinalý Roblet, zoufale tisknoucí spoušť vrhače antičástic. „Zabil bych ho.“

Dva muži vyběhli z lodi, paprskomety a absolutní pistole v rukou. Blížili se ke svíjejícímu se klubku rudých hadů, mezi nimiž bylo možno zahlédnout stříbřitý skafandr. Minuli schránku se vzorky. Nemohli v té chvíli vědět, že Rygert již před několika vteřinami zemřel.

Sám velitel mířil absolutní pistolí proti hradbě rostlin. Dobře věděl, že skafandry před absolutním mrazem dovedou člověka ochránit. Šlahouny se svíjely jakoby v křečích a vlekly svou oběť stále dál a dál od lodi.

„Vždyť ono je to imunní i proti absolutní nule!“ volal Reiman a bezmocně klesl na kolena. Absolutní pistole dopadla vedle něho a zabořila se do písku. Reiman si zakryl oči. Chuchvalec rudých plamenů se zvolna přibližoval k bariéře.

„Roblete!“ zvolal velitel zoufalým hlasem; nikdo ho nepoznával. „Pusť do toho náboj antihmoty! Přece ho nenecháme sežrat!“

Pak klesl na kolena a rozplakal se.

Křečovitý stisk rukou povolil. Roblet klesl vedle přístroje a plakal: „Já, nemohu… nedokážu to.“

Regan přiskočil k přístroji, ale bylo již pozdě.

Skafandr se ztratil v bariéře. Náboje antihmoty dopadaly naslepo do okolí, tvořily hluboké krátery a narušovaly klima na planetě. Regan byl zsinalý vztekem. Byl v té chvíli ochoten rozbít celou planetu na atomy. Nevěděl však, že lidské tělo, které karmínová smrt uchvátila, zůstalo před zásahy antihmoty uchráněno.

* * *

Kdyby karmínová smrt uměla myslet, dalo by se říct, že byla udivena. S něčím podobným se doposud nesetkala. Pracně se prokousala kovovým obalem skafandru a v mžiku pohltila tělo člověka. Prostoupila jeho svalstvem, nervovou soustavu, cévami, kostmi. Převzala jejich podobu a pokusila se ovládnout základní funkce, k nimž byly jednotlivé orgány určeny. Kdyby na tom místě byli svědkové, zjistili by s hrůzou, že mrtvé lidské tělo se pohnulo. Nejprve křečovitě, ale čím dál tím organizovaněji, až se nakonec vylouplo z bezcenné slupky skafandru i oděvu a vzpřímilo se. Karmínové smrti se zalíbila nová životní forma, a ti jednotlivci, jichž několik miliónů tvořilo v té chvíli podobu lidského těla, se začali propojovat v jeden jediný veliký organismus postavený již na jiném základě než na pouhých buňkách živého plotu.

Lidské tělo vykročilo. Karmínová smrt dokázala ovládnout jeho složité funkce. Zatím však neuměla jediné. Nedokázala ovládnout lidský mozek, a proto jedinci, kteří se usadili v mozkových buňkách, nevyvíjeli žádnou činnost a nespojili se zatím s ostatními v jeden veliký komplex.

Postava byla k nerozeznání od skutečného člověka, lišila se pouze barvou kůže.

Venku zuřil uragán. Ohýbal a rval červené šlahouny, otřásal i mohutným trupem hvězdoletu. Nikdo v lodi netušil, že tímto způsobem získává karmínová smrt velké množství energie, že se chystá k útoku. To, co zůstalo v jádru buněk, ta matná vzpomínka, ta touha po pomstě, se probudila již naplno. Každý vetřelec byl pro ni útočníkem. Zkáza, kterou kdysi rozseli Quenthové, se měla nyní obrátit proti nevinným.

* * *

Malý pomníček stál nedaleko rakety.

„Stáhli se, antihmota na ně platí. Ale cena, kterou jsme za tuto zkušenost zaplatili, je příliš vysoká.“

„Byl to poslední zásah antihmotou, veliteli,“ hlásil Roblet.

„Jak to – poslední?“

„Ztratíme-li jen zrnko antihmoty, nebudeme moci již nikdy vstoupit do mimoprostoru. Nevrátíme se na Zemi.“

„Mohlo by snad pomoci jediné,“ mínil Regan. „Zničit veškerou vegetaci, úplně všechno. Je to v naší moci.“

„Co tím získáme?“ otázal se velitel. „Zničíme život na jedné planetě. Proč? Pomůžeme si tím? My ne, zkáza již pronikla mezi nás, a budeme si tak jako tak muset poradit sami, i kdybychom venku všechno vyhubili, pořád to máme uvnitř lodi. Je nutno, abychom si uvědomili, že vývoj na této planetě může jít novými, neznámými cestami. Za nějakých pár miliard let se zde mohou vyvinout z této živé prahmoty inteligentní tvorové. Máme vůbec právo něco takového v zárodku zničit? Kdo nám to právo dal? Myslíte, že když jsme ten život zde nasadili sami, že máme ještě právo o něm rozhodovat? Nejsem o tom tak docela přesvědčen. A nejsem přesvědčen ani tak o tom, že to všechno způsobil jeden živý plot. Vždyť to jsou jen pouhé domněnky!“

„Veliteli!“

Regan zoufale ukázal na kontrolní světélko na panelu, které právě zhaslo.

„On, on…“

Rozplakal se a nebyl k utišení. Ze šesti žárovek již svítily jenom čtyři.

* * *

Dva pomníčky vrhaly dlouhé stíny v záři zapadajícího slunce.

„Zbývá nám jediné,“ řekl Reiman. „Zdá se, že nikdo jiný již nebyl nákazou zasažen. Musíme odstartovat, zdržet loď na oběžné dráze, vyslat signál na Zemi a čekat. Musíme čekat, než nám přiletí někdo na pomoc. My sami se na Zemi vrátit nesmíme.“

Všichni to chápali.

„Budeme čekat dlouho…“

„Ano, nesmírně dlouho, signály někdy letí mimoprostorem záhadnými cestami.“

„Budeme se muset hibernovat. Snad na deset, snad na sto let. Snad navždy…“

Loď byla připravena ke startu. Všichni čtyři seděli na svých místech ve velitelské kabině. Zbývající dvě křesla byla prázdná. Nikdo se na ně neodvážil pohlédnout.

„Pět, čtyři, tři, dva, jedna, start!“

Palubní deska ožila. Barevné světelné signály se míhaly před očima kosmonautů. A pak najednou pohasly, jako když sfoukne svíčku. Místo očekávaného přetížení a rachotu motorů se ozvalo zlověstné ticho. Pak se rozezněl varovný signál a na panelu se rozsvítily kontrolky oznamující vážnou závadu, která znemožnila start. Motory nesměly pracovat.

Za deset minut již věděli všechno. Shluk rostlin byl namačkán ve čtyřech tryskách planetárních motorů. Palubní mozek lodi zrušil start, protože hrozil výbuch a zkáza celé lodi.

„Proč nás jen ta pitomá biomasa nechce pustit pryč?“ šeptal si Reiman. Tušil v tom jakýsi úmysl. „Za co se nám mstí? Vždyť jsme jí nic neudělali?“

* * *

„Je to náš poslední robot,“ hlásil Roblet.

Byl jediný, jemuž magnetické pole, které se náhle kolem rakety utvořilo, nesmazalo paměťová centra. Všichni ostatní se stali bezcennými hromadami kovu. Byl jediným robotem, schopným činnosti. I mohutný palubní mozek stávkoval, i z něho se stala hromada nakupeného elektronického materiálu. Byl jako fyzický jedinec zlikvidován. Hodil se jedině do šrotu.

Robot vystoupil z lodi. Čtyři muži sledovali jeho činnost na televizní obrazovce. Pomalu došel pod loď, vysunul žebřík a začal se přibližovat k tryskám. Než však mohl vyčistit jen jedinou, bezmocně se zřítil k zemi. Celý se rozpustil v jakémsi narůžovělém rosolu a po několika vteřinách se vsákl do půdy. Nejmodernější výtvor lidské techniky…

Všichni byli tak zaujati sledováním robota, že si ani nevšimli, že se od rostlinné bariéry něco oddělilo, jakýsi kus živé hmoty, který se pomalu přibližoval směrem k lodi. Jeho krok byl váhavý, neurovnaný, ale bylo zřejmé, že jde za určitým cílem.

„Někdo sem jde,“ chladným hlasem konstatoval Reiman. Už se ničemu nedivil.

Ostatní se otočili a zděšeně zírali na obrazovku.

Nikdo z nich se neodvážil říci to, v co doufal. Pak jako jeden muž vyběhli z lodi, zanedbávajíce základní bezpečnostní předpisy.

Ne, nebyl to Rygert. Nemohl to být on, protože před dvěma dny zemřel. Byla to však karmínová smrt, která pronikla do jeho těla a naučila se ovládat jeho funkční orgány.

Zblízka viděli, že se mýlili.

„Co je to za zrůdu?“

Regan padl na zem a začal se smát divokým smíchem šílence.

„Ono nás to kopíruje!“

„Zabte tu bestii, nemohu se na to dívat…!“

Rudá postava se zastavila několik metrů od nich. Karmínová smrt nevěděla, co počít. V té formě, kterou zaujala, nebyla nijak nebezpečná. Její agresivní povaha zde ztratila svou pravou povahu. Nevěděla, co ji žene k lodi. Nemohla to tušit, vždyť lidský mozek ještě neprozkoumala.

„Zpátky, jdou po nás!“ řval velitel.

Jako mořský příboj se přivalila vlna rostlin, jednotlivé stvoly se kupily jeden na druhý, blížily se k lodi, narůstaly do neuvěřitelné výše. Smetly jako hračku napodobeninu lidského těla, která jim stála v cestě, a obklopily celou raketu.

Muži se včas stačili skrýt uvnitř lodi.

* * *

Strhali všechny pojistky.

Riskovali i smrt, jen aby mohli odstartovat. Odhodlali se k poslední možnosti – k přechodu do mimoprostoru přímo z povrchu planety, k tomu, co ještě nikdo nikdy neprovedl. Věděli, že zničí značnou část planety, možná, že jí část strhnou s sebou, ale zároveň věděli, že život, který na ní existoval, takto zničit nemohou.

Riskovali vše, protože neměli palubní mozek. Zbyly jim jen jejich vlastní, vybavené nejvýše logaritmickým pravítkem.

„Pravděpodobnost jedna ku tisíci, že se to podaří…“

Velitelova ruka stiskla startér. Loď se zachvěla a pak vibrace ustaly. Zůstala stát na povrchu planety, pevně obklopena ze všech stran hustým svazkem rostlin, které se začaly zakusovat do jejího povrchu.

Přístroje hlásily zkrat a požár ve stykovně. Regan s Robletem vstoupili do místnosti a pokusili se požár zlikvidovat. Jediné, co mohli ještě spatřit těsně předtím, než jim smrt zastřela oči, byl narůžovělý rosol, který se zakusoval do kabelů.

* * *

Karmínová smrt zdolala všechny překážky, které jí postavil do cesty lidský důmysl, smetla několikanásobnou ochrannou bariéru a pronikla i dovnitř lodi. Přesto, že se odhodlala k frontálnímu útoku proti nezvanému vetřelci, dělo se v jejích řadách něco podivného. Jedinci, kteří se stali součástí modelu těla, předávali své zkušenosti těm, kteří ještě žili v podobě rostlin, v místních podmínkách tedy v energeticky zcela nevyhovující formě. Dotykem si buňky předávaly své zkušenosti a stále další a další se počaly organizovat ve vyšší formu života.

* * *

„Nevím, kolik času nám ještě zbývá, veliteli,“ řekl Reiman. „Jsem přesvědčen, že to již dlouho nepotrvá.“

Velitel mlčel a přepočítával pohaslé obrazovky. Každá, která zhasla, oznamovala, že další část lodi se stala obětí planety. Hvězdolet podléhal v nerovném boji, nemohl se již bránit.

„Za několik hodin to dospěje k zásobníku antihmoty. Vyletíme do vzduchu i s polovinou planety. Potom to všechno skončí.“

„Máme ještě jednu povinnost,“ řekl velitel. „Když se nevrátíme na Zemi, budou nás hledat. Nevědí sice, kde jsme, ale dříve nebo později se lidé znovu na této planetě objeví. Nemůžeme připustit, aby se jim zde stalo něco podobného jako nám. Šest lidských obětí stačí. Zde je zatím příroda silnější než lidský důmysl. Zatím…“

„To je již v pořádku, veliteli,“ řekl Reiman. „Když jste spal, podařilo se mi uvést na oběžnou dráhu záchranný člun. Má energii na nějakých tisíc let. Nese všechny informace, které jsme získali. Bude varovat na dálku každého před tím, co ho na planetě očekává.“

Velitel se naň vděčně podíval. Reiman pokračoval:

„Něco mi to všechno připomíná, to chování živé přírody. Nevím ještě stále, na jakém principu zdejší život vznikl. Jsou tři možnosti: první, vyvinul se z pozůstatků Svenssonovy zahrádky, druhá, že se sem zárodky života dostaly z vesmíru, a třetí, že se vyvinuly přímo zde, ale z jiných zdrojů, než byla naše stanice, nebo zde byly někde ukryty tak dobře, že si jich předchozí výprava nevšimla. Mimochodem, tehdy byla planeta celkem nezajímavá, pouze diamanty a nic než diamanty, Nedivím se, že výzkumy byly provedeny povrchně a leccos zajímavého mohlo uniknout.

To, co zde existuje, nejsem schopen definovat ani jako rostliny, ani jako živočichy. Vše mi připadá jako jeden nesmírný organismus. Snažím se vžít do role zdejší přírody. Snažím se pochopit, proč se do nás pustila s takovým úsilím, proč nás tak nenávidí.

Myslím, že jsem něco vymyslel.

Představte si, že vy i já, celá naše loď, jsme mikroskopicky malí a že se nám podařilo proniknout do lidského těla, přímo do krve. Co se stane? Především na sebe upozorníme, a to dosti důrazně. Raketa se opírá o okolí zplodinami planetárního iontového paliva, které dovede kolem sebe nadělat spoušť. Z trysek uniká plazma, nesmírný žár, energie. Kolik krvinek dokáže zničit, kolik porušit! Líbilo by se to lidskému organismu? Člověk jako takový by si jedno malé nepatrné tělísko, které by sice napáchalo jisté škody, vůbec neuvědomoval, ale nervový systém by vyslal do mozku signál – pozor, nebezpečí! Co učiní mozek? Okamžitě vydává rozhodnutí – proti vetřelci se bránit, zničit jej, zahubit. Jak se brání lidský organismus? Vyšle bílé krvinky, nesmiřitelného nepřítele každého agresora. Bílé krvinky nehledí na počet nepřátel ani na nebezpečí, které jim samotným hrozí. Pohlcují vetřelce, jak jen mohou. Že přitom hromadně hynou? Nevadí, organismus dokáže vytvořit nové a ihned je vyslat do boje. A jak se chová vetřelec? Ten se nenechá zlikvidovat jen tak, ničí kolem sebe stále další a další bílé krvinky, aby si udělal místo, aby měl klid. To již je v organismu poplach. Vše se děje proto, aby byl vetřelec zničen. Nezáleží na tom, zda je to virus, mikrob, či bakterie. Nebezpečí musí být zažehnáno za každou cenu a včas.

A teď to trochu obraťme. My jsme zde a kolem nás to je jeden jediný organismus, ty rudě karmínové šlahouny, to jsou ty bílé krvinky. Naše přistání muselo způsobit dokonalý poplach, a chování je analogické. Zničit, zničit za každou cenu. Ne, to není žádné rozumové jednání, vždyť kdo by mohl přičítat bílým krvinkám nějakou inteligenci? Toto jednání je bezmyšlenkovité, přímo sebevražedné. Nedovedu si představit, kde se vzalo to ohromné úsilí, ta přizpůsobivost. Odolnost vůči plazmě, absolutní nule, garenitu. Jen proti antihmotě ne, ale na útok antihmotou máme svůj názor. A zde ty bílé krvinky musí nutně zvítězit. Proto nás také nechtějí pustit pryč. To je pravidlo živého organismu. Ten nikdy nepřítele z těla neodstraní zaživa, byť by to pro něj bylo mnohokrát výhodnější. Vede souboj na život a na smrt až do úplného rozhodnutí – buď on, nebo já, z těla může odejít pouze mrtvý útočník.“

„Ale vždyť se přece stává, že bílé krvinky v zápase podléhají, že organismus umírá,“ namítl velitel.

„Ano, stává se to. Ale v lidském těle je každý útočník v obrovské výhodě proti nám. Začíná se okamžitě množit, a to velice rychle. Jeden jediný mikrob, jediná bakterie nemá v žádném případě naději na úspěch, byť by šířila třeba choleru. A my tady jsme sami, úplně sami. Jediná bakterie proti obrovskému organismu. Kdo zvítězí?“

Další obrazovky pohasly. Oba muži proto nemohli vidět, jak se venku masiv rudých šlahounů začíná rozpadat a jak se pomalu vytvářejí postavy zcela podobné lidským, nemotorně se pohybující po písečné pláni.

„Sbohem, veliteli,“ řekl Reiman a podal mu ruku. Když odcházel, svíral v pravé ruce paprskomet.

Velitel zůstal v pilotní kabině sám. Čekal.

Čekal na smrt.

* * *

Kdyby v té chvíli někdo provedl podrobný průzkum buněk, z nichž byly sestaveny napodobeniny lidského těla, potulující se kolem lodi, zjistil by, že se od buněk, z nichž byla složena karmínová smrt, liší v jednom malém detailu. Zmizel ten černý bod, v němž byla ukryta nenávist, kterou do jejich nitra dokázali zasít Quenthové. Nové buňky, které pronikly do mozku toho, co bývalo lidskou bytostí, v něm nalezly jiné emoce, jiné ideály, a ustaly ve své agresi. Kdyby uměly myslet, mohlo by se říci, že pochopily, že ze strany lidí jim žádné nebezpečí nehrozí.

Bylo však již pozdě…

* * *

Záznam skončil.

Všichni mlčeli, nikomu nebylo do řeči. Pak si Mat Ling povšiml, že jsou zde pouze tři. Někdo chyběl – Paul Zanthor.

„Šílenec,“ zvolal Mat Ling v neblahém tušení. Kontrolní přístroje ho informovaly o tom, že jeden záchranný člun se před chvílí odpoutal od těla kosmické lodi.

„Paule!“ zvolal velitel. „Vím, kde jsi, a vím, kam letíš. Jsi šílenec. Okamžitě se vrať, jim už nepomůžeš, nařizuji ti to!“

Nikdo nedoufal, že by se Paul ozval, ale skutečnost se stala opakem.

„Dobře vás slyším, veliteli,“ ozval se z reproduktoru Paulův hlas. „Vím, do čeho letím. Vím, že nikdo z vás by se tam dolů neodvážil. Teď tam letím já. Vím totiž o trochu víc než vy. Kdyby rostlinstvo nahlodalo loď tak dalece, že by se prodralo k zásobám antihmoty, muselo by to planetu rozervat na kusy. Planeta však je celá a loď, opakuji, loď stojí stále na místě přistání. Vy to, veliteli, jistě víte právě tak dobře jako já! Ten zhoubný proces se někde zastavil, ale proč a jak, to nevím. Oni pravděpodobně nezahynuli, Reiman a velitel určitě ještě žijí, a možná, že i Roblet a Regan, ale loď může být porušena tak, že nemohou odstartovat! Reiman určitě nespáchal sebevraždu, já ho totiž, veliteli, velmi dobře znám. A právě tak znám i velitele lodi. Musím vám něco prozradit. To je to tajemství, které jsem před vámi skrýval. Celou dobu nepadlo jméno velitele. Já je však znám. Jmenuje se Paul Zanthor a je to můj otec. A oni jsou tam dole a čekají na nás, a my bychom je měli opustit? Nikdy!“

Všichni tři se na sebe vyděšeně podívali.

„Paule,“ řekl Mat Ling, „tvůj krok je neuvážený, ztřeštěný. Jestli jsou naživu, pak jim žádné nebezpečí nehrozí, a ty jim nepomůžeš! A pak, nezapomeň na ty rostliny. Dokud nebudeme mít alespoň stopu, alespoň náznak, že žijí, nemohu riskovat vaše životy! A ty tam sám, bez pomoci, zahyneš!“

„Proč myslíte, že budu sám, veliteli?“ zeptal se Paul.

„Znám tři lidi, kteří mi za chvíli přijdou na pomoc. Jenom jsem vám trochu usnadnil rozhodování.“

Tři postavy stály nehybně a v jejich hlavách uzrávalo rozhodnutí.

Nevěděli, že dole na povrchu u planety sedí dva stříbřitě odění muži v hloučku rudých postav, podobných lidem, a vysvětlují jim, jak rozdělat oheň.

Planeta, která dává hádanky

Hvězdy rozsévaly své démanty po anonymní černi vesmíru i v této části Galaxie, tak daleko od Země, že pouhý pokus o představu této vzdálenosti se vymyká lidským možnostem. Malý hvězdolet Sakura se vynořil z mimoprostoru nedaleko obří hvězdy vévodící prázdnu jako obrovský rozcestník s ohnivými šipkami protuberancí. Jazyky zředěného plazmatu olizovaly nekonečnou prázdnotu až k dráze nejbližší planety, plynného gigantu typu Jupiteru, klouzající po hranici korony jako rozpraskaný pomeranč kolem explodujícího melounu. Tento mrtvý žhavý kolos, odsouzený k brzkému zániku v smrtícím dechu macešské hvězdy, nebyl však cílem letu drobounkého tělesa. Asymetrická příď se stočila směrem, v němž se dala jen složitými výpočty odvodit dráha malé planety zmítané gravitačními vlnami dvou gigantických těles. Když po dvou dnech neklidného letu loď pronikla do svrchních oblastí ionosféry, obrátil se mladý nezkušený pilot, rozpačitě sedící na řídicím stanovišti, k veliteli výpravy sledujícímu kamenným obličejem panorama krajiny ubíhající hluboko pod lodí.

„Jak mám zaznamenat do deníku tohle neplánované přistání, Mate?“

Jaký to anachronismus, vést palubní deník, myslel si v tu chvíli pilot. Pochopitelně dobře věděl, že i ty nejméně podstatné údaje o poloze lodi, rychlosti, orientaci v prostoru, stavu palivových nádrží i jakémkoli zásahu posádky do jejích systémů jsou bezpečně zaznamenány v centrální paměti palubního mozku a kdykoli později je možné celý let vteřinu po vteřině znovu rekonstruovat.

„Co jsi říkal?“ trhl sebou velitel asi po půl minutě, když už si pilot nervozitou kousal rty a nevěděl, zda má otázku zopakovat, či se snad odvážit zapsat do deníku na dosud čistou stránku něco podle vlastního uvážení. „Jo, deník? Napiš tam, co chceš, Vadime. On to stejně nikdo nebude číst. Ze všeho se budu muset zodpovídat osobně a Komisi pro dálné kosmické lety nějaké deníky nezajímají.“

Ovšem, palubní mozek ani deník nezaznamená psychický stav posádky či její úmysly. Tam je možné zahrnout pouze činy. Ani Vadim, ani další členové posádky Sakury, navigované po strmé dráze mezi dvěma planetami Báze, skutečně nevěděli, kde se tak náhle ocitli a proč jejich velitel zavedl hvězdolet právě sem. Vždyť na tak známé a zalétané trase nešlo snad zabloudit ani poslepu, a proto nikdo nechápal klid, s nímž Mat Ling sledoval průběh letu odchylujícího se markantně od stanovené trasy.

„Zapiš tam třeba, že jsem tu odchylku způsobil já,“ dodal tiše Mat Ling. „Je to ostatně pravda.“

„Ale – proč?“

Koordináty dráhy se ustálily, loď přešla na kruhovou rychlost. Nepravidelná elipsa svírala s rovníkem planety zahaleným do purpuru oblaků úhel pětašedesáti stupňů.

„Vy tu planetu nikdo neznáte?“

Velitelovy oči opsaly nevelkou kabinou kruh a na několik okamžiků spočinuly na každém členu posádky. Skutečně jsou všichni mladí, právě tak jako on, když tenkrát…

„Sfinx,“ zaslechl jeden slabý hlásek a jeho pohled zaznamenal rdící se obličej hezké dívky.

„Ano, máš pravdu, Dito, je to Sfinx. Planeta tajů a hádanek. Víte,“ říkal velitel trochu omluvně, „snad mi to nebudete mít za zlé… Musel jsem se sem ještě jednou vrátit, přestože Komise pro dálné kosmické lety vyslovila zákaz.“

„Ty jsi znal Sylvii, Mate?“ zeptala se Dita, zjevně informovaná víc než ostatní. „Zahynula tady přece…“

„Kdoví,“ řekl velitel neurčitě. Na chvíli se zamyslel. Cítil, že musí mnohé vysvětlit. Potřebuje jejich souhlas k tomu, co chce udělat. Odpovědný je sice on, ale poslušnost v takovýchto případech není možné vynucovat. „My jsme tenkrát porušili mnoho pravidel. A to, o čem se dočtete v knihách, nemusí vždy odpovídat skutečnosti. Neřekli jsme všechno. I to málo, co se komise dověděla, stačilo k tomu, aby Ariston, ten slavný Ariston, musel navždy nechat létání. A právě on mne přesvědčil, když umíral, abych se na Sfingu určitě vrátil. Pravidla kontaktu nám zakazují zasahovat do vývoje na všech planetách, kde se objeví zárodky rozumného života, a tady jsme se setkali se skutečnou civilizací. Možná až příliš rozumnou.“

„Setkal jste se s nimi?“

Jak jsou nerozhodní. Prahnou po setkání s mimozemšťany, a současně cítí, že jejich jednání není v souladu se Slibem.

„Ano i ne,“ odpověděl vyhýbavě Mat. Přivřel oči a pokusil se vybavit si onen osudný den. Byla to tenkrát před desítkami let jeho druhá nebo třetí výprava do kosmu. Na četné planety skoro zapomněl, na Sfingu nedokáže zapomenout nikdy.

„Název jsme té planetě dali my. Ovšem ne hned. Původně se měla jmenovat nějak jako Lilie nebo Gladiola, už nevím, co pro ni dámská část naší posádky vymyslela. Brzy jsme však od planety dostali tolik hádanek, až se nám z toho zamotala hlava, a přisoudili jsme té na pohled půvabné kouli právě tohle jméno.

Začátek našeho pobytu v tom novém ráji byl přitom dost rozpačitý a poněkud v rozporu s představami většiny členů posádky, potažmo tedy i s mými. Bylo nepředstavitelným utrpením sedět na pevném povrchu, dívat se na panoramatické obrazy krajiny tolik se podobající pozemské, vidět vítr zvedající mračna prachu, slyšet zurčení deště, a přitom nesmět vystrčit ani nos. Tehdy jsme nevěděli, co našeho velitele přimělo k zákazu výstupu mimo loď. Mark Hinden přes svůj důstojný věk vyslovil názor poněkud potřeštěný, mínil totiž, že se náš velitel důsledkem několikaměsíčního věznění na palubě zbláznil a kvůli narušené soudnosti míní zkoumat neznámou planetu za pomoci obrazovek a detekčních přístrojů, důsledkem čehož pak domů přivezeme vynikající grafické záznamy seismometrů, gravimetrů a desítek dalších metrů a k tomu pak skvělé panoramatické obrázky okolí, což byla skutečně malebná krajina porostlá bujnou temně zelenou vegetací, z níž čněly vysoké, napohled opuštěné stavby.

Tímto rozhodnutím velitel pochopitelně vzbudil příval protestů, námitek a nevole, Carlo se rozhodl, že se s ním pohádá, což velitele z klidu nevyvedlo, zato Carla přivedlo k nepříčetnosti. Zina to dokonce zkusila za pomoci slz, ale ten nesnesitelný chlap ani nehnul svou kamennou tváří a tiše nám za pomoci dost chabých argumentů vysvětloval, že každý krok mimo palubu v sobě obsahuje vážné nebezpečí pro nervový systém člověka. Do dnešního dne si nejsem jist, zda nás nechtěl vyprovokovat k tomu, co se nutně muselo stát.

Pokud teď říkám velitel, mám na mysli samozřejmě Aristona Rochadu, který se proslavil při druhé výpravě k Lambdě Střelce, kdy se mu podařilo zachránit dva své druhy a vyvést celou expedici z radiačního pekla. Získal tam tolik zkušeností a vybudoval si takovou pozici, že mu záhy bylo svěřeno velení celé další výpravy. Ovšem v případech, kdy vydával příkazy postrádající vnější smysl a odporující náladě posádky, jsem mu zásadně říkal veliteli a důvěrnější oslovení jsem si ponechával na dobu, kdy přestával velet a stával se opět jedním z nás.

Ani já jsem už v té době nebyl žádným zajícem. Měl jsem za sebou památnou výpravu k jedenašedesátce Labutě i kontakty s mimozemšťany z nejvzdálenějších oblastí, nalétáno jsem však měl jen několik parseků, takže jsem byl proti Aristonovi, jenž už tehdy překročil šedesátku, úplným bažantem. Kromě mne se výpravy účastnili ještě dva mladíci, Sven Svensson, sedmadvacetiletý Američan švédského původu, píšící básně a dlouhé hodiny komunikující s počítači, a pak rodák z Bologně Carlo Diponti, s výrazně italským temperamentem, který pokud právě nenavigoval, seděl u syntezátoru a loudil z něj cosi, co bylo snad jen při ucpání uší možné považovat za hudbu.

Po Zinočce jsem mohl jen pošilhávat, držela si nás všechny pěkně od těla. Byla z nás všech nejmladší a v kosmu vůbec poprvé. Ariston ji původně do výpravy vůbec nechtěl, protože tvrdil, že ženské do kosmu nepatří, a jednou už se na to konto pěkně spálil; tehdy jsme ještě nepátrali po tom, kdy a za jakých okolností se to stalo. Gisela naproti tomu byla společenštější, měla také za sebou spoustu zkušeností z jednoho nevydařeného manželství a z výpravy k Deltě Páva, přece jen o poznání vydařenější. Mark Hinden, prošedivělý lékař, se nás se střídavými úspěchy pokoušel uzdravovat, ale mně připadalo, že jeho hlavním zájmem jsou láhve s výtečným šampaňským, jejichž zásoba se díky jeho činnosti povážlivě tenčila. Tehdy jsem se dost divil, proč Ariston potřeboval na výpravě právě tohoto morouse – musel za něj totiž převzít osobní záruku, která se mu zvolna, ale o to jistěji vymykala z ruky. Osmým do počtu pak byl Bernard Gramm, plešatý chlapík neurčitého věku, tichý a nepřístupný, s kapsami naditými šroubováky a dráty, jež z něj padaly na každém kroku. Snoubil koníčka se zaměstnáním – dokázal vytvořit snad všechno na světě a nic před ním nedokázalo zůstat neopravitelné.

Pochopitelně, mám s sebou portréty všech svých tehdejších spolupracovníků, nebudu vám tajit, že už při přípravě na tuto cestu jsem plánoval právě tuhle zastávku. Brzy se dovíte proč, zatím mi však dovolte, abych se zmínil o tom, jak s námi Sfinx zacvičila.

Místo pro přistání zvolil Ariston a nám se zdálo, že zbytečně neuváženě a bez jakéhokoli systému; na mapu planety, kterou jsme pořídili po čtyřiadvaceti hodinách na oběžné dráze, se ani nepodíval, a zapíchl prst přímo do jednoho malého zeleného flíčku. Právě tam jsme si sedli. Jako do bavlnky. Tam jsme také seznali, že se jedná o dokonale rovnou jakoby betonovou plochu o rozloze několika čtverečních kilometrů. Kolem se jako ledovce vyčnívající nad hladinu tyčily tajemné stavby; svým zjevem dávaly najevo, že architektura je skutečně silnou stránkou dosud neznámé civilizace.

Naše přistání vzbudilo zvýšenou aktivitu jen u několika tun prachu do té doby pokojně spočívajícího na ploše. Atmosféra se stala neprůhlednou v jakémkoli spektru po dobu několika hodin a my byli vlastně rádi, že na nás není vidět, protože jsme se domnívali, že zatím aspoň můžeme dát čas těm neznámým, aby se z našeho vpádu trochu vzpamatovali a připravili se na uvítání – buď ve fracích, nebo v uniformách. Netušili jsme, že tajemná planeta má v zásobě ještě cosi jiného.

Po dvou hodinách vítr konečně vrstvu prachu rozptýlil. Mark Hinden bručel, že na pořádném letišti nemá taková vrstva prachu co pohledávat, a od té chvíle se místu přistání začalo říkat Letiště, byť se víc podobalo rozlehlému náměstí než propletenci ranvejí. Analyzátory nás brzy přesvědčily o tom, že stojíme skutečně na ploše umělého původu. Další informace o charakteru planety se na nás záhy jen hrnuly; vrtáky se zaryly do půdy, mikroskopické sondy pronikly do nejjemnějších kapilár drobných travin, biologické pasti zachytávaly prachové částice a zkoumaly jejich původ, lapače nasávaly vzorky atmosféry a rozkládaly je až na kvarky. Výsledky byly natolik příznivé, že se nám z nich začínala točit hlava. Odevšad tryskala slova: ‚Organický život na bázi uhlíku.‘ V něco takového jsme ani nedoufali.

K tomu jsme byli nuceni připočíst skleněné pyramidy, jež se v zapadajícím slunci pozvolna vynořovaly z prašného zajetí a kýčovitými záblesky dodávaly jinak nehybné krajině aspoň zdání života. Brzy se ukázalo, že nejde o pyramidy, ale o nejméně dvě desítky štíhlých pylonů sestavených do jakýchsi drúz, navíc úvahy o skle byly bezpředmětné, nu – názvosloví ne vždy odpovídá realitě. Naše loď, na pohled zcela asymetrická a z neznámých příčin přezdívaná všemi posádkami Homolka (namísto nepoetického KLN 76), s mohutnými škrábanci na neutritovém plášti, nestavěná na krásu, ale na účelnost, mohla v sousedství těch ladných staveb působit jako kočka Šklíba vedle Mony Lisy.

A pak Gisela přehlédla okolí zkušeným zrakem hospodyně a ohodnotila tu pomíjivou krásu větou, jejíž příhodnost si běžný muž mohl uvědomit až po názorném upozornění:

‚Myslím, že by to tady potřebovalo uklidit.‘

Měla pravdu, stačilo jen trochu zvětšit záběr. Pravda, skleněné stavby se skvěly purpurovým leskem, ale okolí? Betonové cestičky tonuly v pralesu plevele, všude se povalovaly plastikové fólie či plachty, a když jsme dohlédli na místo pojmenované Bernardem jako Parkoviště, spatřili jsme desítky rozpadajících se strojů, které mohly, ale také nemusely, být dopravními prostředky. Skoro to vypadalo, že domorodci hezkých pár let před naším příletem svou planetu opustili nebo si dovolili s klidem a bez velkého rozruchu vymřít. Onen očekávaný uvítací výbor na naši počest se nesešel.

Oni tu prostě nebyli.

A tu vydal velitel Ariston svůj příkaz a my vzali na vědomí, že až do doby, než tomu přijdeme na kloub, v souladu s požadavky na bezpečnost posádky, setrváme na palubě Homolky. Připomínalo mi to filozofii člověka, který nevleze do vody, dokud se nenaučí plavat. Trochu s tím vším pohnul z místa Carlo. Těžko říct, zda mu v tom někdo mohl zabránit; s nikým se neporadil, jen Svenovi ledabyle sdělil, že ho to už nebaví, a jde se proto podívat ven. Sven si klidně mohl myslet, že Carlo jako obvykle srší svým černým humorem.

‚On to ten blbec myslel vážně,‘ prohlásil náhle Sven, ale to už jsme mohli na obrazovce sledovat Carla spouštějícího schůdky a lehkým krokem sestupujícího na pevnou půdu. Vím, dveře měly být samozřejmě zablokovány, ale nikdo to neudělal. Jsem přesvědčen, že úmyslně. Ariston pochopitelně dělal, že o ničem takovém neví. Křičel do mikrofonu, že pokud se Carlo ihned nevrátí, čeká ho disciplinární řízení, ale Carlo buď dělal, že neslyší, nebo už skutečně neslyšel. Ještě chvíli líčil slovy plnými nadšení pocity člověka stojícího oběma nohama na pevné zemi, ale já jsem spíš poslouchal Aristona, který vzápětí nařizoval, aby byl vstup za Carlem uzavřen. A pak se Carlo zastavil. Stál jinak, než obyčejně stojí člověk. Strnul uprostřed kroku, jako když robot zadrhne při náhlém zkratu. Současně s posledním krokem ztichl.

‚Carlo, co je s tebou, ohlaš se!‘ volal na něj Sven, ale odpovědí bylo jen zlověstné mlčení. Jen Ariston bručel něco v tom smyslu, že intenzita biopole je vyšší, než sám předpokládal. To už Bernard a Sven rozrazili dveře a hnali se ven, aby Carla z té podivné šlamastiky vytáhli, a Ariston měl nepředstavitelně práce s tím, aby jim v tom zabránil. Snažil se jim vysvětlit, že pokud vylezou ven, zůstanou v tom taky, a doporučil jim, aby k myšlení používali hlavy. Ti dva se s ním začali hádat a upozorňovali ho na to, že nejsou takovými zbabělci, aby kamaráda nechali v nebezpečí. V tom zmatku všichni přeslechli, že Carlo cosi povídá.

Carla jsme vytáhli do Homolky jeřábem a mě napadlo, že hák už byl vlastně připraven předem. Po pár minutách ležel mladík svlečený v izolaci, byl při vědomí a na přímý Hindenův dotaz, co se s ním dělo, odpověděl, že vlastně neví. Ariston pak na základě svého, a tudíž nutně laického názoru, překvapivě usoudil, že Carlovi nic vážného nehrozí, a nařídil několikahodinový spánek i přes hlasité Hindenovy protesty; náš lékař se zoufale domáhal svého práva i povinnosti vykonávat svou dosud značně zanedbávanou praxi. Carlo se ani neodvážil zeptat, jak dlouho bude v izolaci vězet, byl z toho vyděšený stejně jako my všichni.

Všichni, kromě Aristona.

Vzápětí se nám od velitele dostalo několik dost nepřesných informací v tom smyslu, že jsme zmíněné pole působící na vyšší nervovou soustavu zachytili už při přechodu na oběžnou dráhu a jistě by stačilo, kdyby každý na pravidelných ranních poradách poslouchal jen trochu pozorněji. Měl pravdu, o tom poli byla skutečně zmínka v protokolu, ale přiznám se, že jsem ji až do této chvíle nebral vážně.

‚Mám-li tomu dobře rozumět,‘ přerušil Aristona Sven, ‚pak tam někde venku existuje fenomén blokující každý mozek ve svém dosahu. Nepředpokládám pochopitelně, že by ono pole bylo přirozeného původu. Musí zde tedy nutně být stroje či podobné zařízení. Stroje bývají zpravidla ovládány člověkem, při troše skromnosti bych se spokojil s inteligentními hlavonožci. Zatím jsme nespatřili ani jejich stíny. Ptám se tedy těch, co jsou informovanější – kde jsou?‘

‚Kde jsou?‘ usmál se Ariston. ‚Všude kolem nás. Především zde,‘ a píchl prstem do obrazovky v místě, kde se na stínítku promítala v infračerveném světle nejvyšší a také nejbližší skleněná pyramida. Nezdálo se, že bychom byli ochotni mu věřit. Jen pokrčil rameny a pak pustil na pomocnou obrazovku nějaký záznam.

Důkazy hovořily jasnou řečí. V tu chvíli jsem ještě netušil, co vše bylo v možnostech naší techniky. Sledoval jsem záběry ze sondy pohybující se nízko na plochou Letiště. Kamera se zvolna vzdalovala od Homolky a mně blesklo hlavou podivné podezření – jak je možné vypustit za bílého dne sondu, aby si toho nikdo nevšiml? Čím víc se sonda blížila ke skleněné pyramidě, tím víc mizela iluze skla a tím víc se stavba rozkládala na jednotlivé elementy – svislé mohutné sloupy hranatého průřezu, kdysi snad bílé barvy, teď však značně poškozené působením zubu času. Jejich povrch pokrývala mozaika drobných obdélníčků, jež snad mohly být obkládačkami a za lepších časů jistě dokonale odrážely světlo, či dokonce přetvářely sluneční záření v jiný využitelnější druh energie. Neviděl jsem nikde žádná okna, a proto iluze budov postupně mizela. Stěna se přibližovala a já poznal, že ty obkládačky jsou nezřídka vypadlé a odhaluje se tak prozaicky šedivá, docela obyčejná zeď. Pak sonda prolétla stěnou. Kamera putovala nekonečnými chodbami, v nichž jsem nebyl schopen nalézt jakýkoli řád, prolétala prostorami, jimiž už dlouhá léta nepochybně nikdo neprošel, protože z nejrůznějších spár čněly trsy červenohnědých travin, v rozích spřádali své sítě tvorové podobní pavoukům, na kdysi naleštěných podlahách se povalovaly trosky zřícených zdí, a kam oko dohlédlo, dotvářela dekor svým neodbytným mlsným jazykem koroze. Sonda prorazila mohutnou masou dosud pevně stojících vrat a vynořila se v prostoře o rozloze malého náměstí. Bez pohnutí stanula uprostřed kruhového sálu. A my zatajili dech.

Na stěnách jsme zaznamenali cosi jako zašlé abstraktní obrazy, jednu chvíli najela kamera na detail, a tu jsem viděl, že se snad jedná o gobelín, v patnáctimetrové výšce visela pak osvětlovací tělesa podobná netopýrům se složenými křídly, která stále ještě matným reliktním svitem prozařovala pochmurnou atmosféru stínů, které na polorozpadlém nábytku, zaprášené podlaze a bezbarvých stěnách tvořili ONI.

Odhadoval jsem, že jsou vysocí necelého půldruhého metru. Svou strohostí a nepřítomným pohledem široce rozevřených očí působili mnohem víc cize než kupříkladu tvorové z Alcory, známí svým otevřeným nepřátelstvím vůči všem návštěvníkům. Z temné hloubi lichoběžníkových důlků téměř ztracených pod vysoce klenutým čelem čišel chlad i smutek. Nechápal jsem, odkud se ten pocit bere, jednalo se o humanoidy ryze lidského typu, kteří nebyli vůbec odpudiví. Teprve po chvíli, když jsem si mohl lépe prohlédnout detailní záběr téměř kulatých tváří s širokými ústy a maličkou bradou, s ušima skrytýma pod hřívou rezavých vlasů, ostře kontrastujících s tlumeně fialovou barvou srsti pokrývající beze zbytku celé tělo, jsem přišel na to, co mi na nich nejvíc vadí. Podobali se vycpaným zvířatům v muzeu, obyčejným školním pomůckám. Nepohybovali se.

Věřil bych i tomu, že to jsou sochy, jež neznámý umělec zpodobnil uprostřed zasedání planetární důležitosti. Ten dojem byl sugestivní, ale Ariston s neochvějnou jistotou tvrdil, že ač nehybní, přesto jsou stále naživu, jejich životní funkce jsou plně zachovány, byť ve značně zpomaleném režimu. Záběry mě zcela uchvátily, ne každý den má člověk možnost hledět tak zblízka do tváře mimozemšťanovi, a navíc v jeho přirozeném prostředí; záběr se však zvolna rozplýval, roztřásl se a celá dvorana se ponořila do šera, načež obrazovka pohasla.

Ještě jsem netušil, co to znamená.

‚Přesně totéž se před půlhodinou stalo Carlovi,‘ řekla nesměle Zina. ‚Na něj působilo pole bezprostředně, na Bernarda nepřímo, a proto byl vliv záření trochu utlumen. Zřetelně jsme proto mohli vidět postupné zhasínání vědomí s následným prudkým kolapsem. Pochopitelně jsme byli nuceni výzkum ihned přerušit.‘

Na Zinočku to byl neuvěřitelně dlouhý projev, ale ta skutečnost mne překvapila mnohem méně než obsah jejích slov. Musel jsem asi působit dost nejapně, když jsem se obrátil k Bernardovi:

‚Tys tam byl?‘

V Zinoččiných očích se mihl potměšilý úsměv, ale než stačil kdokoli něco říct, zasáhl rychle Ariston.

‚Nikdo kromě Carla zatím neopustil Homolku,‘ řekl. ‚Bernard tam byl, pokud je vůbec možné tvrdit, že někde byl, psychoportací.‘

Pomalu se mi skládaly jednotlivé díly skládačky dohromady a trochu mi vadilo, že před pilotem se tají informace o vybavení lodi. Teď už vím, že kdybych se o ně chtěl jen trochu zajímat, věděl bych také všechno.

‚Psychoportace byla přece ve stadiu experimentů zakázána,‘ pustil jsem se z vrozené ješitnosti do marného souboje. ‚Máme k tomu jistě dost dobré důvody.‘

Chtěl jsem pokračovat dál, ale rozhodným způsobem mě přerušil Bernard.

‚Na Zemi možná, Mate. Naše výprava má trochu zvláštní statut a psychoportace nám výborně posloužila hned při prvním kontaktu. O její užitečnosti by mohl vyprávět Carlo.‘

Celou debatu ukončil Ariston tím, že vyzval Bernarda, aby ještě jednou přede všemi opakoval své pocity z průzkumu.

‚Vůbec se se mnou nedělo nic zvláštního,‘ spustil Bernard. ‚Poletoval jsem si nízko nad stolem a pozoroval domorodce. Každému jsem chtěl věnovat pár vteřin, jen tolik, aby přístroje v Homolce zaznamenaly dostatek údajů. Rád bych je měl nahrané všechny; postávalo jich tam kolem čtyřicítky a v každém z nich musela být spousta informací, které mohly naše přístroje zapsat. Nu, nepovedlo se. Náhle jsem cítil, že mi hučí v hlavě. Bylo to divné, skutečností totiž je, že při psychoportaci člověk nemůže cítit vůbec nic. Nejprve jsem si myslel, že k něčemu došlo a Ariston mě odpojil, teď však vím, že s tím v tu chvíli stále ještě váhal. A já pak přestal vidět a zapomněl jsem úplně na všechno. I na to, kdo jsem, kde jsem a proč tam jsem. Cítil jsem, jak mě cosi nutí přemýšlet. Jako kdybych dostal hádanku. Nebyla jednoduchá a nedala se vyřešit jen tak, zpaměti. Pamatuji se ovšem, že jsem měl zvláštní pocit štěstí, že mohu řešit nějaký problém, probírat jednu variantu po druhé, odvozovat vzorce, hledat nové kombinace. Pak mě však Ariston skutečně odpojil a já upadl do úplného bezvědomí, o tom však už určitě ví víc Zina.‘

Ničemu jsem pořádně nerozuměl. Za tu dobu, co jsem se šťoural v motorech, kontroloval stav paliva a připravoval Homolku pro případ odletu, kolegové nezaháleli. Bernard určitě nebyl nejskvělejší vypravěč, ale pro svou klidnou povahu a železné zdraví mohl být jako průzkumník velice užitečný. Ariston nevybral špatně.

‚Zdá se, že u Carla to mělo podobný průběh,‘ filozofoval Sven. Tím jen opakoval známé skutečnosti. ‚Jen s tím rozdílem, že si přitom něco brebentil.‘

‚A co říkal?‘

‚Nevím, nebylo mu rozumět.‘

‚Tak proč nás s tím vlastně zdržuješ?‘ ptal jsem se jízlivě.

‚Protože se to nahrávalo,‘ vykoktal ze sebe konečně Sven a já se chytil za hlavu. Nevím, jak jsem mohl na něco tak triviálního zapomenout. Ovšem nahrávka Carlova projevu se vyznačovala všemi možnými vlastnostmi kromě srozumitelnosti. Trvalo víc než hodinu, než se nám z toho nesouvislého asi deset vteřin dlouhého vytí dinosaura podařilo vydělit slova:

‚… dvě stě dvacet šest na třetí…‘

‚Nu, pokud se zamýšlel právě nad tímhle, pak se nedivím, že ho to porazilo,‘ podotkl Bernard.

Ariston bručel něco v tom smyslu, že numerický výpočet odporuje dosavadním poznatkům, a já v té chvíli neudržel na uzdě náhlý nápad a zabodoval jsem podruhé:

‚A co chtěli po tobě, Bernarde?‘

Nevím, kde se to ve mně vzalo, logicky jsem vlastně ještě nemohl mít nic domyšleno a Ariston se zatím necítil povinen cokoli vysvětlovat. U Bernarda jsem se však dočkal nečekané odezvy:

‚Volný pád…‘

Pak se zarazil.

‚Ovšem, jak jsem na to mohl zapomenout? Někdo se mě ptal, jak je to s volným pádem, když… Vlastně… Podmínky zadání už si nepamatuji, ale jednoduché to určitě nebylo. A já měl takový hezký pocit, že mohu něco řešit…‘

‚Tys musel být miláčkem fyzikáře,‘ mínil Sven.

‚Nemohl jsem fyziku ani cítit.‘

‚Tak proč ti působilo radost právě počítání volného pádu?‘ nedal jsem mu pokoj.

‚To je problém, na který se musím jít vyspat,‘ odvětil a opustil nás, aniž by něco zabručel na pozdrav.

A při tom zůstalo, stejně jsme se všichni za chvíli rozešli s vědomím, že jsme na planetě s nebezpečným biopolem, ochromujícím lidské mozky, a že neustále trvá pohotovost ke startu. Ale když Ariston znovu opakoval tento svůj názor, bytostně jsem cítil, že předčasný odlet je to poslední, čeho by se chtěl dočkat. Ta planeta se stala jeho osudem.

Zvláštní bylo, že na ploše kolem Homolky se volně pohybovala zvířata, jako by se nic nedělo, a ono se vlastně, co se týče přírody, patrně skutečně nic zvláštního neodehrávalo. To jen dvounozí fialoví bubáci seděli ve svých kukaních, tam je zasáhl blesk ochromujícího záření, strnuli jako strašáci a v bezvědomí si řešili hádanky a zabývali se problémy, které před ně stavěl… Kdo vlastně? Neměl jsem ten večer co na práci, služba vyšla na Giselu a ta mě nechala, ať si dělám na pozorovatelně, co chci, a tak jsem pokračoval v soukromém výzkumu na dálku a říkal si, že by asi nebylo nejhorší vyzkoušet si psychoportaci na vlastní kůži. Přistihl jsem se, že při pozorování detailů krajiny musím stále myslet na tu skupinu violeťáků ve strnulém postoji, a pochopil jsem, že to, co tady teď dělám, nemá stejně žádný smysl, protože vlastně ještě nevím vůbec nic. Tak jsem šel spát; převaloval jsem se na posteli a snažil jsem se vymyslet aspoň jednu rozumnou hypotézu, která by vysvětlovala, co se to v tomhle ospalém ráji děje. Aniž jsem na cokoli přišel, podařilo se mi propadnout do Morfeovy náruče, a to i přesto, že Sven při spánku používal přinejmenším cirkulárku.

Druhý den ráno jsem v nováčkovském entuziasmu navrhl při snídani Aristonovi, že vyletím psychoportem a zkusím navázat na Bernardův prvotní výzkum. Ariston s kusem chleba v ústech klidně odvětil, že nic takového nepřipadá v úvahu, neboť pro mne a pro Bernarda připravil speciální lahůdkový úkol. Prohlásil, že ke zjištění zdroje záření je nejprve nutné vyslat do okolí průzkumnou sondu. Aby taková akce měla v místních podmínkách úspěch, je nutno naše malé raketky poněkud upravit. Nezbude nic jiného než z nich vyoperovat elektronický mozek a nahradit jej soustavou relátek a spínačů řiditelných na dálku; jejich schéma prý jistě nalezneme v literatuře nebo tam, kde jsou založena hluboko do lidské paměti od školních let. Není prý možné riskovat ztrátu elektronického zařízení a následně i celé sondy jen proto, abychom si ověřili to, co už dobře víme – že místní klima působí i na naši bioelektroniku. Měli jsme s Bernardem na celý den o zábavu postaráno, ale díky jeho zlatým rukám a mé stínové asistenci létala raketka ještě odpoledne přesně podle Aristonových představ. Do večera jsme pak proměřili intenzitu biopole v okruhu deseti kilometrů a dokonale jsme zmapovali celé okolí; zjistili jsme tak i místo, odkud záření vychází. Bylo zřejmé, že stojíme nedaleko jednoho z mnoha desítek vysílačů sytících krajinu tím podivným nehmotným polem, a domýšleli jsme, teď už vím, že správně, že se jedná o záležitosti týkající se celého povrchu planety.

A pak jsem se dočkal, protože mi Ariston sdělil, že hned ráno si psychoportaci budu moci skutečně vyzkoušet. Bernard mi dal důkladný teoretický kurs pohybu v prostoru. On sám již byl polem zasažen, nebylo žádoucí riskovat jeho nervovou soustavu v tak krátkém časovém odstupu podruhé, a Ariston si vzpomněl na mne. Bernard mínil, že pokud získám dostatečnou rychlost a včas proniknu dovnitř vysílače, měl bych tam už mít od vlivu záření pokoj, neboť pole by se mělo šířit výhradně ven. Ariston rozhodl, že na cestu tam mám tři minuty a na výzkum vysílače sedm; tato doba musí stačit, abych prolezl celý zdroj do posledního detailu.

Letěl jsem hned po snídani.

Zahltil mě obdivuhodný pocit lehkosti, uvolněnosti, svobody, ale i bezstarostnosti. Zatímco má ubohá tělesná schránka, sužovaná od samého procitnutí akutním pálením žáhy a lehkým škádlením kořene šestky vpravo dole, zůstala trčet v horizontální poloze v Zinoččině vynikající péči, mé vědomí se střemhlav blížilo k soustavě pylonů pyramidy číslo jedna, přímo tam, kde byl pod silnou vrstvou ochranného masivu ukryt zdroj záření záludných vlastností, který byl sám o sobě jedinou velkou hádankou a který ještě dokázal vymýšlet další.

Pronikl jsem tam více méně v časovém limitu, pokud mi ovšem v tomto stavu zůstal zachován alespoň částečně smysl pro odhad času. Překvapilo mě, jak je vysílač veliký – byl jsem navyklý na pozemská měřítka, kdy se kupříkladu televizní vysílač vejde do příručního kufříku. Tady jsem visel před skříní o výšce dobře šesti metrů, šířce jen o něco menší a hloubce na pohled nezměrné. Naštěstí se ukázalo, že je to zařízení o poznání jednodušší, než se zdálo na první pohled. Bylo totiž zkonstruováno na témže primitivním základě jako relátko, které jsme včera, proklínaje rozmary našeho velitele, ručně sestavovali spolu s Bernardem. Teď jsem však poznal, že je mi ten výcvik aspoň k něčemu dobrý. Nikde nebylo ani stopy po nějaké organické hmotě umělých mozků, tažených neuronech či syntetickém parasympatiku, zato jsem po proniknutí ochranným obalem doslova vlétl do pralesa sestávajícího z neuvěřitelně tenkých drátků. Nedalo se nic dělat, stal jsem se elektronem a prolezl jsem celé kilometry vodičů a přitom jsem jen mohl doufat, že někoho v Homolce napadlo spustit záznam nejvyšší rychlostí, protože jsem vůbec neměl chuť si celý ten kousek zopakovat. Pohyboval jsem se rychlostí několika set metrů za vteřinu a mapoval jsem vysílač postupně ve všech třech rovinách tak, aby neunikla ani jediná z těch statisíců miniaturních součástek, jediný z milionu spojů. Později jsem se dověděl, že celé monstrum sestávalo z pouhých šestadvaceti stavebních prvků a připomínalo dřevní doby pozemské elektrotechniky. A pak dráty, dráty a dráty; jen tak mimochodem, čisté zlato.

Nevím, jak dlouho jsem sledoval to zlaté řečiště vodičů, ale domnívám se, že jsem stanovenou dobu pořádně překročil. Bernard měl pravdu, člověk uvnitř vysílače nebyl pod vlivem záření, neboť jsem se stále cítil právě tak volně jako zpočátku. Proto jsem si dal záležet a vnikl jsem do soustavy ještě jednou. Udělal jsem dobře, protože na dost nenápadném místě jsem objevil ještě jeden panel sestavený z dalších osmdesáti součástek, ve kterém pro změnu převládala platina – to jsem našel skutečné centrum vysílače.

Považoval jsem úkol za splněný a vylétl jsem ven. Pronikl jsem tentokrát zadní stěnou a strnul jsem, protože jsem se ocitl v kruhové prostoře, do níž sice, právě tak jako do vysílače, nepronikl jediný paprsek světla (psychoportovanému to nevadilo), zato jsem mohl bez jediného pootočení hlavou zaznamenat, že podobných skříní je tu osmnáct. Nezbylo než doufat, že jsou všechny stavěny podle téhož vzoru, neměl jsem vůbec chuť pouštět se do dalšího průzkumu, a to především proto, že jsem zůstal zcela ohromen.

Přesně uprostřed toho nevelkého kruhu, ve věčné temnotě a daleko od rodného světa, lehce rozkročená, s pokrčenýma rukama, stála pozemská žena.

Byl jsem jistě šokován právě tak jako všichni ti, kteří můj průzkumný let jistili. Nebyl jsem pochopitelně s nimi, a tak vím jen z doslechu, co se v Homolce odehrávalo. Ariston, stojící do té chvíle nehybně se svým obvyklým klidem egyptské sfingy, náhle vykřikl tak, až se všichni vyděsili. Byl to prý takový zvláštní skřek plný děsu a hrůzy, že se na něj snažili co nejrychleji zapomenout. Udělal krok vpřed, ukázal třesoucí se rukou na obrazovku a pak se jeho tělo, jímž nemohlo otřást ani přetížení osmi g, zhroutilo k podlaze.

Když jsme si přehrávali jeho slova, zjistili jsme, že říkal něco v tom smyslu, že ‚ona je živá‘…

Vím, byla živá, to však jsem v té chvíli ještě netušil. Stála tam prostovlasá, v kombinéze, která dávno ztratila svou původní barvu, a vybledlé znaky planety Země na hrudi se daly jen obtížně rozlišit. Její tvář na mne v prostoře s absolutním nedostatkem fotonů působila bíle jako pergamen. Stála nepřirozeně, a přece důstojně. Z obličeje jsem mohl odečíst věk kolem třiceti let, ze skafandru pohozeného nedaleko nezměrnou odvahu. Ne, ta žena se tam nepokoušela o sebevraždu, do tohoto prokletého místa vstoupila dobrovolně, se záměrem, který nám v té chvíli byl ještě velkou záhadou. Ale kde a jak se na planetě Sfinx vzala, to jsme ani netušili. Tady mohl podat vysvětlení jedině Ariston.

Vzpomněl jsem si na to, jak se Bernard pokoušel přečíst obsahy mozků violeťáků stojících ve velké aule, a napadlo mě, že bych se tady mohl pokusit o něco podobného. Teď už vím, že to nebyl ten nejlepší nápad. Nemohl jsem však vědět, že se všichni v té chvíli zabývají omdlelým Aristonem a i jinak pečlivá Zina v tom okamžiku asistuje Markovi při oživovacích pokusech. Rovněž jsem nemohl vědět, že se uvnitř mozku té ženy okamžitě dostanu pod vliv záření několikanásobně zesíleného.

Zhasl jsem jako svíčka.“

Mat Ling se odmlčel. Bylo zjevné, že i teď, po tolika letech, mu vzpomínky na ty události působí silné vzrušení.

„Tak takhle to bylo,“ špitla Dita. Zadívala se na telestěnu, kde zvolna rotoval gigantický disk tajemné planety. Planety, která stále ještě nesla svá tajemství čekající na rozřešení, planety, která měla být pro pozemské kosmonauty zakázaným světem.

„To, co jste udělali, bylo velmi nerozvážné,“ řekl Vadim, pronášející odsuzující slova s nevinnou upřímností mládí.

„Jistě, nadělali jsme spoustu chyb,“ odpověděl klidně Mat Ling. „Ani já jsem nebyl bez viny. Neměl jsem tam co poletovat půldruhé hodiny – takový byl můj skutečný čas pohybu v psychoportu, a Ariston neměl nic takového připustit. Mohli jsme se prostřídat, nakonec bychom dospěli ke stejným výsledkům, trvalo by to jen o pár hodin déle. Vždyť nebylo kam pospíchat, ale Ariston slepě sledoval jen jediný cíl. Chtěl mít co nejdříve jasno, co se týče zdroje a intenzity biopole, a současně potřeboval mít definitivní jistotu ohledně bezpečného pohybu mimo loď. Jeho hlavním záměrem však bylo vydat se ve stopách Sylvie.“

„Copak on věděl, že ji tam najdete?“

„Ne, nevěděl, že je tam, kde jsem ji objevil. Sám byl přesvědčen, že dávno zemřela, nenapadlo ho, že se dostala na jediné místo, kde může člověk přežít roky… Přežít? Ne, to ne, jen existovat. Snad ji chtěl důstojně pohřbít, snad se chtěl nějak pomstít těm, co zapříčinili jejich odloučení.“

Pohybem ruky zastavil další příval otázek.

„Probral jsem se v palubní nemocnici,“ pokračoval ve vyprávění. „Zinočka nade mnou plakala a chtěla se mi omlouvat. Já nevěděl proč, a vlastně jsem jí to ani pak nikdy neměl za zlé. Na lůžku vedle mne ležel nehybně Ariston. Nepoznával jsem ho. Zdál se mi nezvykle pohublý, na propadlých tvářích mu vyráželo šedé strniště vousů. Kalné oči hleděly tiše do šedého stropu, tmavé ruce složeny na hrudi. Pečovali o nás Mark Hinden i Zina, a teprve později jsem se dověděl, že jsem se tam povaloval ochromen celé tři dny. Po celou tu dobu ostatní kousek po kousku sestavovali dokonalý model onoho drtiče lidských mozků. Bernard mě nakonec pochválil za ten nápad, že jsem tím monstrem prolezl dvakrát. Přístroje zaznamenaly snad od posledního atomu schéma vysílače a pak celou noc řešily systém výroby. Kromě zlata a platiny se projevila potřeba několika gramů nejrůznějších lanthanoidů; inu, snad bylo možné je nějak nahradit, ale to bychom ztráceli čas a Ariston, který byl přesvědčen, že už mu mnoho času nezbývá, vzkázal Bernardovi, že složení prvků musí být bezpodmínečně dodrženo. Získali jsme kopii vysílače v měřítku jedna ku dvaceti; nakonec jsme nemuseli sestavovat celou skříň, jež sestávala z šestnácti totožných samostatných bloků. Stačilo sestavit jeden blok a pochopitelně i jádro. Dostali jsme tak skvěle fungující vysílač, pro nějž se nakonec ustálil pracovní název supermozek, přestože intenzita jeho biopole byla zhruba o deset řádů nižší než u originálu. Pro naše výzkumy však plně postačovala.

Den potom, co jsem se probral, Ariston konečně trochu ožil. Ne, nemohl ještě vstát, byl velmi slabý, přestože se nejednalo o infarkt, jak zněla prvotní diagnóza. Jeho srdce však dalo najevo, že cestám do kosmu v jeho případě mělo být už dávno odzvoněno. Všemi zdravotními prohlídkami se protáhl pravděpodobně jen díky svému jménu. Mark mu vstát nedovolil, připoutal ho k lůžku infuzemi a napojil ho pro jistotu na dva kontrolní přístroje, aby ho nenapadlo utíkat. Také mu přísně zakázal jakkoli diskutovat o uplynulých událostech. To by však mohl zakazovat žíznivému velbloudu u studny, aby se napil. Ariston se potřeboval vyzpovídat a já jsem byl první po ruce.

Hovořil tiše, snad už smířen s osudem, musel být přesvědčen, že konec je za dveřmi, jako by nevěděl, že Mark má ve skříni umělá srdce všech velikostí a v případě nutnosti by mu už v hrudi pulzovala ta plastiková věcička. Protože se tak dosud nestalo, bylo zjevné, že Aristonův přirozený orgán toho musí ještě dost vydržet. Horší to už bylo s jeho nervy.

Především soustavně sám sebe obviňoval ze zločinu.

‚Opustil jsem ji, Mate. Já jsem ji tady nechal. Nechal jsem ji umřít, rozumíš?‘

Kýval jsem hlavou a nevěděl jsem, co na to říct. Nejvíc mě však překvapilo, že Ariston se tím pádem vlastně přiznal, že na této planetě už byl. Měli jsme všichni za to, že naše návštěva tady je první. Proč nám však o tom nic neřekl? I to se vzápětí pokusil vysvětlit.

‚Jak je to dlouho? Snad pětatřicet let, relativních samozřejmě, ve skutečnosti hodně přes padesát. Pamatuješ se na tu bílou díru v oblasti Lambdy Střelce, co nám sežrala jeden průzkumný člun a další se vstupnímu víru vyhnul na poslední chvíli?‘

Otázka bílých děr, kterým dnes říkáme Brány, není zatím zcela vyjasněna. Je pravděpodobné, že ty dokonalé automaty přivádějící naše lodě do všech končin Galaxie po sobě zanechala na věčnou památku dávno vyhynulá civilizace před stovkami milionů let. Tehdy jsme je ještě neznali a nedokázali jsme je indikovat. Ariston narážel na onu památnou výpravu, v níž se tak proslavil. Ten druhý pomocný člun, o němž se zmiňoval, pilotoval právě on. Letěla s ním Sylvie. Byl to celkem běžný průzkumný let k blízké planetě a ani jeden z nich netušil, že jejich člun vsálo nehmotné nic a protlačilo je lisem stovek parseků.

‚Bílá díra nás vyplivla tady, prakticky na oběžné dráze Sfingy,‘ pokračoval Ariston. ‚My jsme jí tenkrát říkali Mrtvá planeta. Záření jsme samozřejmě zaznamenali ihned, ještě na oběžné dráze, neměli jsme tak dokonalý plášť jako naše Homolka a pocítili jsme ihned jeho vliv sami na sobě. Tenkrát také mělo biopole vyšší intenzitu než dnes, byli jsme však natolik vzdáleni, že neomračovalo. Jen jsme měli vidiny, sny při plném vědomí; nelogické, podivné, zvláštní, a hlavně vyčerpávající. Hledali jsme samozřejmě cestu zpátky, s malým člunem jsme nemohli překonat tu nekonečnou vzdálenost po normální trase. Zákon vratnosti bílých děr jsme tehdy už znali, jen jsme trochu tápali v principu imobility. Nu, měli jsme štěstí, naše bílá díra se chovala poslušně a zůstala vězet tam, kde měla. Okno k návratu jsme našli za tři dny, ale tehdy jsem podlehl Sylviinu naléhání. Chtěla přistát. Chtěla vědět, co se to dole děje, protože biopole jsme považovali za přirozený jev. Naučili jsme se je odstínit, není to zas takový problém, stačí dvojitá Faradayova klec. Či snad – aspoň jsme si mysleli, že stačí.‘

‚A tos pustil Carla, aby klidně vylezl ven, do toho smrtícího záření?‘

‚Uklidni se, Mate. Záření neškodí, aspoň v malých dávkách ne. Mohl jsem vás samozřejmě o všem informovat, ale já potřeboval, abyste nebyli deformováni mými zkreslenými představami, které jsem o biopoli měl. Tenkrát jsme neměli to vybavení jako Homolka a mohli jsme se jenom dohadovat, oč vlastně jde. Teď jsem se konečně dověděl, že naše měření byla zhruba přesná, ale dosud jsme nepokročili ani o píď v řešení otázky, proč vlastně violeťáci snad už stovku let nehnutě stojí, nehýbou se, a přesto žijí. Proč vlastně sami na sebe připravili tu záhadnou past? Jaký to má význam, uspat civilizaci a nechat ji pomalu zahynout?

A nečerti se, že jsem vám neřekl nic o Faradayových klecích. Bernard na to už přišel, nebo na to přijde za pár hodin. Jen co spustí ten svůj malý aparátek. V tu chvíli jsem vám chtěl všechno říct, to jsem ale netušil, že Sylvii najdeme.‘

Odmlčel se. Těžko se mu vzpomínalo, musel se však vyzpovídat až do konce.

‚Chodili jsme kolem jejich příbytků, nacházeli jsme je v nejrůznějších polohách, bylo zřejmé, že mnohé z nich pole zasáhlo nepřipravené, uprostřed kroku, při práci, při zábavě. Stáli tam jako sochy, zkamenělí princové ze starých pohádek, a čekali na kouzelníka, který mávne čarovným proutkem a vysvobodí je. Mohli jsme vidět i hrůzné scény – jistě jste si už uvědomili, že jsme nikoho z nich nenašli stát na volném prostranství, mimo příbytky. Ale ani uvnitř budov nebyli úplně v bezpečí a několikrát jsme našli místa, která jistě navštěvovala dravá zvěř.

Tehdy jsme také pochopili, že i kdyby to pole někdo zrušil, a my jsme k tomu jistě tu možnost měli, nepřežili by ani ostatní. Zásoby potravin neexistovaly. Rozložily se, sežrala je zvířata. Pole zarostla plevelem, domy se začínaly hroutit, kromě skleněných pyramid zůstala stát málokterá budova. Tady kolem nás stálo tenkrát celé město, teď už vidíme jen prales… Sylvie byla citlivé stvoření a nesla tu zkázu zvlášť těžce. Setkala se s mimozemšťany poprvé a hned to byla apokalypsa zkázy. A pak jsme našli mateřskou školku.

Nevím, jestli to byla skutečně mateřská školka, ale viděli jsme desítky dětí strnulých při hře s primitivními hračkami. Na nich bylo nejvíc znát, že se blíží konec. Vyhublé tvářičky, nepřirozeně hubená tělíčka, ručičky jako sirky. Tehdy jsem viděl Sylvii poprvé plakat.

Seděla pak dlouhé hodiny u přístrojů, všechny mé návrhy k odletu striktně odmítala, a já bohužel nevím, co zkoumala. Nechtěla mi to říct, prý až dojde k nějakým závěrům. Nenaléhal jsem na ni, nechal jsem ji, ať si dělá, co chce, a k naší velké škodě jsem se o planetu přestal zajímat. Považoval jsem průzkum za uzavřenou záležitost a Sylviinu práci jsem přezíral. Mate, já se při tom nudném vyčkávání dokonce začal opíjet. Vzpomínám si jen matně, z deliria, jak ke mně jednou Sylvie přišla a chtěla mi říct něco důležitého, a já se jí, Mate, vysmál…

A pak odešla.

Nechala mi jen lístek, abych ji nehledal. Ten lístek mi pak pomohl při vyšetřování celého případu, ale snad bych udělal lépe, kdybych jej zničil. Samozřejmě jsem ji neposlechl. Vystřízlivěl jsem okamžitě. Osmačtyřicet hodin jsem bloudil kolem pyramid, neboť jsem vytušil, že odešla právě tam. Původně jsem si myslel, že šla odpojit ten nestvůrný vysílač, ale biopole zářilo dál s neměnnou intenzitou. I když už jí nutně musela dojít zásoba kyslíku, pokračoval jsem v pátrání. Doufal jsem, že by snad mohla nějakou dobu dýchat i atmosféru chudou na kyslík. Nenapadlo mě, že je právě tam, kde jsi ji našel ty.

Ale jedno ještě nechápu. Jak to, že stále ještě žije, Mate? Připadá mi to jako boží trest seslaný na mne, nehodného hříšníka, abych víc trpěl.‘

Nevěděl jsem, jak mu odpovědět, ale on na odpověď nečekal.

‚Pak jsem se odhodlal ještě k jednomu kroku. Přivlekl jsem do člunu jednoho domorodce a odstínil jej od vlivu biopole. Riskoval jsem mnoho – znečištění sterilního prostředí lodi, zavlečení neznámé nákazy na naši planetu, riskoval jsem vlastně i svůj život, a bohužel i život violeťáka. Otrávil jsem ho kyslíkem, teď už to vím, ale podařilo se mi alespoň částečně zmapovat jeho mozek. Zemřel mi po pěti hodinách, aniž se probral k vědomí. Dodnes si to neodpustím, právě tak i to, že jsem Sylvii tak zbaběle opustil. Mám zápis z paměti toho violeťáka s sebou, a jedna kabina Homolky je připravena pro příjem dalšího. Ale Mate, toho už nesmíte zabít, rozumíš?‘

Zavřel oči a zhluboka vydechl. Lekl jsem se, že zemřel, ale on jen usnul vyčerpáním.

Na Sfinze panovaly skutečně atypické podmínky. Domorodci prožívali dlouhá léta v hibernaci. Mohl takto přežít i člověk? Na svém nemocničním lůžku jsem o těchto problémech mohl jen meditovat. Z otřesu, který mi způsobilo záření, jsem se už dávno vzpamatoval a v dané chvíli jsem byl v nemocnici s Aristonem sám, Zina šla spát, ostatně přístroje nad námi bděly jistě lépe než ten nejsvědomitější lékař. Mě už však ležet nebavilo. Vím, byly tu jakési příkazy a lékařská doporučení, ale třicetiletým trénovaným organismem kosmického pilota nemůže otřást nějaké biopole. Zvedl jsem se z postele a ani jsem se příliš nedivil, když jsem poznal, že to jde.

Vlastně jsem ani nevěděl, co chci dělat, jen jsem se potřeboval zbavit té nudné tísně špitálu a rozpaků z Aristonovy zpovědi. Věděl jsem v té chvíli o veliteli určitě víc než kdokoli z posádky. Prošel jsem chodbami, v nichž vládlo ponuré noční ticho a klid. V řídicí kabině klimbal Sven a držel tímto originálním způsobem službu. Bylo zřejmé, že současně s velitelovým onemocněním morálka posádky silně upadla. Nechal jsem ho spát.

Sedl jsem si k terminálu a pomalu si sjížděl projekci domorodců. Teď, když jsem měl další informace od Aristona, nedalo mi moc práce nalézt záznamy z jeho první cesty na Sfingu, z onoho tak záhadně utajovaného přistání. Zmínil se o ní vůbec někomu? Jak vlastně zněl oficiální protokol o smrti Sylvie? Jak vysvětlil ve výpravě svou několikadenní nepřítomnost? Možná, že toho moc vysvětlovat nemusel, vím, jaké jsou pocity posádky kosmické lodi, když se na palubu vrátí člen výpravy, kterému už sepsali nekrology. Ostatně sám jsem se v podobné situaci jednou octl. V paměti počítače všechny informace nepochybně byly, ale mě v té chvíli nejvíc zajímala samotná Sfinx. Sfinx a její obyvatelé. V nich byl klíč k záhadě. Prvním zoubkem tohoto klíče mohly být záznamy o violeťákovi, jehož Ariston přivedl do své lodi. Nedoufal jsem, že bych objevil něco nového, něco víc než on sám nebo desítky dalších odborníků, kteří se jistě problémem zabývali, ale já byl teď tady, v jejich přirozených podmínkách, mohl jsem se už seznámit s jejich prostředím a potřeboval jsem znát základní data. Svou zvědavost jsem nedokázal zkrotit.

Výška, hmotnost, složení tělních tekutin, anatomická struktura, histologické nálezy; nic zajímavého. Snad tady. Violeťáci byli studenokrevní. Znamenalo to, že k životu nutně potřebují teplo, ale Sfinx jim ho neposkytovala právě nejvíc. Průměrná teplota na planetě byla zhruba o šest stupňů níž než na Zemi, sklon osy rotace k oběžné rovině činil téměř pětatřicet stupňů, oběžná doba téměř čtyři roky. Inu, Mate, možná, že tady jsi kápl na něco zajímavého. Pokud obývají planetu podobně jako pozemšťané od polárního kruhu k polárnímu kruhu, pak jim nezbývá nic jiného než v zimě pořádně topit, nebo – hibernovat. Přirozená hibernace rovná se zimní spánek. Zalézali snad do děr jako hadi? Ještě nevím, ale informace v tomto směru Aristonova zpráva nepodávala. A ta letitá strnulost, nebyl to důsledek nějakého nevydařeného experimentu? Nesnažili se nějak ovlivnit své organismy tak, aby zůstaly aktivní i v době, kdy teplota klesá pod fyziologické minimum?

Vložil jsem do mozku potřebná data, vyslovil hypotézu a nechal ho, ať se s tím trápí. Po takových dvou třech hodinách bych měl být rozumnější. Vstal jsem a chtěl si jít lehnout.

Najednou jsem hleděl do vytřeštěných Zininých očí.

‚Ty jsi tady?‘ vykřikla.

‚Ovšem, co má být?‘ zabručel jsem. Neměl jsem rád, když mi někdo dělal scény z porušování nemocničního režimu. Od toho, aby mi uděloval důtku, tady byl velitel, a ne tohle mladé štěně.

‚Kde je Ariston?‘ pokračovala zvýšeným hlasem.

‚Kde by byl, spí.‘

‚On nešel s tebou?‘

‚Ne, proč? Vždyť…‘ Nedopověděl jsem. Já jediný jsem se s ním v posledních hodinách mohl seznámit blíž a poznal jsem, že jeho povaha není zdaleka tak vyrovnaná, jak se nám všem jevila.

‚Svene, nespi!‘ vykřikl jsem.

Pohled na panel jasně hovořil o tom, co se stalo.

Někdo prošel hlavním výstupem. Nevěřil jsem, že by violeťáci dokázali otevřít zvenku hlavní vstup do Homolky. Za chvíli jsme věděli, že chybí také tančík.

‚Poplach, všichni do pilotní kabiny,‘ spustil jsem kolotoč poplachového režimu. Sven mlčel a nevěděl, jak by komentoval situaci, v níž se projevil jako zasloužilý zimní spáč.

Za chvíli tam byli všichni, pochopitelně kromě Aristona.

Z projekce mapy okolí na nás blikalo signální světélko tančíku, přesně z míst, kde stály hluboko ukotvené pylony nejbližší skleněné pyramidy.

‚Idiot,‘ řekl bez servítků Mark Hinden. ‚Jestli se dostane pod vliv pole, nikdo ho odtamtud nevytáhne.‘

‚A k tomu ještě to jeho srdce…,‘ zašeptala Zina.

‚Myslím, že Ariston ví, jak se venku pohybovat,‘ řekl jsem.

‚To my už taky,‘ odsekl Bernard, ‚ale ještě to nikdo z nás nevyzkoušel.‘

‚On už ano. A já vím, kam asi míří.‘

Kromě tančíku totiž chyběl i velký paprskomet.

Jen já jsem mohl vědět, že do prostoru, kde stála Sylvie, nemohl proniknout člověk oblečený ve skafandru. Proto se asi svlékla, aby se mohla protáhnout skulinou, a už si nestačila potom ochranný oblek navléknout. Nebo nechtěla?

‚Jisti mě,‘ řekl Bernard Hindenovi. ‚Vlezu do psychoportu, musíme ho přece hlídat a vědět, co tam dělá.‘

‚Zkuste to,‘ mínil jsem. ‚Myslím však, že bude zpátky dřív, než se vůbec stačíte připravit.‘

Přesto v té chvíli to bylo jediné rozumné, co jsme mohli udělat. Pokud zůstane Ariston někde viset, budeme aspoň vědět kde, i když pro něj budeme muset jít pěšky.

Neuplynulo však ani deset minut a tančík se vynořil na obrazovce v přímém záběru. Vracel se k Homolce.

A náhle na mne, a jak jsem viděl, i na ostatní, padl takový divný pocit. Připadal jsem si strašně nejistý, zmatený; chybělo mi něco neviditelného a nepostižitelného. Jako když se náhle vypne tichý, téměř neslyšný brum transformátoru, který si člověk neuvědomoval až do chvíle, kdy utichl. Rozhlížel jsem se kolem, každý byl nějak rozpačitý a všichni jako by se to báli přiznat, snad z toho nejistého pocitu, že se před ostatními ztrapní. K čertu s těmi vnitřními blokádami, tady nejsme na Zemi, tady je přece každá maličkost důležitá, vždyť i povolený šroubek může způsobit ztroskotání hvězdoletu. Už jsem chtěl něco říct, ale ve chvíli, kdy Ariston s tančíkem dorazil až k Homolce, promluvila náhle Gisela:

‚Biopole… Někdo ho odpojil.‘

Bůhví co všechno mi v té chvíli projelo hlavou, ale jistě jsem nejvíc ze všeho myslel na ty ubohé violeťáčky. Pokud je zrušen vliv biopole, v krátkém čase ožijí. Ale pokud ožijí, jejich planeta je v takovém stavu, že jsou téměř všichni odsouzeni k smrti. Nepomyslel jsem v té chvíli na to, že odsouzeni k smrti budou i v tom případě, že je biopole i nadále udrží strnulé.

To už stál ve dveřích kabiny Ariston, ignoroval všechny biologické bariéry. Co však bylo nejpodivnější, přestože venku bylo nějakých šest stupňů nad nulou, jeho skafandr byl pokrytý jinovatkou, která zvolna tála a tvořila za ním velké mokré šlápoty přesně kopírující profil podrážek. V náručí nesl neohebné Sylviino tělo.

Nebožačka zůstala v téže poloze, v jaké jsem ji viděl stát v centru zářiče. Působila na mne dojmem figuríny právě vyjmuté z výkladní skříně. Byla zahalena do stejné vrstvy námrazy jako Ariston, který přes zjevné vyčerpání nesl těžké břemeno jako pírko.

‚Pomozte,‘ řekl tiše. Jeho hlas se nepřirozeně ozýval z reproduktoru na palubní desce. ‚Pomozte mi ji zachránit. Proboha, pomozte. Ona stále žije.‘

Těžce udělal ještě jeden krok a pak se zhroutil na podlahu. Sylvie dopadla vedle něho se zvonivým třesknutím.

Při svém průzkumu psychoportem jsem pochopitelně nemohl zjistit, že teplota prostředí uvnitř vysílače je hluboko pod bodem mrazu.

Přiskočil jsem k němu a chtěl jsem ho zvednout. Pak jsem si udiveně prohlížel spáleninu na ruce.“

Mat Ling bezděčně schoval ruce za záda, všichni však věděli o té nepravidelné růžové skvrně na pravé dlani a zápěstí, kterou s sebou nosil jako věčnou památku na osobní kontakt s planetou Sfinx.

„Takže to přežila?“ ptala se netrpělivě Dita.

„Ovšem, to přece víte,“ podotkl Mat Ling.

„Ale proč tam chodila? Co tím chtěla dokázat?“

„Nebuď netrpělivá, dostaneme se k tomu. Na přistání půjdeme zhruba za tři hodiny. Zatím si uvědomte, v jaké jsme byli situaci. Sám velitel svou doslova anarchistickou akcí zapříčinil znečištění atmosféry kosmické lodi cizími mikroorganismy, sám vlivem mrazu upadl do kómatu, protože ho ani skafandr nedokázal dokonale chránit před krutými podmínkami panujícími v nitru ďábelského přístroje. A navíc ho vůbec nenapadlo zapnout vnitřní vyhřívání. Šel jako slepý za svým přízrakem. Přitom dobře víme, že kdyby Sylvii nechal stát na místě o několik let déle, na jejím zdravotním stavu by se prakticky nic nezměnilo.

Ale co horšího – Ariston pronikl do nitra vysílače paprskometem. Zničil přitom jeden blok, čímž celý vysílač vyřadil z činnosti. Okolí Homolky bylo náhle téměř bez biopole, pronikaly tam jen slabé vlny ze vzdálenějších zdrojů. Nevěděli jsme, jak dlouho potrvá, než se violeťáci začnou probírat k životu, ale byl jsem si jist, že jakákoli domluva s nimi bude obtížná. Vzpomněl jsem si na to, že ve skleněné pyramidě ve velké aule jsou shromážděni na poradě významní vědci nebo politici. Stačil by nám jeden z nich. Ariston naznačil, že místnost pro něj je připravena.

Ani jsem si neuvědomil, že jsem v té chvíli převzal velení. Sám jsem se pak divil, když jsem své příkazy slyšel ze záznamu. Kupodivu zněly všechny logicky a byly i srozumitelné, a co snad bylo nejpodivnější – všichni mě poslechli.

‚Mark Hinden, Zina a Gisela. Oblékněte si skafandry a postarejte se o Aristona, a pak… zkuste splnit jeho přání,‘ pohlédl jsem s rozpaky na ten kus ledu, který Ariston přivlekl s nasazením života. ‚Bernard a Sven si vezmou tančík a zajedou do pyramidy. Upravené skafandry jsou ve skladišti, ale clonu teď asi nebudeme potřebovat. Přivezte s sebou jednoho z těch učenců. Tys tam byl psychoportem, Bernarde, musíš tam trefit. Uvědomte si, že to může trvat slabou hodinu, než se violeťáci probudí. Myslím, že by bylo dobře, kdybyste s sebou měli zbraně… Carlo půjde do psychoportu a bude vás navigovat.‘

Třel jsem si pálící dlaň. Věděl jsem, že by se s tou spáleninou mělo něco dělat, ale Ariston a Sylvie měli u naší zdravotní služby přednost.

U Aristona se jednalo o silné podchlazení, spravilo se to poměrně snadno, ale Mark s ním měl pak dlouhý rozhovor, zatím ovšem jen co se týkalo jeho zdravotního stavu a dodržování léčebného režimu. Ariston sám nechtěl chápat, že si vlastně svým spontánním a nerozvážným jednáním podřezává větev. Vůbec nebylo jasné, jak člověk, který u mne byl vždy symbolem odvahy a moudrosti, může páchat takové hlouposti. Podobal se v té době nejvíc ze všeho devatenáctiletému zamilovanému mládenci. Horší už to bylo se Sylvií, nebyli jsme zařízeni na dehibernaci, od té doby, co naše lodi mohou pronikat mimoprostorem, je podobné zařízení zbytečné, a pak, u ní se ve skutečnosti jednalo o klinickou smrt. Ale Mark byl ještě ze staré školy a věděl si i v jejím případě rady. Do té doby však ještě musely uplynout čtyři dny nabité událostmi.

Bernard a Sven přivlekli svého domorodce; byl obdobně neohebný jako Sylvie. Velikost skleněné pyramidy jsme z dálky velmi špatně odhadli; chlapci museli vystoupat do čtyřiadvacátého poschodí v neuvěřitelně spletitém labyrintu neznámých a temných chodeb a více méně neustále museli spoléhat na to, co jim hlásím do sluchátek podle Carlových pokynů. Carlo létal chvílemi jako střelený tetřev a třikrát chlapce zavedl do slepé uličky, nakonec se však přede mnou na obrazovce a před nimi ve skutečnosti rozprostřela ona velkolepá místnost. Na dálku jsme se dohodli, kterého vyberou. Když jsem viděl, v jaké jsou oba fyzické kondici, a vzpomněl jsem si na úzké průchody a strmá schodiště, souhlasil jsem, aby vzali toho nejmenšího. I tak s ním měli dost práce. Když ho táhli po schodech dolů, sklouzly Svenovi nohy a všichni tři se skutáleli po vysokých stupních, které za normálních okolností měly být eskalátorem. Sven to odnesl zlomeninou ruky a pak zbytek cesty táhl violeťáka prakticky sám Bernard. Na to, jak je obvykle mlčenlivý, byl po celou půlhodinu jeho slovník neobyčejné šťavnatý.

Ale nebyl zatím všemu konec. Bernarda čekala ještě jedna zkouška, protože jsme nesměli ztrácet ani minutu. On se jim totiž domorodec začínal cestou probouzet a já jsem chtěl mít ty okamžiky zaznamenané. Carlo mi momentálně posloužit nemohl, proto si do psychoportu vlezl Bernard a po dlouhé dvě hodiny snímal cizí mozek, zatímco já jsem se spolu s Carlem a láteřícím Svenem snažil z toho nesmírného kvanta vjemů, kterými nás nesčetné neurony fialové bytosti zásobovaly, něco rozumného vyčíst.

Když se pak Bernard mohl konečně probrat z opojení a s láhví džusu v ruce dosedl těžce do křesla, svolal jsem krátkou poradu naší čtyřčlenné skupiny. Musel jsem kousnout do kyselého jablka a oznámit jim Jobovu zvěst.

‚Tak pánové, z vědeckého sympozia, kde jistě bylo přinejmenším třicet osm mozkových kapacit velikosti i významu Einsteina, jsme odvlekli toho jediného, který s tím vším neměl pranic společného. Vězte, že tady za tou skleněnou stěnou se na vás nezubí nikdo jiný než obyčejná servírka.‘

To byla na Bernarda příliš a já měl co dělat, abych uhnul vržené láhvi. Naštěstí byla z plastiku.

‚Musíme přinést dalšího,‘ dodal jsem a pak jsem jen naslouchal smršti nadávek.

‚Jdu pro něj sám,‘ rozhodl jsem. ‚Doufám, že se ke mně někdo přidá,‘ a trochu jsem přitom pošilhával po Carlovi. Sven se zlomenou rukou byl k nepotřebě a Bernard po výletu psychoportem rovněž. Naštěstí měl Carlo jakýs takýs smysl pro povinnost, ale ani Bernard, ani Sven nebyli ochotni nás na dálku jistit. Ukázalo se, že to byla velká chyba.

Musel jsem řídit jenom jednou rukou, druhou dlaní jsem se nemohl vůbec ničeho dotknout. I pouhý pobyt ve skafandru byl pro mne dost značným utrpením, přestože jsem předtím nakonec přece jen vyrušil Zinu z operačního sálu, vysloužil si od ní ostré pokárání a tubu masti na spáleniny. Palčivá bolest sice trochu ustala, ale současně mi ruka znecitlivěla.

Byl to zvláštní pocit. Pod vlivem přirozené gravitace jsme tu sice byli už čtvrtý den, ale teprve teď se mi konečně podařilo opustit palubu kosmické lodi. Neznámý svět pozorovaný prostřednictvím obrazovek se markantně liší od světa viděného vlastníma očima. Jeli jsme hrbolatou, kdysi betonovou plání, tančík poskakoval po rozbitém povrchu, klouzal po trsech trav rozlézajících se sveřepě dál a dál po nehostinném podkladu a k nebi se tyčící věže pyramid se blížily hlemýždím tempem. Pozoroval jsem tentokrát povrch planety ze žabí perspektivy a pyramidy v mých očích narostly v tu ránu přinejmenším na dvojnásobek. Kampak se hrabal pan Cheops… Sledovali jsme dvojité stopy, jeli jsme tedy najisto, přímo tam, kde se černal v šedé stěně široký vstupní otvor. Zajel jsem k němu obloukem a s úlevou jsem mohl konečně pustit řízení.

Carlo šel první, já za ním a doufal jsem, že tam podle plánku, který jsem v rychlosti načrtl, bezpečně trefíme. Přes skafandr jsem sice nic necítil, ale temnota, do níž jsme pronikli, na mne působila dojmem chladivé jeskyně. Pochopitelně, uvnitř musela být tma, vždyť energetické zdroje nepracují… Nepracují, kromě jediného… Ale kde je zdroj energie neúnavně pohánějící dlouhé roky zářič biopole? Neměli jsme se touto otázkou zabývat dřív?

Brzy jsme našli schodiště a ve světle příručních svítilen jsme se drápali po strmých stupních. Vím, když jsme na dálku sledovali své předchůdce plahočící se terénem, bylo nám hej, tenkrát mi nikterak nepřipadalo, že schodiště může svírat s rovnou plochou tak strmý úhel. A to nás čekal mnohem obtížnější úkol než Bernarda se Svenem, náš úlovek měl být nejméně o dvacet kilo těžší. Konečně jsme se dodrápali k aule, museli jsme projít kdysi jistě velkolepou chodbou vyzdobenou zbytky majestátných fresek, a pak jsme otevřeli dveře. Skřípěly.

Do auly vnikalo světlo, mohli jsme tedy zhasnout svítilny, ale ani mě, ani Carla nic takového nenapadlo, protože jsme udiveně zírali na to, co se v sále odehrávalo.

Měl jsem ještě dobře uloženy v paměti postavy violeťáků rovnoměrně rozestavěné kolem půlkruhového stolu, nehybně hledící nevidomýma očima do prázdna. To, co jsem dřív považoval za umělecké mozaiky na stěnách, byla jen omítka zpracovaná nemilosrdným časem a zatékající dešťovou vodou. Nábytek se jistě zdaleka nepodobal výkresům, podle nichž byl vyroben – byl zprohýbaný a místy i zborcený. To, co jsem ve své bláhovosti považoval za okrasné květiny dotvářející dekorativnost sálu, byly plísně a mechy, jež za ta léta vyrostly přímo z koberce. Ale největší překvapení pro mne nyní představovali oni. Opustili svá místa, ploužili se mezi stolem a stěnou, zakopávali o zbytky předmětů i trsy rostlin a kupodivu postrádali i tu svou dřívější vzpřímenost. Mnozí z nich se dokonce opírali o své dlouhé článkovité prsty jako šimpanzi; ty prsty byly zakončeny dlouhými zahnutými drápy a já jsem se dovtípil, že úkol, jenž jsme si předsevzali, je nesplnitelný – odnést odtud živého violeťáka bychom možná ještě dokázali, ale byl by to zjevný projev nepřátelství, což jsme teď potřebovali ze všeho nejméně.

‚Pryč!‘ sykl jsem na Carla, který tu stál vedle mne a nebyl schopen slova.

Obrátili jsme se a ve snaze nevzbudit žádný hluk jsme se chtěli vydat na zpáteční cestu. Ovšem zůstalo jen u snahy – dveře, kterými předtím hladce prošli Sven s Bernardem a jimiž jsme se sem protáhli i my, usoudily, že visely ve veřejích už dost dlouho, a v nejméně vhodnou chvíli se vyvrátily. Lze připustit, že jejich pád způsobil violeťák, který patrně přišel v našich stopách, protože jsme mu náhle stáli tváří v tvář. Zdál se být o něco štíhlejší než příslušníci skupiny v aule, zato třímal v pokrčené paži jakýsi předmět. Stáli jsme tak bez hnutí dvě nebo tři vteřiny a pak violeťák udělal rukou krátký pohyb, který bohužel cosi připomínal. Vzápětí udělal Carlo to jediné, co v dané chvíli neměl.

Vystřelil.

Dál si pamatuji jen zběsilý úprk nekonečnými schodišti, koryty plnými suti a napůl zřícenými chodbami. Pak jsme pochopili, že jsme kdesi v labyrintu skleněné pyramidy dokonale zabloudili.

Zastavili jsme se v místnosti, která mohla být docela dobře sklepem, stejně jako přijímacím salónem. Ohlédl jsem se po Carlovi, abychom se pokusili koordinovat další postup. Ke svému velkému překvapení jsem zjistil, že jsem sám. Přesto jsem stále ještě slyšel z reproduktoru jeho sípavý dech; to mě zmátlo, měl jsem iluzi, že mi je v patách. Volal jsem na něj, křičel, aby se zastavil, ale neslyšel jsem nic jiného než jeho vzrušený dech, což nasvědčovalo tomu, že dál prchá ze všech sil. Na má slova vůbec nereagoval, jen si drmolil italsky nějaké kletby, a nakonec jsem rozpoznal, že se dovolává panenky Marie. Byl nepochybně v šoku.

Tvrdě jsem dosedl na hromadu sutin, jež byly kupodivu pružné – sedělo se na nich jako na luxusním gauči. Zaslechl jsem pak ve sluchátkách jakýsi rachot a pak bzučení. Ty zvuky jsem okamžitě poznal – Carlo naskočil do tančíku a nastartoval motor. Zkusil jsem se s ním ještě jednou spojit, ale zvuk k mému úžasu slábl, až nakonec utichl docela a já ve sluchátkách neměl nic jiného než protivné ticho. Když jsem zkusil zvýšit dosah a navázat spojení s Homolkou, byl efekt stejný. Kdesi kolem byla clona, která bránila šíření rádiových vln, nebo se něco stalo s mým přístrojem.

Divně se vybarvovala ta planeta, ta záhadná Sfinx. A podivně se vybarvovali i mí přátelé. Zmatené chování Aristona, jeho zoufalá snaha vysvobodit nebohou Sylvii, to se dalo vysvětlit výčitkami svědomí, psychickým tlakem trvajícím dlouhé desítky let, který jsme my všichni, jež jsme ho dobře znali, podcenili. Ale Carlův výstřel a následný bezhlavý úprk? Bylo to selhání nebo charakterová vada, která se při náročných testech neprojevila?

A co já? Jednal jsem vždy tak, jak bylo potřeba? Rozhodně ne. Pokud jsem se už po Aristonovi ujal velení a všichni to beze slova uznali, bylo mou povinností jediné – v souladu se základními ustanoveními o kontaktech s jinými civilizacemi při prvních potížích opustit planetu. A potíže nastaly tím okamžikem, kdy Ariston dovlekl Sylvii, a možná ještě dřív. Postulát o zasahování do vývoje jsem si raději neopakoval, ten měl v našem případě trochu zvláštní postavení a dalo by se to uhrát na výjimku.

Ale hodili jsme se právě my do role mesiášů? To nevím, ale rozhodně jsme ji zatím zastávali až příliš nedobře.

A já jsem seděl někde uvnitř gigantického obydlí, jehož smysl jsem neznal, a kolem mne se probouzely stovky, možná i tisíce violeťáků, na pohled sice dobráckých, ale vlastností nepředvídatelných. Lze jen těžko předpokládat, že poté, co se rozšíří zvěst o Carlově výstřelu, jímž nepochybně zabil nevinného violeťáka, budou se mnou jednat jako se spásným andělem.

Inu, uvažoval jsem v pozemských měřítkách a předpokládal jsem, že jejich reakce bude obdobná reakci lidí ve stejném postavení. Vím, na Zemi nikdy žádní mimozemšťané nepřistáli, ale dějiny nám daly dost příkladů o kontaktech různých civilizací. My jsme se chtěli pokusit o mírový kontakt, ale Carlův výstřel mohl všechno zmařit. Proč jsem, já osel, vydal pokyn, abychom s sebou brali zbraně?

Bloudil jsem temnými chodbami bez cíle. Energie jsem měl dost, skoro na osmačtyřicet hodin, rozhodně na delší dobu než zásobu kyslíku, který mi i přesto, že jsem jej mohl doplňovat přes filtr z ovzduší Sfingy, neměl vydržet déle než dvacet čtyři hodiny. Musel jsem se dostat ven z bludiště a pokud možno nikoho nepotkat, anebo se dostat nahoru, na střechu, a tam se pokusit o kontakt s Homolkou.

Bytostně jsem vnímal, jak budova ožívá. Vracel jsem se zpět vzhůru schodištěm, o kterém jsem byl přesvědčen, že je to totéž, kde si Sven zlomil ruku, když mi náhle podlaha zmizela pod nohama. Zapotácel jsem se a zachytil se zábradlí, a pak jsem se musel sám sobě smát. Eskalátor se dal po desítkách let do pohybu a unášel mě vzhůru. Schody vyústily do úzké chodby, která vedla do šikmé spirály; tam jsem se náhle octl tváří v tvář violeťákovi. Marně jsem se snažil uniknout zpátky proti směru pohybu eskalátoru, kráčel mi sveřepě vstříc. Udělal jsem tedy prudký výpad a proklouzl kolem něj. Vůbec si mě nevšiml, jen mě zastoupil v roli klauna na pohyblivém schodišti. Jeho drápaté prsty se zoufale chytaly ujíždějícího zábradlí a fialové tělo dostávalo v záři mého reflektoru zelenavý nádech. Nechal jsem ho napospas tmě a vrhl jsem se bezhlavě do labyrintu chodeb. Podobně jako eskalátor začalo ožívat i osvětlení, tlumené světlo vrhající bizarní stíny na napůl zetlelé stěny rozhánělo temnotu sice jen symbolicky, ale probouzejícím se violeťákům postačilo k tomu, aby se houfně začali vydávat tam, kam je vedla prvotní intuice po prospaném století. Potáceli se jako opilí, dotýkali se stěn, sebe navzájem, jeden se dokonce opřel i o mne, jakousi dvojici jsem spatřil v objetí, ale nemohl jsem rozpoznat, zda její trhavé pohyby znamenají rvačku, či projev lásky. Během deseti minut jsem se je naučil zcela ignorovat, protože jsem pro ně neexistoval.

Cosi slizkého a lesklého se mi proplazilo pod nohama, šlápl jsem na neviditelný kontakt a po obou stranách se začaly otvírat dveře, nahlížel jsem do malých místností, ve kterých nikdo nebyl, viděl jsem jen suť a úlomky jakýchsi přístrojů, nikde se mi však nedařilo najít okno. Snažil jsem se zachovat směr dolů, ale nebylo to možné, protože všechna schodiště z neznámých příčin ujížděla vzhůru. Po dvou hodinách bloudění jsem s hrůzou zjistil, že jsem se vrátil tam, kde jsem svůj bludný okruh započal. Našel jsem týž eskalátor, na němž se poblouzněný domorodec neustále snažil sestoupit proti vůli techniky.

Domyslel jsem si, že by možná bylo nejrozumnější vrátit se zpět do velké auly, tam by mě mí kolegové psychoportem patrně nejspíš nalezli, ale než jsem si mohl rozvážit příští postup, nebylo náhle nic.“

„Omdlel jsi?“ zeptal se netrpělivě Vadim, když viděl, že Mat Ling zavřel oči a nad něčím přemýšlí.

„Ne, to ne. Bylo v tom něco jiného. Mí kolegové mi potom ukázali cestu, po níž jsem se měl vydat. Zapomněl jsem v té chvíli používat mozku, chlapče. Rozvaha mi scházela, nic jiného. V místech, kde jsem definitivně zabloudil, se daly na podlaze rozeznat stopy – moje, Carlovy, Bernardovy i Svenovy. Byl jsem na správné cestě, jenom jít po stopách. Ale při spuštění agregátů se zavřely jedny dveře a za nimi byly eskalátory jedoucí jenom dolů…

Pochopitelně jsem neomdlel, stalo se jen to jediné, co violeťáky i mě mohlo zachránit. Opět bylo spuštěno biopole. Tentokrát ne ve skleněné pyramidě, začal pracovat ten maličký model, který sestavil Bernard.

Probudil jsem se opět na nemocničním lůžku a Mark Hinden převzal dozor nad mým zdravotním stavem tak rozhodným způsobem, že jsem se neodvážil ani protestovat, natož utíkat z postele.

Pak jsem zjistil, že Homolka je opět v kosmickém prostoru. Trvalo čtyři dny, než mě našli. Hledali mě postupně, jeden za druhým, psychoportem a v dosahu biopole to nebyla jednoduchá věc. Ariston, který se opět ujal velení, rozhodl, že beze mne neodletí. Měl smutné zkušenosti s opuštěním člena výpravy na této planetě a tentokrát si byl jist tím, že nejsem mrtev; pod vlivem biopole lze přežívat skutečně dlouhou dobu.

Nesměl jsem se na nic ptát, jen jsem si mohl plně užívat rehabilitace, a věru, necítil jsem se nijak příjemně. Biopole dá člověku zabrat. Dodnes cítím následky, mám občasné výpadky paměti, občas závratě v beztížném stavu – to se mi předtím nikdy nestávalo. Přesto mě do kosmu pouštějí, mé zkušenosti jsou asi k nezaplacení, i když za to, co jsme napáchali na Sfinze, jsme si žádnou pochvalu nezasloužili.

Teprve po týdnu, když jsem směl vstát a zasednout ke společnému obědu, jsem se dověděl, že je nás jen osm. Chyběla Sylvie.“

„Ty jsi se s ní vůbec nesetkal?“ divila se Dita.

„Ale vždyť přece žila, sám jsi to říkal!“ ptal se Vadim.

„Ona neodletěla? Zemřela? Co se vlastně stalo?“

Otázky pršely jedna přes druhou. Mat Ling je v klidu vyslechl.

„Víte, také mě mrzelo, že jsem se s ní nemohl setkat. Vysvětlení toho všeho není jednoduché. Sylvii jsem skutečně viděl jen chvíli, když ji přinesl Ariston, potom jsem se pochopitelně mohl seznámit jen s její výpovědí.

Nikoho nepoznávala, ani Aristona. Zůstala plně v zajetí prostředí, které ji tolik let obklopovalo. Na přímé dotazy však odpovídala souvisle. Za ty roky, které strávila v mrazivém prostředí zářiče, byla navyklá dostávat nejednu otázku. Hádanky řešila po celou tu dobu, její mozek byl neustále v plné aktivitě.

Svůj osud si zvolila dobrovolně. Překvapilo mě, že o událostech, které mi tak podrobně vylíčil Ariston, vypovídala poněkud odlišně. Nechal jsem si to však pro sebe. Byl to ode mne takový malý dárek veliteli, který to ani tak neměl nijak lehké.

Hovořila se zavřenýma očima, tiše, monotónním hlasem, jako robot. Vždyť vlastně už součástí robota byla, a jen tak mimochodem – k řeči jsme ji více méně přiměli až zapnutím našeho modelu zářiče, jenž jsme sestavili vlastně jen za účelem průzkumu violeťáků na palubě lodi. Dýchala jen za pomoci přístrojů a srdce musel udržovat v chodu pacemaker. Viděli jsme, že už dlouho žít nebude.

Hovořila plynule o gravitačních vírech i bílých dírách, ale i o tom, že s Aristonem uzavřeli na výpravě k Lambdě Střelce sňatek. Od chvíle, kdy přistáli na Sfinze, mělo podle jejích slov biopole na Aristona zvláštní vliv. Neměla žádný důvod lhát, a vlastně ani žádnou příležitost. Mohl to ovšem být její subjektivní názor. Zatímco na ni biopole téměř nepůsobilo, Ariston se prý po celou dobu pohyboval jako opilý, vědomí mu vynechávalo, blábolil nesmysly, a navíc neuvěřitelně zasahoval do řídicích systémů člunu. Sylvie nebyla pilotem, dokázala létat jen tehdy, pokud byla trajektorie letu naprogramována, a v systému bílých děr se nevyznala vůbec. Bez Aristonovy pomoci se z povrchu Sfingy odpoutat nemohla. Sama tedy zkoumala biopole a přišla i na to, jak je odstínit, a současně i na to, jak komunikovat se supermozkem.

Ano, poprvé jsem užil tohoto slova, možná jste je dříve již slyšeli. Je to název naprosto nepřesný, ale nikdo tomu zařízení jinak neřekne. Sylviiny záměry se shodovaly s naším pozorováním. Supermozek byl pastí, kterou na sebe uchystali sami violeťáci. Jejich kultura byla na neobyčejně vysoké úrovni a měli rovněž pokročilou techniku, dokonce v jisté době dosáhli jednotného globálního řízení života celé planety, vypořádali se s válkami, a to byl v porovnání s dějinami naší planety nesmírný pokrok. Výpočetní technika brzy pronikla do všech oblastí života, manuální práci přenechali strojům, jejich svět byl navenek zcela jednotný, a pokud měli nějaké rozpory, dovedně to zamaskovali nejen před sebou, ale i před námi. Přišli však na zajímavý a ve svém důsledku nakonec zhoubný objev – práce elektronických mozků byla až stokrát racionálnější, když s nimi do jednoho systému byly zapojeny i mozky lidské. Jako přídavné paměti, jako operační systémy a především jako zdroj logického myšlení i samoučicích se systémů. My jsme této úrovně dosáhli výrobou umělých mozků na bázi syntetických neuronů, dokonalých kopií lidských mozkových buněk. Oni tento způsob obešli.

Počítače s několika propojenými mozky violeťáků byly mnohem rychlejší a měly daleko větší kapacitu paměti. Brzy se objevilo nové povolání, říkejme mu třeba mozkaři, což byli violeťáci, kteří trávili svou pracovní povinnost zapojeni v supermozcích. Počítače časem sestávaly jen z terminálů a vysílačů – veškerou ostatní práci vykonávali vlastně jen a jen mozkaři. Pracovali s nevídanou efektivitou, operativně, rychle, bez poruch. Dokonce se tímto způsobem podařilo řešit i některé gigantické úkoly; prý tak objevili obecnou teorii relativity a některé další zákonitosti, třeba princip průniku do mimoprostoru, který sami ještě detailně neznáme.

Povolání mozkařů se nakonec nesmírně rozšířilo a tu se ukázalo jako nejvhodnější zapojovat do systému na celé dlouhé období zimního spánku střídavě jižní nebo severní polokouli. Až potud je vše jasné. Dodnes však nevíme, jak se mohlo stát, že postupně sklouzla pod vliv biopole celá planeta. Celá civilizace. Všichni rozumní obyvatelé Sfingy.

Možná bude lépe říkat, že téměř všichni; objevili jsme kostry violeťáků, kteří měli lebku chráněnu drátěným systémem, jenž zřejmě sloužil jako clona proti biopoli. Snad to byli jacísi vyvolení, kteří měli jisté priority, nebo ti, kteří obsluhovali biopole v době, kdy ostatní pracovali, možná jakási elita; pravdou však je, že právě oni jako první doplatili na selhání celého systému. Zahynuli brzy, nikdo biopole neodpojil. Proč, to nevíme, nám se to přece podařilo docela snadno. Mohla tu působit různá tabu či dogmata, tady se můžeme jen dohadovat. Možná to byl i záměr, dalo by se usuzovat i na kolektivní sebevraždu.

Ze Sylviiných slov jsme poznali, jak otřesně na ni zapůsobil pohled na ubohé vyčerpané děti. Dlouhé hodiny pak navazovala kontakt s biopolem, podařilo se jí palubní počítač naladit na příslušnou frekvenci, lovila v éteru informace a snažila se vše pochopit.

Nakonec se rozhodla. Její akce byla jakýmsi zoufalým pokusem a dodnes nevíme, s jakým se setkala úspěchem. Rozhodla se k tomu nesmírnému systému propojených mozků přidat ještě jeden, poněkud odlišný, s jiným nábojem, s jinou ideou.

Planetu mohl zachránit jen supermozek. On musel vymyslet způsob, jak sám sebe odpojit a současně tím nezavinit smrt všech obyvatel Sfingy. Musel přinejmenším nalézt náhradní zdroje výživy na přechodnou dobu, než se opět sami violeťáci ujmou svých záležitostí.

S Aristonem se neporadila, nebylo to možné. Několikrát se pokoušela odclonit ho od vlivu biopole, ale byl vůči němu tak vnímavý, že ji stěží poznával. Tím lze snad i omluvit jeho zmatené počínání při výpravě Homolky, neomluvitelné je však to, že poté, co Sfingu opustil, nedokázal nikomu přiznat, jaký na něj má biopole vliv.

Sylvie šla do supermozku s myšlenkou, která měla přinutit Aristona seřídit systémy člunu a odstartovat. Druhou nosnou ideou pak mělo být nalezení systému k probuzení všech violeťáků a odpojení od supermozku. Nepočítala s jednou věcí – s teplotou blížící se absolutní nule, s níž se v centrále střetla.

Neuvažovala dlouho.

Na chvíli pootevřela dvířka, nechala zvýšit teplotu natolik, aby dokázala přejít těch několik kroků, svlékla skafandr a vběhla dovnitř.

Stačila se nadechnout jen jednou.

Tak jsme ji také našli. A tam jsme její tělo, dosud stále komunikující s ostatními mozky ve strnulých postavách violeťáků, vrátili. Opravili jsme i tu část supermozku, kterou Ariston poškodil.

Byla to jediná možnost, jak vyřešit neřešitelnou hádanku. První a poslední hádanku, kterou nám Sfinx dala.

Mohli jsme hravě vysílače biopole odpojit, a měl jsem to v záměru učinit právě teď. Jsem připraven podat na Zemi v tomto smyslu zprávu a pokusit se přesvědčit řídící orgány Země, že je naší povinností zasáhnout a zachránit aspoň několik posledních violeťáků před smrtí, zachránit jejich rod. Můžeme zřídit rezervaci, v níž by malý genofond dokázal přežít.

Teď se však bojím nejhoršího. Všichni už přece víme, že biopole Sfingy v současné chvíli neexistuje.“

Přistáli na stejném místě jako Homolka.

Vystoupili z lodi a rozhlíželi se po půvabné rovině, kde se z hustého porostu ještě tyčily k obloze vysoké pylony skleněných pyramid.

Opodál spatřili stavbu, na níž se Mat Ling nepamatoval. Byl to asi šestimetrový sloup neurčitých tvarů. Zdálky se podobal figuře violeťáka.

Vydali se k němu pěšky.

Stanuli v nevelké vzdálenosti. Teprve teď pochopili, že je to socha ženy. Mat Ling poznal Sylvii.

Violeťáci nedokázali idealizovat člověka, setkali se zatím tváří v tvář jen s jedním.

Proto byla její shrbená postava i vrásčitá tvář zpodobněna do nejmenších podrobností.

Za ty tři dny, co Sylvie strávila v Homolce, zestárla o celých padesát let, které prožila v mrazu blížícím se absolutní nule.

Dita utrhla drobný kvítek vyrůstající v trhlině betonu a položila jej k patě pomníku.

Pak se obrátili.

Od skleněné pyramidy se k nim blížilo plavným klouzavým pohybem stříbřitě šedé vozidlo.

2101. Bariéra času

1

„Trentone, potřebuju vás tady!“

Obrazovka vzápětí pohasla a předčasně zestárlý obličej komisaře Bredda se rozplynul dřív, než jsem stačil namítnout, že právě teď nemám čas. Šéf nikdy nečekal na to, co mu podřízený odpoví. Možná s tím měl své zkušenosti, ale spíš to vyplývalo z vratkosti jeho pozice, tím spíš, že si i vrabci na střeše cvrlikali, že je se domohl svého úřadu téměř současně se svou nikoli nezámožnou chotí. Bral své příkazy jako něco, co musí být bezodkladně vykonáno bez ohledu na jakékoli jiné okolnosti. Aspoň tímhle způsobem si hrál na velkou autoritu a neměl zřejmě ani tušení, co si o něm vyprávějí kolegové, když jsou si jisti, že je mimo doslech. Pokud je na tom všem aspoň desetina pravdy, měl by být šéf už dávno odepsanou veličinou. Zajímavé však je, že ještě stále není.

Praštil jsem o stůl s policejním věstníkem z roku 2016, který jsem právě po dvouhodinovém úmorném pátrání vyhrabal z archivu, doufaje, že informace v něm nalezené mi budou něco platny při řešení případu Malloryová. Rok 2016 byl totiž z kriminalistického hlediska mimořádně úrodný, došlo k několika zajímavým precedentům a případ Veneziová, který jsem právě vyšetřoval, se podobal oné historické záležitosti jako vejce vejci. Inez Malloryová právě seděla ve vyšetřovací vazbě pro podezření z rituální vraždy a šéf celou tu nemilou a dost nejasnou záležitost hodil pochopitelně na hrb mně. Nu což, věstník bude muset počkat. Jeho zaprášené zelené desky se v tom nepořádku, který panuje na mém stole, docela dobře ztratily. Mumlaje si nesrozumitelné memoáry o samolibosti šéfů nedajících člověku chvilku klidu jsem rozrazil lítačky a vydal se vpřed v ose dlouhé chodby, na jejímž konci se nalézaly koženkou obložené šéfovy dveře.

Vykonávat práci policisty v dnešní době skutečně není žádný med, a co se týče pracovní kázně i dodržování zásad společenské morálky měl šéf oči jako krahujec, a to tím spíš, že on sám si našel údajně dost pohlednou milenku někdy v roce 1953, co chvíli k ní zavítal, strávil tam několik příjemných hodin a často i dní, pořádně si odpočinul a pak se vracel do úřadu prakticky v tutéž chvíli, kdy jej opustil, a pln čerstvé energie nás začal prohánět. Člověk by nabyl dojmu, že se snad ani nemůže ukázat doma a že ho ctěná paní Breddová musí postrádat, ale to jsme ji ještě neznali. Zlí jazykové někde vyšťouraly a daly k lepšímu, že se napevno usadila na dvoře císaře Augusta, jehož nevázané mravy její povaze vyhovovaly ze všeho nejvíc. Co bylo pravdy na tom, že ji žárlivá Livia dala předhodit lvům, to už jsem se nedověděl, a šéf byl ten poslední, od koho bych si chtěl vyžádat upřesňující informace. Podobné zvěsti jsem bral většinou s rezervou a neměl jsem nejmenší chuti je prokazovat nebo vyvracet, ostatně jsem si téměř jist, že obdobný zájem o osudy své svérázné manželky projevoval i sám inspektor Bredd.

Boj se zločinem nebyl dnes pochopitelně záležitostí jednoduchou. Stávalo se běžným pravidlem, že trestné činy byly páchány ve zcela jiné době, než ve které měl provinilec dle rodného listu žít. Bylo nezbytné změnit mnohá zákonná ustanovení, zejména co se týče všech prekluzních a promlčecích lhůt, s tím, že trest bylo možné uložit v kterékoli době, což v praxi mohlo v absurdním případě znamenat, že zločinec si mohl trest nejdříve odsedět a teprve potom dostal příležitost jej spáchat. Množily se i případy, které k nám proklouzly zadními vrátky z dávné minulosti, jako třeba kdysi proslulý Jack Rozparovač či vražda jisté Otýlie Vranské, která byla vyřešena v roce 2060 a vraha doposud držíme za mřížemi. Dokonce i náš šéf si tady přihřál polívčičku a už asi deset let se chvástá tím, že jako mladý inspektor zadržel pachatele atentátu na prezidenta Kennedyho a že jen díky neschopnosti ostrahy věznice se mu podařilo uprchnout.

Je skutečně těžké posoudit, zda bylo pro lidstvo štěstím vrhnout v neomezeném množství na trh stroj času a umožnit tak prakticky kdekomu s minimálními náklady dosáhnout prakticky kteréhokoli bodu lidských dějin. Bylo obtížné prokazovat, v které době dotyčná osoba vlastně žije, z které doby pochází a co tu dělá právě teď. Móda jakožto taková ztratila dávno význam, protože v ulicích se motaly zástupy chodců oblečených tak různorodě, že nebylo vzácností potkat dvojici oděnou v tóze a kupříkladu ve fraku.

Pochopitelně, potíže s cestou časem začaly dřív, než si to lidstvo stačilo pořádně uvědomit, a je pozoruhodným faktem, že o poutnících časem se staré kroniky zmiňují jen letmo a zpravidla v jiných souvislostech. Snad to souvisí i s autoritou Einsteina, který na základě svých výzkumů vyslovil v tehdejší době nenapadnutelnou teorii o neměnnosti časových bariér, a pronést cokoli proti Einsteinovi znamenalo ve 20. století hrát si s ohněm. Avšak pravá exploze časové turistiky propukla až nyní, v druhé polovině jedenadvacátého století, a sám sobě se musím často divit, že jsem se v tak potřeštěné době dal k policii.

Proklouzl jsem předpokojem, zavrčel jsem cosi na způsob pozdravu na věčně neupravenou Kristinu, sedící znuděně za terminálem a dávající nepokrytě najevo, že v této době dokonalého technického pokroku je pro ni práce posledním zoufalým pokusem, jak získat prostředky k obživě, a bez zaklepání jsem vtrhl do šéfovy pracovny. Komisař Bredd spočíval ve svém pohodlném křesle v poloze odporující běžným společenským konvencím, to jest s nohama na stole a s rukama sepjatýma za hlavou, s doutníkem sevřeným odulými rty. Místnost byla prosáknuta aromatickým zápachem opojného tabáku. Jinak vypadal šéf poměrně svěže a zdálo se, že jeho sexuální pud je na nějaký čas ukojen. V klopě saka měl připnutou papírovou růži, v níž jsem rozpoznal skvělou ruční práci komediantů minulého století. Přes svých osmatřicet let působil Bredd dojmem sešlého padesátníka, což bylo zřejmě dáno tím, že v naší době pouze chodil do zaměstnání, a tudíž efekt rychlého stárnutí byl celkem zákonitý. Jeho masité tváře, dvojitá brada a nejméně patnáct kilo nad hranici doporučovanou zdravotníky vytvářely živnou půdu pro všechny civilizační choroby. Na temeni mu bujela den ze dne větší pleš, v níž se dokonale odrážely všechny záblesky z ulice. Jinak byl znám svým pedantstvím a nesnášenlivostí k osobám, které měly zřetelně vyšší morálku i schopnosti než on sám. Snažil jsem se v jeho přítomnosti hrát ušlápnutého zakřiknutého strážníka, což se mi se střídavými úspěchy dařilo.

Pokynul hlavou, čímž naznačil, že si mám sednout.

„Na čem teď děláte, Trentone,“ zeptal se a vypustil ke stropu, pomalovanému stylovými erotickými obrázky, voňavý oblak kouře. Divil jsem se, že se už dávno nezadusil, protože o kyslíku se v tomto doupěti dalo hovořit pouze v minulém čase.

„Případ Malloryová, šéfe, přidělil jste mi ho…“

„Vím,“ přerušil mne a rozkašlal se. „Předáte kompletní dokumentaci Jägerovi. Z případu Malloryová vás uvolňuji, je pro vás myslím až příliš jednoduchý. Poradí si s ním i začátečník.“

Nebyl jsem si tím tvrzením tak docela jist, ale čekal jsem, co se z toho vyklube. Hodil mi barevnou fotografii. Hleděl na mne člověk nejistého pohlaví, soudě podle oděvu mohl pocházet ze středně vzdálené budoucnosti, ale ač jsem se snažil, jak chtěl, nevěděl jsem, kam ho zařadit. Vynikal zvláštním typem tloušťky, skoro jako okurka, která při svém růstu narazí na zeď, kónická hlava byla porostlá mechovitou pokožkou, kosmetickou náhražkou vlasů. Magnetický oděv řval ostrou oranží, protivnou od pohledu. Z očí mu čišel zvláštní výraz, přesně takový, jaký se mi vůbec nelíbil. Už jsem se těšil na chvíli, kdy ten obrázek svěřím máničce. Pohlédl jsem pátravě na šéfa.

„Byl u mne před chvílí, Trentone. Říkal, že se jmenuje Orbady. Připadal mi drzý, neomalený a dost nevychovaný, možná však, že to jsou jen běžné způsoby doby, ze které pochází. Ovšem, nemohl jsem si dost dobře dovolit ho hned vyhodit. Jmenoval mi několik vlivných známých…,“ a ukázal prstem nahoru, tam, kde o dvacet pater výš sídlilo ministerstvo spravedlnosti. Kývl jsem na znamení, že chápu.

Šéf se odhodlal k neobyčejně obtížnému tělesnému cvičení, protože sňal nohy ze stolu. Uhasil doutník v masivním popelníku z marsovského obsidiánu a začal nervózně přecházet po kanceláři.

„Ten chlap totiž tvrdí, že přišel z roku 2190, Trentone.“

Přiznám se, že mě to málem postavilo do pozoru.

„Slyšíte dobře, 2190. Právě z příštího století, století tmy a mlhy. Přiznám se, že ani já jsem se dosud s nikým z té doby nesetkal. Nebýt té vlivné osoby, která za ním stojí…,“ odmlčel se a pokrčil rameny. Tu větu už do konce nedožvýkal. Začal čerpat z jiného soudku. „Zkrátka a dobře, Trentone, záhada dvaadvacátého století se před námi otvírá asi jako zavřená kniha. Potřebuje trochu prolistovat. Jednal jsem na toto téma s vyššími místy. Je totiž naprosto nemyslitelné žít s nejasnou budoucností v zádech. Byl jsem pověřen nalézt spolehlivého člověka, který by se tomu podíval na zoubek. Trochu jsem se přehraboval v kartotéce a vypadl jste mi z ní vy. Mladý, ambiciózní, a co je hlavní, bez závazků. Nemusím vám snad zdůrazňovat, že šťourat se v sršním hnízdě je mnohem bezpečnější.“

Trochu mi z toho šla hlava kolem, navíc šéf si vůbec nechtěl připustit, že o akce tohoto typu mám ten minimální zájem.

„Nejdřív si trochu proklepněte to individuum, sedí vedle a pěkně se vzteká. Není mu co věřit, ale pokud skutečně pochází z příštího století, můžete chytit dobrou stopu. Mnoho štěstí.“

Náhle ke mně přistoupil a podal mi svou chlupatou tlapu. Ani náznak pochybnosti o tom, že bych mohl s jeho příkazem polemizovat. Nechtěl ani slůvkem připustit, že podobné pátrání zcela odporuje mé pracovní smlouvě i služebnímu zařazení. Vůbec nevím, jak jsem se octl venku. Nezmohl jsem se ani na pokrčení ramen a měl jsem na krku ten nejméně příjemný případ, jaký byl vůbec myslitelný. Ne že bych se na to necítil, ale za těch pár let u policie jsem si už tak trochu zvykl na to, že honím prostitutky a malé zlodějíčky a že jsem, mírně řečeno, zpohodlněl. O rozmach napříč kaskádou času jsem zrovna nestál. Tohle byla příležitost, jak se vyšplhat na policejním žebříčku hodně vysoko, ale stejně velkou jsem měl šanci, že si zlámu vaz.

Tak jsem se rozhodl, že si proklepnu toho Orbadyho.

Šéf mi vlastně ani neřekl, proč za ním přišel. Jedinou informaci, kterou jsem získal, jsem si mohl vyčíst z toho nevelkého obrázku, kterým jsem třímal v ruce. Sedl jsem si za stůl, shrnul nepořádek včetně věstníku s případem Malloryová na zem a spustil máničku. Zelený monitor se na mne šklebil asi stovkou nepotřebných informací. Protáhl jsem snímek okurkového tlusťocha skrz receptory.

Mánička dvakrát zablikala a skoro se mi zdálo, že se prohnula v ramenou, které neměla, jak ukazovala pokrčenou nulu.

Něco takového se mi ještě s touhle hračkou nestalo. Nezdálo se, že by byla porouchána, a tak jsem tu parádu přezkoumal ještě jednou. Mánička se rozhodla, že Orbadyho snímek vyplivne, aniž ho ochutná. Pro mne to znamenalo jediný rezultát! Ten člověk, který teď, když jsem ho pozoroval z ostrého úhlu, působil nezvykle tupě, není registrován! Ovšem neregistrovaný člověk neexistuje, neexistoval ani existovat nebude, tím spíš, když je fotografován při vstupu do naší krásné hranaté budovy. To vše platí s jednou malou výjimkou. Dvaadvacáté století stojí mimo reálný čas a osoby, které se v něm narodily a zemřely, skutečně nemohou být v naší registratuře. Pokud však někdo překročí hranici, nutně musí projít celní stanicí a zapadne okamžitě do evidence. Pan Orbady, pokud skutečně pochází z příštího století, a leccos tomu nasvědčuje, celní stanicí neprošel. Pochybuji o tom, že právě tohle by šéf nevěděl.

Vůbec se mi to nelíbilo. Přepnul jsem máničku na profil. Zaplať pánbůh, začala reagovat. Sondovala Orbadyho osobnost podle vnějších znaků. Nevěřil jsem, že mi to moc pomůže, ale chtěl jsem něco držet v ruce dřív, než mu pohlédnu do očí. Informace byly kusé:

„Pohlaví mužské. Biologický věk – 41. Relativní věk nedefinovatelný. Zdravotní stav odpovídá člověku dvaapadesátiletému. Snížená pohyblivost, nadměrná hmotnost. Zduření štítné žlázy. Slabá krátkozrakost. Tetován pod levou paží. Povahové rysy: IQ 115–120, silný introvert, neurotický typ. Lehké sklony k sadismu a masochismu. Není vyloučena lehká sexuální úchylka. Homosexualita pravděpodobná. Schopen rozsáhlé trestné činnosti.“

Nevybarvoval se mi nový případ právě nejlépe. Přiznám se, že jsem neměl tu nejmenší chuť se s někým takovým dávat do diskuse, ale naproti tomu jsem si za to mohl sám. Kdybych jeho snímek necpal do máničky, mohl jsem si klidně myslet, že je to příjemný sympatický tlouštík. Ale to, že nebyl v evidenci, mne dost naštvalo. Nemělo to logiku a zdálo se, že náš systém evidence obyvatelstva někde pěkně skřípá. A to nejen náš. Musím tady uvažovat v nadčasových sférách. Pokrčil jsem rameny a nechal jsem si ho zavolat. Doufal jsem, že mánička nemá ve všem pravdu, informace vycucané z fotografií měly jen pětasedmdesátiprocentní spolehlivost.

Odpovídal podobě na fotografii, jen byl možná ještě trochu objemnější a o něco víc okurkovatější. Oranžový volný oděv s nesčetnými záhyby měl v pase, či přesněji dvacet centimetrů pod pasem, převázaný zelenou šerpou. Každou chvíli ji pozvedával, jak mu po kulovém vrchlíku chránícím vnitřnosti klouzala dolů. Nabídl jsem mu místo a politoval vzápětí křeslo, protože pod tím přívalem kilogramů hlasitě zasténalo. Chvíli jsem si hosta pozorně prohlížel. Na první pohled bylo zjevné, že z naší doby nepochází. To by tolik nevadilo, na cizince už jsem si zvykl a v máničce byla slušná zásoba jazyků, ale nemohl jsem snést ten jeho pohled. Malá, pod odulými víčky napůl skrytá očka měla v sobě cosi odpuzujícího.

„Jak dlouho to ještě bude trvat, vy byrokrati?!“ vyštěkl nervózně zbytečně vysokým hláskem, který mu v rozčílení přehodil výhybku do fistulky. Vzteklý byl, a to pořádně. Co chvíli si otíral kapesníkem čelo pokryté kapkami potu.

„Jen ještě pár otázek,“ snažil jsem se ho uklidnit a podal mu sklenici s chlazenou limonádou. Odstrčil ji a zavrčel něco v tom smyslu, že v jiné době zásadně nepije hygienicky závadné nápoje. Vlastně to měla být urážka, ale přešel jsem to mlčením.

„Něco silnějšího tady nemáte?“ zaskuhral.

„Lituji, pane Orbady. Mohu vám nabídnout kávu nebo čaj, a pro vás speciálně mohu vodu vařit třeba půl hodiny, abych všechny bakterie spolehlivě zahubil.“

„Děkuji, tu vaši břečku jsem pil před chvílí. Jak můžete žít v době, kde neumíte vyrobit ani pořádnou whisky!“

Ponechal jsem jeho repliku bez komentáře.

„Co kdybyste mi radši pověděl, co vás v této nehygienické době k nám přivedlo?“

„Už jsem to jednou říkal vašemu šéfovi, inspektore, měl jsem za to, že to stačí.“

„Já bych to od vás velice rád slyšel ještě jednou.“

Zatvářil se, jako by ho právě ponořili do láku.

„Budiž,“ zasípěl. „Chtěl jsem jen šetřit váš čas.“

„Děkuji, času mám dost.“

Uvelebil se znovu v křesle dávaje ostentativně najevo, že v něm musí snášet značné nepohodlí, a začal mi tím svým protivným hlasem dost nesouvisle vysvětlovat podivný řetězec událostí.

„Přicházím z roku 2190, inspektore. Velmi často využívám výhod cesty časem, jsem obchodníkem a byznys nezná časových hranic. Tentokrát jsem cestoval soukromě do roku 1380… ehm… nemyslím, že by bylo nutné provětrávat tady účel mé cesty. Nebyl jsem tam poprvé, inspektore. Zatím všechny cesty do tohoto období se obešly bez nejmenších obtíží a vždycky jsem se bez problémů vrátil zpět. Až dnes ráno… Nastavil jsem parametry jako obvykle a odstartoval. A stroj neposlechl. Chronolet sebou jen trochu cuknul a nepohnul se ani o minutu. Dovedete si představit mé zděšení? Byl jsem sám, uprostřed čtrnáctého století, mezi barbary, a s porouchaným strojem času. Zkoušel jsem to ještě několikrát, ale mašina se prostě nehnula. Vím, v podobných případech se vřele doporučuje zavolat opraváře, ale už jste to někdy zkusil ve čtrnáctém století? Volat napříč časovými pásmy také není jednoduché. A tak jsem, jen tak ze zoufalství, zkusil nastavit jiný čas a skok se podařil. Od rána poskakuji časem jako kozel, aniž jsem se dostal jinam než právě sem k vám. Domů nemohu. Inspektore, tam se něco muselo stát. Mám vážné podezření, že do cesty časem zasáhla nějaká záškodnická organizace, či dokonce byl můj svět zničen. Proto vás žádám o pomoc.“

Odmlčel se. Dost věcí mi na tom všem nesedělo.

„Poslyšte, pane Orbady, vy tedy tvrdíte, že jste přicestoval z roku 2190?“

„Ovšem!“ ohradil se.

„A máte na to nějaký doklad?“

Ohrnul nos, ale podal mi průkaz. Světélkující cifry napříč řidičským průkazem se zdály být dostačujícím důkazem, přesto bych velice rád svěřil ten kousek plastiku máničce. Bohužel před ním to nešlo, a protože průkaz byl formálně v pořádku, neměl jsem ani dobrý důvod jej zadržet. Podal jsem mu jej zpátky.

„V pořádku,“ řekl jsem. „Chcete tedy říct, že jste doposud při žádné z cest, kterou jste podnikl, nepociťoval při návratu žádné obtíže.“

„Přesně tak.“ Jako by mu moje otázky byly nepříjemné. Čelo se mu orosilo ještě víc a tváře poněkud zrudly. „A máte tady strašné vedro,“ dodal. „Ještě jsem se nesetkal s tak mizerně pracující klimatizací.“ Nemínil jsem mu vysvětlovat, že kanceláře řadových policistů žádnou klimatizaci nemají.

Tohle všechno bylo až příliš podezřelé. Orbady tady hrál divadýlko. Průhledné, naivní divadýlko. Snad ani nemohl být přesvědčen o tom, že mu na ty jeho smyšlenky skočím. Jaký to všechno mělo smysl? Musel přece vědět právě tak dobře jako kdokoli jiný, že dvaadvacáté století znamená pro cesty časem tabu.

Položil jsem mu ještě pět nebo šest bezvýznamných otázek, vytáhl ze stroje protokol a nechal mu ho podepsat.

„Počkejte někde v hotelu,“ doporučil jsem mu. „Zítra budu určitě vědět víc a budu vás informovat.“

„O tom nepochybuji,“ odvětil se zvláštním výrazem v tváři.

Mohl jsem mu to klidně slíbit. I kdybych vyšetřoval v budoucnosti několik let, zpět se vrátím hned druhý den.

Odcházel.

„Ještě moment, pane Orbady.“

Zastavil se a dost špatně maskoval pocit nevole.

„Proč jste se obrátil na policii právě v naší době?“

„Ale inspektore,“ pokusil se o úsměv, ale podobné úšklebky okurkám nesluší. „Víte přece, na jaké úrovni jsou policejní metody koncem tohoto podivného století. Nu, a kdybych to zkusil dřív? Myslíte, že by si s tím poradili?“

Neodpověděl jsem mu.

Sotva odešel, sejmul jsem ze sklenice, z níž pil, otisky prstů. Předložil jsem je k průzkumu máničce, a právě tak i jeho podpis. Potřeboval jsem si trochu dokreslit ten jeho morální profil, ale mánička mi neprozradila v podstatě nic nového, jen mi to všechno podala trochu uhlazeněji.

Byl jsem ochoten se vsadit, že milý pan Orbady jezdil do středověku pozorovat vybrané popravy a nic bych za to nedal, kdyby se jich osobně účastnil jako kat. Trestné to pochopitelně není, pokud se vše děje v souladu se zákony příslušné doby, i kdyby se jednalo třeba o svatou inkvizici, ale morálka naší doby má na takové „výlety“ svůj pohled. Pouze jedna poznámka máničky trochu upoutala mou pozornost. Jeho podpis neodpovídal jeho skutečnému jménu. To jsem ale byl pořád tam kde předtím. Vůbec jsem nevěděl, co je to za člověka, a vlastně jsem se ani nedověděl, co po mně chtěl. Čeho se vlastně obával komisař Bredd, když ve vztahu k němu poukazoval na vyšší místa? Všechno to na mně působilo naivně, až diletantsky. Orbady přece musel vědět, kolik svou osobní návštěvou na policii zanechá stop, a také dobře věděl, jakým dojmem na mne zapůsobí. Když jsem nad tím tak uvažoval, napadlo mi jediné vysvětlení. On potřeboval, abych si myslel, že je profesionálním zločincem, který se neobratně maskuje. Chtěl, abych šel po jeho stopě, a to do roku 2190 nebo i dál, jen mi nebylo jasné proč. A také mi vůbec nebylo jasné, zda jsem jeho úmysly skutečně odhalil. Jen o jednom jsem byl přesvědčen. Policii si vybral v naší době záměrně, protože ho v pozdějších letech znali.

2

Vyfasoval jsem celkem zánovní IQ sto padesát dvojku1, možná nejlepší model chronoletu, který podává v policejních službách poměrně solidní výkony už dobře deset let. Zdá se, že si šéf musel mé mise dost vážit, protože obvykle jsem prováděl vyšetřování z paluby rozhrkané T šedesát trojky, vybavené především týdenní nepřesností a tvrdým přistáním. Nu, aspoň k něčemu je tahle podivná akce dobrá. Budu se vozit jako pán a přistávat se sekundovou přesností jako do bavlnky. Tedy – aspoň jsem v to doufal.

Jinak se mi to všechno, k čemu jsem se chystal, zdálo být tancem na ostří nože. Kolegové kroutili hlavou nad mou pošetilostí a Gaston Poitiér, ten smíšek, mě dokonce označil za potenciálního kandidáta psychiatrické léčebny a jeho humor zůstal v té chvíli daleko za branami policejního ředitelství. Rozhodně je v podvědomí všech lidí dvaadvacáté století bílou skvrnou na spojité a nepřerušované linii dějin, která se prokazatelně trhá první lednem 2101 a z neznámých příčin opět navazuje přibližně rokem 2200. Jisté je, že v tomto anulovaném století lidstvo nevyhynulo ani se nezlikvidovalo žádným nepřirozeným způsobem, neboť hned ve století následujícím má dosáhnout potenciálního vrcholu technického rozvoje, vedoucí v dalších letech ke stagnaci a pozvolnému pádu. Historie se začíná rozplývat v šestadvacátém století do mlhava, to zejména proto, že hostů z té doby ubývá, a pokud k nám zavítají, nejsou právě sdílní. S pozdější dobou jsou všechny kontakty přerušeny – alespoň mi není známo, že by někdo z mých známých do toho času zavítal, a já jsem po tom vůbec netoužil.

Mne samotného cesta časem nikdy moc nelákala. Nevlastnil jsem ten nejobyčejnější chronolet s rychlostí deset let za hodinu, a pokud už jsem byl nucen cestovat, činil jsem tak výhradně služebně a dlužno dodat, že mi to bohatě stačilo.

Sjel jsem výtahem do přízemí a vyšel na ulici před budovu ozdobenou ve výši sto dvacátého poschodí sochou slepé bohyně. Atlantopolis se halila do večerního závoje smogu. Město nebylo ani útulné, ani přívětivě, ale žil jsem v něm už devatenáct let a za tu dobu jsem si na jeho nevzhlednost docela zvykl. Byl to typický produkt naší doby. Postavené na zelené louce během dvou let, ubytovny pro dva miliony lidí natěsnané na plochu dvaceti čtverečních kilometrů, k tomu dvakrát tak velká plocha s úřady a továrnami, podzemí určené dopravě a kultuře, střechy mrakodrapů sebevrahům. A mezitím parkovací plochy a garáže pro chronolety. Před dvaceti lety Atlantopolis neexistovala a kdo ví, jaká bude za devětadvacet let, v době, do níž mě vede vyšetřování. Služební povinnosti mě sice občas postrčily přes pár let časového proudu, ale nikdy tak daleko, abych na městě zpozoroval nějaké nápadné rozdíly. Nu, nechám se překvapit.

Nastoupil jsem do chronoletu, který nějaký chytrák nechal natřít nenápadnou zářivou oranží, to jistě jen proto, aby kdejaký otrapa na pět kilometrů poznal, že je mu v patách policie. Jen tak ze sportu jsem nastavil namátkou datum 26. květen 2108 a stiskl startér. S mašinou to cuklo jako se splašenou kobylou, ale to bylo také všechno. Poslušně zůstala vězet v původním čase, přesně tak, jak mi to před půlhodinou líčil Orbady. Nastavený čas po chvíli pohasl. Nu, musím na to trochu jinak. Poskočil jsem čtyřikrát kupředu, ale nejzazším datem, kam se mi íkvéčko podařilo dopravit, byl 31. prosinec 2100. Inu, dál jsem vlastně ani nechtěl.

Měl jsem svůj vlastní plán, jak prověřit pravdivost slov našeho dnešního zákazníka a splnit rozkaz k plné spokojenosti komisaře Bredda, jen jsem nevěděl, zda by mě za tu strategii pochválil. Ale jeho názor mi byl lhostejný.

Pokud jsem ještě před chvílí mohl mít nějaké obavy z toho, že svět bude v té době k nepoznání, měl jsem teď příležitost si zhluboka oddechnout. Čas se přede mnou rozestoupil prakticky na stejném místě, jen se trochu změnilo počasí a roční doba. Bylo dvanáct třicet, kolem poletovaly sněhové vločky a rozplývaly se na rozpálené masce chronoletu. Další časový skok vpřed byl teď nemožný, a tak jsem vystoupil.

Město kolem se snad ani nezměnilo. Táž šedá budova ministerstva spravedlnosti, v temném pošmourném dni nevlídně zírající do ulic matně prosvětlujícími okny, za nimiž se daly tušit stovky právníků, úředníků a policistů, snažících se i v této době bojovat se zločinem organizovaným ve velkolepém rozpětí šesti století, táž šedá betonová plocha hustě posázená parkujícími stroji, týž chodník marně toužící po tom, aby nepořádek na něm spočívající přikryla milosrdnou peřinou souvislejší sněhová pokrývka, i na konci tohoto století zjevně dost vzácná. Zaparkoval jsem v nekonečné řadě chronoletů a přepečlivě jsem se rozhlédl, zda sem náhodou některý výtečník neumístil značku se zákazem parkování: to bych se taky za pár hodin nemusel se svou mašinkou shledat a mít starosti s policií je pro policistu z jiného času dvojnásob nepříjemné. Bůhví čím je to způsobeno, že se policisté z různých časů mají asi tak v lásce jako křesťané a mohamedáni. Ušklíbl jsem se, když mne napadla absurdní myšlenka, že by se za pár minut mohl tady z té obludné budovy vyjít o třicet let starší policista Trenton, kterého mezitím za nedbalý výkon služby přemístili k pořádkové hlídce, a že právě tenhle znuděný stařík by mi za stěrač mohl vlepit pokutu. Tohle je asi hádanka, kterou bych měl rozřešit ze všeho nejdřív. Vlezl jsem do první telefonní budky a vytočil své vlastní telefonní číslo.

Skřípavý a neochotou plýtvající ženský hlas, i přes ty kilometry drátu páchnoucí nikotinem, mi sdělil, že o nějakém policistovi jménem Trenton neví a že u nich nikdy žádný takový otrapa nepracoval. Budiž, řekl jsem si, ale mohl jsem mezitím také povýšit a mít teplé hnízdečko o nějaké to poschodí výš, mohl jsem se taky pěkně na celou službu vykašlat a dávno si užívat penze, nu a neposlední řadě bych při rizikovosti svého povolání nemusel být mezi živými, tuhle možnost jsem si však příliš nepřipouštěl. Pro všechny případy jsem zavolal ještě k sobě domů. Vím, vím, něco takového se příliš nedoporučuje, psychologové mají s následky takových schůzek své starosti, ale já musel mít krytá záda. Mé telefonní číslo neexistovalo. Na dotaz v informační službě jsem obdržel odpověď, která mě právě neuspokojila. Dům, v němž jsem kdysi bydlel, zbořili před šesti lety. O občanovi jménem Trenton nic nevěděli, ale za větší balík na účet mého konta byli ochotni provést základní pátrání. S díky jsem odmítl a zavěsil. Jsem tady přece jen kvůli něčemu jinému a byl jsem si už téměř jist, že Trenton se mi do práce plést nebude.

Bylo třináct hodin. Měl jsem jakési svrbění, že do kritického okamžiku zbývá ještě jedenáct hodin. Neměl jsem pro to žádné opodstatnění, jen mi cosi říkalo, že právě hranice mezi stoletími je tím předělem, kdy se TO stane. Co ale? K tomu, abych pochopil, co za tím vším vězí, jsem se nutně potřeboval dostat do příštího století. Doposud mi všichni svorně tvrdili, že tato cesta je nemožná. Nu, měl jsem teď na to trochu jiný názor. Čekat však jedenáct hodin, to se mi zdálo být přece jen příliš dlouhé. Policejní chronolet mezitím určitě nějaké šťouravé očko vyčuchá a běhat tady bez příslušné licence by se mi mohlo dost nevyplatit, nu a tvrdit, že jsem si se služebním vozem vyrazil jen tak na výlet by mohlo znamenat, že by mě postrkem odeslali zpět o příslušných třicet let, a předem jsem věděl, jakou bych od šéfa sklidil pochvalu. Přece jen se zdálo být rozumnější svůj pobyt v tomto čase legalizovat.

Přešel jsem ulici a skřípějícími otáčecími dveřmi jsem pronikl do budovy, která ještě před chvílí a současně kdysi dávno byla mým pracovištěm, teď jsem v ní však měl být cizincem. Po chvíli podrobnějšího pozorování jsem byl nucen uznat, že zub času na tom našem baráku přece jen trochu zapracoval. Uvnitř to bylo cítit zatuchlinou a zdi volaly po malířské štětce. Služba ve vrátnici dřímala a tak jsem šel klidně dál, výtahem vystoupil do osmého patra, na místo, kde vždycky bývalo oddělení pro přihlášky k pobytu.

Kostnatý seržant, s neoholeným pohublým obličejem, v zašpiněné a dávno nežehlené uniformě, snad jen setrvačností opatřené na klopě jmenovkou Cogby, si mne přejel shora dolů pohledem, kterým bylo možné prošpikovat zajíce, a pak líně zasalutoval.

„Po čem jdete?“ zamručel, když podroboval pečlivému průzkumu můj služební průkaz. Zjevně ho mrzelo, že ho shledává zcela bez závad, a určitě mu ze všeho nejvíc vadilo fosforeskující razítko 2071 napříč přes fotografii. Vlastně jsem nemohl vůbec nic pokazit tím, když jsem mu ukázal Orbadyho věrný portrét. S výrazem nelibosti se podíval do jeho dvojitě kónické tváře, nehnul brvou, a pak přiškrceně prohlásil, že tohohle buzeranta vidí poprvé. Neochotně chvíli listoval rejstříkem a pak svěřil snímek kontaktům máničky, která mu vzápětí, ostatně podle očekávání, vyplivla nulový výsledek. S potěšením konstatoval, že něco tak odporného nemůže z jejich doby pocházet, a dal mi nepokrytě najevo, že se mám klidit, odkud jsem přišel. Když jsem se nedal a připomněl mu, že jeho povinností je vydat mi licenci pro příslušné období, a dodal jsem, že jsem schopen si pro příslušnou listinu přijít z druhé strany, jízlivě se pousmál a vlepil do průkazu dočasné razítko. Místo cifry 2071 se teď blýskala zelená – to aby bylo zřejmé, že jde o návštěvníka – číslovka 2100.

„Jo, abych nezapomněl,“ zaskřípěl, když jsem byl na odchodu. Vůbec se mi zdálo, že celá ta jeho rozvrzaná kostra potřebuje promazat. „Do archivu můžete pouze ve služebních hodinách. Ve všední dny od osmi do osmnácti.“

„A co má být?“ otočil jsem se.

„Dnes je svátek.“

Blbec jeden. Teprve v té chvíli, kdy mi připomněl ten obligátní byrokratický nesmysl, jsem pochopil, jak si mě vychutnal. Platnost téhle licence skončí o půlnoci, a dnes je pátek, možná, že si z něj udělali sváteční den, ale co je nejhorší, o půlnoci se nové razítko automaticky rozplyne, a pokud mě tady někdo chytí mezi půlnocí a šestou hodinou ranní třetího ledna, mohou to snadno kvalifikovat jako pokus o zneužití úřední moci. Cogby se provokativně opíral o stůl, přežvykoval a pozoroval mě takovým pohledem, že bych ho do toho vyzáblého ksichtu nejraději praštil.

Ale nedalo se nic dělat, úřední šiml si vesele řehtal a já byl zcela bez šance. Ještě že tu ostudu nevidí Bredd. Nu, aspoň do půlnoci budu bez poskvrnky, ale v 0.01 hodin abych si sedl na policejní ředitelství na schody a čekal, jinak mi přišijou i to, že vůbec existuji. Byl jsem ochoten se vsadit, že po mně po půlnoci dokonce záměrně půjdou, a jako naschvál jsem vlastně do půlnoci neměl co na práci. To, co mě mohlo zajímat, by se mělo odehrát někdy později. Možná, že jsem mohl zajít za některým z komisařů a vysypat na stůl, o co vlastně jde, ale nezdálo se mi to právě vhodné. Kdybych tu aspoň našel někoho známého… Ale to už jsem věděl skoro jistě, že tady nikoho známého mít nebudu, a možná, že se jednalo o další promyšlený Orbadyho tah – najít si obětního beránka z doby, z níž už nikdo v tomto kritickém čase sloužit nebude. V tomto období se mi ale nějak nelíbilo a zatím jsem potřeboval hlavně klid a zbytečně na sebe neupozorňovat. Chvíli jsem se procházel po ulicích, projel se podzemkou, prohlížel si lidi a snažil jsem se rozpoznat, čím se toto období liší od těch ostatních, které jsem zatím navštívil, ale všechno mi připadalo takové všední a normální, jako by se ani nic zvláštního stát nemělo. Pročetl jsem několik deníků, ale četným politickým sporům jsem nebyl schopen bez jistého nadhledu porozumět. A přece – něco bylo za dveřmi. Kvečeru jsem si našel malý hotýlek nedaleko středu města, kde jsem za jednu noc musel dát peněžence pocítit vratké postavení poutníka časem, a natáhl jsem se na pár hodin do postele.

Probudil mě zvonek telefonu. Roztržitě jsem zvedl sluchátko proklínaje toho, kdo ruší mé rozjímání, a uslyšel jsem úřední hlas recepčního, jenž mi hlásil návštěvu. Dost jsem se divil, protože jsem tady vůbec nikoho neznal a v mé době s výjimkou šéfa nikdo vlastně nevěděl, kam přesně jsem se propadl, ale domyslel jsem si, že asi půjde o nějakou provokaci ze strany policie. Nezbylo mi než svolit k tomu, aby dotyčný šel dál. Vzpírat se osudu nemělo žádný význam. Jsem tu na návštěvě a oni jsou doma, a tudíž mohou všechno.

Hodinky mě přesvědčily o tom, že noc se ještě nepřekulila do druhé poloviny, zbývala necelá hodina do další změny letopočtu. Hodil jsem na sebe župan a docela mě začalo zajímat, jakého návštěvníka mi přivádí ta podivná silvestrovská noc, kdy za okny hotelu je ticho jako v kostele a kdy vlastně i sám hotel svou zvukovou kulisou připomíná otevřený hrob.

Tiché, ale rozhodné zaklepání na dveře.

Vstoupil muž asi pětatřicetiletý v nenápadném bleděmodrém oděvu nejisté módy, v němž se snad dala vytušit uniforma, ale zas to nebylo tak jisté, s krátkými vlasy pevně přiléhajícími k hlavě, s tváří hladce oholenou. Výškou mne nepřevyšoval a chování měl na toto století nezvykle zdvořilé.

„Inspektor Trenton?“ promluvil měkkým hlasem, když se usadil v křesle a odmítl jakékoli pohoštění, jehož hotelový jídelníček nabízel přímo nadbytek. „Jmenuji se Alard.“

„Od policie?“

„Proč hned od policie? To předpokládáte v každém kolemjdoucím kolegu nebo hned zločince?“

„V každém ne. Pouze v tom, kdo mne navštěvuje v hotelovém pokoji krátce před půlnocí a ví, kde mě hledat.“

Nic neříkal, jen mne pozoroval. Jeho pohled byl zajímavý. Byl jsem už dost dlouho policistou na to, abych se trochu vyznal v lidech. Zdvořilý, uhlazený muž, zvyklý jednat na úrovni. Z těch pár slov, která se mnou zatím prohodil, jsem vycítil jistou familiárnost. Nebyl to typ člověka, který by se takhle bavil s někým úplně neznámým. Naopak, podle toho, jak se choval, se dalo usuzovat, že mne velmi dobře zná. Ale já si byl naprosto jist, že ho vidím poprvé. Pokud mne už někdy později nebo dřív viděl, nutně to musí znamenat, že se opět setkáme v posloupnosti, která bude pro mne opačná. Pokud se už se mnou setkal, bylo to v době, kdy právě toto setkání jsem já už měl za sebou, a on o tom musel vědět. Proč tu tedy vlastně je? Nic už přece na toku událostí změnit nemůže…

„Poslyšte, nalijme si čistého vína,“ řekl jsem. „Přicestoval jsem před pár hodinami a nemluvil jsem tady s nikým jiným než s recepčním a službou na policii. Odkud vlastně vane ten dobrý vítr, který vás sem přivál?“

„Přímo z času, z kterého jste přicestoval, Trentone.“

„Cože, vy jste taky z…“

„Ne, já patřím sem, ale vy jste člověk z jiné doby.“

„To souhlasí. Mám na to prodlouženou licenci.“

„Vím, ale o to teď nejde, o to ať se stará policie.“

„Pokud tedy nejste od policie, velmi rád bych věděl, která instituce vás za mnou poslala. Dost pochybuji, že by nějaký soukromník měl chuť zjišťovat, jak trávím silvestra.“

„Když dovolíte, tak právě tohle si zatím musím nechat pro sebe. Jsem však pověřen vám sdělit, že právě tento večer obcházíme všechny poutníky z jiných věků a vyzýváme je, aby si neprodleně osedlali své chronolety a vrátili se tam, kam patří.“

„A když neposlechnou?“

Zaváhal.

„Většina uposlechne. A když ne, potom poutníka upozorníme na to, že ho očekává jisté riziko, ale pokud je osobou nežádoucí, trochu mu pomůžeme.“

„Nakolik jsem já nežádoucí, Alarde?“

„Víte, Trentone, nevíme, proč jste právě tady a po čem pátráte. Možná, že to tušíme, ale nejsme oprávněni toto vysvětlení na vás vyžadovat. Je to vaše služební tajemství.“

Nezaváhal jsem.

„Ne, není to tajemství,“ podotkl jsem a vytáhl na světlo otylý obličej pana Orbadyho, neustálým nošením po kapsách už trochu scvrklý. Alard vzal snímek do ruky a bedlivě si jej prohlížel.

Jeho tvář se na malou chvíli proměnila, skoro bych řekl, že nenávistí, ihned se však snažil své pohnutí zamaskovat.

„Millestone,“ řekl po chvíli a hodil fotku na stůl. „Dvě banky, jedna galerie, čtyři vraždy, škody za dvanáct miliard. Léta 2186 a 2190. Terorista nejvyšší kategorie. Nemyslím, že byste právě tuto osobu měl šanci tady a teď najít.“

Na slova, určující místo a čas položil zvláštní důraz.

„Víte asi víc než policie.“

„Možná,“ usmál se. „Můžete se klidně vrátit. Jsem si víc než jist tím, že za hodinu už tady pana Millestona nenajdete, a jsem navíc naprosto přesvědčen o tom, že nepasete po něm.“

„Ne, nepasu po něm,“ dodal jsem. „On podal na policii… stížnost.“

Víc jsem nechtěl zatím prozradit.

„S Millestonem si v budoucnu poradíme sami. Nám však záleží na tom, aby nějaká budoucnost před námi ještě byla, Trentone. Lidé jako Millestone, a nebojím se to říct, i jako vy, dělají z naší budoucnosti černou kaňku. Zbývá vám pětatřicet minut, Trentone, abyste si sbalil kufry, pokud nějaké máte, a nažhavil chronolet.“ Jeho chování se prudce změnilo, stal se z něho úředník důsledně plnící své povinnosti. Asi jsem byl osobou značně nežádoucí. „Musím vám popravdě říct, že vy patříte mezi osoby, o něž v příštím století vůbec nestojíme. Přesto vám dám jednu radu. Kdybyste se tam nějak dostal, už nikdy nenajdete cestu zpět, domů.“

Na slovo domů položil důraz. Věděl jsem, že tím nerozumí Atlantopoli.

Zvedl se, zlehka kývl na pozdrav a odešel.

Já stál jako sloup a ničemu jsem nerozuměl.

3

Rozvalil jsem se znovu na posteli a v příští půlhodině jsem dal volný průchod myšlenkám. Možná že by skutečně bylo nejrozumnější vzít v úvahu jeho návrh, nasednout do chronoletu a zmizet, dokud je čas, ale právě v této chvíli se mi domů vracet nechtělo, a to tím spíš, že Alard připustil, že Orbady alias Millestone hovořil pravdu, když se zmiňoval o roce 2190. Potom ovšem postrádá smyslu zmínka o tom, že pro mne nebude cesta zpět. Pro Millestona se otevřená skulinka našla a pro Alarda, zdá se, rovněž. Odkud by měl jinak tyto informace? Nejsem přece žádná padavka, abych couvl před první překážkou, která se mi nachomýtla do cesty, teď, když mě možná jen pár minut dělí od rozřešení záhady. Pokud však Alard není od policie, co vlastně měla ta jeho návštěva znamenat? Jsem nežádoucí. Budiž. Ale nejsem zase natolik nežádoucí, aby mne odsud šoupli pryč násilím. To už jsem neležel, to už jsem stál u okna a pozoroval až příliš nezvyklý ruch. Hlasité protesty, vycházející z úst temně oděné figury, naprosto nevadily dvěma štíhlým chlapcům, aby onoho nešťastníka nevlekli napříč ulicí. Ti dva na sobě měli podobný hábit jako Alard, což jsem zaznamenal ve chvíli, kdy vystoupili do světla. Nežádoucí osoba byla nasoukána do přiléhavého černého oděvu a s volnými šosy, kolem pasu řemen s blýskavou přezkou, na nohou vysoké naleštěné holínky. Čepice s blýskavým štítkem a jakýmsi odznakem. Ostatně za chvíli těch protestů nechal, připadalo mi, že je omámen, a vzápětí ho jako balík šoupli na zadní sedadlo chronoletu se zelenohnědým maskováním. O několik sekund později se stroj rozplynul, vedený rukama zkušeného profesionálního řidiče – o sekundu později byli zpátky, to už bez své oběti. Měli naspěch. Další dvojice přiváděla stejně oděného tlouštíka, který se od předcházejícího lišil snad jen tím, že kdesi pozbyl čepice. Než ho naložili, spatřil jsem tlouštíkovu tvář. Málem jsem hlavou prorazil okno, naštěstí měli nerozbitné sklo. Poznal jsem Orbadyho–Millestona.

Alard svá slova jen tak do větru neříkal. Orbady je pro příští století osobou zcela nepřijatelnou – ale už v něm přece působil. Ve které fázi jeho života jsem ho teď spatřil? Byl nejdříve lupičem a teroristou, potom si šel zašpásovat s komisařem Breddem a se mnou, a nakonec vběhl do ruky Alardovi? Anebo je posloupnost jeho záslužných činů zcela opačná? Kombinací se nabízí bohatě. Jen tenkrát, když mne navštívil v kanceláři, měl na sobě oděv výstředníka, teď nosil cosi, co se už úplně vymykalo běžným zvyklostem.

O Orbadyho tady nestojí – proč? Co se má vlastně stát o půlnoci? Proč teď mají takový spěch? Proč ládují do chronoletů jednoho člověka za druhým, téměř všechny oblečené do černé uniformy? Zbývalo patnáct minut a děj na ulici byl tak zajímavý, že jsem se od okna nemohl odtrhnout. Dalšího nežádoucího odvezli někam – ale kam? Která doba je vhodná na to, aby do ní beztrestně dopravili poutníky z jiného času a nechali je tam bez prostředků, to jest bez chronoletu? Vždyť něco takového se z principu vymyká všem zásadám cest časem! Poutníci jsou povinni se vracet domů… Dalšího vyvlekli přímo z hotelu. Možná, že jsem právě tak měl dopadnout i já, ale zatím mne nechali stát u okna.

Do ulice vlétl šedý chronolet obsazený dvěma maskovanými muži. Tytéž černé obleky. Doposud tichým městem se rozlehly suché výstřely automatické zbraně. Z řady parkujících chronoletů se stala ohnivá stěna, ale o chvíli později vzplanul i nový host. Bleskově přivolaný požární vůz v několika sekundách zlikvidoval oslepující sloupce plazmy, ale nejméně čtyři lidé zde přede mnou zahynuli.

Další nešťastník – no snad šťastlivec? – odcestoval kamsi do hlubin věků. Asi jsem prospal něco neobyčejně zajímavého, kdo ví, co všechno se tady odehrávalo odpoledne a večer. Nezdálo se, že Atlantopole koncem jedenadvacátého století je příliš bezpečná…

Trentone, jak to přemýšlíš? Kde se v tobě bere ta jistota, že ty nežádoucí osoby vozí právě do minulosti?

Pokrčil jsem rameny. Člověk nesmí tak snadno podléhat emocím, trochu logického uvažování nemusí škodit. Bylo za minutu dvanáct. Stačili ještě přikvačit s posledním vyvržencem. Zmizel v čase, ale chronolet se vzápětí materializoval. Jeden z průvodců zavržených vystoupil, sejmul kuklu a otřel si zpocené čelo, přestože bylo nejméně pět pod nulou. Potom usedl na schůdky chronoletu a pohodlně se opřel o jeho karosérii. Byl to Alard. Díval se nahoru, přímo do okna hotelu, mou postavu jistě zaznamenal.

A pak byla půlnoc.

Nezměnilo se vůbec nic. Byla to půlnoc jako každá jiná a svět mohl opět přivítat nový rok. Možná, že to udělal méně okázale, ale stejně nezvratně.

„Vidím, že jste se rozhodl, Trentone,“ ozvalo se za mnou. Alard vešel bez zaklepání. Byl nejméně o dva roky starší než před půlhodinou, a také se převlékl. Už byl v civilu. „Zdá se, že jste tak učinil dobrovolně.“ Podíval jsem se rychle z okna. Alard se stále ještě rozvaloval na schůdkách svého stroje. „Mé varování jste nebral vážně,“ tepala mne jeho slova. „Budiž, je to vaše vůle. Musím vás proto požádat, abyste mi vydal klíče od chronoletu, dřív, než stačíte napáchat nějakou ztřeštěnou akcí neodvratné škody.“

Nedal jsem najevo překvapení, tedy, alespoň jsem se o to snažil. Místo toho, aby došlo k revoluci, k válce či přírodní katastrofě, což vše se mi jevilo jako nejpravděpodobnější událost této noci, přichází za mnou jakýsi chlapík a žádá po mně klíč od jediného dopravního prostředku k tomu, abych se odsud mohl dostat, a to i přesto, že jsem byl označen za nežádoucího, inu, a pak také klíč od jediného pracovního prostředku, který mě tady může uživit.

„Obávám se, že to nepůjde,“ pokusil jsem se zavést delší hovor, přestože mi bylo už teď jasné, že o ty klíče přijdu, ale byl jsem dychtiv informací, co za tím vším vězí. „Chronolet je služební, mám licenci pro vaše století a existují tu jisté transčasové smlouvy, podle kterých nejste oprávněn…“

„Jsem oprávněn, Trentone,“ a položil důraz na slovo jsem, „naproti tomu vy tím, že jste překročil práh tohoto století, jste pozbyl šanci vykonávat práci policisty. Policejní sbor byl před několika minutami rozpuštěn, Trentone. Neexistuje ani bývalá vláda. Prošel jste právě bariérou, a to dobrovolně. Proto se také více méně dobrovolně budete muset přizpůsobit novým pravidlům chování. To znamená, že mi teď vydáte ty klíče. Jistě chápete, že použití násilí by bylo krajně nevhodné…“

Nevím, jestli mi tolik důvěřoval, ale byl tu sám. Byl jsem si zcela jist, že bych si s ním snadno poradil, ale nějak na mne nepůsobil špatným dojmem. Příčilo se mi v té chvíli hrát si na ostrého hocha, a navíc jsem nebyl natolik naivní, abych věřil tomu, že bych se potom stačil dostat ke chronoletu a odstartovat. Zkusil jsem to tedy jinak.

„Alarde,“ řekl jsem. „Potřebuji se jen na pár dní podívat do roku 2190. Musím se dovědět, co všechno vězí za tím Orbadym–Millestonem. Potom se vrátím sem a máte mé klíče. Čestné slovo.“

Vlastně mě ani nenechal domluvit.

„Není to možné ze dvou důvodů, Trentone. Za prvé, případ Millestone jsme si vyřešili sami, a z vašich informací je zřejmé, že velmi dobře. Jinak byste na něj nikdy nenarazil. A za druhé, v případě, že byste chtěl v našem století použít chronoletu či jiného prostředku umožňující cestu časem oběma směry, dopustil byste se závažného trestného činu. Cesta časem jako prostředek dopravy přestává dnešním dnem existovat.“

Myslím, že jsem stál jako opařený.

„Chcete tím říct, že vůbec nikdo…,“ koktal jsem.

„Ano, vůbec nikdo. Ani vy, ani já, ani nikdo jiný. Trentone, my sice nebudeme mít možnost podívat se na Velkou francouzskou revoluci nebo na punské války, my budeme místo jedné minuty cestovat z jednoho konce planety na druhý dlouhé týdny, ale my, na rozdíl od sousedních věků, začneme opět žít.“

„Ale proč?“ vypálil jsem ze sebe. „Vždyť na existenci stroje času je postaven princip celé naší civilizace. Nedovedu si vůbec představit, že…,“ nenacházel jsem vhodná slova, protože v tom okamžiku se pro mne hroutila celá struktura světa, v němž jsem žil. Snad dřív, v minulých staletích, se bez cesty časem mohli obejít, středověkým rytířům přece stroje času nepůjčujeme, a také žijí, ale pro nás to bylo něco podobného, jako bychom lidstvu před dvěma sty lety odňali vynález kola. Nepamatoval jsem, že by kdy lidstvo udělalo tak rázný krok zpět. Vždyť od stroje času byl jen krůček k průniku do jiných vesmírů a k dobytí celého kosmu…

„Budete si to muset představit, Trentone, a budete nucen si to vlastnoručně osahat. A ptáte se proč? Nemám moc času vám to vysvětlovat, čeká mne ještě několik desítek cestovatelů vám podobných, ale i kdybych se snažil, dnes byste to nepochopil, ale věřím, že jednou si o dnešní noci budeme spolu vyprávět. Vy jste teď pod vlivem starého řádu. Nedovedete si představit svět bez stroje času právě tak, jako miliony mých současníků, kteří žili v posledních pěti letech a zažili celou tu kampaň. Ale na zemi byly doby, kdy si lidé nedokázali představit svět bez koní, a později se bez nich docela dobře obešli, o pár let později byl nezbytnou součástí života automobil, a dnes jsou z něj muzeální exempláře.“

„Ale to, co děláte, je neuvěřitelný krok zpět,“ šeptl jsem.

„Možná. Ale znovu opakuji, my budeme opět žít. Opět budeme lidé. A proto mi vydáte ty klíče.“

Vlastně jsem se už dověděl, co jsem potřeboval. Pokrčil jsem rameny a podal mu je.

„A nějak se tady zařiďte,“ dodal. „Myslím, že pro slušné lidi bude práce dostatek.“

Zacinkal klíči a odešel.

Oblékl jsem se. Kolem byla temná noc, ale pro mne začalo ráno. Vždyť pro mne to byl pořád ještě tentýž den, kdy mi šéf svěřil případ Orbady a já na něm ještě vlastně nezačal pracovat. Zákony této doby se na mne podle výnosů vztahují v omezeném rozsahu. Dostal jsem se, kam jsem potřeboval, a ani nečekaný Alardův zásah mne od dalšího pátrání neodradí.

Tak cestě časem byl právě přistřižen hřebínek. Jak jednoduše a prostě to zní. Mělo právě tohle být celé to tajemství, do něhož se dvaadvacáté století kompletně halilo? Nebyl jsem příliš nakloněn věřit právě téhle myšlence. Tak jednoduše jako já si to mohl vlastně zjistit kdokoli, i Millestone – a ten to bezpochyby věděl! – i komisař Bredd. Přestával jsem celé té komedii rozumět. Především jsem nechápal, jaký to má smysl, rušit cestu časem. Vždyť pokrok se nedá zastavit nějakým administrativním či technickým zásahem, podobných případů znala historie bezpočet. Právě tak jako se lidé děsili kouřících automobilů ženoucích se desetikilometrovou rychlostí, stejně měli panickou hrůzu z jaderných elektráren. Ovšem nikdo neprojevoval strach před cestou časem, každý ji vítal jako příjemné zpestření života, chronolety byly levné a dostupné prakticky pro každého, cestování i v běžném časovém proudu se stalo otázkou okamžiku, a obavy z chronoklasmů a z toho, že by někdo mohl změnit budoucnost, se ukázaly zcela liché, protože nemohl být narušen princip kauzality.

A přece Alard neříkal čistou pravdu. Ve chvíli, kdy jsem s ním diskutoval o té jeho bariéře, on sám si současně seděl venku na schůdcích chronoletu…

Kráčel jsem temnou ulicí – až nezvykle temnou – a přemýšlel nad příčinami toho, co se právě stalo. Alard a celá ta skupina lidí, do níž patřil, to byli nepochybně ti iniciátoři převratu, měli zjevně obavy z něčeho jiného. Z minulosti žádný strach jít nemohl, do té mohl člověk jen nahlížet, ale nic se na ní nedalo změnit. Pokud však neměli obavy z minulosti, plynulo z toho jediné.

Děsili se budoucnosti.

Pokud ovšem budoucnost znají, a to je víc než pravděpodobné, není vůbec jasné, co svým zásahem sledují.

A tu se kdoví odkud náhle vzala spousta lidí. Zlověstné černé stejnokroje už zmizely, nikdo nerušil pseudoturistickými akcemi novoroční noc, a všude se jen míhaly světlemodré siluety Alardových společníků. Hlouček rozjásaných lidí v karnevalových maskách nakládal křiklavě natřený chronolet na valník odtahové služby. „Hej rup!“ Přidávali se další a další, protože chronolet byl zabrzděn. Rozhlížel jsem se, zda někde neuvidím značku se zákazem parkování. Opak byl pravdou – stroj byl odtahován přímo z parkoviště, a další valníky odtahové služby, které zvolna přijížděly, naznačovaly, že nezůstane jen u té jedné akce.

Šlapal jsem po obrovských bílých písmenech, dobře čitelných jen z výšky. Po třech stech metrech chůze jsem se dovtípil, že takhle neznámý výtvarník projevuje radost nad koncem časové éry. Nebylo pro mne jednoduché tuto dobu pochopit. Tady jsem prokazatelně udělal chybu. Vpadl jsem do nového století příliš bezhlavě. Měl jsem tady raději dva nebo tři roky žít, pak bych se možná dovtípil, o co jde. Pokud měl Alard pravdu, pak počátek tohoto století měl znamenat skutečný přelom v lidských dějinách. Ne, s naší civilizací nebylo všechno v pořádku, to jsem cítil i v roce 2071, hlasy jednotlivců poukazovaly na absolutní úpadek kultury a další negativní jevy, které v pozdějších letech, zdá se, vyhrotily základní rozpor naší doby na ostří nože.

A teprve teď, a kdovíproč až teď, mne naplno zasáhla ta prajednoduchá a ve svém dopadu bolestivá myšlenka. Alard prohlásil rok 2101 bariérou. Bariérou času. Pak to musí znamenat, že přes tuto hranici nikdo nemá nárok proniknout. Ani tam, ani zpět. Já jsem ji sice překonal, ale způsobem, který nepřipouští návrat. Mám se tedy rozloučit se svou dobou, se svým křeslem inspektora? Viděl jsem mnoho těch, kteří by v tomto století byli nějak na obtíž, ti byli krátce před novoroční půlnocí vyhoštěni. Pokud byla celá akce globální, muselo se jednat o desítky tisíc osob. Není divu, že na mne, malé zrníčko v poušti, zapomněli. Čím já bych ale mohl bariéru ohrozit? To takový Orbady–Millestone, to je asi kanon jiného kalibru. Opravdu neuškodí, zajdu-li se podívat, co za tím vězí. Jsem vlastně ještě pořád na služební cestě.

Byla to podivná novoroční noc, když jsem se brodil rozbředlým sněhem pochmurnými ulicemi. Mnohé byly zcela temné, jako by pouliční osvětlení vypovědělo službu, z jiných naopak sršely přímo gejzíry světla. Když jsem přišel k jedné takové ulici blíž, myslím, že to byla Lincolnova, zaznamenal jsem, že je osvětlena neobyčejně silným požárem. Darwinova byla neprůchodná. Uzavíral ji kordon mládenců v modrých stejnokrojích s malými černými přístroji v rukou, v mlze slzného plynu v pozadí jsem rozpoznal v panice se rozbíhající dav. Kolem chodníků parkovaly stovky chronoletů, ale neviděl jsem nikoho přijíždět ani odjíždět. Tu a tam jsem zaslechl přestřelku, ale ostatní ulice už byly jako vymetené.

Starobylá krychle budovy ministerstva spravedlnosti tupě trčela do noci a její temné stěny mizely ve výšce v našedlé mlze. Ani jedno okno nesvítilo, dokonce i ve spodní polovině, kde sídlila policie, byla tma jako ve sklepě. Rachot a bzučení elektronických strojů, nezbytně po dlouhé roky provázející chod tohoto gigantu na výrobu informací o lidech, této noci utichl. Parkoviště před budovou neslo stopy bitvy. Parkující stroje byly shrnuty k jedné straně a jejich zbytky se skrývaly pod vysokou vrstvou hasicí pěny. Kromě toho jsem rozeznal různě znetvořené stopy vysokých konstrukcí, jejichž původ mi zůstal utajen. Nikdo tady už nebyl.

Chvíli jsem se pokoušel najít i svůj stroj. Pak jsem vytáhl z kapsy rezervní klíček od zapalování a hodil jej do kanálu.

Alard říkal, že policie je rozpuštěna. V širších souvislostech musí tato holá věta znamenat mnohem víc. Nejen pád současné vlády, ale i změnu organizace společnosti. Něco takového se nedá provést s holýma rukama a ze dne na den. Předpokládá to široké zázemí, složitou organizaci, rozsáhlé přípravy, a pokud se nemá akce obrátit proti jejich strůjcům, i podporu lidových mas. Oč vlastně jde – o palácový převrat, nebo o globální revoluci? Alard připouštěl jen jeden výklad.

Překročil jsem práh s licencí několik hodin propadlou. Vrátnice byla prázdná a na chodbách, kde jsem si musel přisvětlovat kapesní svítilnou, jsem klopýtal přes úžasný nepořádek. Někdo za sebou ve velké rychlosti zametal stopy, když opouštěl budovu. Všude se povalovaly hromady papírů, spisů, pořadačů, základní znaky upadající byrokracie, která tuto budovu už padesát let ovládala. Překračoval jsem ty balíky, místy prosáklé vodu z hydrantů, protože i stěny nesly stopy střelby a požárů. Šel jsem přímo ke dveřím, jež jsem před třemi desítkami let a vlastně ještě včera otvíral den co den. Moje kancelář se za ty tři desítky let ani moc nezměnila, a hordy vandalů, řádící v nižších podlažích, se jí vyhnuly. Světelný kužel přejížděl po dřevěných kusech nábytku, jež byly nepochybně tytéž jako v mé době – jenom staré rozvrzané židle vyhodili a nahradili je modernějšími a stejně rozvrzanými. Zůstala tam i moje stará mánička. Osvětlení nepracovalo, ale mánička byla pod proudem. Překontroloval jsem si její schopnost k provozu – navolil jsem svůj vlastní kód. Za chvíli jsem četl:

Pascal Abel Trenton, 2040–2071, policista druhé třídy. Absolvent právnické fakulty v roce 2063, prospěch výborný. U policie od roku 2064, ve funkci obchůzkáře od… a tak dále a tak dále, až k inspektorskému křeslu s výčtem všech cest přes časové proudy: těch nebylo mnoho. O té poslední tam však nebyla ani zmínka, a navíc se mi silně nelíbila zmínka o mém úmrtí.

Přiznám se, že se mi v tom okamžiku trochu rozklepaly nohy. To se opravdu nemám vrátit zpět? Nu což, krizi jsem za chvíli překonal a pustil se do práce. Orbady alias Millestone.

Bohužel mánička ani na jedno z těchto jmen nereagovala, právě tak jako před devětadvaceti lety. Zkusil jsem to znovu s fotografií a otiskem prstu, a konečně se v máničce něco zajiskřilo. Teď už mi nepodala jen odhad psychiky osobnosti. Za pět minut už jsem věděl, co je to za ptáčka.

Proč mi však mánička o něm nepodala jedinou informaci v roce 2071? A proč si s tím neporadil ani před několika hodinami seržant Cogby, který o celé akci nepochybně neměl ani tušení, a přestože ani mne v lásce příliš neměl, jistě by dostál své povinnosti a základní data by mi sdělil.

Dohadoval jsem se s máničkou až do rána. Výsledek výslechu byl neobyčejně zajímavý. Třicet tisíc osob bylo od roku 2070 mimo pravomoc policie, většinou byli vedeni jako mrtví nebo informace o nich byly prostě vymazány, jako v případě Millestone. Všechny údaje byly uvolněny 1. ledna 2101.

To znamená dnes. To znamená před šesti hodinami. Nakonec jsem vymáčkl z máničky i to, že ani já jsem v roce 2071 nezemřel.

Někdo držel všechno pod pokličkou. A jak byl ten seznam bohatý. Pochopitelně, nestačil jsem jej přehlédnout celý. Mnohá jména jsem neznal, ale byly tam i velmi významné osobnosti naší doby, které mi přímo vyrážely dech. Byla to zřejmě celá tajná organizace, stát ve státě. Proč ale? Proč se koncem minulého století vytvořila organizace, která měla tu moc, že její členové nemuseli být evidováni policií? Trentone, tys na něco kápl. Na něco, čemu zatím nerozumíš. Vždyť v době, kdy cesta časem byla dětskou hračkou, postrádala taková organizace jakýkoli smysl. Každý člověk měl právo libovolně cestovat v prostoru a čase, pokud nezanedbával povinnosti, které mu byly vymezeny v jeho vlastní době, a pokud, pochopitelně, na to měl. V seznamu byla jména významných vědců a konstruktérů, teoretiků cesty časem. Holloway, Szczepka, Arming, Porgy. Všechny nitky se stahovaly k jedné osobě, to už bylo jasné. Mánička ji pochopitelně také evidovala, protože to, co jsem právě studoval, byly tajné desky šéfa, jež byly o půlnoci odblokovány. Nedokázal jsem se však zatím dobře orientovat. Jméno šéfa jsem nenašel, protože jsem se příliš dlouho zabýval pochybnostmi, zda se skutečně jedná o organizaci, když bych jejím členem měl být i já, a já prokazatelně do ničeho zapleten nejsem.

Počínal jsem si jako hlupák, který narazí na zlatý poklad. Neviděl jsem a neslyšel jsem. A přitom se na chodbě odehrávala bitva podle všech pravidel.

„Nezdá se ti, bráško, že tvůj páchnoucí nos tady čmuchá zbytečně dlouho?“ zaslechl jsem za sebou hlas postrádající přívětivosti. Trentone, nezajistit si záda v takové chvíli… Nevěděl jsem, jestli je sám, nebo jich tam stojí deset, ale tušil jsem, že je zle. Ten hlas bych poznal mezi tisíci, zcela jistě patřil neochotnému seržantu Cogbymu, který stále ještě hájil své ztracené teritorium. Pomalu jsem se obracel a snažil se ho zahlédnout alespoň koutkem oka, ale svítil si na mne proklatě silnou svítilnou. V okamžiku, kdy říkal: „Tak pracky k nebesům, Trentone,“ jsem udeřil. Nestačil uhnout, hrana mé ruky dopadla přesně. S uspokojením jsem zaznamenal praskot klíční kosti.

Bohužel nebyl sám.

4

Probudil jsem se do úplné tmy a jen podle typického zápachu desinfekce se mi podařilo určit, že spočívám v jedné z přečetných cel, kterými je naše výtečná budova vybavena. Tato studená místnůstka se teď výtečně hodila k uskladnění bývalého inspektora Trentona. Ruce a nohy jsem necítil, to proto, že mi je škrtil provaz při každém pohybu se utahující, zato hlava mi přímo třeštila a nos musel na světle hrát všemi barvami duhy. Ostatně, na celé věci bylo snad nejzajímavější to, že jsem byl naživu. Podle toho, čeho jsem byl v této době svědkem, nikdo se tady s nikým moc nemazlil, ostatně ten můj úder na Cogbyho krk nebyl právě něžným pohlazením. Pokud jsem byl naživu, bylo zřejmé, že mě k něčemu potřebují.

Komu jsem to vlastně padl do rukou? Policii nebo těm bleděmodrým? Ale policie prý neexistuje…

Byla to policie, a to mě překvapilo nejvíc. Podivné. V potrhaných stejnokrojích, s hladovými neoholenými tvářemi, se strachem v očích, zabarikádovaní ve své vlastní budově, odráželi pravidelné útoky odněkud zvenku.

Vyslýchal mě Cogby, a protože byl celý, nemohl to být on, do koho jsem se tak dobře trefil. Měl jsem tu čest sedět přivázaný k židli v cele, do níž nepronikl paprsek světla, a sám Cogby si svítil petrolejkou, což mu nijak nepřidalo na přesnosti úderů. Byl jsem nucen odpovídat na stupidní dotazy.

„Tak pan Trenton si přišel prodloužit licenci?“ huhňal, protože při jednom z výpadů přišel o přední zuby. Neříkal jsem nic a provazy držely pevně, takže jsem ho ani nemohl praštit do toho jeho tupého ksichtu, ale i kdybych byl volný, jen těžko by mi ztuhlé svaly dovolily popřát si podobný zážitek.

„Tyhle cely vybudovali naši předkové,“ prohlížel si se zájmem vlhké stěny. „Je to ohromně praktické zařízení k likvidaci lidí, zvlášť těch, kteří si o to koledují svou vlezlostí.“

„Jdi se bodnout, šašku,“ zaskřípěl jsem vyschlým hrdlem.

„To počká, inspektore. Zatím se budu zajímat o to, kdo tě sem poslal, frajere, a po čem slídíš.“

„Svatý Mikuláš, pitomče.“

Bestie byla v posledním tažení a pěkně kousala. Už to nemůže dlouho trvat a světlemodré uniformy zlikvidují tuhle baštu násilí a byrokracie. Věděl jsem však až příliš dobře, že i teď má bývalá policie prostředky k tomu, aby ze mne vytloukla, co potřebuje. Jen jsem doufal, že ne všichni jsou schopni užívat brutálních metod seržanta Cogbyho, který si neodpustil ty dva kroky směrem ke mně a úder svazkem klíčů přes ústa. Polykal jsem krev.

Tohle mu šlo, ale když se do mne pustili s detektorem, poznal jsem, že všichni, jak tady jsou se mnou, mohu zařadit mezi úplné nuly. Jak jsem doufal, neuměli s přístrojem zacházet.

Nepochopil jsem to. Byl jsem tak trochu jedním z nich, policistou, zástupcem staré doby, zapřisáhlým příznivcem cesty časem, a oni místo toho, aby se mě pokusili získat na svou stranu, tady ze mne vytloukají duši, zatímco jejich skutečný nepřítel jim z druhé strany tluče plamenometem na dveře. Neviděl jsem tu nikde žádného důstojníka a já bych jim byl svými schopnostmi a znalostmi mnohem platnější se zbraní v ruce, i když připouštím, že zrovna s nadšením bych se do boje s modrými nepouštěl.

Cogby třímal v rukou záznam z detektoru, který pracoval přesně podle mých představ. Neuvěřitelně snadno se mi podařilo nasytit přístroj falešnými informacemi.

„Ha-ha!“ řehtal se přímo nehorázně, zatímco jeho čtyři kolegové, ještě v zuboženějším stavu než on, tiše přizvukovali. Asi se jim tady nic k smíchu nezdálo. „Tak kolega Trenton je od dopravky. Nu, milý inspektore, tady už toho moc nevyřešíš. Za tu dobu, co se tady válíš ve sklepě, ti ty tvoje cesty časem kdosi pěkně utnul. Právě teď všechny chronolety hoří na společné hranici.“

A s chutí mě nakopnul.

Mrštili mě zpátky do cely a znovu jsem slyšel klapnutí zámku. Neřádi, kdyby mi aspoň ta pouta sundali.

Měl jsem dva dny v temnotě na to, abych si srovnal v hlavě myšlenky. Myslel jsem si, že už vím, k čemu došlo 1. ledna 2101, ale obával jsem se, že o tom komisaři Breddovi žádné hlášení nepodám. Po dvou dnech věznění jsem poznal, že už mi ta skutečnost tolik nevadí.

Nakonec mě vysvobodili chlapci v bleděmodrých uniformách, snad právě to měl být nový bezpečnostní sbor. Když mě odnášeli na nosítkách, spatřil jsem na chodbě ležet v kaluži krve Cogbyho mrtvolu. Těžko popsat to, co jsem k němu v té chvíli cítil.

Zotavoval jsem se týden. Pravda, neležel jsem v nejpřepychovějším sanatoriu, připomínalo to spíš primitivní polní nemocnici. Improvizaci jsem viděl na každém kroku, ale starali se o pacienta pečlivě a nešetřili léky a radikálními léčebnými metodami, a co víc, nic za to nechtěli. Když mě propouštěli, odvedli mě k Alardovi.

Seděl v kanceláři zaprášený, nevyspalý a možná o deset let starší. Přesto si na mne našel chvilku času.

„Promiňte nám to, Trentone. Naše století vás nepřivítalo právě nejvlídněji, ale popravdě řečeno, kdybyste se nemotal tam, kde jste neměl, s největší pravděpodobností by se vám nic nestalo. Stará moc přece jen trochu vystrčila drápky, než jsme jí je definitivně přistihli.“

Že to s tím přistřihováním nemají asi nejjednodušší, šlo odvodit z toho, že se prakticky každou noc na ulicích ozývala střelba. Mlčel jsem a pozoroval toho muže. Vysoký, snědý, s dobře vyvinutým svalstvem. Takových už v naší době nežije mnoho, a myslím, že v této době vůbec ne. Přes zjevné vyčerpání mu z očí čišela rozhodnost a nesmiřitelnost. Já však pořád ještě nevěděl, zda s ním mám sympatizovat nebo ne.

„Našel jste v tom archivu, co jste potřeboval?“ ptal se zasvěceně.

„Myslím, že dost na to, abych věděl, co je ten Millestone za ptáčka, a přitom dost málo na to, abych pochopil, co za tím vězí.“

Stručně jsem mu vylíčil situaci s třiceti tisíci neregistrovanými občany.

„Vaše informace je cenná,“ podotkl, „ale nemohli jsme skutečně čekat na to, až nám ji sdělíte vy. Ne, nic ve zlém, ale ta jména jsme museli znát mnohem dřív. Ale přesto, že jste naznačil jistý posun v myšlení, nemyslím, že bychom dopustili, abyste se dověděl víc. Stáváte se tímto okamžikem řadovým občanem a budete informován jako ostatní lidé. Na to, že u nás musíte zůstat, už jste byl upozorněn. Najděte si něco, co se vám bude líbit. Jen nepočítejte s činností ve státní službě.“

Při té poslední poznámce se trochu zarazil, asi věděl něco víc. Potřásl mi rukou.

„Chtěl bych vás požádat, abyste informaci o neregistrovaných považoval za důvěrnou.“ Mlčky jsem přikývl. „Mnoho štěstí.“

O jedné věci se nezmínil, ač o tom mohl být informován. Jako osobnost pověřovaná úkoly ve velkém časovém rozpětí jsem byl vybaven prostředky pasivní ochrany. V případě, kdybych uvázl v době, kdy cesta časem byla ještě snem, jsem mohl použít signálního detektoru voperovaného do zápěstí levé ruky. Detektor zaznamenal každý chronolet, který prolétal dobou, v níž jsem se nacházel. Během pobytu v nemocnici jsem takových průletů zaznamenal nejméně deset. Mělo to snad znamenat, že cesta časem nebyla úplně zlikvidována? Tvrdil mi Alard úmyslně nepravdu? Budou snad nadále existovat vyvolení, pro které všeobecný zákaz neplatí? Tak jako tak, časem se nadále cestovalo. Mohl jsem dát kdykoli některému z chronoletů znamení, ale necítil jsem zatím potřebu to udělat. Má služební cesta nadále trvala a ještě jsem neměl pohromadě všechny podklady.

Alardovi jsem ani slůvkem neslíbil, že Millestonovu stopu nebudu sledovat. A věděl jsem rovněž, kde k tomu nalézt prostředky. Právě detektor mi měl pomoci.

Když jsem znovu vyšel na ulici, byla noc. Noc v temné Atlantopoli, bez světelných reklam, bez rozsvícených oken, noc tak temná, že připomínala středověk. Ale můj detektor v zápěstí pracoval přesně. Brzy jsem věděl, že někde poblíž je ukryt chronolet. Signál, který jsem v době, kdy město bylo chronolety téměř přesyceno, prakticky nevnímal, se v této době úplného klidu ozýval jako hlasité vyzvánění. Neomylně mne vedl zpět, k budově ministerstva spravedlnosti. Ještě jsem ji celou neznal, málokdy jsem pronikl do podzemních garáží, a právě tam mne nyní vedla stopa. Jak dokonale prováděli čistku, tak nejméně na jeden stroj zapomněli.

Budovu nehlídali, ale byla pečlivě uzamčena a zapečetěna. Patrně se nemohli rozhodnout, k jakému účelu má tento betonový kolos v nové době sloužit. Někdy se vyplatí na nudných školeních trochu poslouchat. Odemkl jsem tři magnetické zámky tak, že to nikoho nemohlo vyrušit z klidu, a brzy jsem ucítil důvěrně známý zápach chladných chodeb, kterého se mé bývalé pracoviště nedokázalo ani teď zbavit.

Ještě dvoje dveře jsem musel odemknout a postupovat prakticky v úplné tmě, než jsem v naprosto prázdné garáži uslyšel signál tak silný, že jsem jej vzápětí musel utlumit.

Stroj tam stál, v rohu, i když to byla jen stará té šestsetrojka; brzy se ukázalo, že je schopna letu.

Nepotřeboval jsem k ní ani klíče. Vždycky jsem měl šikovné ruce. Nemusel jsem ani otvírat dveře garáže. Seděl jsem v kokpitu chronoletu, pro nějž hmota ani čas neznamenají žádné překážky.

Nasadil jsem si sluchátka a chvíli jsem naslouchal signálům, které se hnaly napříč časovými vlnami. Klid a ticho, tu a tam slabý šramot. Bylo to neuvěřitelné a nepochopitelné. Ten zásah nutně musel být globální… Kde se v odpůrcích cesty časem vzala ta síla, že dokázali, byť i násilím, přesvědčit celou planetu? Ne, nebyl čas nad něčím podobným teď přemýšlet. Já musel vpřed, tam, do roku 2190, tam, kde Millestone začal se svými nekalými rejdy, které pro něj skončily vyhoštěním ze svého mateřského času.

Řadicí páka mi sama zapadla do dlaně. Startér pracoval bez poruch. Během třiceti vteřin jsem prolomil všechny bariéry a sám jsem se přesvědčil o tom, že uvnitř tohoto století se dá bez potíží létat. Ale jenom uvnitř. Zpět přes bariéru byla cesta nemožná. Pokud to nejde vzad, půjde to samozřejmě i vpřed.

Zmizel čas i prostor, byl jsem tu sám ve svém vypůjčeném chronoletu a šnečí rychlostí jsem se blížil k cíli. Té šestsetrojka je zastaralý typ, abych překonal desetiletí, musím sedět v kokpitu celou hodinu.

Neseděl jsem v něm ani deset minut.

Ne, to nebyla obyčejná porucha. To jsem poznal hned, když motory naprosto selhaly a chronolet se proměnil v obyčejné letadlo, které se vylouplo na svět asi dva kilometry nad povrchem planety a pomalým klouzavým letem se snášelo dolů. A brzy jsem pochopil, že jsou mi na stopě, ale nebyli ve své činnosti dostatečně důslední, nebo si neuvědomili, že letím tak primitivním strojem a hledali mne dobře o půl roku dál. Stále jsem slyšel ve sluchátkách jejich hlasy, kterými se navzájem překřikovali a nechtěli pochopit, kam ten narušitel zmizel.

Nu, má cesta skončila hanebně. Přistál jsem na okraji Atlantopole, na smetišti, a byl to můj poslední pokus splnit příkaz, který mi dal komisař Bredd. Od této chvíle mi nezbylo než se řídit Alardovými pokyny, dřív než přijdu na něco lepšího. Jen jsem potřeboval zmizet z místa nehody, což se mi poměrně bez potíží podařilo.

Stal jsem se normálním občanem Atlantopole, jen jsem poskočil o dva roky kupředu.

5

Když jsem se octl v ulicích, pochopil jsem, že jsem v jiném světě. Tohle je město, v němž je cesta časem už pouhou minulostí. Netvrdil bych, že právě tohle mě mrzelo. V téhle situaci mi nezbývalo nic než přidržet se Alardových rad. Chodil jsem po městě, které bylo mým rodným městem, šlapal jsem ulicemi, které jsem znal, a přesto to bylo jiné město a jiné ulice. Neparkoval tu jediný chronolet. Už jsem si na ty stroje ladných karosérií zvykl, patřily neodmyslitelně ke každému čtverečnímu metru ulic i náměstí, dokreslovaly kolorit naší doby právě tak jako architektura ze skla nebo znuděné hloučky mládeže. Architektura zůstala, hloučky mládeže se zmenšily a nepřipadaly mi tolik znuděné, ale chronolety byly pryč. Teprve když jsem si město začal prohlížet zevrubněji, podivil jsem se, k jak velkému úpadku tady došlo. Ne, ty zavřené obchody se zabarikádovanými výkladními skříněmi nebo slepá okna zatlučená prkny, to nemohl být důsledek novoročního převratu. Velký počet bytů zel prázdnotou a rozbitými okny se proháněl vítr. Na ulicích byl znát nedostatek pracovitých rukou, všude se povalovaly velké hromady odpadků, které nikdo neodklízel. Nelíbilo se mi v téhle Atlantopoli, která během třiceti plus dvou let úžasně zchátrala. A nelíbil se mi ani tenhle svět. Ale musel jsem tam žít, především proto, že jsem ještě nesplnil svůj úkol.

Přenocoval jsem v pochybném hotýlku. Peněz jsem měl zatím dostatek, to byla jedna z mála výhod tak dalekých služebních cest, ale nevěděl jsem, jak dlouho mi zásoba vydrží. Nocleh byl téměř zdarma, ale za večeři jsem musel zaplatit přímo královsky. Leccos to naznačovalo o současné ekonomice. Navíc jsem se celou noc klepal zimou.

Druhý den dopoledne, když jsem dokončil prohlídku hynoucího ráje, jsem dospěl k rozhodnutí. Musím z tohoto města pryč, stejně jako mnozí další. Tak málo chodců na ulicích jsem nepamatoval ani v dobách, kdy městská doprava fungovala bez poruch. Teď nejezdilo metro, pohyblivé chodníky zmizely pod vrstvou zmrzlého bláta a vzhledem k tomu, že zmizely všechny chronolety, o povrchové dopravě jako takové se hovořit nedalo vůbec, lidé se pohybovali především pěšky, a kromě toho se objevily zajímavé lidskou silou poháněné mechanismy o dvou vysokých štíhlých kolech, které jen zázrakem udržovaly rovnováhu. Něco takového jsem spatřil poprvé.

Na předměstích se Atlantopolis vzpamatovala. V těchto čtvrtích malých domků, plných průmyslu i volných ploch, nedosáhl pokles ještě takového stupně jako v centru. Teprve tady jsem začal potkávat ve větším počtu lidi. Život asi nebyl jednoduchý, působili ustaraným dojmem i celkovou únavou, ale začínali se usmívat. I tady jsem zakopával o stopy po demonstracích, ale politický anarchismus se zjevně rychle stáhl do pozadí a nová vláda se chopila situace silnou rukou.

A já šel dál. Pomalu jsem se začínal aklimatizovat a během odpoledne stráveného v malé hospůdce, kde mi nabídli levné, dobře vychlazené pivo, jsem si při květnaté diskusi o cestě časem začal připadat jako jeden z nich.

Uposlechl jsem Alardovy rady. Měsíc jsem pracoval v továrně na výrobu jízdních kol, další dva měsíce jsem pomáhal šít koňské postroje. Všechny tato práce pro mne byly naprostou novinkou, ale nešikovností jsem oplýval zhruba stejně jako lidé tohoto věku. Lidé si už odvykli pracovat manuálně, ale primitivní práce se teď stala absolutní nutností. Vyráběli jsme výrobky, které v uplynulém století neexistovaly. Jízdní kola pomalu začínala ovládat ulice, které se víc a víc zaplňovaly lidmi, život se do Atlantopole začínal opět vracet. Dost mi vadilo, že prakticky byla přerušena dodávka elektrické energie, nechápal jsem, zda to je důsledkem všeobecného úpadku, nebo jeho příčinou. Jednoho dne jsem zahlédl z dálky za mimořádně jasného počasí největší elektrárnu na Atlantickém pobřeží, dobře známý termonukleární energetický komplex, a podle všech vnějších příznaků reaktory šlapaly na plný výkon, zatímco si lidé doma svítili neuměle zhotovenými svíčkami, šťastnější petrolejkami, a vařilo se na otevřených ohništích, přiživovaných dřevem dováženým odněkud z vnitrozemí. Kam se ztrácela všechna ta vyrobená energie, jsem nepochopil, a také mi to nikdo ze známých nebyl schopen říct. Zato jsem se stále častěji stával svědkem nepokojů, protože tenhle partyzánský způsob života se lidem zhýčkaným civilizací začínal přejídat, a pak jsem mohl zahlédnout světlemodré uniformy, jak s megafony v rukou ne vždy úspěšně uklidňují rozvášněný dav. Nicméně s koncem této zimy byl proud zapínán stále častěji a častěji a zdálo se, že v tomto ohledu začíná být všechno v pořádku.

V té době mě přestaly bavit prsty neustále rozpíchané od jehel i práce, která mi nešla právě od ruky a pravděpodobně bych se jí dlouho neuživil, vyzvedl jsem si dvouměsíční plat, za který jsem ihned výhodně koupil jízdní kolo, které jsem se nakonec naučil i ovládat. Pokračoval jsem dál. Nikdy předtím jsem netušil, jak je Atlantopolis rozlehlá. Šlapal jsem ještě dobře dva dny, než jsem se octl ve volné krajině.

Tam před několika dny propuklo jaro a já jsem si až teď uvědomil, že jsem ještě nikdy předtím neměl příležitost pozorovat probouzející se přírodu, a byl jsem překvapen. Vídal jsem jen umělé trávníky tu a tam osázené stromem, u kterého si člověk nikdy nebyl jist, zda není umělý, do středu města se živá příroda jaksi nehodila, teď jsem však mohl sledovat svěží zelenou travičku na rozlehlých lučinách, posetých drobnými bílými a žlutými kvítky, rozezpívaný hájek plný ptactva a svěžího vzduchu, stezky pokryté rozličnými stopami zvěře. Nechtělo se mi moc věřit tomu, že by ještě někde mohla žít divoce zvěř, snad jsem se dostal jen do bývalé rezervace, vždyť on ten hájek se nakonec ukázal být pořádným lesem, jímž jsem projížděl po úzké pěšince, les se stával hustším a hustším, nakonec jsem byl nucen slézt z kola a vést je vedle sebe, stezka se vinula do kopce a celé to prostředí mě naplňovalo podivným opojením, jakousi euforií, kdoví, zda to nebylo způsobeno tím nezvykle vysokým procentem kyslíku v ovzduší, který neodčerpávaly žádné chronolety, nebo tím probouzejícím se lesem, jehož zázračná zelená barva na mne působila jako zázračný lék. Přehoupl jsem se přes jeden mírný vršek a přede mnou se rozevřelo údolí.

Mohlo mít asi kilometr do délky a něco přes dvě stě metrů do šířky, obklopeno strmými, ale nevysokými svahy porostlými hustým lesem, který právě začínal zářit mladostí jarní zeleně. Středem se vinula úzká služka potůčku pramenícího nedaleko od mých nohou – pramen poskytoval chladnou a neobyčejně chutnou vodu. Celá plocha údolí byla porostlá probouzejícími se travinami a v pozadí se rýsoval strmý štít malého stavení, takového, jaké zcela určitě nebylo postaveno v naší době. A co bylo nejzajímavější – zdálo se, že to stavení je obýváno, protože z úzké věžovité nástavby stoupal kolmo vzhůru tenký provázek dýmu a rozplýval se na bezvětrné obloze v značné výšce. Poprvé jsem spatřil nebe, jež mělo skutečnou modrou barvu, poprvé jsem viděl oblohu zbavenou nánosu zplodin civilizace.

Nadšený tím prostředím jsem vedl svůj primitivní dopravní prostředek po úzké pěšince na břehu potůčku a blížil se k tomu stavení. A tu jsem spatřil člověka. Opíral se o kovovou konstrukci zarývající se do země, a ta konstrukce byla tažena malým, ale silným grošovaným koněm. Muž si mě nevšímal a já mohl klidně dojít až k němu, proč by také věnoval pozornost nějakému přivandrovalci, a navíc, což však nemuselo být zřejmé, z jiného století. Zvolna kráčel za tím záhadným strojem v jednoduše střiženém oděvu ze světlé hrubé tkaniny, zatímco já měl na sobě prakticky poslední model izolační kombinézy, možná účelné, ale v porovnání s oděvem zemědělce vůbec ne slušivé. V té chvíli jsem najednou projevil touhu shodit ten protivný přilnavý oděv, možná dobře chránící před chladem a exhalacemi, ale do tohoto téměř posvátného místa se naprosto nehodící. Když jsem mu zblízka pohlédl do tváře, spatřil jsem vrásčitou tvář lemovanou šedými vlasy, pleť zbarvenou do tmavě bronzova následkem nepřetržitého pobytu na čerstvém vzduchu a pohled plně soustředěný na práci. Své tělo stále ještě držel vzpřímeně a přes hrubou látku mu vystupovaly svaly zocelené dlouholetou fyzickou prací.

Pozdravil jsem, ale nevěnoval mi pozornost, snad doufal, že se mě tak rychleji zbaví. Pokrčil jsem rameny a šel dál. Minul jsem ohradu s malým stádem zajímavých zvířat, takových, jaká jsem možná kdysi viděl v zoologické zahradě, ale prakticky nikdy ne takhle zblízka a téměř na dosah ruky. Ti tvorové měli bílou barvu s několika hnědými skvrnami, podivně utvářenou tlamu a hlavu ozdobenou dvěma mohutnými ostrými výrůstky, nejzajímavější na nich však byly zvonky zavěšené pod krkem. Ta zvířata, kolosy snad větší než kůň, byla rovněž ochočena člověkem.

Zvolna jsem se blížil k tomu stavení, bylo sroubené z poražených kmenů stromů, jen hrubě opracovaných, a zdravilo svět malými okénky ozdobenými květy. Po dvorku pobíhali velcí těžcí ptáci a svýma hrabavýma nohama rozrývali zem, povrch kupodivu nebyl betonový, jak bývá zvyklostí kolem lidských obydlí, takže co chvíli vydloubli něco chutného k snědku.

„Takhle daleko nedojdeš,“ uslyšel jsem za sebou příjemný hlas. Obrátil jsem se a spatřil dívku. Těžko říct, že byla krásná. Takový výraz se pro ni určitě nehodil, do krasavic z módních žurnálů měla daleko. Zpod rámce hustých havraních vlasů se na mne usmíval souměrný snědý obličej, štíhlé ruce s nenalakovanými nehty se opíraly o násadu vidlí, blůzka z téže látky, jako měl stařec, jen částečně zahalovala mladé pevné tělo a krátká sukně se vinula kolem boků na vkus moderní doby přece jen trochu širokých. Mně však v tom okamžiku připadala jako bohyně, přestože neměla namalované rty a vlasy měla trochu rozčepýřené a protkané místy nitkami slámy. Usmívala se a ukazovala na přední kolo mého dopravního prostředku. Pneumatika byla beznadějně splasklá, ani jsem o tom nevěděl.

Jmenovala se Irena a žila tady sama se svým otcem Ingemarem, jenž právě, jak se vyjádřila, oral pole. Nemohl jsem pochopit, co tady v té lesní pustině sami dělají a jak se mohou uživit bez pravidelného kontaktu se světem, který vzhledem k odlehlosti a nepřístupnosti prakticky nebyl bez chronoletu možný. Ona se však jen usmívala mým naivním představám, a když viděla mou ztrápenou a unavenou tvář, pozvala mě k prostřenému stolu, který představovala dřevěná deska přibitá ke dvěma vyšším pařezům v překrásném prostředí rozkvetlého ovocného sadu. K jídlu jsem dostal něco neobyčejně výtečného, jmenovalo se to chléb a sýr, a pil jsem pravý nápoj bohů pojmenovaný mléko. Líbila se mi ta dívka i její otec, nemluvný stařík, který si mne přeměřil krátkým úsečným pohledem a na můj nový pozdrav reagoval nesrozumitelným zamručením. Bydleli tam už dlouho před tím, než začala působit bariéra, opustili civilizaci, která jim hynula před očima.

Požádal jsem je, zda bych u nich nemohl přenocovat, a oni svolili, druhý den ráno se ukázalo, že je potřeba opravit koňský postroj a mně se v tu chvíli výborně hodily zkušenosti nabyté v minulých týdnech, čímž zároveň trochu povolily ledy a stařík mne začal brát na vědomí, což znamená, že mi toho dne řekl necelá čtyři slova, a zůstal jsem tam i další den, kdy bylo potřeba pomoct při setí, a dny utíkaly jeden za druhým, až jsem si tam mezi nimi začal připadat jako doma. Pamatuji se ještě na ten večer, kdy u plápolajícího ohně se mne stařík s kouřící dýmkou v ústech zeptal, kdo vlastně jsem a co jsem dělal dřív, a v té chvíli jsem si vymyslel své životní osudy v posledních třiceti letech a mohli se tak ode mne dovědět, že jsem neúspěšný advokát, ale pak jsem dlouho nemohl usnout a sešel jsem znovu dolů k ohni, ještě tam seděli, a styděl jsem se sám za sebe, když jsem jim oznámil, že jsem uvízlý poutník časem. Nezamlčel jsem tentokrát nic, či přesněji skoro nic: neřekl jsem nic o Millestonovi a úkolu, kterým jsem byl pověřen. Ráno pak jsem si začal chystat svůj skrovný majetek, protože jsem si byl jist tím, že to byl můj poslední večer u nich, že někoho, kdo byl vlastně strůjcem všeho toho zla a bídy, která na ně udeřila v posledních letech „blahobytu a spokojenosti“, nebudou mezi sebou trpět.

Když jsem nasedal na kolo, s duší už dávno opravenou, vyběhla z domu Irena, vzala mne za ruku a zašeptala:

„Zůstaň.“

Dověděl jsem se pak, že jsem hned z počátku Ireně připomínal bratra, který před několika měsíci zahynul v boji s jakýmisi „Vládci času“. Nevěděl jsem přesně, o co šlo, v dějinách minulého století jsem měl značné mezery a do politického života současnosti jsem zatím nepronikl, a popravdě řečeno, když jsem poznal život v údolí, neměl jsem do toho ani moc chuti. Noviny sem nechodily, a tak prakticky poslední zprávou, o které jsem se zvenku dověděl, bylo Provolání nové vlády a bohatě komentované zákony o boji proti cestě časem. Přesto můj detektor dvakrát až třikrát týdně zaznamenával průlet chronoletu okolím.

Bylo to krásné léto. S úsměvem vzpomínám na své začátky. V jedné chvíli jsem se tak vyděsil, že i přes projevy nejvyšší přízně jsem chtěl v tu ránu sbalit bicykl a ujet, to tehdy, když jsem na vlastní oči spatřil, odkud Irena dobývá to mléko, které mi tak chutnalo, že překonalo i ty nejlepší konzervy. Dlouho a obtížně mi pak vysvětlovali, že všechno, co spotřebují, pochází z přírodních zdrojů, a já tomu stále nebyl ochoten uvěřit, ale i tento šok jsem překonal a po několika týdnech mi nepřišlo, že bych se měl ještě někdy živit sice lákavě vypadajícími, ale jinak chuťově zcela bezbarvými syntetickými potravinami, jimiž bylo lidstvo v minulém století systematicky otravováno.

Po dvou letech se nám narodil syn Pascal, rok poté dcera Irena. Už dávno se mi podařilo zapomenout, čím jsem byl předtím, než jsem se dostal do tohoto šťastného světa, chodil jsem ve lněném obleku a jezdil na koni, polní práce jsem ovládal, jako bych se narodil s pluhem v ruce, i novou větší chalupu jsem pro nás postavil. Signál v zápěstí se ozýval stále řidčeji, ale vždy mi při tom mravenčení zatrnulo, protože to mohlo znamenat, že bariéra 2101 ještě pořád není neprůrazná a že nějaký záškodník na chronoletu prolétává kolem nás nikým neviděn a nepozorován. Často jsem měl nutkání detektor zničit a zpřetrhat tak definitivně všechny své svazky s dobou, která se mi zdála nepředstavitelným zlým snem, dobou plnou shonu, neklidu, nervozity, ale i dobou, do níž jsem vlastně patřil a jíž jsem stále chtě nechtě byl vyslancem, ale udělat něco takového nebylo snadné, protože ten nepatrný přístroj byl napojen na nejcitlivější nervy a vyjmout jej směl jen zkušený chirurg, jinak hrozilo i ochrnutí ruky. A možná právě to, že jsem s odstraněním detektoru váhal, se nám stalo osudným. Detektor totiž neslouží jen jako přístroj pro přivolávání pomoci, detektor může informovat každého, kdo má v chronoletu zapojeno pátrací zařízení, kde se nositel čidla nachází. Ne, nejsem si zcela jist tím, že právě tady jsem udělal tu osudovou chybu, ale do smrti budu mít před sebou výčitky svědomí, které už nemůže uklidnit nic. Stále do omrzení se mi před očima promítá ta strašlivá scéna z jedné podzimní noci, kdy Pascalovi bylo právě osm let, kdy se naše stádečko krav rozrostlo na dvanáct kusů, kdy tchán prohlásil podzimní práce za skončené a Irena tkala na stavu překrásnou tkaninu, plátno určené pro povlečení našich jednoduchých lůžek.

Uprostřed noci mě probudil vysoký kvílivý zvuk. Irena i děti spaly, ale mé nervy profesionálního policisty byly stále ve střehu. Nevěděl jsem, co se to děje, ale ostré záškuby v zápěstí mě okamžitě vrátily do kruté reality starého světa. V našem údolí přistával chronolet.

Na obloze blikaly hvězdy a vůbec nic nenasvědčovalo tomu, že se schyluje k dramatu, ale ten pronikavý zvuk sílil a sílil, jas hvězd postupně slábl a přímo na louku nedaleko našeho domu se snesla ohnivá koule, což znamenalo, že řidič je buď nezkušený, nebo bezohledný, a navíc že přistává z hluboké časové propasti, nejméně padesáti let. To by však znamenalo, že někdo prorazil bariérou. Plameny pohasly, stroj na chvíli zmizel v tmě, vyběhlo v něj několik postav maskujících se pláštěm noci, a vzápětí se na louku snesly další tři stroje. Bez zvukového doprovodu, bez ohnivých gejzírů. Poznal jsem malé střemhlavé policejní čluny, IQ sto padesát trojky, trochu vylepšený model než ten, kterým jsem přicestoval já, zatímco ten první stroj, to byl těžký autobus AZ 805 pro dvanáct osob.

A louka se proměnila v peklo.

Další běh událostí se mi před očima míhá jen jako zlomek ošklivého snu, jsou to jen útržky poznamenané časem a špatnou pamětí. Vidím oslňující výbuchy granátů, exploze časovaných náloží, zběsilé tmavé postavy obkličující náš dům, plameny zachvacující střechu, těla lidí hroutící se k zemi ve smrtelných křečích. Poznávám ty zlověstné černé uniformy záškodníků i bleděmodré stejnokroje, které nás před nimi chrání, je jich však málo a moment překvapení byl silným argumentem. Černé masky vyvlékají z domu starého Ingemara, Irenu i obě děti a tvoří si z nich štít. Střelba utichá, v čele teroristů stojí muž s vysoko posazenou čepicí na dvojitě kónické lebce, v černé, špatně padnoucí uniformě s nablýskanými výložkami, s břichem výrazně klenutým, pisklavým hláskem, jímž volá, aby okamžitě zastavili palbu, jinak že prvními obětmi budou tito civilisté. Plameny požáru osvětlují jeho tvář zkřivenou fanatickou grimasou i nenávistí a já poznávám Orbadyho–Millestona.

Vůbec se nemohu upamatovat na to, co jsem po celou tu dobu dělal vlastně já. Události se mi míhají před očima jako ve zrychleném filmu, pořád vidím ten děsivý obraz černých netvorů s plačícími dětmi ve špinavých prackách, ale nemám jedinou stopu ve vzpomínkách na své vlastní jednání.

Zbytek jsem se dověděl od Alarda, který mě navštívil v nemocnici. Utrpěl jsem dvojitý průstřel hrudníku, plameny mi zničily víc než třetinu povrchu těla, do konce života budu kulhat od komplikované zlomeniny stehenní kosti a jen zázrakem jsem nepodlehl úderu, který mi roztříštil lebeční kost, jejíž úlomky pronikly hluboko do mozku. Od té doby mívám kruté bolesti hlavy provázené dočasnou ztrátou vidění. Náš domek shořel od základů spolu s třetinou lesa, stodolou i stájemi. Z našich krav si ti netvoři udělali terče, uprostřed zoraného pole zbyla tvrdá slupka spáleniště po přistání velkého chronoletu. Mou rodinu zachránili po třech dnech, starý Ingemar to bohužel nepřežil. Pochovali jsme ho v místech, kde jsem poprvé spatřil naše údolí, teď zničené a skoro neobyvatelné. Mou ženu a děti našli ve vzdálenosti dvou set kilometrů a dvaceti šesti let, naštěstí je nestačili odvléct přes bariéru. Děti se vzpamatovaly brzy, ale Irenu ta událost těžce poznamenala. Poznávala mě i děti, mechanicky vykonávala všechny práce, ale už to nebyla ona. Už se od té doby neusmála.

A já už jsem měl od toho kritického dne naprostou jistotu, na kterou stranu se mám postavit.

6

Chalupu jsem postavil znovu, i pole zoral, když jsem předtím vyvozil několik tun struskovitého hnusu, i nový les jsem vysadil. Za dva roky by už nikdo nepoznal, k čemu došlo v tomto krásném koutku přírody, jen ohořelé trosky velkého chronoletu zarůstající býlím tvořily pochmurný pomník. Ten den, kdy si pro něj přijeli, aby jej odvezli do šrotu, mě znovu navštívil Alard.

Zestárl rozhodně o víc než těch dvanáct let, které uplynuly od našeho prvního setkání. Vypadal na šedesát, což znamenalo, že nežije jen v hlavním proudu, že je nucen, a to přesto, že naše století to zapovídá, užívat cesty časem. V té době se začaly množit teroristické útoky, to střetnutí v našem údolí bylo jedním z prvních. Tu a tam probleskovaly zprávy o požárech, explozích, bestiálních vraždách. Za vším stály teď už nenáviděné černé uniformy. Mezi lid pronikala ilegálními sdělovacími prostředky zrůdná propaganda „Vládců času“, jak se nositelé černých krojů hrdě nazývali. Jednali s přehledem a udeřili na nejslabším místě, v době, kdy hospodářský pokles po roce 2101 byl nejhlubší, kdy výroba hmotných statků dosahovala mizivé úrovně a všechno úsilí lidu směřovalo k tomu, aby byl dostatek potravin a musely se vyrábět jen energeticky nenáročnou cestou. Pracně byly obdělávány celé do té doby ladem ležící savany, které naposledy rodily před sto lety, pak začala převládat syntetická výroba, jíž bariéra času ukázala stopku. V té době začali lidem připomínat „zlaté časy“ zahálky z minulého století, z času, kdy všechny důležité životní potřeby vyráběly automaty a kdy ten, kdo se spokojil s průměrem, vlastně ani nemusel pracovat, a naproti tomu každému připomínali jeho trpký úděl v současnosti, kdy za dlouhé hodiny těžké dřiny dostávali lidé jen minimální odměnu, někdy i s chabou nadějí, že někde bude k sehnání čerstvý chléb. K tomu přistupoval nedostatek energie, pravidelné vypínání proudu, a to i přesto, že nepřetržitě a na plný plyn pracovaly všechny elektrárny a kdy byly budovány nové komplexy a kdy vlastně normální občan nevěděl, kam se to neuvěřitelné množství vyrobené energie ztrácí.

„Jistě víš, Trentone,“ říkal Alard, „co se všude kolem nás děje. I tebe se to citlivě dotklo. Přiznám se, že tenkrát, když jsem tě viděl poprvé, jsem ti nedůvěřoval. Přicházel jsi z druhého břehu. Teď už vím, že jsi člověkem, kterého dnešní doba potřebuje. Nabízím ti, aby ses stal jedním z nás.“

Překvapilo mě to.

„Nabízím ti službu u strážců bariéry.“

Asi tušil, že mě nebude muset moc přemlouvat. Přijal jsem prakticky okamžitě. Vytušil jsem, že tohle bude asi ten nejlepší způsob, jak se dostat tomu neřádovi Millestonovi na kobylku. Dověděl jsem se pak toho dne mnohé, za tyto informace by mě Bredd určitě povýšil. V mém případě však už neměl žádnou naději, že by se něco dověděl.

Svět vyráběl dvakrát tolik energie než před rokem 2100, ale devadesát procent jí spotřebovaly mohutné vysílače, tvořící bariéru a klenoucí se svou silou nad celým dvaadvacátým stoletím jako skleněný poklop. Nebylo prakticky moci, která by dovolila prorazit, nepříteli se to mohlo podařit jen za cenu vysoké koncentrace energie a pouze po omezenou dobu v úzkém koridoru. V globálním měřítku však byly narušitelů stovky, přistávali v různých letech po Přelomu, a v současnosti se jejich akce zmnohonásobily. Vysílačů bariéry bylo celkem dvanáct a byly umístěny v takzvaných Sandersonových bodech a chránily po téměř nekonečnou dobu sta let celou planetu. Bylo otázkou, zda cena, kterou lidstvo platilo prakticky za zastavení technického pokroku a návrat k primitivním technikám minulých staletí, nebyla příliš vysoká. Narušitelé s tím počítali a systematicky zpracovávali masy. Nikdo si asi nedovede představit to nezměrné úsilí a vůli lidí, kteří všech dvanáct vysílačů v posledních dvaceti letech uplynulého věku vybudovali, prakticky proti vůli všech a před očima „Vládců času“, kteří se chystali ke svému zběsilému reji. To už jsem věděl, co znamenalo těch třicet tisíc jmen, která nebyla registrována v rejstříku obyvatelstva. To byli oni, tajný spolek s vojenskou organizací, produkt starých časů, produkt zrůdné ideologie. Černé uniformy a ruce zalité krví. Když nedokázali zabránit vybudování vysílačů, snažili se stůj co stůj zničit nebo oslabit bariéru. Bude to boj, který potrvá celých sto let a pak možná i v dalších staletích, protože bariéru bude možno prodloužit.

Ve stodole jsem měl zamaskován úplně nový chronolet, střemhlavou IQ sto padesátku, opatřenou zbraněmi, o nichž jsem v roce 2071 neměl zdání. Celé dlouhé měsíce jsem nemusel do akce, jen jsem čekal na výzvu. Ta přicházela vždy v noci, tak, aby rodina o ničem nevěděla. Pak jsem se stavěl do jedné linie s ostatními strážci bariéry a v boji s černými uniformami jsem byl nemilosrdný. A právě s tím určitě Alard počítal, když mně, v tomto století cizinci, nabídl tuhle službu. Ale už jsem tady žil tak dlouho, že bych ochraňoval řádně bariéru i v tom případě, že by nás nepotkalo to neštěstí. Jen jednoho jsem se pořád nemohl dočkat. Doufal jsem, že Millestone přežil útok na naše údolí a že se teď pohybuje napříč stoletím a ve chvíli, kdy se opět vynoří z řeky času, já budu u toho.

Údolí znovu vzkvétalo do krásy, jizvy byly zaceleny, děti rostly jako z vody, jen na mé tváři přibývaly vrásky a vlasy mi šedivěly. Irena pečovala o domácnost, jako by se nic nestalo, i na její tváři už se začínala podepisovat léta, jen ten její smutný prázdný pohled mě udržoval v bdělosti. Věděl jsem, že se musím dočkat. Večer, když už rodina spala, jsem usedal za volant chronoletu a zapínal rádio. Poslouchal jsem informace nesené na vlnách napříč časem, nyní, po zběsilých nájezdech kolem roku 2012, stále řidší a řidší, prakticky žádný nepřicházel z roku 2025 a pozdějších let. Za tímto rokem se rozprostírala zóna klidu a pokoje, která trvala s malými přestávkami až do roku 2200, a za ním pak byl absolutní klid, vysílání nemohlo prorazit bariérou.

Pořád jsem doufal, že se dočkám toho okamžiku, celých devět let. Pak to přišlo. Náhle, bez varování. Byl to takový divný večer, celý prozářený zapadajícím sluncem, které jako by v červáncích slzelo, nebe bylo rudé jako krev. Irena postavila na stůl večeři a snad poprvé po tolika letech se na mne podívala pohledem, jaký jsem znával dříve. Hleděla, mlčela, a pak se náhle rozplakala. Nechápal jsem ten náhlý příval citu, nerozuměl jsem tomu, co se děje v její duši, i Pascal s malou Irenou, teď už téměř dospělí, krčili rameny, ale oba byli tou náhlou změnou dojati, a já už doufal, že se v její psychice něco zlomilo, pak opět upadla do apatie, ale tenhle okamžik předznamenal následující události, kdo ví, co to vlastně provedli s její duší, že v té chvíli s jistotou vycítila, co se má stát.

Tu noc jsem dlouho nemohl usnout. Po půlnoci jsem se vyhrabal z postele a vlezl do chronoletu.

A uslyšel jsem ten hlas. Vydával krátké, úsečné povely, jejichž smysl jsem nevnímal, upoutal mě jen odstín toho hlasu, který jsem už slyšel dvakrát v životě a který jsem teď vnímal potřetí. V tom okamžiku se mé vycvičené smysly, ukolébávané dlouhodobou nečinností, probudily k plné aktivitě. Sondoval jsem časové propasti, abych zjistil, odkud se tahle zbloudilá vlna vynořuje, kdy se to stalo či stane, že je Millestone tak neopatrný, že o sobě pouští informace do éteru, a po chvíli jsem už měl přesné souřadnice. Evropa, západní pobřeží Británie, rok 2198. Vida ho, kam až dokázal proklouznout. Nechtěl jsem ani věřit tomu, že by naším bdělým chlapcům dokázal uniknout přes celé století. Kdoví, kolik teroristických akci provázelo tu jeho dlouhou pouť. Ne, Millestone, tentokrát tě už šetřit nebudu.

V proudu mimo čas panuje zcela jiný řád a úplně jiný tok událostí než v normálním světě. Nikdy jsem ten princip plně nepochopil. Vůbec jsem nechápal časovou posloupnost a kauzalitu událostí v čase mimo čas. Podle jistých teorií prý ani žádná neexistuje, to jen lidský mozek, absorbující podněty zvnějšku bez zjevného systému je sám pro sebe třídí do normálního spektra představ tak, aby sám sobě dokázal, že každý následek má nějakou příčinu či naopak, a jsou vysloveny teorie, že v mnohých případech mozek v oblasti mimo čas vytváří představy imaginární, aby kauzalita nebyla porušena.

Ten čas, kdy jsem se řítil napříč časovými siločarami a bortil hradby věků, kdy jsem se blížil ke konci století, mi připadal nekonečný. Čím ostřeji jsem zaměřoval Millestona, čím lépe jsem ho slyšel, tím jsem byl neopatrnější. Když jsem míjel hranici roku 2190, zaslechl jsem varovný signál, upozorňující mě na to, abych nenarušoval řádný chod akce strážců bariéry a vrátil se ihned zpět do své doby. V té chvíli jsem se spravedlivě rozhořčil, a to i přesto, že jsem rozhodně nebyl povoláván ke každému vpádu záškodníků, a konečně i tohle byl určitě jenom běžný případ, který si ani nemusel vyžádat zvláštního vypětí sil, ale já jsem právě tady musel být. Kolem Millestona konečně začínala sklapávat past, a já bych měl chybět? Řekl jsem dotyčnému něco hodně nepěkného od plic a vzápětí jsem se dověděl, že o mém jednání bude informováno ústředí a že na mne při akci nebudou brát ohledy. To jsem ovšem čekal.

Zaparkoval jsem nedaleko.

Černé uniformy něco budovaly. Vysoký kovový stožár. Bylo nevlídné zimní počasí a stožár se jen taktak v prudkém větru nezlomil. Přesto pokračovali v zdánlivě nesmyslné a možná předem už marné práci. Millestone postával opodál a poháněl desítku chlapců k vyššímu výkonu. Nebylo třeba namáhat ani moc mozkové závity, aby člověk vytušil, co tady ten lotr chystá. Odehrávalo se to všechno až příliš blízko k zadnímu uzávěru bariéry, 2201.

Teď už dobře vím, jaká to všechno ode mne byla pošetilost. Alard měl Millestona pevně v hrsti a chystal se ho vysadit pěkně hluboko ve starověku, přímo do tábora Alexandra Makedonského, kam by se se svými imperátorskými choutkami nejlépe hodil.

Alard jen čekal, až Millestone stavbu dokončí, a zatím kolem něj stahoval sítě. Já jsem se tu objevil naprosto neočekávaně a Millestone mě samozřejmě poznal. Jeho tvář se zkřivila do pitvorného šklebu, vyrazil ze sebe několik nesrozumitelných slov, z nichž jsem zachytil jen záhadný výraz „lágr“, a pak po mně dvakrát střelil. Když viděl, že to k ničemu nevede, vyprázdnil celý zásobník, čímž si pochopitelně se silovým štítem poradit nemohl. Kráčel jsem k němu blíž a blíž a přemýšlel, odkud vlastně pochází ten padouch, kterému jsem zatím neudělal nic zlého a který mě vlastně celý život pronásleduje, možná tak usilovně jako já jeho. Zahodil zbraň, která byla zbytečná, pochopil, že je proti mně bezmocný. Pásl jsem se na jeho strachu, měl jsem z toho škodolibou radost, a váhal jsem s výstřelem. Netušil jsem, že bariéra už se stala prostupnou a jeho kumpáni ho strhli spolu s sebou vlnou času, právě ve chvíli, kdy jsem to chtěl skončit. Zmizel.

Cítil jsem, jak se celý prostor prohnul, a vzápětí se celý stožár zřítil.

Díval jsem se do kamenné Alardovy tváře a mlčel jsem. Věděl jsem, proč je nedostali. Nechtěli přitom zasáhnout mě.

„Jdu si pro něj,“ řekl jsem.

„Už prošel bariérou a je na druhém břehu,“ podotkl Alard. Nic mi nevyčítal, věděl jsem to v tu chvíli lépe než on a hluboce jsem se styděl.

„Jdu za ním a dostanu ho,“ opakoval jsem.

„Bariéra už opět existuje, Trentone. Jejich pokus byl odvážný a riskantní. Jednalo se o poslední zbytky jejich hord. Odtamtud už nám škodit nemohou…“

„Mýlíš se, Alarde. Vrátí se znovu a znovu, dokud budou mít jen trochu sil. Pochop, já za ním musím,“ opakoval jsem. Už jsem na to měl svou metodu.

„Trentone, nezapomeň, že tě čeká disciplinární řízení. Zakazuji ti další akci, je už zbytečná!“

„Ne, Alarde, nevrátím se, dokud bude Millestone dýchat.“

„Povýšil jsi snad ochranu bariéry na akt krevní msty?“

Nereagoval jsem. Nastartoval jsem a zmizel v čase. Nesnažil se mi v tom zabránit. Zatím jsem byl nedostižný.

Dobře jsem věděl, Jak Millestona dostihnout. Už jednou jsem té metody použil. Stopl jsem několik minut před půlnocí.

Přede mnou se vypínala neproniknutelná bariéra. Bylo jedenatřicátého prosince roku 2200.

7

Asi mě v té chvíli považovali za odpadlíka a zrádce, a když si teď po letech své impulzivní chování znovu připomínám, chápu, že ani nemohli smýšlet jinak. Já v tu mrazivou novoroční noc měl však před sebou jen jeden cíl, Millestone mi stál za všechnu tu námahu. Poslouchal jsem vlny z éteru a nikde jsem nezachytil jediný hlásek, jediný signál, jediné pípnutí. Několik minut přede mnou končila bariéra. Jaký je asi za ní svět? Měl jsem to za chvíli poznat. Kolem vládla tichá noc, nikde ani světélko. Přistál jsem daleko od všech lidských sídel, v pusté tibetské planině, která znásobovala zimu na nesnesitelnou úroveň. Hodiny odměřovaly čas svým neměnným tempem a půlnoc prošla kolem až v nábožném klidu. Vůbec jsem nepozoroval, že bych prošel nějakou osudovou hranicí, ale mezitím nastalo další století.

Strhl jsem sluchátka z uší, protože jsem měl dojem, že musím ohluchnout. Přijímač nastavený na celý rozsah pásma se rozběsnil jako uragán a musel jsem ho hned ztišit. Kolem mne se rozléhala celá kakofonie zmatených zvuků, signálů, telefonických hovorů, šířících se napříč éterem, který byl neuvěřitelně přesycen a přehuštěn informačními kanály: už jsem byl v jiném století a také v jiné době. Vyprostil jsem se ze sevření bariéry, které mi však nepřipadalo nijak tísnivé, a pronikl zpět do starého světa. Kolem se však zdánlivě nic nezměnilo, stál jsem pořád na holé zasněžené pláni s chronoletem zabořeným do sněhu, a nebýt těch signálů, nic bych vlastně nepoznal. Přesto však právě nastala ta pravá chvíle. Byl čas hledat Millestona.

Pátral jsem v éteru několik hodin a musel jsem užít značně zúženého gonia, ale nakonec jsem ho objevil.

Jeho chronolet se propadl daleko napříč věky. Do roku 2668.

Vše naznačovalo, že tam hodlá nějakou chvíli setrvat, a je tedy naděje, že bych ho mohl zastihnout. Místo nebylo přesně specifikováno, ale to mi nevadilo. Až se dostanu do příslušné doby, snadno si poradím. Nejjistější se mi zdálo začít v místech, která znám. Atlantopolis, 1. leden 2668.

Když jsem přistál, myslel jsem, že je noc. Hodiny však ukazovaly půl jedenácté dopoledne, venku však byla tma. Z budovy ministerstva spravedlnosti zbyly žalostné trosky, porostlé záhadnou našedlou travinou, poněkud připomínající plíseň. Ruiny už byly dost zvětralé a nesly stopy zkázy, která se musela odehrát velmi dávno. Spolu s budovou pak zahynulo i celé město. Atlantopolis se proměnila v obří spáleniště. Nikde jsem neviděl nic než trosky a hnědou mazlavou zeminu bičovanou jedovatými dešti. Olověně šedá oblačnost se řítila od moře nízko nad zemí a marně jsem se skrz ni snažil zahlédnout byť jen jediný sluneční paprsek. Zdálo se dokonce, že samo slunce se na tu apokalypsu dívat nechce. A kdoví, zda i ono ještě vůbec svítí… Nikde ani stopa po vyšším životě, jen ty podivné plíživé rostliny, ta ohavná plíseň… Myslím, že před pěti stoletími na naší planetě ještě nerostla.

Tak tohle má být budoucnost naší planety?

Nastartoval jsem a v reálném čase jsem prolétal nad okolní krajinou, hledal jsem naše údolí. Nikde kus travičky, nikde živý tvor. Údolí jsem nenašel, země zírala k uplakané obloze gigantickými příkopy, křižujícími kdysi úrodnou půdu velkými jizvami, skoro jako by nestvůrný dinosaurus ve smrtelné křeči zarýval do země své drápy. Našel jsem kalná jezera plná kyselé vody, která zahubila všechen život v širokém okolí. Jednu chvíli jsem si myslel, že jsem objevil živého tvora, a hbitě jsem přistál. Mýlil jsem se. Z hlubokého bahna trčela k nebi kovová konstrukce neznámého účelu porostlá průzračnými, ale neživými krystaly. Pomník smrti…

A přesto jsem z éteru slyšel neklid. Ne snad takový jako před pěti sty lety, ale signalizoval, že člověk ještě nezahynul. Po několika minutách se z anonymity různých hlasů vydělil Millestone.

Sídlo měli v Jižní Americe, vysoko na hřbetech And, vysoko nad jedovatou oblačností. Ležel jsem tam bez krytu, připraven k čelnímu střetu. S chronoletem vyzbrojeným skvělými zbraněmi dvaadvacátého století jsem měl pocit nezranitelnosti. Vládci času si mohli dovolit narušovat bariéru jen díky tomu, že své výpady podnikali masově, jako jednotlivci nikdy neměli naději. A já tady měl co dělat jen s jednotlivcem, v horším případě s malou skupinou.

Uvažoval jsem jako zelenáč, úplný začátečník. Zaměřili mě už v okamžiku, kdy jsem v tomto roce přistál, a věděli o každém mém kroku. V době, kdy už člověk neexistoval, jim to ani nedalo tolik práce, chronolet rozhodně nevyniká nenápadností.

Sotva jsem stanul na kamenném nádvoří podivného paláce, připomínajícího jakousi pevnost, poznal jsem, že jsem zcela bezbranný. Silový bezpečnostní kryt se rozplynul jako pára a chronolet náhle selhal. Palubní zbraně byly v okamžiku, kdy se na mne sesypaly černé uniformy, zcela neškodné. Výraz jejich tváří neoplýval sympatiemi a ostrý povel mne vyhnal ven. Celý můj pokus o individuální akci byl jen výsměchem rozvážnosti.

Předvedli mě před Millestona. Potupně, v poutech.

Seděl zády ke mně a studoval jakési spisy. Snažil jsem se mu nahlédnout přes rameno, ale nerozpoznal jsem, o co šlo. Millestone pokynul rukou a černí nadháněči mi odemkli pouta a vycouvali z místnosti. Uvažoval jsem, co dál. Byl jsem plně v jejich rukou, ale pořád jsem nevěděl, co za tím vším vězí a jaké se mnou, vlastně úhlavním nepřítelem, mají úmysly. Přece si nemohou ani oni přát, aby svět dospěl do takového stadia, jaké jsem viděl tam dole, a určitě právě tahle zkáza byla rozhodujícím stimulem pro ty, kteří rozhodli o zřízení Bariéry 2101. Proto si dali tolik práce se stavbou, udržováním, provozem a ochranou bariéry času. Proto muselo celé dvaadvacáté století obětovat nesmírné množství energie a zajišťovat lidské potřeby jen primitivní, často ruční prací, což pochopitelně předznamenalo prudký pokles rozvoje výrobních sil a přímo pád životní úrovně. A tady ta skupina lidí, ti škůdci, ti paraziti, nazývající se Vládci času, si usmyslili, že chod dějin se obrátí podle jejich přání? Ale proč?

„Myslíte, že tím něčeho dosáhnete, Millestone?“ prolomil jsem tu nesnesitelnou bariéru mlčení. „Copak jste nepochopil, že všechny vaše pokusy jsou předem odsouzeny k nezdaru? Že celé dvaadvacáté století je pro vás tabu?“

Pomalu se obracel. Odložil spisy.

„Zatím ještě je tabu, Trentone,“ řekl. „Ale když se nám podaří dát dohromady pár správných chlapců, jako jste třeba vy, věřím, že se s tím dá ještě hodně udělat.“

Zíral jsem na něj s otevřenými ústy. Nebyl to Millestone, zpod černé čepice se symbolem smrti se na mne usmíval komisař Bredd.

„Komisaři?“ vydechl jsem. „Kde je Millestone? Ženu se za ním přes pět století!“

„A ve svém zbytečném rozhořčení byste nám málem zničil základnu,“ namítl Bredd. „A podejte hlášení!“ zpřísnil svůj pohled. Černou uniformu s vysokým hodnostním označením měl šitou přímo na míru. „Potřebuji všechny vaše poznatky, všechny informace. Žil jste tam dost dlouho, abyste věděl, co za tou bariérou vězí. Hoďte mi to na záznam. Každý postřeh, každý detail může být významný, nic neopomeňte. Principy bariéry známe, ale nemůžeme přijít na to, proč se nám ji nedaří zdolat. Zapište jména, hodnosti, postavení strážců bariéry, místo a čas, kde je můžeme zastihnout, počty chronoletů, jejich výzbroj. Kde jsou základny, jak udržují spojení, jak jsou organizovány hlídky.“

Ne, nepoznával jsem starého dobrého, roztržitého a přátelského komisaře Bredda. Teď vypluly na povrch všechny ty vlastnosti, které jsme se kdysi snažili přehlížet a omlouvat, jeho samolibost, pýcha, touha po kariéře, touha vládnout… Byl představitelem jiné společnosti, jiného času. Dělilo nás ještě mnohem víc než jedna bariéra času. Žil jsem v dvaadvacátém století dostatečně dlouho na to, abych pochopil, kdo to vlastně jsou Vládci času. Jeden z nich stál teď přede mnou. Kdo ví, kdy se jím vlastně stal, nezdálo se, že by moc zestárl od chvíle, kdy jsem vzlétl na svou poslední služební cestu, ale tušil jsem, jakou se mnou ti dva, Bredd a Millestone, tenkrát sehráli komedii. Udělali si ze mne pěšáka, s kterým manipulovali na šachovnici podle svých mocenských přání. Určitě jsem nebyl sám, kdo jim sedl na lep. Mohly nás být desítky, stovky. Vzpomněl jsem si na silvestrovskou noc roku 2100. Kolik agentů tehdy odehnal Alard pryč od bariéry. A to jsem nevěděl, kolika se jim podařilo proniknout.

„Dobře, komisaři,“ slyšel jsem čísi hlas. Nevěřil jsem svým uším. Zatímco se v mé duši vařila nenávist se vztekem, má ústa se zaprodávala do jeho služeb. „Udělám, co bude v mých silách. Žil jsem tam téměř dvacet let, než se mi podařilo uniknout.“

„Jsem rád, Trentone, že se na to díváte takhle. Nechápu však, proč jste nevyužil možnosti vyslat nouzový signál, pronikl byste mezi své daleko dřív!“

Nepovažoval jsem za nutné mu sdělovat všechny detaily.

„Nevěděl jsem,“ namítl jsem, „že signál pronikne bariérou.“

„Ne, bariérou nepronikne,“ řekl Bredd, „ale operuje tam dost našich chlapců, kteří by vás snadno našli.“

„Našli mě i bez toho,“ zatvářil jsem se kysele.

„Co se týče té nešťastné události roku 2110,“ říkal zvolna, „jednalo se o velké nedorozumění. Ale musíte si uvědomit, že život je boj, a když se kácí les, lítají třísky. Navrhnu vás na povýšení.“

Věděl asi víc, než jsem si myslel… Zatmělo se mi v té chvíli před očima a znovu jsem zahlédl hořící stavení a slyšel své plačící děti. Z plamenů náhle vystoupila odulá Millestonova tvář a já jsem si připomněl slova, která jsem tenkrát slyšel a která mi následný šok vymazal z paměti. Slyšel jsem zřetelně Millestona, jak se mi vysmívá, jak na mne řve, že takhle dopadne každý, kdo zradí… Ne, komisaři, to nebyla žádná nešťastná náhoda, ale zlý úmysl jednoho člověka.

Opět jsem se vzpamatoval.

„Na povýšení? Copak policie ještě existuje?“ říkal kdosi z veliké dálky.

„Policie? Ne, v této době už bohužel ne. Existují však Vládci času a vy jste od roku 2071 řádným registrovaným členem. Právě jste se vrátil z průzkumného letu. Je možné, že vás ještě pošleme na další, protože boj s bariérou bude jistě dlouhý. Nemůžeme však připustit, aby se lidstvo stalo znovu otrokem času, aby se dostalo znovu do jeho vleku a všechny události na něm závisely. Prolomili jsme čas a dali člověku ten pravý pocit svobody a volnosti. Bariéra tyto naše svobody ničí.“

„Dobře, komisaři,“ odvážil jsem se znovu promluvit. „Ale co ta skutečnost kolem nás? Přece nechcete dopustit, aby civilizace zničila sama sebe, aby země dospěla k tomuto konci?“

„Copak nechápete, Trentone, že to všechno je právě dílem bariéry? Je to jen prostý důsledek neuvážené a šílené akce, kdy technický rozvoj byl vržen o tisíce let zpět, kdy celé jedno století bylo vyřazeno z chodu dějin. Další staletí, která následovala, i když se opět dostala pod náš vliv, nedokázala už zkáze zabránit. Dědictví dvaadvacátého věku se natolik promítlo do rozvoje společnosti, že pokles už nikdo nemohl zastavit. Až se nám podaří zničit bariéru, až vymažeme tu černou skvrnu z historie, potom i tady zavládne život.“

Hovořil s nesmírným entuziasmem a naprostým přesvědčením.

Pak mi přidělili celu. Celé odpoledne jsem proseděl v detektoru a nahrával do něj vzpomínky. Bylo zbytečné cokoli zatajovat, neznal jsem více než Bredd a dobře jsem věděl, že mi Alard nikdy nesvěřil žádná důvěrná tajemství, týkající se konstrukce bariéry a principu její ochrany, a kromě něj jsem jménem neznal nikoho ze strážců.

Přemýšlel jsem celou noc o tom, co bude dál. Dopustil jsem se hanebné zrady. Zrady na lidech, kteří mi důvěřovali. Přešel jsem na stranu nepřítele.

Usnul jsem až k ránu. Za dva dny si mě dal Bredd zavolat a zklamaně prohlásil, že doufal v obsažnější a aktuálnější informace. Pokrčil jsem rameny, podotkl jsem, že při startu jsem dostal velmi málo informací, neúplné pokyny a zoufale špatnou výstroj. Pátravě si mě prohlédl.

Na další cestu už mě nevyslal, zdál jsem se mu být příliš starý. Zařadil mě do výcviku, který se lišil ode všeho, co jsem kdy poznal. Navštěvoval jsem školu na zabíjení.

Měl jsem teď před sebou vlastně jen dvě možnosti. Buď se přidat k Breddovi a k jeho oddílu Vládců času, nebo se s ním v klidu a míru rozejít… a zůstat bez prostředků v pustině sedmadvacátého století. Bredd ve své nadčasové pevnosti skutečně neměl víc než oddíl o slabé tisícovce mužů, a jak jsem brzy zjistil, i žen, to ve chvíli, kdy jsem se znenadání srazil se Breddovou sekretářkou Kristinou. Nepoznala mě, za těch dvacet let, co jsem prožil v jiných dobách, jsem se asi notně změnil, zatímco její líc zůstala stejně hladká a postavu měla možná ještě pružnější. Změnil se jen výraz jejích očí. Už to nebyla znuděná slepice ubíjející beznadějně čas za psacím stolem, její oči jen zářily a z tváře čišelo cosi, co jsem nemohl rozpoznat, co se snad nedá ani popsat, to nebylo ani sebevědomí, ani krutost, byla to tvář ženy, která konečně dosáhla své seberealizace. Hlavní síly vládců času zbrojily jinde, kde, to jsem nevěděl, a pochybuji, že o tom měl povědomí i sám komisař Bredd. Tohle byla jen jedna ze skupinek připravujících se k nasazení proti bariéře, ty ostatní musely být v jiných dobách, možná rozptýleny v celé tisícovce let. Párkrát jsem zahlédl Millestona, i on si mě všiml, ale jen se na mě usmíval a z dálky mě zdravil, a teprve teď jsem si začal klást spoustu otázek, protože se mi v hlavě něco rozsvítilo. Proč na mne Millestone vlastně střílel, proč mi zapálil střechu nad hlavou, proč zničil naše štěstí? Musel ve mně přece poznat Trentona, svého spojence… A on mě skutečně poznal a řval na mne jako na svého nejhoršího nepřítele, ale já mu přece do této chvíle nezkřivil vlásek na hlavě. Ale – je tomu skutečně tak?

Po třech měsících krutého a bezohledného výcviku v nadmořské výšce přes čtyři tisíce metrů, ve vzduchu přesyceném i zde exhalacemi zaniklé civilizace, jsme byli připraveni pro akci. Pěkně psychologicky zpracováni našimi ideovými vůdci jsme se jen třásli, jak jsme se těšili na útok proti slabé bariéře, ochraňované jen zbytky zfanatizovaných jednotek, které snadno zlikvidujeme a nastolíme znovu pořádek. To čekání se zdálo být nekonečné, tělesná příprava skončila a denně jsme vysedávali v klubovnách, ládovali jsme do sebe alkohol a ten, kdo měl zájem, i omamné látky, a naslouchal hlasu svých vůdců, líčících barvitě zločiny našich nepřátel. Bylo mi z toho všeho nanic, ale jedinou únikovou cestou byla skála, z níž se dalo po hlavě skočit do zamlženého údolí. V pevnosti nebyl jediný chronolet, to jsem snadno a bezpečně rozpoznal díky svému detektoru v zápěstí, a dokonce kolem žádný neprolétal. Dokonalá prázdnota a beznaděj.

Konečně přiletěli. S několika desítkami autobusů pro čtyřicet mužů. Vyklopili naše nástupce a nás nasoukali do stísněných prostor a přenesli přes několik století. Překvapení teprve měla následovat. Vyklopili nás v roce 2071, pár dní potom, co jsem odjel na svou služební cestu. Dvaadvacáté století bylo bariérou izolováno dokonale, přistát se v něm skutečně nedalo, ale mohli jsme pohodlně a bez zvýšených nároků na energii prolétnout kolem tak, jako by neexistovalo.

Vládci času! Jak hrdý název pro záškodnickou organizaci. Nechtělo se mi věřit tomu, že se něco takového odehrává v době, v níž jsem kdysi žil a jejíž zákony jsem s nejlepším svědomím chránil. Znamená to tedy, že jsem také ochraňoval Vládce času? Trentone, cos to vlastně provedl? Jaká síla pohání ty tisíce lidí, kteří se dali zverbovat k boji s větrnými mlýny, odkud plynou ty nemalé prostředky na výzbroj, výstroj a výživu mnohatisícové armády? V Atlantopoli se jednalo o třicet tisíc osob, a to bylo jen jedno město, a ještě ne to největší. Kolik takových velkoměst na zemi existuje, kolik armád bylo ještě vyzbrojeno, kolik vojáků vycvičeno? Kdo dodával ty těžké kulomety s výbušnými střelami, paprskomety s protipancéřovou průrazností, letouny, bojové chronolety? Komu mohlo vadit, že ve dvaadvacátém století není možné cestovat časem? Jenom těm, kteří na cestě časem vydělávali, a to jistě nemalé peníze. Těm, kteří tahali z důvěřivých dobráků tisíce na výlety do hlubin pravěku či starověku. Těm, kteří vyráběli chronolety, jednoduché přístroje s malou náročností na materiál a nízkou spotřebou. Těm, kteří těžili ropu v třetihorách a dopravovali ji cisternovými chronolety přímo do chemických továren, jejichž majitelé ji dychtivě nakupovali za přemrštěné ceny, protože tato surovina už v naší době došla. A konečně i těm, kteří díky cestě časem mohli téměř beztrestně páchat nejrůznější trestnou činnost nebo na ní vydělávat. Ti všichni ztratili 1. ledna 2101 jakoukoli šanci, že se jejich zisky budou nadále množit. Ti přece nemohli mít žádný zájem na tom, aby se poměry ve světě opět urovnaly, a byli pro své zisky ochotni obětovat i naši civilizaci i lidstvo samé. Důsledky jejich činnosti jsem měl možnost vidět. Za pouhých pět set let člověk jako druh z naší planety zmizel, z planety vydrancované, ožebračené, bezcitně vysáté bandou upírů. A já jsem teď věděl mnohem víc. Znal jsem datum a místo nástupu do útoku, věděl jsem, jaké peklo čeká strážce bariéry. Už jsem tušil, jak asi zahynul Irenin bratr. Kdoví, zda nakonec nepadne mou rukou…

A nebyla šance k úniku. Izolovali nás od ostatního obyvatelstva a my nemohli vědět nic o kampani, kterou začali šířit mezi lidem a která celých dlouhých třicet let ohlupovala národy a dokazovala, že po roce 2100 nastává doba temna, a vyzývala všechny „slušné“ občany, aby šli na pomoc v boji proti uchvatitelům. Těžko říct, kolik poctivých a slušných lidí jim uvěřilo, kolik lidí se nechalo hnát na jatka. O podivuhodnější se zdálo, že v té době lidé dokázali postavit vysílače bariéry, a to ne jeden. Musel to být nesmírný střet ideologií, ale já neměl možnost jej sledovat.

Náš po zuby ozbrojený oddíl dopravili rozptýleně do roku 2099. Začali jsme stavět vysílač. Velký, dokonalý vysílač. Měli jsme ho dokončit za několik měsíců a spustit současně s bariérou. Jeho záření mělo bariéru na několika místech narušit a umožnit tak alespoň na krátkou dobu normální styk mezi oběma stoletími. Nevím, zda právě o tomto vysílači byli strážci bariéry informováni, ale pozornosti by uniknout neměl. V této době, koncem století, však museli svět ideologicky ovládnout oni, protože Bariéra 2101 byla spuštěna zcela legálně, zatímco my, „Vládci času“, jsme tvořili ilegální spolek, složený téměř výhradně z lidí, kteří přicházeli z jiného času, a neviděli proto dobře do politického klimatu devadesátých let jedenadvacátého století. A já nepřemýšlel o ničem jiném než o tom, jak se odsud dostat, jak proniknout zpět k bariéře, jak prozradit Alardovi vše, co jsem se o Vládcích času dověděl, a nebylo toho v těch chvílích právě málo.

Příležitost se naskytla až jedné deštivé listopadové noci roku 2099, to už byl vysílač téměř hotov. Držel jsem strážní službu, což mělo tu výhodu, že jsem po zuby ozbrojen obcházel kolem nového objektu a mohl střílet na všechno, co se pohnulo. Na nádvoří parkoval zcela nový chronolet. Mít tak od něj klíče… A pak jsem spatřil, jak se ke stroji blíží dvě černé postavy. Věděl jsem, jak na to. Stopl jsem je výstražným výkřikem. Známý hlas zavrčel heslo a mně se srdce rozbušilo o poznání rychleji. Ustoupil jsem z cesty a zasalutoval. Prvního jsem zlikvidoval tichým hmatem, ten druhý však něco vytušil, udělal ještě dva kroky a stačil vytáhnout zbraň, vzápětí se však i on zhroutil na mokrý beton. Millestone ležel s očima slepě hledícíma k temné obloze, z níž se sypaly těžké mokré vločky, a já už věděl, že jsem odvedl pořádnou práci.

Klíče měl v kapse. Nasednout, zasunout klíč do zapalování. Otočit. Mechanické pohyby. Nastavení parametrů. Start.

Bylo třicátého prvního prosince roku 2100. Podařilo se mi konečně vyklouznout ze spárů těch netvorů. Dosedl jsem přímo uprostřed Atlantopole, na náměstí před policejním ředitelstvím, několik minut před půlnocí. Za chvíli začne pracovat bariéra, a pak se také rozpoutá rozhořčený a nelítostný boj. Musím teď dohnat Alarda, určitě se tady někde potuluje, a říct mu vše, co jsem se dověděl. Vyskočil jsem ze stroje a vůbec jsem si neuvědomil, že ve své černé uniformě působím ve městě jako neorganický cizí prvek. Měl jsem přece vědět, že Alard není z těch, kteří by pasivně čekali na to, co učiní protivník. On přece musel vědět, co se chystá. Měl jsem přece tušit, že akce Vládců času začaly už dávno a že právě ta, jíž jsem měl být aktérem, žalostně selhala, stejně jako mnohé další pokusy o zvrat dějin.

Uchopily mě čtyři silné ruce, snad tady na mne už čekali. Přistávaly další a další chronolety, nevím, zda to byli mí pronásledovatelé z Breddova oddílu, nebo jestli jsem se čirou náhodou dostal na místo plánované diverzní akce, ale brzy byla většina záškodníků postřílena. Marně jsem se snažil chlapcům vysvětlit, že v mém případě se jedná o omyl, že jsem jedním z nich. Můj stejnokroj hovořil srozumitelnější řečí.

Do ulice vlétl chronolet obsazený dvěma maskovanými muži. Znovu se rozlehly výstřely z automatických zbraní. Z řady parkujících chronoletů se stala ohnivá stěna, oba Vládci času se proměnili v černý popel. Bleskově přivolaný požární vůz likvidoval sloupce hořící plazmy.

Byl jsem dovlečen k osamocenému chronoletu dvě minuty před půlnocí. Beze slova mě připoutali k sedadlu, jeden ze strážců skočil za řízení a odstartoval. Zdálo se mi, že za poodhrnutým závěsem jednoho z hotelových oken vidím stín zvědavě pozorující, co se na ulici děje, a zatím nic nechápající…

Mnozí se určitě přes bariéru dostali, to jsem dobře věděl. Přinejmenším Millestone a několik dalších mužů. Letí středním autobusem. Přistáli… Trentone, přece víš, kdo! S hrůzou jsem si vzpomněl na noc hrůzy v našem údolí. Odvedl jsem fušeráckou práci. Millestone musel mou ránu přežít, měl čas se zotavit a mohl se mstít. Proto ta nenávist, proto ten sadistický smích. Pokud se tam nedostanou strážci bariéry včas, zahyne nejen starý Ingemar, ale i Irena a moje děti… A já ležím spoutaný na sedadle chronoletu a minutu za minutou se vzdaluji někam do minulosti. Chlapce, který seděl u řízení, jsem znal, ale on mě ještě ne, poznáme se spolu vlastně až po letech. Sympatický, ale neoblomný. Proč by také měl věřit nesouvislým slovům jakéhosi teroristy, s kterým si dávali tolik práce, že ho nezlikvidovali na místě, ale deportují ho… Kam vlastně?

Na můj dotaz, kam že mě veze, se ani neohlédl a suše zabručel:

„Mezi tobě rovné, Trentone.“

Věděl tedy, kdo jsem, a nutně to znamenalo, že na mě čekali záměrně. Řadil mě do stejné kasty lidí jako třeba Millestona a já se mu ani nedivil. Marně jsem se ho snažil přesvědčit o svém skutečném smýšlení. Aspoň jsem mu tedy přeříkal do nejmenších podrobností vše, co jsem věděl o stavbě vysílače i o plánu akcí proti bariéře. Nic na to neříkal, ale párkrát se ohlédl. Cesta nemohla trvat dlouho, věděl jsem, že zbývají už jen chvilky. Požádal jsem ho, aby to vše vyřídil Alardovi. Pokrčil rameny.

Přistáli jsme. Znovu uprostřed noci. Nebylo žádoucí, aby se u přistání chronoletu motali zbyteční svědkové.

„Vystupujeme, Trentone,“ uvolnil mi pouta. Dotkl jsem se nohou země.

„Povím mu to,“ řekl, než odstartoval. „Pokud máš pravdu, můžeme se pro tebe vrátit. Jsi ve střední Evropě, je 12. března 1942.“

8

Co jsem měl dělat. Zůstal mi jen černý stejnokroj, neměl jsem zbraň, žádné prostředky k životu. Musel jsem vyhledat lidi. Protože se pro mne během dvou minut nevrátili, nutně to znamená, že Alard neuznal za vhodné zrádce a odpadlíka Trentona rehabilitovat. Budu teď muset žít tady a možná, že navždy. Kráčel jsem pustou silnicí, ve tmě jsem jen stěží rozlišoval malé stromky s holými větvemi a na obzoru jsem tušil velkou těžkou masu, snad to mohlo být město, ale město to určitě nebylo, protože jsem ještě nikdy nespatřil lidské sídlo, které by se zdaleka neprozrazovalo osvětlením. Tady byla neproniknutelná tma a kolem neuvěřitelné ticho.

A tu jsem zaslechl tajemný, záhadný, zlověstný hukot, který se šířil odkudsi z prostoru, prostupoval celou krajinou, minutu od minuty sílil, a znenadání cosi osvětlilo kraj, světelné kužely prohmatávaly oblohu a zdálo se, že kdesi vysoko, tam, kde se světlo téměř dotýkalo mraků, vidím malé černé body hbitě se pohybující a právě z těch míst se šířil ten ničemu se nepodobající hřmot, do toho všeho třeskaly suché výbuchy a nebe se zbarvilo do ruda zuřivým ohňostrojem, následovaly táhle ječivé zvuky, země se začala prudce otřásat mohutnými explozemi a obzor se zbarvil do krvava od záře požárů.

Nikdy jsem neviděl tak hrůzný a nesmyslný jev a trvalo mi dost dlouho, než jsem pochopil, že je to válka.

Ležel jsem v příkopě, kam mě odhodila tlaková vlna, zakrýval si uši, jejichž bubínky zaléhaly pod tím neskutečným tlakem, a čekal jsem, kdy to skončí. Jakmile letadla odlétla, vyhrabal jsem se celý zablácený ven. Město, které jsem neznal, které však mohlo být budováno stovky let a bylo jistě plné vzácných historických staveb, po nichž v našem jedenadvacátém století už jistě nezbylo ani památky, stálo v jednom ohni. V té chvíli jsem vůbec nepomyslel na to, že tam také žijí lidé, kteří se neprovinili ničím jiným než tím, že se narodili do takové smutné doby a neměli stroj času, který by jim umožnil únik. Stál jsem na rozbité kluzké cestě a s rozpaky sledoval tu hrůzu. Připravoval snad Bredd něco podobného v Atlantopoli? Nebo snad ještě něco horšího? Vždyť já vlastně vůbec nevím, jak zahyne naše civilizace…

Vedle mě zastavil vůz a z něj vyskočili dva ozbrojenci. První z nich se po mně rozehnal pažbou, když jsem nereagoval na jejich nesrozumitelnou výzvu, ale když mě spatřil zblízka, prudce se zarazil a zasalutoval. Nechápal jsem tu náhlou změnu v jeho chování. Oč jde, jsem se dověděl ve chvíli, když mě předvedli před vojenského velitele města.

Měl na sobě stejnou uniformu jako já a okamžitě jsem ho poznal. Jeho okurková tvář přímo zářila, když mě ironickým tónem vítal v tomto světě. Dával si říkat SS-brigadeführer Mühlstein.

Bylo to mé poslední setkání s ním. Věděl jsem, že o sto padesát sedm let později se ho pokusím zabít, a jeho chování nasvědčovalo tomu, že si na tu událost až příliš dobře pamatuje. Byl jsem teď v jeho rukou. To už jsem věděl, kde Vládci času našli vzor pro svou organizaci, své stejnokroje i své metody. Odtud pocházel i jejich velikášský pozdrav. Jakým ideálům jsi to sloužil, Trentone?

Nebudu se zde zevrubně zmiňovat o těch nechutných událostech, které následovaly po tak překvapivém a důvěrném setkání se starým známým. Kdoví, kolikrát se mu vlastně podařilo prorazit bariéru, spočítal jsem si, že prolétl celým dvaadvacátým věkem přinejmenším dvakrát, ale nakonec narazil na Alardovu důslednost. K mé škodě byl vysazen do minulosti zhruba o deset let dřív než já, včas se zorientoval, nabral do plachet čerstvý vítr a s ohledem na jeho morální kvality bylo úplně přirozené, že se do fašistického hnutí zapojil neobyčejně aktivně. Já na jeho doporučení dopadl o něco hůř. Po několikaměsíčním důvěrném seznámení s gestapem jsem se dostal na rekreaci do koncentračního tábora v Buchenwaldu. Prožil jsem tam tři roky, zhubl o pětatřicet kilo a poznal, čeho všeho jsou lidé schopni a jaký osud by mohl očekávat lidstvo, kdyby se Vládcům času podařilo bariéru zlikvidovat. Celou tu dlouhou dobu jsem nepřemýšlel nad ničím jiným, než jak se odtamtud dostat. Ta troška znalostí o historii, která mi zbyla ze školy, nestačila k tomu, abych si vzpomněl, kdy ta hitlerovská mašinérie konečně klesne před spravedlivou odplatou, a proto jsem hleděl z této doby vyklouznout způsobem přece jen přirozenějším druhé polovině příštího století. Detektor v zápěstí čas od času registroval průlet chronoletu, ale nevymyslel jsem žádný způsob, jak jej přivolat, aby to nevzbudilo rozruch. V prostoru střeženém přinejmenším tak dobře jako trezory státních bank by stejně nikdo přistání neriskoval.

Pomohla mi náhoda.

Při osvobozování tábora jsem utrpěl zranění. Operoval mě mladý americký lékař, který si nedělal příliš starostí s umrtvováním rány, o to víc se věnoval ženskému personálu sanitní služby. Střelu ze zápěstí však vyňal obratně. Za dva dny za mnou přišel a podával mi malou tenkou destičku:

„Tohle jste měl pod kůží.“

V jeho očích jsem četl desítky otázek, z nichž jsem na jedinou nesměl odpovědět. Detektor jsem poznal okamžitě. Dalo mi dost práce lékaře přesvědčit, aby mi jej nechal na památku na pobyt v koncentračním táboře. Tvrdil jsem, že se jednalo o jakýsi pavědecký pokus Němců, o jehož významu nic nevím. Detektor jsem potřeboval především proto, abych jej mohl vypnout: pokud je odstraněn neodborně, vysílá nepřetržitý nouzový signál a nebylo zatím žádoucí, aby pro mě z budoucnosti přilétli.

V den, kdy Evropa oslavovala vítězství, jsem se konečně dostal do míst, která byla daleko od všech lidských obydlí. Tam jsem se vzápětí dočkal pomoci. Pilota jsem poznal. Byl jedním z aktivních členů hnutí Vládců času, ovšem ještě ve stejnokroji bývalé policie. Přiletěl pro mě z roku 2062. Na nic se nevyptával, jen mě dopravil do své doby. Podobných nehod se ostatně stávalo dost a ta má nebyla ničím nápadná. Myslím však, že se dost divil, když jsem ho nechal stát samotného na chodníku a uzmul mu chronolet před nosem.

Rok 2019. Princeton. Tam jsem si zařídil mezipřistání.

Měl jsem toho všeho už dost. Vím, za hrůzy druhé světové války stroj času nemohl, ale jeho prostřednictvím se svět pomalu připravoval ke zkáze daleko horší. Tím vším měl být vinen jediný člověk. Génius našeho věku, tak ho nazývali. Na každém rohu stál přece jeho pomník. Novodobý Einstein.

Stroj času se nikdy nesmí narodit. Takové bylo mé rozhodnutí.

Brzy jsem věděl, kudy profesor Pacemaker chodí denně na procházku. Podařilo se mi s ním se sblížit, ani to nedalo tolik práce, s teorií času jsem byl ze školy seznámen natolik dobře, že jsem ho mohl svými znalostmi ohromovat. Nepomáhalo však nic. Byl důvěřivý a naivní jako malé dítě. Považoval svůj objev za neškodnou hračku, politice a ekonomice vůbec nerozuměl.

Rozhodl jsem se ho zabít.

Atentát jsem naplánoval na příští odpoledne. Profesor měl ke mně naprostou důvěru, často jsem se s ním po parku procházel i několik hodin. V té době nebyl ještě tou významnou a světoznámou osobností. Vůbec nesnil o Nobelově ceně, ještě za ním nechodila tělesná stráž. Vstupoval jsem do parku beze zbraně, nikdo mě pochopitelně nezadržel. Věděl jsem, že stačí jeden přesný úder. Celou noc jsem však nespal. Praštit do zátylku Millestona nebo někoho z Vládců času, to bylo nesmírně jednoduché. To byli, a nebojím se užít toho slova, fašisté, a v tom případě jsem bojoval za správnou věc.

Profesor Pacemaker byl dobrák. V životě neublížil ani mouše, a vtom jsem se tu objevil já se svými barbarskými způsoby. Ne, tenhle svět tu vraždu nikdy nepochopí a já budu až do konce života mít výčitky svědomí. Pokud ovšem ještě budu ochoten žít. Ale tu mi před očima vyvstal obraz země, tak jak jsem ji na vlastní oči spatřil po šesti stech letech, a pochopil jsem, že není možné váhat.

V parku na mne čekal Alard.

Nebyl ozbrojen. Snadno jsem mohl zlikvidovat i jeho. Dlouho jsme spolu hovořili a nakonec mě svými argumenty přesvědčil. Vynález stroje času byl na spadnutí. Pokud by se to nepodařilo v roce 2024 Pacemakerovi, už byli připraveni tři nebo čtyři další týmy pracující na témže problému.

„Tím to nevyřešíš, Trentone. Pokrok se zastavit nedá. Vždyť i stroj času se dá využít ku prospěchu lidstva, nejen k nesmyslnému drancování přírodního bohatství a k hromadění zisků. Jen se podívej: létáme napříč dějinami víc než půl století, ale doposud nikoho nenapadlo zjistit, kdo vlastně postavil sochy na Velikonočním ostrově, kdo vytesal gigantická zvířata do planiny Nazca. Celé dějiny jsou vlastně velikým otazníkem. Ano, Trentone, my teď známe budoucnost, ale víme už, jak se jí vyhnout. Naše bariéra je prvním krokem. Až čas dospěje svým vytrvalým krokem k zadnímu uzávěru, potom postačí nechat vysílače zapojeny. Celý chybný proud se rozplyne a před námi se rozvine nová, předem však nepoznatelná budoucnost. Je možné, že po dalších tisíci letech další profesor Pacemaker znovu objeví principy průniku časem, ale já věřím, že v té době už lidstvo bude rozumnější.“

Všechno se zdálo být při starém. Kdysi vypálený les se zelenal, kolem chalupy se potuloval malý medvěd a v pískovišti se hrabaly dvě malé děti, které jsem neznal.

Měl jsem strach z návratu. Když jsem si to všechno spočítal, nebyl jsem doma víc než šest let. Vlasy mi zešedivěly, vrásky ve tvářích se prohloubily, má osobnost prošla těžkými zkouškami. Měl jsem na krku šedesátku. Bál jsem se, jestli mě vůbec ještě poznají, možná, že už jsem pro ně zemřel.

Mladý muž ve světlém hrubém oděvu se sekyrou v ruce vyšel na zápraží a zastavil se. Dlouho jsme si hleděli do očí. Potom se obrátil a zavolal dovnitř do světnice, odkud se ozývalo cinkání nádobí a praskot ohně z krbu:

„Maminko, tatínek se vrátil!“

1 IQ 151 byl v té době skvělý počítač československé výroby…

Čarodějnice

Tu stařenu neměla ráda od první chvíle, kdy ji přivezli na šestnáctku. Na posteli leželo otylé, beztvaré bezmocné tělo, téměř se nepohybovalo, živé se zdály být jen pronikavě zlé pichlavé oči skryté v hlubokých důlcích ve vrásčité tváři. Způsob, jakým si nová pacientka Helenu Víškovou prohlížela, jí připadal tak nestoudný, že se jí v tváři rozlil ruměnec a chtěla rychle odejít, ale jako by ji cizí vůle připoutala nohy k podlaze a pohled k té podivné osobě. Hleděly tak na sebe navzájem asi dvě nebo tři vteřiny, pak stařena neznatelně kývla hlavou a učinila jakýsi posunek, který Helena pochopila jako pánův povel svému otrokovi, že ho pro tuto chvíli v milosti propouští.

Od toho dne chodila Helena na šestnáctku co možná nejméně a nejvíc ze všeho nenáviděla noční směny, kdy na oddělení byla na všechnu práci sama a musela tam přiběhnout na každé zazvonění. Ve dne to bylo lepší, to se jí přece jen dařilo šestnáctce vyhýbat, Karla tam za ni ostatně chodila dost ráda, protože si dobře rozuměla s paní Havelkovou, která i v nemocnici pletla krásné svetry. Když na šestnáctku Helena už musela jít, něco její pohled pořád stáčelo k lůžku číslo sedm, kde ležela Xenie Šteplová, ročník 1901, nemocná nevyléčitelnou chorobou, a Helena si podvědomě přála, aby dny ubíhaly rychleji a rychleji, aby už konečně ta stará čarodějnice, jak ji pro sebe nazývala, v tichosti opustila tento svět. Ten okamžik už nebyl daleko, pravidelně jí píchali narkotika a každým dnem očekávali agonii. Ta však nepřicházela.

Xenie Šteplová proležela celý den téměř bez pohybu, s ostatními ženami na šestnáctce se nestýkala, na dotazy neodpovídala, a pokud se jí některá z nich zdála být dotěrnější, vrhla na ni pohled, kterým bylo možné zabíjet. O nic lepší mínění neměla ani o ošetřujícím personálu, k sestrám se chovala odměřeně a lékařům dávala zřetelně najevo své pohrdání nad tím, jak jsou nad její nemocí bezradní.

Týden před Vánocemi se Helena dohodla s Pavlem na termínu svatby. Brali se dvaadvacátého prosince a den předtím Helena v práci přímo zářila štěstím, rozdávala svým kolegyním svatební koláčky a proběhla i všemi pokoji, aby podělila také pacientky, kterým to zdravotní stav dovoloval. Na šestnáctku sice nezapomněla, ale vyhnula se té místnosti velkým obloukem, protože si nechtěla kazit poslední den svobody. Lhostejně přijala informaci, že se paní Šteplová nachází v kómatu, a uvědomila si, že druhý den možná bude na šestnáctce volné lůžko nebo už bude obsazené jinou, sympatičtější pacientkou. Přestože se ty myšlenky snažila zapudit, stále přemýšlela o tom, co jí vlastně na té ženě vadí, a uvažovala, co je na tom pravdy, že Šteplová je stará vědma. Už se to asi nedovím…

V půl jedenácté se paní Šteplová probrala náhle z bezvědomí a začala, poprvé od svého příchodu na oddělení, křičet a sténat bolestí. Doktor Pánek ji letmo prohlédl a pak dal pokyn Karle, aby jí píchla uklidňující injekci. Sotva se však hrot jehly přiblížil k tělu stařeny, ta se začala svíjet jako had v úzkých a chraptivým nemelodickým hlasem syčela na Karlu, ať jde okamžitě pryč, od ní že se nenechá ošetřit, i kdyby měla na místě skapat. A že si přeje tu sestru, která sem chodí pořád jen v noci, no, tu Helenu. Karla pokrčila rameny, pomyslela si něco o rozmazlených babkách a brala to jako poslední přání umírajícího.

Helena tu zvěst přijala nejprve s údivem a potom s rozpaky. Za nic na světě nechtěla ten den na šestnáctku vstoupit, ale byl u toho doktor Pánek a ten jí dost důrazně připomněl, že šestnáctka je vlastně jejím rajónem.

Jakmile hrot injekční stříkačky pronikl neohebnou kůží, ucítila Helena v konečcích prstů slabé brnění. Zvedla oči a ucítila ve tváři její pohled. Stařena ležela zdánlivě bezmocně na lůžku, jen její oči žily a právě jako by rentgenovaly Heleninu štíhlou postavu, snědou opálenou kůži, havraní vlasy částečně skryté pod bílým čepečkem, dokonalé tělesné tvary, které nemohla zastřít ani sesterská uniforma. Helena přitlačila prstem na píst a náhle se jí zatočila hlava. Nechápala, co se to děje, neznala příčinu té nenadálé slabosti, ale věděla, že po dobu, co bude průzračná kapalina pronikat pod kůži pacientky, nesmí ani za nic povolit, protože by mohla ohrozit její život. Má však vůbec smysl takový život, který během dvanácti, nejdéle čtyřiadvaceti hodin z tohoto opotřebovaného těla vyprchá a zůstane po něm jen několik kostí a svalů? Heleně se zdálo, že proniká sama do sebe, že klouže po provazcích nervů vlastním tělem, že nervy se nadouvají a rozestupují, jak se brání náhlému přívalu informací, cítila bolest, která jí pronikala krční páteří, míchou, svazky nervů, které vyrážely z míchy k oběma pažím, cítila, jak proniká cévami, svalstvem, kůží, uvědomila si, že se náhle nachází uprostřed úzké skleněné trubice a blíží se k těsnému, kovovému jícnu, kde se střetává s někým, kdo jí kráčí naproti, kdo jí překáží v tom nuceném pohybu, kdo ji odstrkuje z cesty, protože je průbojnější a silnější, až se konečně přehnal okolo a uvolnil jí další cestu, a ona může opět pokračovat, dál a dál, znovu krev, svaly, kůže, nervy, mozek…

Helena leží a necítí nic, jen prudkou, nesnesitelnou bolest v břišní krajině, která však začíná pomalu ustupovat. Vidí, jak sestra, která se doposud nad ní skláněla tak nízko, že mohla cítiti její dech, se náhle napřímila, zakryla si na chvíli oči, a pak se zachytila postele, protože ztrácela rovnováhu. Injekční stříkačka jí vypadává z rozevřených prstů a kutálí se na čisté podlaze. Za chvíli se sestra vzpamatovala, přejela si rukama po pružném mladém těle, nato vítězoslavně vzpažila a vykřikla nepochopitelnou větu:

„Podařilo se! Jsem znovu mladá!“

Nepřátelsky se podívala na Helenu, sklonila svou tvář znovu těsně k jejímu obličeji a nenávistně zašeptala:

„A ty teď můžeš chcípnout, babizno!“

Vytančila z místnosti a cestou podpatek její boty rozdrtil injekční stříkačku. Helena hledí před sebe a cítí, že je omámená vlivem silné drogy. Nechápe nic. Vidí, že je přikrytá sepranou nemocniční přikrývkou a pozoruje své zbytečně silné ruce s kůží, která byla zvyklá v sobě skrývat ještě větší objem svalstva, než jí tělo nyní poskytovalo, visela ve volných záhybech a při každém pohybu se třásla jako rosol. Vidí, že ty ruce trčí z širokých rukávů, kterými jsou opatřovány erární noční košile. Chce se pohnout, ale nedokáže to. Chce promluvit, ale z hrdla se jí daří vyloudit pouze neartikulovaný zvuk, a paní Havelková vzhlédne od téměř hotového svetru a říká tak, aby to slyšely všechny:

„Chudák, ještě pár hodin a má to za sebou. Už nás ani nevnímá. Nu, musíme tam všichni.“

Teprve teď si Helena uvědomuje, co se to vlastně stalo, a nemůže tomu stále uvěřit. Chce vstát, vyběhnout na chodbu a pokračovat v práci, vždyť má zítra svatbu, a zatím tady leží bezmocně na posteli a nemůže se pohnout. Proč? Proč se najednou nemůže na nic upamatovat? Vždyť přece ještě ráno byla mladá, krásná a zdravá, a teď tady leží neschopná pohybu a nemůže poznat své ruce, své tělo, svůj hlas, zbyly jí jen vzpomínky. Snaží se vydat povel své pravé ruce, aby se přesunula za hlavu, tam, kde bývá umístěno tlačítko zvonku přivolávající sestru, ale ruka neposlouchá, několikrát bezmocně padá, až nakonec s vypětím posledních sil vyčerpaného organismu dosáhne svého cíle, tiskne tlačítko ze všech sil, křečovitě a nepouští je, ví, že signál se teď rozléhá sesternou, a brzy tedy musí někdo přiběhnout, ale kdo vlastně, šestnáctku mám mít přece na starosti já, vtom vidí Karlu, která stojí ve dveřích, blíží se k ní, Helena čeká, že se na ni Karla usměje, ale v jejím pohledu není žádná přívětivost, jen jí bere tlačítko z ruky a ani se neptá, proč vlastně zvoní, co se to vlastně děje, proč to Karle není divné, že tady ležím právě já, Karlo, vzpamatuj se, udělej něco, to jsem přece já, Helena Víšková, ale hrdlo je křečovitě sevřené a Helena jen podvědomě vnímá Karlina slova, která ji vracejí do kruté skutečnosti a berou jí všechny naděje:

„Musíme tu Šteplovou přivázat, nebo nám tady teď bude dělat hrozné věci,“ a zvedá přikrývku, která se při tom strašlivém úsilí svezla k zemi, a přikrývá oteklé tělo stařeny, z něhož na ni hledí dívčí rozum, který velí očím plakat, ale tělo, které mu nepatří, ho neposlouchá, protože plakat zřejmě nebylo zvyklé. Helena se divoce zmítá na lůžku, nedbá toho, že přikrývka znovu klouže dolů, že se její údy zraňují o tvrdé části postele, zoufale sebou škube a ani necítí, že je naučenými pohyby přivazována k lůžku, cloumá sebou i potom, když už se vlastně nemůže ani pohnout, a cítí jen nevýslovnou hrůzu a zděšení, chce zavolat celý svět, všechny, kteří ji znali, chce volat o pomoc, ale jen slabě chrčí, a doktor Pánek, kterého zřetelně rozeznává, jen smutně pokyvuje hlavou a bručí něco, čemu Helena nerozumí, cítí další injekci a pak už nevnímá nic, protože upadla do hlubokého bezvědomí.

Je to dlouhý spánek, zdá se jí, že čas téměř stojí, neví, že míjejí dny, občas otevře oči a pohlédne do špinavé běli stropu, občas se jí mihnou před očima nějaké stíny, někdy vnímá zvuky, rozezná lidský hlas, ale to je vše, neví a nemůže vědět, že se celé lékařské konzilium podivuje tomu, že stále ještě žije. Probouzí se plná děsu z toho, co bude následovat, a vlastně se bojí i toho, že se probudí, a kdykoliv si uvědomí, že stále ještě vězí v těle té nenáviděné zlé babice, propadá prudké touze zemřít, zemřít ihned, co nejdřív, a utěšuje ji to, že stojí vlastně jen krůček od hrobu, takže se její přání co nevidět splní, a pak ji vzápětí přepadne hluboká lítost na tím, že by měla zemřít už v jedenadvaceti letech, a cloumá jí bezmocný vztek nad tím, že v jejím mladém těle se pohybuje po světě právě ta, která jí způsobila tolik zla, a prahne touhou po pomstě, avšak ví, že marně, protože tohle tělo má už za sebou víc než osmdesát let, a Helena ví, že už to dlouho nemůže trvat…

Ale slabé srdce stále ještě bije, už devět dní poté, co doktor Pánek prohlásil Xenii Šteplovou za potenciálně mrtvou, agonie trvá dál, ale život stále ještě nekončí, protože v tom starém těle se náhle cosi vzepjalo, cosi, o čem neví nikdo kromě Heleny, a potom ovšem také staré Šteplové, která by teď však měla být podle všech okolností v Krkonoších. Helena zachytává útržky rozhovoru mezi Karlou a paní Havelkovou, a tak se dovídá, že Helena se doopravdy vdala, a v jejím vědomí se objevuje další pocit hořkosti, když si vzpomene na svého Pavla a ví, jak byl oklamán, a vůbec, kdo ví, zda něco poznal? Musel to přece poznat, přesvědčuje sama sebe, vždyť ta žena nezná mou minulost, právě tak jako já neznám její. A proč si k tomu vybrala zrovna mne? Protože jsem mladší a hezčí než Karla nebo Sylvie? A jak něco takového vlastně dokázala? Jak? Říkali o ní, že je čarodějnice, a možná, že měli pravdu. Dovědět se tak všechno, sehnat proti ní důkazy, usvědčit ji, pomstít se. Ale jak to zjistit? Na to především potřebuji žít…

Znovu spí. Spánek je to ale klidný, už se na lůžku nezmítá a také není připoutána, nikdo neví, zda z nedbalosti personálu, nebo proto, že si všichni myslí, že už to není potřeba.

A pak otvírá oči. Je den. Nevidí úplně ostře, její oči jsou staré, ví ovšem, jak si pomoci, protože se dobře pamatuje, že stará Šteplová má v zásuvce nočního stolku uloženy brýle se silnými skly, sahá po nich, ale jde to ztěžka, její tělo je zesláblé, nedaří se jí otevřít zásuvku, a náhle slyší vlídný hlas, který se jí ptá, zda potřebuje pomoc, zvedá oči, protože si myslí, že je to paní Havelková, ale ta už na vedlejším lůžku není, místo ní vidí drobnou ženu středních let, ta jí ochotně pomáhá a za chvíli si Helena prohlíží prosluněný nemocniční pokoj skrze skla brýlí, vidí už ostřeji a vnímá nové tváře, osazenstvo pokoje se zatím vyměnilo. Nu ovšem, byly Vánoce, to se hromadně propouští, kdo nemusí, ten tady nezůstane, možná, že jsem tady byla sama. Vnímá sněhovou pokrývku za oknem a slyší tlumený hovor svých sousedek, slyší velmi zřetelně, slyší i slova, která by možná slyšet neměla, a tak se dovídá o tom, že ta stará čarodějnice má tuhý kořínek, ale to už je tady sestra. Helena poznává Karlu.

Usměje se na ni a zkouší ji oslovit, ale hrdlo má vyschlé, Karla úsměv neopětuje, odchází a za chvíli vchází nejen doktor Pánek, ale i primář Labuda, oba tu svéráznou pacientku dlouho prohlížejí, prohmatávají jí břicho, na otázku, zda vnímá nějakou bolest, vrtí Helena hlavou, a teprve když je prohlídka u konce, zmůže se na několik slov, načež oba lékaři nerozumějí už vůbec ničemu, protože ta žena, která se před jejich očima zázračně uzdravuje, se prohlašuje za někoho úplně jiného. Odpoledne přichází další lékař, Helena poznává psychiatra. Snaží se mu znovu všechno vysvětlit, on ji sice vyslechne, ale pochopitelně nevěří ani slovo, jen ji pořád proklepává, zkoumá reflexy a soustavně ji oslovuje jménem Šteplová. Když Helena tvrdí něco jiného, jen kývne hlavou a stejně vede svou, na štěstí za chvíli odchází a Helena už ví, že jí nikdo neuvěřil a teď jsou přesvědčeni, že se ta stará čarodějnice zbláznila.

Noc probíhá klidně a ráno dostává první jídlo po tolika dnech, sice jen řídkou kaši, lžíci sotva drží, ale polyká lačně, žaludek si žádá přídavek, ale doktor Pánek rezolutně zakazuje, a potom ji převážejí na ošetřovnu, provádějí s ní všechna vyšetření, která se dělají při její diagnóze, a výsledek je neuvěřitelný a tak neskutečný, že se primář bojí cokoliv vyslovit a nařizuje další testy, takže jen Helena začíná věřit tomu, že nemoc ustoupila. Po dalších dvou dnech rozhovorů se přiznala psychiatrovi, že se jmenuje Xenie Šteplová, ten jen pokýval hlavou a řekl, že je dobře, že dostala rozum, a pak už nepřišel. Den nato vstala z postele a po třech týdnech primář Labuda rozhodl, že může být propuštěna do domácího ošetřování, a zeptal se, má-li někoho, kdo by se o ni mohl postarat, a Helena ochotně přisvědčuje, jen aby se už zbavila nemocničního prostředí, které jí tak důvěrně a trvale připomíná ztracené mládí i ztracenou lásku.

Sanitka ji vyložila v neznámé ulici před neznámým domem. Ještě stále dost těžce vystoupila na úzký chodník, v nevzhledné tašce měla ty malé zbytky majetku, které kdysi patřily Xenii Šteplové a které jí vnutili v nemocnici, jinak by je tam nechala. Zaklonila hlavu a prohlédla si fasádu domu; byl starý, hádala osmnácté století, ale zdál se být obydlený. V několika oknech zahlédla květníky s azalkami a v otevřeném okně ve druhém poschodí si mrazivý vítr pohrával se sepranou záclonou. S hrůzou si uvědomila, že vlastně neví, který byt je její. Nápad odejít domů, do svého skutečného domova, potlačila hned v zárodku. Nikdo by jí pochopitelně nic nevěřil, a navíc by tam mohla potkat ji, své tělo, své mládí, přesněji skutečnou Xenii Šteplovou, kterou tak nenáviděla, ale které se pořád ještě bála.

Zvedla zavazadlo a pomalu, aby se nesmekla na kluzkých dlažebních kostkách, tak jak ji staré, opotřebované nohy stěží poslouchaly, se dobelhala ke vchodu a přečetla si vizitky na poštovních schránkách. Jméno Xenie Šteplová objevila na té poslední. Pod ním bylo připsáno neúhledným rukopisem 3. poschodí a hrubou tesařskou tužkou byl přes celou schránku načmárán nápis: ČARODĚJNICE.

Tak tedy třetí patro, pomyslela si s hrůzou, a začala pomalu vystupovat po kamenných stupních, přidržujíc se starodávného kovaného zábradlí. Oprýskané dveře ve třetím poschodí jí částečně připomínaly vrátka ke kozímu chlívku, částečně pak padací dvířka na půdu. Schody končily těsně u nich, nikde žádná chodbička. Žádná vizitka, jen zašlý nápis barevnou křídou: BABA JAGA. Bleskne jí hlavou, že si možná stará Šteplová sama tímto způsobem dělala reklamu, aby mohla provozovat svou nekalou živnost, kdoví, jak početnou měla klientelu, pak myšlenku zapudí a zamyslí se nad problémem, jak se dostat dovnitř. Zpět na ulici se jí pochopitelně nechce a od těchto dveří nemá klíče. Neměla se radši stavět nejdříve u domácí? Pak si vzpomněla, že má v ruce něco, co kdysi ve dvacátých letech mohlo být kabelkou, chvíli zápasí s uzávěrem, nakonec se kabelka otvírá a její obsah se kutálí po schodech, zablýskne se několik mincí, v letu se jí daří zachytit občanský průkaz a na posledním schodu zůstává ležet svazek klíčů. S obtížemi sbírá peníze, tuší, že ty drobné jsou možná jediným jejím majetkem, občanský průkaz vkládá zpět do kabelky a prohlíží si klíče. Je jich na kroužku pět, ten veliký by se mohl hodit do zámku, kterým jsou opatřena tato sice drobná, ale robustně působící dvířka. Klíč se do zámku hodí.

Dýchne na ni zatuchlý zápach z nevětrané místnosti, vždyť jak dlouho tady asi nikdo nebyl, téměř dva měsíce, vstupuje do temné chodbičky, hledá vypínač, ale marně, a tak otvírá dveře do první a vlastně jediné místnosti. Těžké závěsy téměř zakrývají obě malá okénka mansardy, dovnitř se skromně dere slabé zimní slunce. Helena rozeznává malá kamínka, dávno vyhaslá, neustlanou postel a těžký čtvercový stůl s jednou židlí a neurčitý tmavý závěs, který místnost dělí na dvě poloviny. Dveře za ní zaklaply. Uvědomuje si, že tohle by měl být její domov a do očí by se měly drát slzy, ale nejde to, těžká chvilka pomine a Helena se opět uklidňuje.

Otvírá okno, aby se zbavila toho protivného zápachu, a postupně se seznamuje se zařízením své nové domácnosti. Hromada neumytého nádobí, kamna plná popela, ani kousek dřeva nebo uhlí a venku šest pod nulou, ve skříni několik kousků zašpiněného šatstva, no, moc toho ta baba zrovna nemá. Nikde žádné písemnosti, dopisy, doklady, jen ten občanský průkaz. Všechno pokryté silnou vrstvou prachu. Nahlédne za zástěnu a strne. Jako by vstoupila do jiného světa. Ocitá se v perfektně vybavené chemické laboratoři. Na kachličkované desce laboratorního stolu je kompletně vybavený Bunsenův stojan, na poličce umyté laboratorní nádobí, i když na něm vrstvička prachu patrná je, o kus dál rozestavěné láhve s chemikáliemi, prohlíží je zblízka, všechno je v kvalitě p. a. Dvacetilitrové demižony s kyselinami, nechápe, jak je sem Šteplová mohla přivléct. Kádinky, kónické baňky, nálevky, filtrační papír, indikátory, byrety, odměrné válce, dokonce i Kippův přístroj. Otvírá dvířka ve spodní části stolu a objevuje rozebranou destilační aparaturu a napadá ji, jestli si tady baba tajně nepálila slivovici, protože jiný smysl přítomnosti destilační kolony nevidí. Meckerův kahan je zařízen na propan-butanovou bombu, Helena škrtá zápalkou, kahan funguje. Aspoň trochu tepla… Po chvíli chápe, že celá tato laboratoř je přísně anorganická, protože kromě indikátorů tady nenachází jedinou organickou látku, dokonce ani glukózu či etylalkohol. Krčí nad tím vším rameny a jde se postarat o trochu tepla, v takové zimě tady nemůže přežít snad ani jednu noc, doufá, že na tom svazku najde i klíč od sklepa, ve kterém by mělo být něco na podpal. Sune se dolů po schodech a bloudí sklepem, zkouší namátkou své klíče od jednoho sklepa ke druhému, až jeden konečně zapadá přesně do visacího zámku snad z doby Marie Terezie. Otvírá dvířka a vidí nevelkou hromádku uhlí, na několik příštích dní je tedy uchráněna od lednového povětří, o další zásoby uhlí se ale bude muset postarat. Neví sice, jakou mají spotřebu ty kachlovky nahoře, ale do konce zimy to nevydrží. Vleče těžkou nádobu po schodech a napadá ji, že tenhle dům je nějak podivně mrtvý, nikoho ještě nepotkala, nikoho neslyšela, když se náhle otvírají dveře v přízemí a objevuje se v nich drobná starší paní. Helena o ní v duchu přemýšlí jako o stařeně, pak se vzpomene na svůj úděl… Ta osoba se upřímně diví, že se paní Šteplová už vrátila z nemocnice, a svěřuje se jí, že u ní listonoška nechala oznámení od důchodu za leden. Heleně padá kámen ze srdce, teď bude bez existenčních starostí, děkuje té ženě a diví se, jak její hlas zní na chladné chodbě syrově, až sprostě, ale ta paní si toho nevšímá, asi starou Šteplovou dobře znala. Helena kráčí s uhlím nahoru, odmítá pomoc, a když překračuje práh, zaslechne, jak si ta osoba dole bručí, že ti doktoři dneska dokážou zázraky.

Zatápí, ohřívá plný hrnec vody, myje nádobí, jde to těžce, její tělo je unavené a odvyklé práci, co chvíli musí odpočívat, pak s překvapením zjišťuje, že v bytě není zavedena elektřina, a když se večer stmívá, daří se jí nalézt malou očouzenou petrolejku, která stěží rozhání černou děsivou tmu. S odporem uléhá do té špinavé postele, kterou už nestihla převléct, nejenže jí na to nestačily síly, dokonce ani nenašla čisté povlaky, pak prožívá děsivou noc plnou bláznivých přízraků, je pronásledována chmurnými sny o blížící se smrti či o svém Pavlovi, procitá, když je ještě tma, a náhle vidí, že místnost je prozářena bleděmodrým světlem. Domnívá se, že je to odraz neónové reklamy z ulice, pak si uvědomí, že v té ulici nebylo čemu dělat reklamu, snad je to porouchaná výbojka, ale světlo vychází zpoza závěsu. Helena těžce vstává, jde se tam podívat, s údivem hledí na ostře světélkující láhev na chemikálie. Náhle se rozzáří úplně celá, pak trochu pohasne, opět plná intenzita světla, jako maják, na světlém skleněném válci vidí černý obdélníkový stín štítku. Rozsvítí petrolejku, a když se se světlem k lahvi přiblíží, světlo pohasíná a Helena vidí, že láhev je úplně prázdná a na štítku není napsáno nic. Zháší lampu, ale tajemné světlo už se té noci neobjevilo.

Další tři dny uklízí a shání zásoby, protože kromě plesnivého chleba v tom bytě nic nenašla, stále říká v tom bytě, a ne doma, nemůže si zvyknout. Jen se pořád bojí toho koutu s laboratorním stolem, závěs zatáhla přes celou místnost a nevstupuje tam, nelíbí se jí to tajemné světlo, vzpomíná na to, že lidé mají Šteplovou za čarodějnici, a přestože v kouzla nevěří, po tom, co se jí přihodilo, nemá v kouzelnické náčiní té babky důvěru. Ostatně od toho dne už tu záři nespatřila, ale to může být i tím, že teď každou noc tak dobře spí, jako by jí ani nebylo přes osmdesát. Pak si vzpomene, že má pravidelně jednou týdně chodit do nemocnice na ozařování, je právě čtvrtek, jede tramvají přes celé město, doktor Pánek ji vítá lichotivými slovy, že vypadá stále lépe. Helena něco bručí a odbývá ho, protože sama nejlépe ví, jak vypadá, tím spíš, že kvůli svému vzhledu hodila jediné zrcadlo, které v tom bytě našla, nenávistně do popelnice. Byla na ozařování čtyřikrát, potom podstoupila další testy a rozhovor s primářem Labudou, který ji oznámil, že je zdravá a že nádor (toho slova použil poprvé) ustoupil. Pak si ji vzal stranou a důvěrně se jí zeptal, jestli náhodou neužívala tajně nějaký bylinkový lék, a trval na tom, aby před ním nic netajila, protože by to mohlo způsobit převrat v medicíně. Helena by mu hrozně ráda všechno prozradila, ale nerada by znovu skončila na psychiatrické klinice, i když tuší jakousi souvislost mezi svým uzdravením a podivnou mocí té babky.

Začátkem února listonoška přináší další důchod, je to opět jen mizerných šest stovek, ale i ty jsou dobré, moc toho sice Helena nespotřebuje. Ale kolik toho je třeba nakoupit do toho bytu, vždyť na okně nejsou záclony, stůl potřebuje ubrus, nádobí je potlučené a už ji vůbec nebaví mýt se v lavóru a tahat vodu z druhého poschodí. Možná, že by se nahoru dal prodloužit vodovod, ale na to je čas, dělá si rozpočet na půl roku dopředu a zjišťuje, že už se docela zabydlela a začíná si v tom bytě pomalu zvykat na nový úděl.

Začátkem března prožívá krizi, má tesknou melancholickou náladu, v předzvěsti blížící se smrti a dalšího strachu z návratu nemoci prostála celé odpoledne na mostě, až se po ní lidé začali otáčet, zda náhodou nechce skočit dolů mezi ubíhající ledy. A měli pravdu, skutečně tam skočit chtěla, ale ne a ne v sobě sebrat tu odvahu, vždyť svět je tak krásný a ona ještě vlastně nic neprožila, pouze jedinou lásku. Vzpomíná na svého Pavla a na dítě, které se jim mělo v červenci narodit, a znovu se snaží plakat, po kolikáté už, ale oči té báby plakat nedovedou. Celá zkřehlá se vrací domů, poprvé říká domů, a tam nachází dopis, který ji vyzývá k nástupu do lázní. Zajímavé, říká si, takové babky nad hrobem už přece do lázní neberou, to asi zařídil primář, budu zřejmě opravdu výjimečný případ, a přemýšlí o tom, čím to je, že se ta nemoc vyléčila bez jakéhokoli přispění lékařů. Dobře si ještě pamatuje na tu třítýdenní agonii, kdy ji už všichni pochovali. Hned ji napadá, že v lázních bude mít všechno zdarma, takže možná pár korun ušetří, a má vztek na Xenii Šteplovou, že doma nenechala ani korunu. Musí to být nějaký nesmysl, vždyť do nemocnice přišla v polovině měsíce, musela mít ještě nějaké finanční rezervy, nežila přece jen z těch čistých chemikálií. Anebo když šla do špitálu, už věděla, že má zemřít, a určitě se chystala k tomu, co pak doopravdy udělala… Čarodějnice! Píšou na všech rozích, že je čarodějnice, každý se na ni tak divně kouká, nikdo se s ní nebaví, pokud právě nemusí, a když už musí, tak prohodí jen pás slov a rychle pryč. Co když byla opravdu čarodějnice? K čemu vlastně sloužila ta laboratoř? Vzpomněla si, že ji ještě pořádně neprohledala. Vytahuje zásuvku laboratorního stolu, všechny předměty klade na desku stolu a skutečně nachází balíček zabalený ve voskovaném papíře. V něm je jakýsi tenký svazek, zdá se, že je to knížka, ale když ji rozevírá, leží navrchu několik pětistovek a pod nimi několik složených zažloutlých papírů, začíná je pomalu pročítat a čím dál méně všemu rozumí. Čte výnos o tom, že Xenie Nekolová se dnem 26. července 1788 provdala za Adolfa Nedomu, pivovarského dělníka. Dáno na panství Rožmberském léta páně… Čte úmrtní oznámení Adolfa Nedomy ze dne 14. února 1822 a oddací list Xenie a Josefa Ratibořických ze dne 22. prosince 1824, úmrtní list Josefa Ratibořického z roku 1866, oddací list Xenie Novákové a Rudolfa Štepla z 16. prosince 1896, úmrtní list téhož Štepla, či vlastně pouze dopis z fronty první světové války. Pak už nic. Proč není nikde žádný křestní list? Šteplovi přece museli mít v roce 1901 dceru Xenii, ale nikde není o ní ani zmínka, proč schovávala listiny svých předků a nezanechala po sobě jedinou stopu, má pouze občanský průkaz? Ze zvědavosti si jej znovu prohlíží, uvědomuje si, že se dosud minulostí bývalé majitelky tohoto těla nijak nezabývala, a diví se, že ji to zatím nenapadlo. Možná, že by se jí tak mohlo podařit nalézt klíč k záhadě, možná, že má ještě nějaké příbuzné. Xenie Šteplová, rozená Nováková… Narozena 1901. Datum sňatku s Rudolfem Šteplem 16. prosince 1917, to je ale den, který je ve vojenském dopise uveden jako den Šteplova úmrtí… Helena prohlíží všechny doklady znovu a znovu, v občanském průkaze je uvedeno datum úmrtí Rudolfa Štepla v roce 1944, od té doby je Xenie Šteplová vdovou…

Písmena se jí zdají být neostrá, tak snímá brýle a náhle vidí jasně a zřetelně. Nasazuje si znovu brýle a text se stává úplně nečitelným. Dívá se bez brýlí z okna a s údivem zjišťuje, že už je vlastně nepotřebuje, že se jí zrak během několika málo dní zřetelně zlepšil. Pokrčí nad tím rameny, ukládá brýle do pouzdra a už si na ně ani nevzpomene. Bere peníze a jde si koupit nějaké šaty, aby v lázních nevypadala jako hastroš. Prodavačka sice není příliš ochotná, ale přesto se jí daří vyzkoušet si sametové zelené šaty, reflexivně vyhledává zrcadlo, a když vidí sama sebe, strne uprostřed pohybu, pak se zapotácí a hledá pevnou oporu. Vidí, že její tělo je nyní mnohem štíhlejší než před dvěma měsíci, vždyť je to pravda, ty šaty se jí zdály být úzké, ale prodavačka tvrdila, že jsou na její postavu jako šité. Strhává šátek a její hlava, při obchodu z nemocnice pokrytá prořídlými šedými vlasy, je nyní porostlá bujnou kšticí nádherných šedin, mezi nimiž probleskují tmavé prameny, Helena si uvědomuje, že čarodějnice kdysi musela být krásná, a ona sama že teď nevypadá na osmdesát, ale na takových… Ne, bojí se to odhadnout. Platí ty šaty a nechává si je na sobě, k tomu kupuje lehký vycházkový plášť, vždyť se blíží jaro, a lodičky, které by sice jako Helena Víšková neobula, ale šedesátnici Xenii budou vyhovovat. Staré šaty s lehkým srdcem hodila do popelnice, příliš jí připomínaly minulost.

Den odjezdu se blíží, město je už plné jara, Helena se toulá městem, její staré tělo nabylo netušených sil, chodí dlouhé hodiny, a neunaví se, a tu náhle stane, jako by jí nohy k zemi přikoval, a napolo s úděsem, napolo radostně sleduje muže, který kráčí naproti ní. Už už ho chce oslovit, chce se s ním uvítat, otvírá ústa, chce rozevřít náruč a pak si uvědomí děsivou skutečnost a ví, že si ji Pavel ani nevšimne. Má pravdu, prochází kolem, jako by byla vzduch, kdo by si také všiml neznámé babky. Pavel vleče velkou nákupní tašku, to nikdy předtím nedělal, žil s matkou, která se starala o domácnost, to tedy znamená… Znovu ji přepadá touha po ukončení života, ale překonává ji rychleji než předtím, raději balí kufr, ani do něj nemá moc co dát, a druhý den spěchá na nádraží.

Čtyři týdny v lázních uběhly až nečekaně rychle, Helena cítí, že její tělo nabývá dávno ztracené síly. Jednu dobu se domnívá, že se jedná o poslední aktivitu organismu krátce před smrtí, snaží se tedy užít života podle svého, chodí do cukráren, kavárny, dokonce musí být pokárána pro nedodržování denního režimu. Ale to má svou příčinu, seznámila se s Tomášem, urostlým padesátníkem, do kterého by nikdo neřekl, že může trpět tak banální chorobou, jako jsou žlučové kameny, ten muž jí čímsi imponuje, přestože je o tolik let starší (nebo mladší), Helenina duše je přece mladá a teď lituje, že není možné, aby jejich přátelství přerostlo v lásku. Nechávají se fotografovat na kolonádě a pár minut před tím, než Helena odjíždí, jí Tomáš vtiskne do ruky jeden hotový snímek a Helena je náhle omámená letmým polibkem na rozloučenou. Když se v kupé podívá na snímek, je roztrpčena, protože si myslí, že se nechal fotografovat s nějakou jinou ženou a snímky zaměnil. Ještě že jsou ve vlaku instalována zrcátka, Helena se dívá na svou tvář a nemůže tomu věřit, protože žena na fotografii je ona sama. Co se to se mnou děje, táže se sama sebe a nic nechápe, otáčí fotografii a na rubu vidí napsanou Tomášovu adresu. I ten kufr je lehký jako pírko a ty šaty jsou jí opět volné, vždyť je kupovala před měsícem. Když vystupuje, slyší za sebou nějaké hlasy, ani se nemusí otáčet, aby poznala, že slova sice nejsou určena jejím uším, ale hovoří o ní:

„Taková štramanda, a obléká se tak nemožně, jako baba…“

Stoupá po schodech ke svému bytu a ze dveří v přízemí vykukuje zvědavá hlava s natáčkami, nedůvěřivě ji pozoruje a odměřeně se ptá:

„Hledáte někoho?“

Helena se zarazí, už chce odpovědět, diví se, že ji správcová nepoznává, potom dostane skvělý nápad a odpovídá, že hledá Xenii Šteplovou, a správcová pálí od boku další dotaz:

„Vy jste její příbuzná?“

„Vnučka,“ žertuje Helena, ale úsměv jí tuhne na rtech, když slyší odpověď:

„No, hned jsem si myslela, že patříte do rodiny, ta podoba. Ale stará paní není doma, odjela do lázní.“

„Nevadí, mám klíče,“ šveholí Helena a bere schody po dvou, odemyká a už se jí ta domácnost nezdá být tak nevlídná. Teď jen lituje toho, že nemá zrcadlo, tuší, že se s ní dějí podivuhodné věci, něco, co ji uchvacuje, a něco, čemu vůbec nerozumí.

V noci klidně spí, ale k ránu, ještě je tma, se náhle probouzí, protože podvědomě cítí, že tady něco chybí. Vstává a odhrnuje závěs, vstupuje do laboratoře a marně hledá tu záhadnou světélkující láhev, ta však beze stopy zmizela, jinak je tu vše beze změny, nic jiného nechybí – rozhoduje se okamžitě. Druhý den dává všechno zařízení laboratoře včetně stolu i chemikálií odvézt, učitel z blízké školy jí děkuje a diví se, že za to nic nechce, ale Helena si už zařizuje i zbytek místnosti a diví se, proč ji to nenapadlo dřív. Pozoruje v zrcadle své nahé tělo, a kdyby nevěděla, jakou proměnou před čtyřmi měsíci prošla, hádala by si takových pětatřicet let, cítí, jak jí přímo lomcuje mládí, pozoruje své pevné boky, štíhlý pás, plné prsy a ví, že si opět bude muset pořizovat novou garderóbu, protože na ní znovu všechny šaty visí jako na strašákovi, jenže kde na to všechno brát peníze, ta nevelká částka už je vyčerpána, ještě že zítra přijde důchod. Jsou tu komplikace. Doručovatelka jí odmítá důchod vydat a trvá na tom, že si stará paní musí důchod převzít osobně. Helena jí to chce vysvětlit, pak si však uvědomí, že by jen mlátila prázdnou slámu, chvíli se sice ještě dohaduje, ale důchod musí být předán osobně, a listonoška odchází a Helena zůstává bez prostředků.

Přemýšlí o tom, co bude dělat dál, a nenapadne ji nic lepšího a nic přirozenějšího než nastoupit do zaměstnání, ale ani to není tak jednoduché, protože k tomu, aby ji někde přijali do práce, musí mít v pořádku občanský průkaz, a jediný průkaz, kterým disponuje, je občanka Xenie Šteplové, které se teď už vůbec nepodobá. Jde tedy na okrsek VB a žádá o nový občanský průkaz, ale tak se zamotá do otázek a odpovědí, že na chvíli vlastně ani sama neví, jak se jmenuje. A ona to skutečně neví a pak si uvědomuje, že o někom takovém, jako je ona, vlastně nemůže být v evidenci obyvatelstva záznam, odchází s nepořízenou a příslušník si myslí něco o potrhlé ženské. Pak si Helena vzpomene na fotografii, kterou jí dal Tomáš, a plná zoufalství vytáčí jeho telefonní číslo. Je ochoten ji přijmout, tak k němu jede a je uvítána slovy: „Vy jste ale omládla!“ a cítí, že to není jen poklona. Tomáš se během této noci stává první člověkem, kterému se odhodlá vypovědět celý svůj příběh. Ničemu se sice nediví, ale ráno se jí optá, jak to s tou pohádkou vlastně myslela, ale i tak jí dovoluje, aby u něho několik dní přebývala. Je naštěstí svobodný a pravděpodobně i bez závazků, ale Helena se na něho nechce nijak vázat, a po měsíci, když už svět dýchá létem, se znovu vydává na okrsek Veřejné bezpečnosti a tentokrát má pečlivě vypracovaný plán. Příslušník se diví, co tady vlastně chce, ale ona mu oznamuje, že už své skutečné jméno zná, a uvádí, že jmenuje Helena Víšková, příslušník listuje nervózně v kartotéce, pak vytáhne jednu z kartiček a dívá se na ni zlým pohledem:

„Helena Dvořáková, rozená Víšková?“

„Ano, ano,“ ochotně přisvědčuje Helena, příslušník si žádá dvě podobenky, ty má Helena pohotově a prožívá chvíli napětí, protože příslušník porovnává podobenky s předlohou na kartičce, ale ničemu se nediví, Helena platí pokutu s lehkým srdcem a za chvíli má v ruce potvrzenku, která jí na pár týdnů nahrazuje občanský průkaz. S bušícím srdcem překračuje bránu nemocnice.

„Vy?“ pokoušejí se zjevně mdloby o doktora Pánka. Sahá na ni, jako by tomu nevěřil. Říká mu, co má v úmyslu. Pánek krčí rameny a vede ji k primáři, i ten je v rozpacích a není příliš nakloněn tomu zaměstnat zdravotní sestru, která před půl rokem dala tak neočekávaně výpověď, ale je tak velký nedostatek zdravotnického personálu, že ve chvíli, kdy primář vydává předběžný souhlas s jednoměsíční zkušební lhůtou, se Helena cítí znovu na dvacet let a doslova vytančí z místnosti.

Tu noc tráví v garsonce Xenie Šteplové, protože se rozhodla, že se k Tomášovi už nevrátí. Je jí ho sice trochu líto, ale je teď mezi nimi věkový rozdíl nejméně třicet let a to se Heleně skutečně zdá příliš. Kolem půlnoci ji náhle přepadají prudké bolesti břicha, dlouhé hodiny se svíjí v křečích, plna úzkosti křičí do prázdných stěn, volá o pomoc, i když ji nikdo nemůže slyšet a je přesvědčena, že teď, kdy si myslela, že došlo k zázraku a znovu jí bylo dopřáno ochutnat slastí mládí, se vrátila zákeřná choroba. K ránu se však bolest vytrácí a Helena vstává po probdělé noci sice vysílená, ale s neztenčenou touhou vrátit se znovu na své místo do života, tam, odkud ji ta čarodějnice nemilosrdně vyštvala. S uspokojením zjišťuje, že neztratila nic z bývalé zručnosti, po třech dnech koná práci s přehledem a svědomitostí, které nikdy předtím nebyla schopna.

„Je tady nějaká tvoje příbuzná, leží na šestnáctce,“ říká jí jednoho dne Karla. Helena se diví, nemá přece příbuzné, Xenie Šteplová neměla v občanském průkaze uvedeny žádné potomky, tak si na její jméno zvykla, že si neuvědomila, že už vystupuje pod svým pravým jménem, o to větší šok však utrpěla, když stanula ve dveřích šestnáctky. Hned ji poznala. Stará, scvrklá, vrásčitá, unavená životem i nenávistí, jen tenký pramínek života ji ještě spojoval se světem, má za sebou osmdesát let a možná o mnoho víc, a má tu drzost stále ještě nosit Helenino jméno, když vlastně žijí už jen ty oči, které Helenu propichují vztekem a nenávistí.

Šestnáctka je Helenin rajón, nikdo jí tentokrát v práci nepomáhá. Stojí před nejtěžším okamžikem svého života. Není snadné najít žílu v té vrásčité ruce, stařena leží neklidně, neříká ani slovo, kdyby však mohla zabíjet pohledem, nezůstal by tu už nikdo živý. Helena cítí v konečcích prstů slabé brnění hned poté, co povolila škrticí gumu. Přitlačila na píst a hlava se jí lehce začíná motat, její vědomí začíná opouštět šedou mozkovou kůru a soustřeďuje se někam do nitra mozku, stéká po šlahounech nervů, ale Helena náhle ví, co má dělat, stačí trochu vůle, jen vyslat vstříc té prokleté síle svou životní jiskru, své mládí, své odhodlání, už se dá s nebezpečím bojovat a zdá se to být docela snadné. Helena vytahuje jehlu a dívá se do těch zlých očí, ale stařena leží bez jediného pohybu a oči má zavřené. Kdoví, co se v té chvíli honilo mozkem té záhadné ženy, nedověděl se to však už nikdo, protože o několik hodin později zemřela.

Helena stojí za známými dveřmi, slyší jeho hlas a chvíli dojetím nemůže promluvit.

„Pavle, otevři, tady je Helena.“

A slyší tlumenou odpověď:

„Ne, to ne… Ta přece zemřela,“ a Helena teď už má jistotu, že její místo je právě tady. Pavel nevěří svým očím a ničemu nerozumí a Helena ví, jak těžké bude všechno vysvětlit, potom překračuje práh bytu, který měl být a teď už se stane jejím, a oči jí padnou na dětskou postýlku.

„Kdo to je?“

„Přece náš Pavlík,“ žasne její muž a je přesvědčen, že se mu žena vrátila z blázince. Helena tiskne dítě k hrudi a pláče, chápe nyní úplně všechno.

Prochází bytem a hledá ještě něco, je přesvědčena, že to tady musí být, a také to za chvíli nalézá. Mezi kosmetickými potřebami, kterých je tu nepřeberné množství a je na nich znát časté používání, stojí prázdná skleněná láhev se zabroušenou zátkou a čistým štítkem. Škoda, říká si Helena, kdo ví, jaká neznámá síla je ukryta tady uvnitř, možná, že mohla přinést lidem štěstí, a zatím způsobila tolik soužení.

Hází láhev do popelnice a sklo se tříští na stovky drobných úlomků. Na chvíli se zamyslí a potom hází dovnitř ještě klíče od bytu Xenie Šteplové.

Teď jen zapomenout.

Jedna ku jedné

Šimon šlapal po květinách zcela bezohledně. Pod jeho nohama se ty dlouhé stonky, doposud stojící bez jediného pohybu ve své svislé strnulosti, tříštily s tichým hřmotem, lámaly se na kousky, drtily na prášek. Nakopl pampelišku; nažky lehce zazvonily, a místo aby se rozlétly do širého světa šířit dál svůj druh, s tichým svištěním zapadly do zelené trávy, která také nebyla travou, ale na rozdíl od květin se pod tlakem bot jen ohýbala a po chvíli pomalu, s jakousi opožděnou pružností, vstávala.

Ta spoušť na rozkvetlé louce nikomu nevadila. Kam až oko dohlédlo, nespatřil živého tvora, jen pod nevysokou mezí se krčil králík. Nehybný, se skleněným pohledem, stejný jako všechna zvířata, která Šimon v posledních dnech zahlédl. Přeskočil příkop a stanul na šedi asfaltu. Ucítil, jak se mu podrážky zvolna boří do pružné masy připomínající aspik. Už tu hmotu také ochutnal, ale silniční povrch byl nejedlý. Měl sice nasládlou chuť, ale nedal se žvýkat. Snad až za čas zestárne… Kdoví.

Nu, po silnici to dál nepůjde. Mnohem lépe se cestovalo po dálnici, beton byl tvrdý a měl neobyčejně nízký koeficient tření, jako by jel po dřevě. Teď, když už se konečně blížil k hranicím, musel dálnici opustit a vlastnosti asfaltu ho zklamaly. Ani za hranicemi to určitě nebude lepší, jak si pamatoval, až do Prahy o jiný povrch nezavadí, pokud nebude uvažovat ty zbytky dlažby při průjezdu Plzní.

Vytáhl kolo z příkopu.

Když před třemi týdny objevil obchod s jízdními koly, vnuklo mu to nápad. Chodil dva dny kolem, než všechno promyslel, než dospěl ke konečnému rozhodnutí. Ti všichni kolem už mu šli strašlivě na nervy, a přestože Šimon nebyl nesnášenlivým typem, nesnášenlivým se ukázalo celé to prostředí. Jeden nenáviděl druhého, snad si navzájem záviděli i to své společné neštěstí, ale současně mohl u mnohých vytušit nespokojenost s tímto stavem, a tak se s nimi snažil domluvit, v těch chvílích by se však nejspíš dohodl s tím Eskymákem, s nímž ještě nikdo nenašel společný jazyk a Šimon mu sám pro sebe říkal Nanuk. Eskymák vypadal spokojeně, byl klidný, vyrovnaný, nevadila mu ani nezvyklá teplota, jen po několika dnech odložil svůj sobí kožíšek, usmíval se na kdekoho a nikdy neváhal podat pomocnou ruku. Jazykové přehrady však zatím byly značné.

I s tím Japoncem, který trochu lámal angličtinu a jmenoval se nějak jako Jamazuka, by byla rozumná řeč, chodil stále ve svých firemních montérkách s oslnivě žlutou reklamou vyvedenou nečitelnými japonskými znaky na hrudi, z kapsy mu vyčuhovalo posuvné měřítko, tedy pravé posuvné měřítko, a proto bezchybně funkční, a Jamazuka si dobře uvědomoval, jakou má vzácnost, a nenechal si na ně sáhnout. Právě Jamazuka pomohl Šimonovi uvést do provozu jízdní kolo. Když ho pak Šimon vyzval, aby jel s ním, chvilku zaváhal a pak odmítavě zavrtěl hlavou. Důvod byl nasnadě. Malá snědá dívka v půvabných šatečkách, původem snad z Filipín, snad z Indonésie, která k Jamazukovi přilnula hned od prvního dne spíš láskou dcery než milenky. Děvče bylo neuvěřitelně plaché, před každým jiným mužem prchalo, a když ji jednou vzali na testy, vrátilo se nervově zhroucené. Snad i proto ji podrobili tomu otravnému procesu pouze jednou, zatímco jiní si ten psychický kolotoč vyzkoušeli i pětkrát.

S Evropany, s nimiž se Šimon mohl domluvit nejlépe, protože uměl obstojně rusky a německy, trochu anglicky, bylo navázání kontaktů snad nejtěžší. Pokud mohl zjistit, byla ve skupině jedna Francouzka, Ital, Seveřan a pravděpodobně Jihoafričan, neboť jeho slova měla germánský přízvuk, což Šimon poznal bezpečně, ale nevěděl, kam tu řeč zařadit. Domyslel si, že jde o afrikánštinu, až poté, co stařec ztropil skandál, když se s ním dal bezděčně do řeči urostlý černoch pleti černější než eben.

Ve skupině jich bylo kolem osmdesáti. Šimon se nikdy nesnažil o přesnou evidenci, i když cítil, že v budoucnosti bude nutné tuto společnost nějak zorganizovat. Napočítal asi dvanáct dětí, mezi nimi pak jedno úplné nemluvně, jehož se ujala kyprá Mexičanka, ostatní se pak mohly v určitých mezích o sebe postarat samy, a v tomhle světě se stálou teplotou třiadvacet stupňů Celsia, bez počasí, pohybujících se strojů i nebezpečných zvířat jim snad nemohlo vůbec nic hrozit. Jen od lidí. Děti byly snad nejdružnější, porozuměly si brzy, utvořily uzavřenou skupinu a Šimonovi připadalo, že si bez dospělých vystačí, ti starší chlapci v pubertálním věku rozhodně ne, ale sedmiletý hoch, kterého Šimon jednou objevil v koutku s očima plnýma slz, ten stále ještě útěchu a matčinu náruč potřeboval, bál se to však přiznat veřejně.

V produktivním věku jich byla asi polovina, zbývali pak ještě starci, na těch však bylo nejvíc cítit beznaděj nad bezvýchodností jejich postavení.

Šimon vytáhl nohy z rozbředlého asfaltu a stanul na krajnici. Původně byla písčitá a docela dobře ho unesla. Poskočil. Všechno se zdálo být v pořádku. Znalecky přezkoumal, zda jsou pneumatiky dostatečně tvrdé, a usoudil, že takových dvě stě či tři sta kilometrů ještě vydrží, než je bude muset vyměnit. Nasedl a rozjel se po pravé krajnici. Musel se usmát, když si uvědomil, že bezděčně a teď už zcela bezdůvodně dodržuje stále pravidla silničního provozu. Po krajnici se jelo poměrně dobře, písčitý povrch se nelepil a pláště se nebořily, musel však vynaložit mnohem větší námahu než na betonové dálnici.

Znovu zapochyboval nad tím, zda jeho cesta, či spíše útěk, má nějaký smysl, pak ale zaťal zuby a přidal. Nebyl první, kdo skupinu opustil. Nejdřív se vypařil Shylock – tak mu Šimon říkal – snad to byl Řek, snad Žid, ani jemu nerozuměl, když spustil svou hatmatilku. A že toho něco namluvil. Šimon ho spatřil v době, kterou si určili jako noc, jak se proplížil tiše nádvořím, naložil svůj ruční vozík, který mu pomohl sestavit Japonec, až po okraj cihlami, a pak celý zmožený zmizel za vraty. Daleko s tak přetíženým a primitivním zařízením ujet nemohl, myslel si Šimon, ale Shylocka pak už neviděli. Kdyby celá situace nebyla tak tragická, připadalo by to Šimonovi k smíchu. To procházeli bez cíle prázdným městem a narazili na banku. Byla otevřená, protože hodiny ukazovaly, jako ostatně vždy, šest minut po jedenácté. Snad jen ze zvědavosti vešli dovnitř. Šimon se procházel mezi pulty, před nimiž se dala vytušit čekající fronta zákazníků, za napůl staženým okénkem mi představil věčně ochotného úředníka, na stole viděl pohozené spisy, formuláře, razítka, tužky, propisovačku s reklamou kačera Donalda, a nad tím vším úplně zbytečně svítila zářivka, obrazovka terminálu vykazovala stav účtu teď už nepřítomných zákazníků. Šimon uvažoval nad tím, jak tu zářící, a přesto nefungující obrazovku uvést znovu do chodu, pochyboval, zda se to vůbec někdy podaří, zkoumal ten malý počítač ležící vedle, jehož jedna klávesa byla stisknuta, jako by ji hladil prst člověka, a vtom se vyhrabal ze sklepa ten Žid a vlekl cosi pod paží zabalené jen v kusu hadru a celý rudý se pachtil pryč, ven, na ulici, na nikoho se ani nepodíval, před dveřmi však zakopl a ten těžký předmět, celé to jeho vzácné tajemství, se vykulilo ze zámotku a těžce cinklo o kamennou podlahu. Šimon poznal zlatou cihlu.

Za Shylockova nepopsatelného kvílení se všichni odebrali do sklepení, kde se čas neuvěřitelnou náhodou zastavil v době, kdy byl otevřen největší trezor. Snad tuna zlatých cihel tam v matném svitu zářivek čekala na toho, kdo si je odnese na denní světlo. Šimon se musel usmívat nad tou jejich mamonářskou touhou vlastnit trochu toho lesklého kovu a jen se ušklíbl, když se vrhli na poklad v dané situaci naprosto bezcenný, jen Shylock pobíhal kolem, lomil rukama a cosi koktal, a nebylo těžké ani při té jeho hebrejštině pochopit, co asi huláká, nikdo mu však nevěnoval nejmenší pozornost. Snad jen ta hezká Francouzka, Michelle, se nezdála být okouzlena matným leskem zlata, které stejně jako všechny předměty anorganického původu bylo pravé. Přehrabovala se v malé skříňce v zadní části trezoru a nikdo z těch, co lovili zlaté cihly, si jí nevšímal. Strkali do kapes balíky bankovek, které neměly ani cenu materiálu, na němž byly natištěny, a nedali pokoj, dokud všechno nevynosili ven a neukryli tam, kam k jejich majetku nikdo nemohl.

Večer – dá-li se tak říkat době, na níž se dohodli ti, co měli jdoucí hodinky – přišla Michelle mezi ně a v modrém třpytu zářivek svítila jako drahokam, a ona také drahokamem byla, protože ji od hlavy až k patě pokrývaly blyštící se šperky, jen samé zlato a diamanty, neboť jinými materiály opovrhla, měla je všude, ve vlasech, kolem krku, v uších, kolem pasu i nohou. Je docela svůdná, napadlo Šimona, a teprve teď si všiml, že kromě těch šperků na sobě už nic jiného nemá. Její krása však byla oslnivá, některé z žen, které se už chystaly jít spát, vstaly okouzleny i zbledlé závistí. Michelle pohodila vyzývavý úsměv směrem ke skupině mužů, nechala po sobě ještě chvíli přejíždět ty zkoumavé pohledy, a pak zmizela tam, odkud přišla, ale to už si byl Šimon jist, že noc nestráví sama. Zajímavé, za chvíli se ztratil právě ten Afrikánec.

Z kopce jelo kolo téměř samo, jen jednou musel Šimon zastavit, slézt a pomalu tou blátivou rosolovitou směsí obejít auto, které zastavilo, snad pro poruchu, přímo na krajnici. Otevřená kapota, špinavý hadr na bloku válců, dvě vyšroubované svíčky a otevřené víčko rozdělovače hovořily jasnou řečí. Jak snadné by teď bylo sednout za volant, otočit těmi klíčky visícími zbytečně v zámku, sešlápnout spojku, zařadit rychlost, mírně přidat plyn a pohodlně odjet. Zatím však ani jediné vozidlo, které prozkoumali, nebylo pojízdné.

Nepohybovalo se ani to kolo, na němž právě cestoval usilovně k severovýchodu. Nepracovalo stejně jako všechny ostatní stroje. Šimon ještě teď cítil tu hrůzu, jež jím projela ve chvíli, kdy vzal do ruky obyčejné nůžky volně ležící na stole. Byly z jednoho kusu kovu, červík šroubu byl pouhou rýhou… Nůžkami se nedalo pohnout, dřív by je zlomil, než by stříhaly. Právě tak to bylo i s ostatním nářadím – kleštěmi, posuvnými měřítky, ale i klikami dveří. Matice srůstaly se šrouby svými závity do jednoho kusu. Pokud však matice a šrouby našli zvlášť, daly se docela dobře sesadit a rozebíratelný spoj pracoval bez závad. Šimon nůžky nutně potřeboval, vlasy mu za těch pár měsíců přerostly přes únosnou mez a se svým dost výrazným bezvlasým prostorem těsně nad čelem a dlouhými vlasy vyrážejícími ze zátylku začínal působit groteskně. Ne, na vzhledu mu tolik nezáleželo, tady vlastně nezáleželo na ničem, ale snažil se zachovat si svou důstojnost, nerad se zbavoval pocitu, že by už neměl být člověkem, ale pouhou rekvizitou. K tomu potřeboval nůžky. Poradil si. Navštívil zdravotní středisko v tuto denní dobu pochopitelně otevřené. Měl štěstí, v prosklené skříni objevil spoustu sterilovaného lékařského náčiní, mezi tím i několik nůžek. Dobře věděl, že zdravotnické nůžky se dají rozebírat, a tak získal sice nedokonalý, ale přece jen kadeřnický nástroj.

S uspokojením i s jistým neklidem zjistil, že injekční stříkačky, pokud byly rozložené, pracují bez závad. Hodit se mohly i četné skalpely, tampony, obvazy, i léky, vše naházel do objemné kožené brašny a odnesl tmavému Američanovi, od něhož se dověděl, že je lékařem, ale mohutný mulat nesnášel trpkou životní změnu právě nejlépe. Pokrčil nad tím rameny. Léky pravděpodobně nebyly tím, čím měly být, ostatní náčiní i obvazy snad mohly sloužit, ale pak se na Šimona doktor pátravě podíval a tichým hlasem ho upozornil, že za celou tu dobu, co jsou tady, nikoho nezabolel ani zub, a se Šimonem se znovu zatočil svět.

Čím dál, tím méně tomu všemu rozuměl.

Když zabránil tučnému Malajci, aby propíchl nožem křehkého Číňana, když Shylock zmizel i se svým pokladem a Afrikánec se svou Michelle, když se jeden po druhém začali trousit pryč a ani děti se na „noc“ nevracely domů, pokud se tomu příbytku vůbec dalo říkat domov, zjistil Šimon, že ho mezi nimi vlastně vůbec nic nedrží. Dal se do sestavování jízdního kola. Bicykly vystavené ve výkladních skříních zářily novotou a lákaly k nasednutí, kola se však neotáčela, pedály se nedalo pohnout, řetěz jenom pružil a řídítka byla osazena napevno. Skladiště však přetékalo náhradními díly, našel skutečně všechno, i když ložiska musel dávat dohromady po kuličce. Do dnešního dne by však nebyl hotov (scházel mu přece jen ten správný technický fortel), kdyby mu nepomohl všeuměl Jamazuka. Do čtrnácti dnů kolo jezdilo a mělo i měnič převodů.

V tu dobu starý Australan zjistil, že v lahvích, na jejichž etiketách byly květnatou němčinou vychvalovány výtečné vlastnosti jakéhosi ředidla, je čistý alkohol. To rozhodlo. K ránu opustil Šimon opilou společnost a vydal se na severovýchod. Domů… Domů?

Když vyjel, dobře věděl, že nakonec by se jistě vydal na cestu i pěšky, ale na kole těch tři sta padesát kilometrů bude přece jen rychlejší.

Jedl konzervy. Chutnaly ještě ze všeho nejlépe a snad se někdy podobaly i tomu, co naznačoval obal. Chutnaly však všechny stejně. Ostatně všechno, co kdysi bylo potravinami, se dalo jíst, ale složení těch materiálů i jejich chuť vzbuzovaly občas nedůvěru. Pil vodu, té byl všude dostatek. Všude kolem lidé zanechali spoustu otevřených kohoutků, neboť v jedenáct hodin a šest minut se mylo nádobí, proplachovaly se sklenice v restauracích, vařilo se, kropily se zahrádky. Kohoutky nešly zavřít, vytékala z nich neustále voda pocházející z neznámých a patrně nevyčerpatelných zdrojů. I v řekách a potocích nacházel vodu, a co bylo zvláštní, bez všech nežádoucích zplodin civilizace, a právě tak čistý byl i vzduch, což si uvědomil ve chvíli, kdy vystoupil na zvonici jednoho kostela, aby se dalekohledem (sklo bylo anorganického původu, a proto pracoval přístroj bez závad) prozkoumal okolní krajinu. Alpy měly být podle mapy ve vzdálenosti asi sto padesáti kilometrů, a přesto dokázal rozeznat spoustu detailů na bělostných štítech, snad i každou skálu. Šimon to dlouho nemohl pochopit, než se dovtípil, že si prohlíží krajinu v absolutně čistém vzduchu.

Byl zvědav, zda právě ten čistý vzduch je příčinou toho, že jsou všichni naprosto zdrávi, a sestavil si jednoduchý mikroskop, dětskou stavebnici, ale zvětšoval dostatečně. Voda se zdála prostá mikroorganismů, právě tak nenašel žádný život v prachu ani v půdě na polích, ale když odebíral vzorky poblíž jejich dočasného příbytku, stále častěji objevoval bakterie a další mikroorganismy, a mnohé z nich byly živé. Nechápal to, protože jinak všechna zvířata, která našli, byla pouhými kopiemi života, a ta, která v jedenáct hodin a šest minut byla v pohybu, ze světa zmizela, život však nakonec nalezl tam, kam jej zavlekli oni, lidé, z nichž každý sám je kolonií mnoha milionů nejrůznějších potvůrek. Vyvolalo to v něm smutek i naději. Nebezpečné zatím nejsou, a pokud člověk vyhyne (a nemá k tomu daleko), je tu jakási záruka, že právě z těchto organismů jednou může vzniknout nový rozum. Pokud ovšem nedojde k jiným nepředvídatelným událostem.

Když odjížděl, pyšnila se jejich komunita několika desítkami individualistů, každý se obklopil nesmírným majetkem, jenž mu v podstatě nebyl k ničemu, neboť elektronické přístroje mohly sloužit nanejvýš jako efektní dekorace. Chodil od jednoho k druhému a pokoušel se je přesvědčit slovy i posunky, že jejich individualismus a izolace bude počátkem jejich konce. Doktora našel ležet na nafukovacím lehátku v bazénu u přepychové vily. Vrata střežil lehký kulomet, opodál stála úhledná pyramida ručních granátů, pod přístěnkem objevil Šimon skladiště automatických pušek americké výroby. Až do té chvíle neměl ani tušení, že v okolí měla své sídlo jednotka armády a že doktor má takovou zálibu ve zbraních. Prohlédl si ty těžké kusy zblízka. Tyhle modely sice neznal, ale s kulometem se na vojně zacházet naučil a tenhle typ vypadal podobně. Nemusel si dělat násilí, závěr nešel rozebrat a nábojový pás dovnitř nezasunul. Obdobné to bylo s granáty, tam se pro změnu nedala vytrhnout pojistka. Všechno to ale bylo zneklidňující – co když si někdo zamane sestavit zbraně z jednotlivých dílů, právě tak jako on sestavil jízdní kolo? Pak už postačí sehnat jen výbušnou náplň do nábojů, a střelný prach je směsí tak jednoduchých sloučenin, že… Rozebral nožem jeden náboj, jeho obsah vysypal na beton a škrtl zápalkou. Dřívko sice nehořelo, ale hlavička odpovídala svému vzoru. Střelný prach zasyčel, vzplanul a ve zlomku sekundy shořel. Šimon si třel popálené prsty.

Doktora nechal spát, tušil však, že mohou nastat nepříjemnosti.

Shylock spal na zlatých cihlách a hlídala ho celá symbolická zoologická zahrada. Kdoví odkud přivlekl dva nehybné psy velikosti i tvaru dogy, větší tele, a dokonce středně velkou kočkovitou šelmu. Obklopil se těmito neživými strážci pokladu snad v bláhovém domnění, že mohou někoho odradit od nekalého úmyslu. Šimon se usmál, když zjistil, že Shylock je ke zlatému lůžku přivázán.

Na všechny dolehla celkem pochopitelná deprese a každý na ni reagoval po svém, většinou útěkem před lidmi, jejich samota se prohlubovala a vyvolávala další stresy, jenom z Michelliny vily se ozývalo bujaré veselí, protože mladík pocházející odkudsi z Polynésie třímal v ruce kytaru a mimo dvou křepčících dvojic našel Šimon ještě desítku jedinců povalujících se po zahradě v různých stadiích opilosti.

Ne, tady nemá co pohledávat. Odjel tam, kam se snad ani netoužil podívat, ale kam ho to pořád táhlo. A on byl vlastně jediný, kdo to měl tak blízko domů. Pokud tomu, co tam najde, bude možné říkat domov…

Jel z táhlého vršku a chvíli dal odpočinout unaveným svalům, a byl překvapen, když se před ním objevila zdvižená pruhovaná závora a na zdi nevelkého stavení spatřil český nápis. Ne, ani tady nikoho neviděl, a hranice byly už jen pomyslné. Celnicí právě „projížděl“ velký nizozemský kamión. Z naší strany čekalo šest dalších nákladních vozů a dlouhá kolona osobních aut. Šimona zamrazilo, když pod otevřenými dvířky kamiónu LIAZ spatřil ležet na zemi rozevřenou náprsní tašku. Asi ji řidič držel v ruce, když…

Zvláštní, že teprve tady na něj tak silně dolehla skutečnost, že na každém kroku nachází stopy činnosti lidí. Popelník a v něm dvě cigarety s rozžhavenými ohníčky. Rozžhavenými jen na pohled, teplota toho žáru byla stejná jako teplota okolí, tedy třiadvacet stupňů. Ostatně teplota byla jednou z mála veličin, které dokázali změřit – rtuť se v trubicích, jež snad byly doopravdy skleněné, pohybovala jako v přirozeném prostředí. Měřily ovšem jen rtuťové teploměry, moderní elektronické přístroje selhávaly a ukazovaly stav, jaký byl v jedenáct hodin a šest minut.

Na psacím stole uvnitř celnice ležela jakási evidenční kniha rozevřená asi uprostřed a vnitřní list se tyčil vzhůru v jakési nepřirozené zkroucenosti. Právě tak, jako by jej někdo té chvíli obracel. Ten pohyb už nedokončil. Sluchátko telefonu se volně vznášelo ve vzduchu na hadovitě zakroucené šňůře. Kdyby někdo seděl tady na té židli, měl by je právě u ucha. Šimon je zkusil vzít do ruky. Šňůra si podržela svůj tvar a nepovolila. Kdoví, z jakého vlastně teď byla materiálu, uvažoval, když se šňůra i se sluchátkem rozechvěla ve zběsilém rytmu.

Prostudoval nástěnnou mapu republiky. Ještě dvě stě kilometrů a bude doma… Jak těžko se mu na to myslelo. Nedovedl si představit, co ho tam vlastně čeká, nevěděl ani, zda Prahu najde, nikdo z nich přece netušil, jestli náhodou neexistuje místo, kde by svět náhle skončil. Všude kolem viděl malebnou pahorkatinu, snad lehce skropenou deštěm, připadalo mu, že se pružný asfalt začíná blýskat. Příznaky konce světa nikde nezaznamenal, a byla by to taky smůla, kdyby právě tady, kousek před cílem…

Otevřel lednici, ve výparníku našel silnou vrstvu ledu. Nevšímal si toho, že ten led má třiadvacet stupňů, i když se jednalo o skutečnou vodu. Dal se lámat. Kousky vkládal do úst, kde zvolna tály, ale nechladily. Dobře se jimi zaháněla žízeň, o něco lépe než vodou, která tekla z kohoutků, ta byla přece jen teplá. Sice se snadno daly vyrábět chladicí směsi, soli byl dostatek, ale tyhle experimenty ho už přestaly bavit. Zdály se samoúčelné, tím spíš, že je vlastně dělal jen pro sebe. Kromě ledu objevil ještě láhev plzeňského, balíček salámu a kelímek s vlašským salátem. Neodolal a zkusil láhev otevřít. Šlo to, ale nápoj, přestože měl příslušnou barvu, nepěnil a ani jeho chuť neodpovídala Šimonovým představám. Nedopil ji. Snědl salám, který byl bez chuti. Rozhodl se, že tady na hranicích přespí, protože nastala doba, která měla být nocí. To monotónní světlo unavovalo svou stálostí a všudypřítomností. I čas na hodinách se neměnil… Vlastně měnil. Šimon si náhle všiml, že hodiny ve služební místnosti ukazují jen dvě minuty po jedenácté. Možná to byla náhoda, ale co když ne? Co když se čas na světě nezastavil ve stejný okamžik?

Pomyslel si, že vlastně měli štěstí, že se octli na denní straně planety. Jak by jim asi bylo, kdyby kolem byla nekonečná temná půlnoc? Jak by se asi vyrovnali s touto skutečností, když vznikají takové potíže za bílého dne? Je to opravdu náhoda, že jsou právě tady, a ne někde jinde, že je poledne, a ne půlnoc? Nevěděl, ale prostory, které měly být temné, temné skutečně byly, a jen tam, kde si někdo právě svítil nebo kde bylo trvalé osvětlení, mohli bez potíží vidět.

Zatáhl rolety a natáhl se na tvrdé lůžko. Kupodivu spával dobře, a tak se mu i tady záhy podařilo usnout. Jen si ještě chvíli maně přehrával ty kritické chvíle, kdy náhle zmizel svět jako takový, svět, jaký znal on i všichni druzi v jeho neštěstí, a kdy se octli někde. Kde, to nikdo z nich netušil, jedno však považovali za jisté. Nebyli na Zemi, nacházeli se ve světě, který se odlišoval od přirozené reality natolik, že teď, v klidu pozemského dne, si už téměř nedokázal vybavit, jak to tam vlastně vypadalo. Byl to svět impozantní, fascinující, strojově dokonalý, ale především – nelidský. Nikdy se nedověděl, jak vypadali ti, kdo se jich zmocnili, nikdy se neměli dovědět, k jakému účelu potřebovali namátkový vzorek obyvatel Země. Snad z téhož důvodu, z jakého sbírá entomolog hmyz, aby o něm napsal vědeckou publikaci. Nikdo se s nimi nebavil, drželi je odděleně zavřené v jakýchsi kójích, které sice poskytovaly všechny životní potřeby, ale chyběl jim rodný svět, chyběli jim lidé, neměli pocit svobody. K životu potřebovali nutně Zemi. Snad se po čase začali únosci podivovat tomu, jak je jejich nový vzorek neklidný, jakou projevuje nespokojenost či odchylku od běžného normálu, patrně reagoval jinak, než si představovali, a tak začali pátrat po příčině toho jistě nežádoucího jevu.

Brali je na testy.

Šimon neviděl toho, kdo s ním rozmlouval, a bylo možná mimo lidské schopnosti spatřit někoho takového, pochopit ho, porozumět si s ním. Podvědomě cítil, jak se ten neznámý namáhá, aby se dostal do souladu s myšlením tvora tak jednoduchého, jakým je člověk. Ale Šimon mu bez zábran řekl všechno, co si o tom myslel. Neprojevil jiné přání než vrátit se na Zemi. Bez ní se usouží steskem. Tak nějak mu to přece podal a doufal, že formuloval své přání zcela jednoznačně. Určitě v podobném smyslu s nimi hovořili i ostatní, nikoho přece nemohlo bavit existovat v nudné prázdnotě.

A tak jednoho dne bylo jejich přání splněno. V noci, když spali, je přenesli sem. Mohli se zbláznit štěstím, když se postupně probouzeli uprostřed náměstí nevelkého malebného městečka, když viděli domy, ulice, květiny… Jejich štěstí trvalo jen několik minut, než poznali, že tato Země není tou Zemí, po které toužili, že tato Země není ničím jiným než na pohled dokonalým modelem, téměř k nerozeznání věrným ve všech detailech.

Modelem v měřítku jedna ku jedné…

Ráno vyměnil pláště, přece jen se sjížděly rychleji, kaučuk nebyl kaučukem, i když vzdušnice tlak držely. Pak se vydal na další cestu. Teď už to bylo mnohem těžší. Předtím projížděl cizí zemí, německé nápisy na plakátových stěnách, reklamách, výkladních skříních sice dokázal přečíst, ale iluzi domova mu nepřinášely, teď vnímal podvědomě vše, cítil důvěrně známé prostředí, a teprve teď na něj začala doléhat ta neustálá pustá prázdnota, chyběli mu lidé, všude ležela jen krutá a neuvěřitelná samota.

Možná, že to nemysleli tak zákeřně, patrně vše vykonali v nejlepším úmyslu, ostatně kdoví, zda Země ještě vůbec existuje, zda nejsou skutečně posledními exempláři vyhubeného lidstva. V Boru zastavil u novinového stánku a poprvé po dlouhé době se začetl do něčeho jiného než do německých reklam. Kdysi měl za to, že datum musí odpovídat dni, kdy byli uneseni, pak však zjistil, že strávili v izolaci víc než šest týdnů, než byli vypuštěni do svého modelu. Všude kolem nich se „psalo“ datum sedmnáctého května. Okénko novinového stánku ho vítalo svou pohostinností i lidskou prázdnotou a skoro v něm probudilo reflex, aby si navyklou formulkou řekl o balíček spart. Nakonec to neudělal, protože by si sám sobě připadal směšný, sáhl po cigaretách a doufal, že budou přece jen víc k použití než ty ameriky povalující se tam o kus dál na každém rohu. Škoda, ani sparty nehořely a kouřit se nedaly. Lehce posvačil rosolovitou hmotu z konzervy s nápisem Uzený tuňák s vejci a jel dál. Chtěl před dalším odpočinkem dorazit do Plzně.

U cesty panáčkoval nehybný zajíc a lesy budily iluzi vůně mladého jehličí. Míjel desítky automobilů navlečených jako perly na šňůrce asfaltu, většina měla tachovskou poznávací značku, ale brzy čím dál častěji začaly vozy prozrazovat svůj plzeňský původ a nezřídka zahlédl i četné kombinace písmena A. Nu ovšem, je přece sobota a blíží se poledne. Ve Stříbře ukazovaly hodiny přesně jedenáct, v Plzni pak deset hodin padesát sedm minut. Vida, původní dojem byl tedy správný, může to tedy znamenat, že celou Zemi neokopírovali najednou, přece jen jim to nějakou dobu trvalo, možná že i celých těch šest týdnů, ale pak by to znamenalo, že je unesli už s tím úmyslem, aby je vysadili sem do umělých kulis a ponechali je sobě samým, a je docela možné, že celou dobu je pozorují nějací jejich významní vědci asi jako hemžení v mraveništi, a při té myšlence se pousmál. Vždyť celý ten gigantický globus může být obyčejnou školní pomůckou.

V Plzni přenocoval v Continentalu, vybral si nejluxusnější apartmá. Podle dokladů tam bydlel nějaký Švéd s rodinou, strčil si do tlumoku jeho mapu Bavorska, zdála se mu podrobnější a lepší než ty, které nacházel na pultech prodejen. Jinak ho v osobních věcech toho zazobance nic zvláštního neupoutalo. Postel nebyla tak měkká jak, sliboval její vzhled, ale to už bylo dáno principiálním nepochopením věcí ledabylým duplikátorem.

Už se necítil tak unaven jako po prvním dnu své velké cesty, opět přivykal tělesné námaze a ráno se probudil docela svěží. Kdyby tady aspoň člověka netísnilo to všudypřítomné bílé světlo, kdyby se obloha aspoň na malém kousíčku zamodrala! Posnídal jen tolik, co musel, nic mu pořádně nechutnalo, a za dvě hodiny už skřípěly jeho pedály na rokycanském náměstí, kolem poledne minul Hořovice, a když jeho hodinky dostihly čtyřku, najel na dálniční most v Berouně. Znovu pocítil, jak se mu třesou ruce, a měl tisíc chutí obrátit se a odjet někam, kde to vůbec nezná. Tady mu byl povědomý každý domek, každý keř, kolikrát jen tudy projížděl na služební cestu, kolikrát se svěřil této dálnici ve vlastním voze?

Ne, do Prahy toho dne nedojel. Přespal venku, ono to bylo stejně jedno, jestli spí pod širým nebem, nebo pod střechou, to širé nebe, ta šedivá kopule, to byla vlastně jen taková jakási nepochopitelná střecha, určující trvale stejné klima a stálou teplotu. Vlastně teplotu pro člověka ideální, uvědomil si, necítí ani teplo, ani chlad, energie není z těla zbytečně odváděna, na noc nepotřebuje žádné zvláštní přikrývky, žádnou izolaci.

Praha se na pohled nezměnila. Husté proudy vozidel v ulicích, tramvaje stojící v řečišti kolejí a postrádající svůj nezbytný řinkot, slepě zářící semafory na křižovatkách, majestátní Hradčany zrcadlící se v absolutním klidu Vltavy, Národní divadlo blýskající se do poledního času mokrou pozlacenou střechou. Určitě pršelo hustě, na chodnících se povalovaly spousty rozevřených deštníků, četné nákupní tašky, příruční kufříky, dokonce i slepecká hůl. Zvláštní, tam za hranicemi mu to nevadilo, tady si za každým předmětem představil člověka. Tak třeba tady určitě kráčel starší pán s deštníkem a diplomatkou, už tu není, jen jeho zavazadlo tvoří svérázný pomník jeho dávné přítomnosti. Na římsách se k sobě choulili šedí holubi, a až teď si uvědomil, jaké to je vlastně štěstí, že nikde nevidí žádného člověka. Oni vymodelovali jen neživé předměty a zvířata, která se v kritickou dobu nepohybovala; z těch vytvořili nehybné, zato věrné sochy. Vždyť ale v tu kritickou sekundu se musel najít alespoň jeden člověk, který se z hlediska modeláře nepohyboval, třeba spící nebo ten, kdo se náhodou někam zahleděl. Ne, člověka nepotkal. Možná to mělo jiný, neznámý smysl, ale byl skutečně rád, že byl toho setkání s neživými odrazy lidských bytostí ušetřen. Kdo ví, pak by se domů určitě neodvážil.

Ale to tedy znamená, že i když dovedou tvořit dokonalé kopie, jedno umění před nimi zůstalo zatím utajeno. Pravda, vzhledově je vše dokonalé, materiálem se při výrobě iluze příliš netrápili a o přežití zajatců je postaráno, nedokázali však okopírovat život. To bylo důležité poznání, nejsou tak všemocní, jak se zdálo, protože Šimon nepochyboval, že jinak by se to tu zvířaty jen hemžilo.

Pneumatika splaskla na Václavském náměstí. Nu, nevydržela. Má s sebou už jen čtyři rezervní pláště a nepochyboval o tom, že v Praze se nové sehnat nedají. Snad se nějak zpátky dostane, pokud ovšem bude mít sílu se vracet. Už nespravoval, vedl kolo vedle sebe a stoupal vzhůru k muzeu.

Ze záhonů na kamenných podstavcích vystrkovaly své pestré hlavičky tulipány. Šimon si připomněl, že tady vždycky kradl květiny, když se vracel domů později, aby si Blanku aspoň trochu usmířil. Rozklepala se mu kolena, věděl, že Blanku doma nenajde. Cvrnkl do jednoho květu: zazněl tenký skleněný tón. Nechal umělé kvítky, aby dál bezmocně trčely na prázdném náměstí. Propletl se hustou smečkou automobilů původně se ženoucích magistrálou na zelený signál a vytlačil kolo nahoru na Vinohradskou. Letmý pohled vrhl dolů k hlavnímu nádraží. Starobylá železná hala stála poslušně na svém místě jako památník zašlé slávy, model byl tak dokonalý, že kopíroval i vytlučená okna v kovových mřížích. Minul budovu rozhlasu a kolem antikvariátu zahnul do Italské. Antikvariát ho otevřenými dveřmi zval k prohlídce, ale zapudil nutkání podívat se tam, na to bude ještě dost času. Musí dojít domů, a to právě teď, když je k tomu definitivně odhodlán, později by to možná nedokázal.

Jeho modrobílá škodovka, poněkud zaprášená, parkovala na obvyklém místě. Pohladil karosérii. Neušpinil se, prach na karosérii splynul s lakem. Skrz prstenec volantu se podíval na tachometr. Nechápal to. Blanka za jeho nepřítomnosti ujela s vozem víc než osm set kilometrů. Zvláštní… Vždycky se bála sednout si za volant, jezdila jen tehdy, když ji k tomu přinutil, a teď takový kvantitativní skok. Kam to vlastně jezdila? Musela přece jezdit ona, kdo jiný?

Co se tu vlastně odehrávalo v době mezi jeho únosem a dnem kopírování? Pár dní na něj jistě čekali, určitě měli strach, když se nevracel z práce, druhý, třetí, čtvrtý den… Blanka telefonovala do úřadu, tam o něm také nevěděli. Bezpečnost vyhlásila pátrání po nezvěstném, ale s tím určitě moc nepospíchali, ale i kdyby hledali sebepečlivěji, Šimon se domů nevrátil. Jeho rodina zatím musela nějak žít.

Jak asi?

Šimon pokrčil rameny a vstoupil do domu. Ve schránce se bělaly noviny. Šimon je tam nechal, s napevno spojeným zámkem by si neporadil. Pomalu vyšlapal těch pár stupňů do druhého poschodí. Byl doma, a přece nebyl doma. Ty staré tmavohnědé dveře se jako obvykle leskly leštěnkou, nu ovšem, v sobotu se u nich nutně provádí generální úklid, a ten právě v lásce neměl… Vytáhl z kapsy klíče a zkusil je. Klíč vklouzl do zámku přesně, ale otočit se jím nedalo. Šimon se na to připravil a kovové páčidlo vykonalo v mžiku své.

Zul se. Kdovíproč zachoval ten rituál. Pak zvolna prošel po strakatém běhounu a vstoupil do obývacího pokoje. Nic se tu nezměnilo, nábytek nikdo nestěhoval. Blančina sbírka váziček stála na svém místě, knížky se úhledně krčily v regálech. Na konferenčním stolku našel dva šálky na pohled plné horké kávy, ale dobře věděl, že i to je iluze, ta tmavá kapalina má přece třiadvacet stupňů a rozhodně se nedá pít. Nu ovšem, je před jedenáctou, přestávka na kávu… Byla by to krásná idylka, kdyby…

Zajímavé, ty šálky jsou dva. Blanka tady má návštěvu, kohopak asi, nejspíš sousedku Grůhovou, ta se ráda vochomejtá všude, kde jí není zapotřebí, určitě trpí přesvědčením, že Blanka v těžkých chvílích potřebuje útěchu, a jeho žena je už taková dobrá duše, že se snese s kdekým, Šimon většinu sousedek nemohl vystát a i se sousedy se zdravil jen na půl úst. Když se kolem rozhlédl pozorněji, začal na modelu objevovat kosmetické vady krásy. Obývací pokoj znal přece dokonale, a tak si dobře všiml, že barvy na reprodukcích rozvěšených po stěnách jsou bledší než kdysi… Nebo si byt ve svých vzpomínkách zidealizoval?

Magnetofon v Petrově pokoji hrál, poznal to podle rozsvícených diod. Petra pochopitelně nenašel, ale stopy jeho přítomnosti viděl na každém kroku. Taška s učením hozená nepořádně tak, aby se o ni zakopávalo, na psacím stole rozevřená učebnice matematiky a rozepsané domácí cvičení, na podlaze počítač, na displeji nějací ufouni.

Šimon to nemohl vydržet, do očí se mu draly slzy.

Radši odešel do kuchyně, tam stopy po dětech nebyly tak markantní. V dřezu se povalovalo neumyté nádobí od snídaně, oběd se ještě nevařil, z vázy na stole se klaněly ubrusu tři tulipány, na lednici čerstvá hromádka dopisů. Prohlédl si tu korespondenci, obálka s úředním razítkem byla adresována jemu. Dočetl se, že Petr je přijat ke studiu na elektrotechnické průmyslovce. Nu, aspoň jedna dobrá zpráva. Ještě další dopisy na jeho jméno… Ty však jsou otevřené, to je divné, to Blanka přece nikdy nedělala, ale teď si třeba myslí, že než se Šimon vrátí, bude užitečné je otvírat, třeba chce najít nějakou stopu. Copak si teď asi o něm myslí. Doufal, že nic špatného. A on je zatím kdovíkolik světelných let daleko.

V koupelně svítila žárovka a z kohoutku bezhlučně vytékala voda. Jedna z té spousty lahviček s různými voňavkami byla otevřená a měla roznášet po okolí líbeznou růžovou vůni. Šimon nesnášel nepořádek, a proto lahvičku zašrouboval a položil na místo. Alena se asi chystala na svůj pravidelný víkendový výlet – kdoví s kým, kdoví kam… V poslední době už na ni neměl žádný vliv a děvče se přestávalo svěřovat. Vzal si štětku na holení, štětiny byly měkké a docela dobře použitelné, holicí strojek i čepelky, ty byly z čisté oceli a funkci jistě neztratily. Strojek vzápětí vztekle zahodil – nešlo jím manipulovat. Pak ho zvedl. Poznal, že je v něm založena jiná čepelka než ta, kterou se naposledy holil. Podivné, Petr se přece ještě neholí, tak kdo vlastně? Otevřel skříňku s toaletními potřebami. Přibyl tam jeden Barbus a dvoje wilkinsonky, Astry, které ještě v dubnu používal, byly ty tam. Trochu ho to znepokojilo. Pravda, chtěl přejít na jinou značku čepelek, ale to Blanka nemohla vědět. Marně se pokoušel rozpoznat, zda nechal žiletku ve strojku, nebo ji vyjmul, když se doma naposledy holil. Nevzpomněl si, ale náhle si začal podezřívavě všímat dalších detailů. V předsíni objevil nové pánské polobotky – takové nikdy nenosil. V ložnici pod polštářem našel pyžamo. Svoje pyžamo, už trochu zmačkané, ale určitě jiné než to, ve kterém spal doma naposledy.

Ne, to přece není možné. Snažil se to podezření zapudit. Blanka si přece v tak krátké době nemohla sehnat jiného chlapa, znal ji snad dost dobře, žili spolu skoro dvacet let…

Důkazy tu byly před ním jako na talíři. Šimon si začal vyčítat, že sem vůbec jezdil. Kdyby zůstal tam, kde ho vysadili, mohl mít aspoň krásné vzpomínky, takhle se mu všechny iluze zhroutily jako kurník při zemětřesení. Ten, kdo s Blankou popíjel před jedenáctou hodinou kávu, to určitě nebyla sousedka Grůhová, vždyť pod křeslem leží jeho pantofle! Ten drzý chlap si bez ostychu půjčuje jeho vlastní věci! Šimonem cloumal vztek a bezmocnost. Pokoušel se myslet na něco jiného, ale nešlo to, stále tady viděl mohutného svalovce, kterého si náhle vybájil ve svých představách, jak drtí jeho Blanku ve vášnivém objetí. Bezděčně, aniž si to uvědomoval, pátral po dalších důkazech. Ve světě, v němž se nyní nacházel, jeho činnost postrádala jakýkoli smysl, žárlivost byla vlastnost, kterou potřeboval ze všeho nejméně, ale byl jako smyslů zbavený.

Oči se zastavily na knihovně. Zvláštní, přibyly tady knihy. Tyhle by si sám koupil, jen čekal, až mu zbudou peníze, a trochu se bál, aby nezmizely z pultů. Nesvadba – Hledám za manžela muže. Tenhle svazek určitě neměl, když opouštěl Zemi. Vyjmul jej z regálu a prolistoval. Někdo, asi Blanka, tam vlepil jeho Ex libris. Takhle pečlivě to ale dělal jen on sám. Na zem vypadla zapomenutá záložka, kterou mu kdysi dávno v první třídě dělal vlastnoručně Petr. Kdo asi tu knihu četl? Blanka určitě ne, ta má jiné zájmy. Přelétl znovu regály, dvě tři další knihy také neznal, ale věděl, že přesně odpovídají jeho vkusu a že by je na pultě nenechal.

Stál s nohama na koberci, který nebyl kobercem, zíral do tapety s drobným vzorkem, kterou sám před třemi lety nalepoval, a napadlo ho něco neuvěřitelného, děsivého, strašlivého. Něco, co se příčilo lidskému chápání. Vylomil zásuvku z psacího stolu, měl tam malý zápisník. Nebyl to žádný deník, ten by psát nevydržel, ale občas si něco potřeboval poznamenat.

Zápisy, psané jeho vlastní rukou, končily 16. května…

Za posledních šest týdnů musel někdo vpisovat jeho vlastním rukopisem poznámky týkající se jeho vlastního povolání a jeho vlastního života…

Nerozuměl ničemu, ale mimo všechny pochyby to psal on sám. Ne, nikdo ho nehledal, nikdy se nikam neztratil, Veřejná bezpečnost po něm nikdy nepátrala. Těch osm set kilometrů na tachometru přibylo jeho vlastním přičiněním.

Tam někde daleko, na Zemi, žije Šimon svým klidným, nerušeným životem, uprostřed rodiny, se svou prací, svými denními starostmi. A zatím…

Co tedy dělá tady? A kdo vlastně je? Je on pouhou kopií, nebo kopie zůstala na Zemi? Obával se, že právě tohle se nikdy nedoví…

Oni toho dokázali mnohem víc, než si zprvu myslel. Velice dobře, přímo mistrovsky, uměli kopírovat i vytvářet život.

Ale k čemu to všechno je dobré? Přece to nedělají jen pro vlastní potěšení? Bytosti nadané takovou mocí nemohou mít tak zkratové jednání, nic nekonají beze smyslu, vytvořit planetu v měřítku jedna ku jedné, to určitě pro ně není levná záležitost. Musely je k tomu vést nějaké jiné, člověku nepochopitelné důvody.

S bušícím srdcem a zmatenou hlavou usedl právě do toho křesla, v němž tam daleko na Zemi, dne 17. května 1987 v deset hodin padesát sedm minut popíjel svou pravidelnou kávu. Usilovně přemýšlel, co počít dál.

Ani nevěděl, jak usnul. Snad únavou, snad vyčerpáním.

Probudil se docela klidný, už vyrovnaný a smířený s osudem. Věděl, že jeho rodině se doma nic zlého nemůže stát a nikdo ani nestrádá jeho nepřítomností. On sám si tady na vše nové, i na své neobvyklé postavení, musí přivyknout. Ne, v tomhle bytě žít nemůže. Byl by tu sám, navěky sám, i když ve svém rodném městě, které však už není jeho městem, v tomto bytě, který není jeho bytem. Je to jen duplikát, který se nedá používat, právě tak jako on sám. Náhle si byl téměř jist, že i on sám je takovým duplikátem. Skoro měl chuť říznout se do ruky a přesvědčit se, zda místo svalů nemá molitanovou vystýlku a místo nervů měděné kabely.

Něco si odtud musí vzít. Především nějaké knihy, brzy bude odloučen od českého prostředí a hned tak se sem asi nevrátí. Bude nucen žít tam, v cizině, ale i tam, kde jsou lidé. V tom malém městečku asi zůstat nemohou, měli by se přestěhovat o pár kilometrů dál, do Norimberku, tam jsou přece univerzity s knihovnami, v nichž je nepochybně shromážděno celé lidské vědění. Knihy jsou sice psány německy, což je jazyk, který ze všech osadníků nové země ovládá jedině Šimon, ale jistě se najdou i publikace v angličtině, francouzštině, latině. Především budou muset najít společný jazyk, je otázkou, zda němčina bude tím nejvhodnějším, ale náhoda je přenesla právě do německého prostředí. Pak trochu zapochyboval o svých myšlenkách. Je mezi nimi téměř polovina Asiatů, kdoví, jak to nakonec dopadne s jazykem na téhle planetě. Zatím si připadá jak na babylónské věži. On tu přemýšlí nad společným jazykem a absolutně neví, bude-li se vlastně někdo ochoten přizpůsobit, zda vůbec budou ženy ochotny rodit děti, jestli nedojde během pár generací k úpadku celé kolonie.

Ale je tu dvanáct dětí, zatím jsou ponechány svému osudu. Právě ty musejí být jejich budoucností. Kdoví, kolik života jim, dospělým, ještě zbývá. Těžko se domnívat, že je učinili nesmrtelnými, a ani po něčem takovém netoužil. Až však jednou Šimon i jeho generace zemře, nesmí tu zůstat tlupa polovzdělaných divochů, schopných se jen rvát o lepší místo na slunci.

Nevzal si toho mnoho, pár knížek, fotografie, zápisník, a pak si vzpomněl, že v koupelně svítí světlo. Tušil, že se sem už nikdy nevrátí, a připadalo mu to jako plýtvání. Ťukl do vypínače.

Byl to reflexní pohyb, dobře věděl, že žárovka svítí stálým svitem, energii bere zdánlivě odnikud. Ale pak si dal dohromady všechny souvislosti.

Proč vlastně ta žárovka pořád svítí?

Chtěl ji vyšroubovat z objímky, ale narazil opět na ten zatracený efekt spojitosti stejnorodých předmětů. Vztekle tou skleněnou baňkou trhl. Sklo se roztříštilo na prášek a on náhle držel v prstech wolframové vlákno, jež nadále udivovalo jasným monotónním svitem, a to i přesto, že bylo odpojeno od zdroje energie… Jakého zdroje? Proč doposud slepě věřil domněnce, že všechna ta rozsvícená světla kolem jsou zásobována energií z neznámých vzdálených zdrojů? To vlákno, které převaloval na dlani, mělo být žhavé jako roztavený kov, a zatím mělo stejnou teplotu jako atmosféra kolem. Ale zářilo dál…

Pochopil, že objevil něco, čeho si mohl a měl všimnout už dávno. Chtějí-li zachovat civilizaci, nemohou se obejít bez energie. Elektřinu dosud vyrobit neuměli a ani se o to nepokoušeli, vlastně ji nepotřebovali, stali se z nich tupí uživatelé absolutního blahobytu. Ale člověk je přece člověkem jen tehdy, pokud pracuje, pokud má jeho život nějaký cíl. Zahálka je cesta ke zbytečnému konci.

A teď je tady vlákno. Zářící vlákno. Jaké fyzikální vztahy platí v tomto světě?

A tu si vzpomněl na automobilové akumulátory. Tenhle svět je sice jiný, ale tolik už věděl, že předměty z anorganických látek jsou okopírovány věrně.

Vyběhl na chodník. O kus dál stála Lada s otevřenou kapotou. Její majitel, po němž tu zbylo jen pár montážních klíčů na mozaikové dlažbě, měl spoustu starostí se svíčkami. Šimon rychle vyhledal ve výbavičce rezervní žárovku a dva kusy drátu. Izolaci strhl zuby, nedbal toho, že mu z dásně vytryskla krev, a přiložil dráty ke kontaktům.

Žárovka se rozzářila.

Oddechl si. Žárovka mu vypadla z ochablých prstů a zakutálela se do kanálu. Nevadilo mu to. Na světě jsou milióny automobilů, v nich jsou milióny akumulátorů. Určitě nebude problémem je dobíjet. Právě nalezl zdroj elektřiny, rázem se dostali z doby kamenné do dvacátého století. Jsou obklopeni nesmírným počtem elektronických přístrojů. Zatím nikdo z nich neví, jak se budou chovat pod proudem, kdoví, zda se rozběhnou elektromotory, počítače by však měly šlapat bez problémů, magnetofony snad poté, co se podaří vyřešit pohon. S Jamazukou to určitě dokážou, a až i ostatní uvidí, že se jim daří návrat k opravdovému životu, určitě se přidají.

Jednou ovládnou i tento svět.

Pohádka o Marťanu Kukačkovi

To odpoledne, kdy se Marta vrátila z lázní, mělo být v jejím životě tím nejsmutnějším. Jen obtížně si představovala, jak po příjezdu předstoupí před Hynka a klidným hlasem mu oznámí to, co jí sdělil dnes při propuštění doktor Zezula, že totiž všechny ty procedury, vyšetření, operace byly víceméně k ničemu a že její prvořadá touha, v níž dlouhá léta viděla smysl svého života, je nesplnitelná, a že není vlastně ani naděje k tomu, k čemu se za dlouhých bezesných nocí odhodlala, neboť lékař krom toho navíc oznámil, že by vůbec nebyla schopna dítě donosit, takže i eventuální pokus o „dítě ze zkumavky“ v jejím případě nepřipadá úvahu, a krom toho stále je tento postup ve stadiu experimentu a… Víc už ho neposlouchala, ale ty čtyři hodiny ve vlaku a následně dvě hodiny autobusem byly pro ni krutou zkouškou.

Hynek se těšil na dítě právě tak jako ona a i on se zdál být zaskočen problémy, které jim v tomto ohledu nastaly. A teď, po osmi letech manželství, se vlastně už spíš než ona smířil s myšlenou, že jejich manželství bude bezdětné a že jejich žádost o adopci, která už třetí rok leží na příslušných úřadech, zůstane ještě možná další dlouhé roky nevyslyšena, a pokud se nad nimi pak osud smiluje, bude jim oběma kolem čtyřicítky. Leč ani v to nepřestala doufat a se slzami v očích se vrátila domů.

Vítal ji s jistými rozpaky. Vždy když se vracela z léčení, první jeho starostí bylo její zdraví i to, s jakým se shledalo léčení úspěchem, teď však jí jen pohlédl do hnědých očí a jeho zrak za optickými brýlemi byl takový roztěkaný, útlá tvář neoholená, a to se nestávalo, límeček košile pomačkaný, ale to se čekat dalo, ale jaká to nervozita, že by už také věděl…

„Něco se stalo, Marto,“ řekl a ona cítila, že je to jen úvod k nějaké zprávě, a hned si představovala v nejčernějších barvách, co se tady asi v těch čtyřech týdnech odehrálo. „Nejsme tady sami,“ dodal tiše a ona už věděla, že jí teď představí ženu, k níž se vzápětí odstěhuje, neboť ona nedokázala uspokojit jeho touhu po rodině. „Našel jsem ho ráno. Ne, nelekej se, prosím tě, je hodný.“

Vzpamatovala se. O milence se zpravidla nehovoří v mužském rodu.

„No, možná je trochu ošklivý, ale zatím mi neublížil. Myslím si, že od nás čeká pomoc.“

„Prosím tě, o kom to mluvíš?“

Chvíli váhal s odpovědí.

„O něm. Nevím, jak ho pojmenovat. Kdybys ho nechtěla vidět, tak mi to pověz, nebudu se zlobit, a řeknu mu, aby odešel. Slíbil mi, že pak odejde. Ale bude mu smutno,“ dodal po chvíli.

Zastoupil jí dveře do ložnice. Takhle zmateného svého muže ještě neviděla. Chtěla se ho už znovu vyptávat, co se vlastně stalo, ale její pohled náhle padl otevřenými dveřmi na stůl do kuchyně a tam spatřila dětskou láhev s nasazeným dudlíkem a plnou bílého nápoje, a to už nerozuměla ničemu.

„Tys unesl dítě,“ skoro vykřikla, odstavila ho z cesty a otevřela dveře do ložnice. Už od svatby měla v ložnici kolébku a vždy, když byla na léčení, měl Hynek tisíc tužeb tento zlověstný a zbytečný předmět odstranit, aby jim nepřipomínal společné trable. Dosud to však neudělal.

Kolébka se zlehka kývala ze strany na stranu a od dveří bylo zřejmé, že v ní něco leží. Dítě? Kulatý tvor však neměl očekávanou narůžovělou barvu novorozeněte, marně Marta hledala jemnou dětskou tvářičku s velkýma modrýma očima a malými ústy, lačně hledajícími matčin prs. To, co v kolébce leželo, bylo barvy víceméně neurčité, spíše však tmavé, ne však barvy černochů, a to, co mělo být hlavou, bylo protažené do komolé špičky, ukončené trsem ohnivých hadů, pohybujících se pravidelně ve strhujícím rytmu, z tmavé pokožky, snad pokryté lepkavým potem, vystupovaly na dvou šlahounech dlouhých jako dlaň obrvené chuchvalce, pod nimi pak se v dlouhých intervalech otvírala a zavírala svislá štěrbina, odhalující drobné bílé útvary, o nichž se bylo lze domnívat, že by mohlo jít o zuby. Přikrývka, jíž byl tvor přikryt, se pohnula, a zpod ní se vynořila kloubnatá končetina zakončená dvojitým spárem a ostrými černými drápy na konci.

Celá ta bytost nebyla delší než skutečné lidské novorozeně a ležela právě tak bezmocně.

Víc už nechtěla a ani nemohla vidět. Zděšeně vyběhla z ložnice a stěží doběhla do koupelny, kde začala spontánně dávit. Když ji Hynek chtěl uklidnit, dala se do děsivého pláče a zavřela se na zámek.

Nevěděla, jak dlouho tam s bušícím srdcem a vnitřnostmi sevřenými hrůzou a odporem zůstala. Ani si neuvědomovala, jak pomalu prostupuje její myslí zvláštní, nepochopitelná myšlenka, čím dál tím víc přemýšlela o tom, jaký je to vlastně v její kolébce tvor, a pomalu si uvědomovala, že vlastně on je také nešťastný a možná nešťastnější než ona, protože zatímco ona, ač už nemůže mít nikdy dítě, žije nadále mezi svými, tak on na rozdíl od ní je opuštěn všemi, kdo jej kdy znali nebo měli rádi, a že od ní vlastně neočekává nic jiného než pomoc a že určitě není tak zlý, i když je pořád notně ošklivý.

A když vyšla z koupelny, srdce už jí bilo klidněji, ale stále se ještě neodvažovala pohlédnout do kolébky, a svého muže našla sedícího v křesle, myslela si, že čte, ale když se naň pořádně podívala, spatřila v jeho náručí zavinovačku a v ruce láhev s mlékem, a i když seděl tak, aby nebylo nelidskému dítěti vidět do tváře, ucítila z jeho pohybů neobyčejný cit a něhu a uvědomila si, že má vlastně doma nesmírně hodného muže, a vyčítala si, že ji jen na chvilku mohlo napadnout, že by ji mohl opustit. Přistoupila blíž a se zavřenýma očima obešla křeslo, sedla si naproti a pomalu se odvážila oči otevřít. Tvoreček ležel klidně, ohnivý chochol už nevířil, brvy na stopkách byly zatažené dovnitř, masité rty stíraly láhev a mléko v něm mizelo úžasnou rychlostí, a v místě, kde by dítě mělo tvářičky, se obdobným způsobem nadouvala i jeho kůže.

Stále ještě byl ten tvor nepřekonatelně ošklivý a Marta cítila, že se ho asi hned tak nedotkne, ale ten pocit odporu, který cítila prve, byl už pryč a ona začala doufat, že když nemohou mít svoje dítě, že jim alespoň zůstane tohle, a pátravý pohled z jejích očí se Hynek nemohl vysvětlit jinak než jako desítky otázek, které byl povinen zodpovědět. Nic však nevysvětloval, věděl, že k tomu je čas, a navíc, ani on sám toho moc nevěděl.

„Nechali nám ho tady. Nevím, kdy tady byli. Bude to náš malý Marťánek. Je to nějaký E. T. Nikdo je neviděl. Pokud ho zapomněli, pak se pro něj vrátí, ale spíš si myslím, že ho tady nechali, no, jako kukačka vejce v hnízdě. Třeba to tak dělají. Necháme si ho, viď?“

A Martě vytryskla do očí slza a mlčky přikývla.

„Ale když to je kukaččí mládě, tak nás jednou opustí…“

„Každé mládě jednou vyletí z hnízda,“ podotkl Hynek.

Dál už seděli a mlčeli, pozorovali Marťánka, jak pije mléko, a když si spokojeně odříhl, uložili ho do postýlky, kde nelidské mládě usnulo.

To jméno už mu zůstalo, Marťan Kukačka.

Marťan Kukačka nebyl náročný. Postačila mu kolébka, v níž většinu času prospal, a pokud byl vzhůru, vycházelo z jeho svislých úst lehké příjemné hvízdání, které však poněkud zesílilo ve chvílích, kdy projevoval hlad. Příjemným bylo zjištění, že si vystačí s běžnými složkami lidské potravy, a nebyl náročný, ani co se týče teploty. Pouze vodu nesnášel, a Marta začínala projevovat strach, co si počnou s dítětem, které se nemůže umýt, a obávala se, že ta lehká opojná vůně, která Marťana Kukačku doprovázela, se jednou vzhledem k nánosům špíny promění v strašlivý zápach. Ale brzy se ukázalo, že Marťan Kukačka nade všechno zbožňuje horký proud vzduchu, a proto na něj denně večer, v době, kdy by příslušelo dětskému tvoru koupání, pouštěli proud ohřátého vzduchu z fénu, a to ho museli rozbalit a vystavit příjemnému ozónu i celé jeho článkovité tělíčko. A tu bylo vidět, jak poznenáhlu mizí i ty kapičky medovité látky, kterými patrně byly z těla odváděny škodliviny a které se teď v horkém osvěžujícím vzduchu rozplývaly, a Marťánkovo tělo vždy příjemně zesvětlelo neboli, jak Marta tvrdila, zrůžovělo.

Nebylo problémů, jak dítě uživit, i když je zákonitě neměli nahlášeno v matrice – a co by tam také hlásili, a ostatně se nepříčili žádnému zákonu, protože přechovávat doma mimozemšťana není žádným trestným činem, a za člověka Kukačka při nejlepší vůli nemohl být považován, přestože brzy rozuměl jednoduchým povelům a jeho oči, což byly ony třapcovité orgány na stopkách, vyjadřovaly celou jeho náladu tak sugestivně, že se spolu s nevlastními rodiči brzy snadno dorozuměl, i když zatím neovládal lidskou řeč.

Ostatně Hynek brzy povýšil na vedoucího oddělení, a protože v jejich podniku došlo k velkým kádrovým změnám, stal se během tří měsíců obchodním náměstkem, a Marta, kterou v jedné slabé chvíli napadlo vsadit si sportku, zjistila v pondělí, že vyhráli první pořadí, a mohla si proto dovolit být nějaký čas v domácnosti, dala tedy výpověď, ostatně práce v mateřské škole už ji teď tak netěšila, teď když měla doma svoje „dítě“. Dlouho váhala, má-li si pořídit kočárek, ale připadalo jí kruté mít Kukačku pořád zavřeného za silnou záclonou a bát se, aby ho nikdo nezahlédl, a tak jednoho dne neodolala a kočárek domů přivezla. Hynek sice namítal, že s ním stejně nebude moct vyjet ven, protože by každý chtěl to dítě, které vzala bůhvíkde, vidět. Marta tyto argumenty uznávala, ale když byl Hynek v zaměstnání, potajmu Kukačku nakládala do vozítka a vyvážela ho do nedalekého parku, a cítila ty potměšilé a podivné pohledy sousedek, které se možná divily, co to vlastně vozí v kočárku a čí že to má dítě, když se nepochlubila, že by nějaké adoptovali, a zvědavost jimi skutečně cloumala. Ale každá, která šla kolem kočárku postaveného před samoobsluhou a bez dozoru nebo která i potkala usmívající se Martu, sice byla do tohoto problému zahloubána, a dokonce přímo praskala zvědavostí, ale každá se pak také divila, že ji vůbec nenapadlo do kočárku se podívat či na to téma s Martou pohovořit.

A Marta, jako by cítila ten podvědomý strach sousedek před neznámem, si začala počínat tak, jako by v kočárku vozila skutečně své vlastní dítě, a už vůbec nikdo v okolí se tomu ani nedivil, všichni brali jako normální věc, že Marta vozí v kočárku jakési dítě. Až jednoho dne, kdy nechala Kukačku před masnou a šla se postavit do fronty na játra, Kukačku nenapadlo nic lepšího než vyzkoušet pohyblivost svého těla a z bezmocného nemluvněte se v tu chvíli stalo neposedné batole, protože Kukačka poznal, že jeho končetiny nejsou tak zcela bezmocné, a z ničeho nic se v kočárku posadil. Přikrývka spadla na zem a nikdo by si možná té zrůdičky, usmívající se svýma střapatýma očima a dovádějící tak, že se kočárek pohupoval, ani nevšiml, kdyby kolem nešel člověk, který nebydlel v této oblasti města a neměl proto o problémech paní Marty ani tušení.

Miroslav Mařák byl možná dobrým člověkem, v civilu vykonával práci číšníka a byl zvyklý na lecjaká zjevení, ale pohled, který se mu naskytl v té chvíli, byl na jeho nervovou soustavu přece jen dost silný. I on zhlédl v kině slavný Spielbergův film E. T., a po chvíli váhání, kdy se snažil si namluvit, že vidí loutku, pochopil, že se setkal s něčím úplně jiným, a se strašlivým jekotem se vrhl k nejbližší telefonní budce a nedokázalo ho napadnout nic lepšího než zavolat na číslo 158. Věru těžké bylo vysvětlit službu konajícímu praporčíkovi, že se právě setkal s mimozemšťanem, a  kdyby nebyl schopen předříkat přesně své jméno, adresu, číslo občanského průkazu a pro kontrolu telefonní číslo automatu, ze kterého volal, asi by se nic nestalo. Ale praporčík se alespoň ujistil, že onen člověk má buď všech pět pohromadě, a pak se skutečně děje něco neobvyklého, nebo je neškodným bláznem, a pak bude lépe ho zajistit.

Mezitím vyšla Marta z obchodu a nahlas se podivila Kukačkovi, cože to vyvádí, a jak byla potěšena z toho, že už nemají doma bezmocnou trosku, vyjmula jej z kočárku a radostně se s ním zatočila. A tu přiskočil k ní rozohněný pan Mařák a křičel na Martu, ať tu obludu okamžitě položí a rychle se od ní vzdálí, protože kdoví co to vlastně je, a jak je možné, že si neuvědomuje, že ten cizinec může atmosféru zamořit smrtonosnou infekcí. Chtěl jí Kukačku vyrvat z náruče, ale nemohl se odhodlat k tomu, aby se jej vůbec dotkl. Kolem se začal shromažďovat dav složený převážně z žen, v tuto dopolední hodinu shánějící potraviny pro své rodiny, a všechny, protože byly z blízkého okolí a paní Martu znaly, se ke konfliktu stavěly neutrálně. Marta chytila svého Kukačku do náruče a chránila ho před tím dotěrným člověkem, a vzpomněla si v té chvíli na Hynkova slova, že by měli Kukačku schovávat před lidmi. Ale bylo už pozdě, protože ten člověk jí připadal úplně nepříčetný a křičel na ni slova, převzatá snad z četby sci-fi románů, kterým Marta nemohla rozumět a také nerozuměla. Kukačka se chudák celý třásl a ukrýval svou střapatou hlavičku do výstřihu Martina pláště, a cítil, že ten podivný člověk nemá ty nejlepší úmysly, podvědomě vnímal, že jemu, ale především Martě chce nějakým neznámým způsobem ublížit. A pak se stalo něco, co Marta ani nikdo z přihlížejících neočekávali, protože Kukačka náhle napřímil své ostnaté oči, zatřepal hlavičkou a z ústní škvírky se mu vydrala pisklavá slůvka:

„Zlý člověk.“

Znělo to tak trochu zpěvavě, připomínalo to zvuk mandolíny i harfy okořeněné sopránovou flétnou, ale v tom okamžiku pan Mařák ztuhl jako provaz, znehybněl a po několika okamžicích se beze slova zhroutil na chodník, a do toho zazněla siréna vozu bezpečnostní služby.

Marta se polekala, strčila Kukačku zpět do kočárku, přikryla ušpiněnou peřinkou a chtěla z místa odjet, ale podvědomě pocítila ze shromážděného davu změnu postoje. Teď, když se ten člověk, zasažený nějakou neznámou mocí, bezmocně válel naznak s rukama rozhozenýma od těla na zemi, projelo zástupem dosud nepocítěné nepřátelství smíšené se strachem, a cestu sem si razili dva příslušníci Bezpečnosti a ptali se, co se to tady vlastně děje, kdo jim telefonoval a jak je to s tím mimozemšťanem. A Kukačka, místo aby ležel bez hnutí pod peřinkami, se opět v kočárku vztyčil, ale protože byl už velmi vyčerpán předchozími událostmi i radostí z objevu pohybu i z objevu svých schopností, s nimiž, jak zjistil ke své hrůze, nedovedl ještě řádně nakládat, jen bezmocně pohyboval svými článkovitými pažemi a cítil potřebu plakat a z úst se mu ozývalo jen nesrozumitelné pištění, vyjadřující strach a nezkušenost. A oba policisté jej pochopitelně viděli, a to i tehdy, kdyby směrem k němu nesměřovaly vztyčené prsty ustrašených hospodyněk.

„Zabijte tu zrůdu!“

„Fuj, taková obluda, paní Marto, že se nestydíte!“

„Pryč s nimi z města, se všivou rodinou!“

Oba uniformovaní strážníci měli co dělat, aby paní Martu ochránili před davem, který se proměnil v lítého nepřítele, a volali pro posily, a Kukačka se konečně, ale to už bylo pozdě, ukryl do svého kočárku.

Odvezli ho i s kočárkem někam, kam, to Martě neřekli, a ji i jejího manžela vyslýchali celé odpoledne na Bezpečnosti a nikdo nebyl ochoten a ani schopen pochopit, že si toho malého mimozemšťana nechali doma jen z touhy po svém vlastním dítěti, které neměli nikdy mít.

„Co bude s naším Kukačkou!“ vykřikla jednu chvíli zoufale Marta přímo na náčelníka oddělení.

„Uklidněte se, paní Nováková,“ chlácholil ji náčelník. „Z hlediska našich zákonů jste se vlastně nedopustili žádného trestného činu ani přestupku, ale přece jen musíte uznat, ten Kukačka nebo jak mu říkáte, nepatří vám.“

„A komu tedy, snad ne vám nebo…“

„Ne, mýlíte se. Je to objev století, jeho význam je epochální a doposud si jeho dosah nikdo z nás plně neuvědomuje. Mimozemšťan patří celé společnosti, celému lidstvu. Musí pochopitelně zůstat v izolaci, alespoň zatím. Bude svěřen nejlepším odborníkům k podrobným výzkumům. Není sice zatím jisté, zda se skutečně jedná o mimozemšťana, či zda jde o nový, dosud nepopsaný druh pozemské fauny, ale tento problém už odborníci snadno vyřeší. Nyní by bylo třeba, abyste nám sdělili všechny podrobnosti jeho objevení se u vás, jak se k vám dostal, kdy to přesně bylo, jaké okolnosti jeho příchod doprovázely, kdo všechno o něm kromě vás věděl.“

Pětkrát museli opakovat totéž za přítomnosti mnoha různých expertů a odborníků z různých oblastí věd, museli odpovídat na jejich četné dotazy, pátrající po neuvěřitelných detailech, a nakonec byli oba nešťastní manželé propuštěni domů s tím, že musejí být nadále k dispozici po celou dobu výzkumu.

Ten večer připomínal u Nováků tu největší tragédii v dějinách lidstva, Marta nebyla k utišení a prázdná kolébka jen provokovala k dalším výbuchům pláče. Hynek si sice nezoufal, ale ani jemu nebylo příjemné, že přišli o svého Kukačku. Byl ten Marťánek den ze dne vnímavější a pozornější, ta jeho chlupatá očka bystře reagovala na všechny podněty, a když se od Marty dověděl, že Kukačka dnes poprvé promluvil a co se stalo tomu náhodnému chodci, který je napadl, zakroutil nad tím hlavou a tvrdil, že to, že ten chlap omdlel, byla pouhá náhoda, že se mu to stalo z rozrušení. Naproti tomu Marta byla pevně přesvědčena, že mu to způsobil Kukačka, protože se mu ten chlap nelíbil, a na to Hynek řekl:

„Pokud má ten náš Marťanek takové schopnosti, pak už ho asi neuvidíme… Ne, neplač, stejně asi nebylo možné, abychom si ho nechali,“ hladil Martu po vlasech. „Když se na to všechno podíváme střízlivě, jednou k tomu dojít muselo, on přece nepochází ze Země a nemůže žít volně mezi lidmi.“ Marta však nadále plakala a pohazovala si chrastítkem, které bylo zatím nejmilejší Kukačkovou hračkou.

„Radši odklidím tu kolébku,“ řekl Hynek a odešel do ložnice, aby jim nic už nepřipomínalo těch šťastných pár týdnů. Za chvíli však byl zpět a neschopen slova vyzýval Martu, aby šla za ním. Ta ho poslechla a za chvíli již celá šťastná držela v náručí malého Marťana Kukačku, který na ně z kolébky pohvizdoval tím nejlíbeznějším tónem, jako by je zdravil a vítal se s nimi.

„Ale oni se pro něj vrátí, když zjistí, že jim utekl!“ lekala se Marta uprostřed toho nenadálého štěstí, a Hynek se zařekl, že jim prostě už Kukačku nedají, a kdyby jim ho i unesli násilím. Je nanejvýš pravděpodobné, že jim zase uteče a vrátí se k nim, a na to Kukačka zahvízdal tak, že z jeho hvizdu vyrozuměli souhlas.

Hynek zapnul televizi, jejich případ dnes ráno způsobil značný rozruch, nepochyboval o tom, že informace o objevu mimozemšťana na Zemi bude ve zprávách na prvním místě. Novinářů potkali dost, ty chlapy s blokem, kteří vlezou všude, okamžitě poznal, ale v Televizních novinách ani v Aktualitách nebyla o jejich Kukačkovi žádná zmínka. A když se druhý den vrátil s plnou náručí novin a nervózně se přehraboval tou hromadou makulatury, poznal, že ani tam novinářský živel neotiskl tu nejmenší zprávičku. Už jim tedy jen zbývalo, aby čekali na Bezpečnost, až si přijdou pro Kukačku, a Hynek zůstal doma a nešel do zaměstnání, ale celé dopoledne se zvonek neozval a ani později. Vůbec tomu nerozuměli, teprve odpoledne se Hynek odvážil jít nakoupit a bál se, že se na něj budou lidé dívat skrz prsty, že z nich bude cítit odpor a nenávist, ale v samoobsluze ho přivítali, jako by se nic nestalo, hovořili s ním jako s každým jiným zákazníkem, na včerejší rozruch si nikdo ani nevzpomněl, a když odcházel domů, poptal se vedoucí, zda se daří dobře jejich Kukačkovi.

Krom toho se mu podařilo ve frontě na uzeniny vyzvědět, že několik sousedek onemocnělo záhadnou chorobou, při níž svědí celé tělo, a když to všechno doma líčil Martě, ta ho doplnila v tom, že onemocněly pouze ty sousedky, které Martě včera nadávaly tím nejošklivějším způsobem. O osudech muže, který je udal Bezpečnosti a pak omdlel, se nedověděli nic, protože v této čtvrti byl neznámý a byl odvezen do nemocnice.

„Kukačko,“ prosil Hynek malého mimozemšťana, který dal svými brvami najevo, že ho vnímá, „to nesmíš dělat. Kdyby ti někdo ubližoval, tak prosím, pak se můžeš bránit, ale ty ženy to určitě nemyslely tak zle, jak to vyznělo, a i kdyby byly zlé, my tady s nimi musíme žít, víš, nemůžeš nikomu působit takovou bolest. My si s Martou přejeme, aby se ty tři paní uzdravily, víš, ať se jim nestane nic zlého.“

Kukačka zamrkal brvami, zasunul oči dovnitř a zdálo se, že spí, přesto však Hynek poznal, že nespí a že přemýšlí, a druhý den mu hlásila Marta, že se s jednou z těch pavlačových drben potkala a že kypěla zdravím a zdravila ji na dálku. Nikdo však jim už nikdy nepřipomněl ten rozruch kolem Kukačky a nikomu nebylo divné, že u nich ve městě žije malý mimozemšťan.

Inu, všechno úplně tak v pořádku nebylo, protože jednou večer navštívil Novákovy vyslanec národního výboru z pověření matrikářky, která by prý s někým z rodiny ráda hovořila, a tak se doma dohodli, že nechtějí mít žádné nepříjemnosti a že na úřad raději zajdou; šel tam Hynek.

„Vy máte dítě, pane Nováku?“ zeptala se ho matrikářka Marková. Hynek sám se podivil té formulaci – neřekla přece: „Vám se narodilo dítě?“ Po chvilce váhání přikývl.

„Ano, ale…“

„Jaképak ale?“ divila se Marková.

„Totiž, není to takové dítě, jak vy si myslíte, je to takový…“

„Tak počkejte, pane Nováku, je to dítě, nebo není?“

„No, staráme se o něj, živíme ho, šatíme, kupujeme mu hračky.“

„Takže je to dítě?“

„Nu, když myslíte, tak ano.“

„V tom případě je nutné vaše dítě zaregistrovat jako řádného občana,“ usedla k psacímu stroji. „Datum narození?“

Hynek zaváhal, chvíli přemýšlel a pak vyklopil datum, kdy se u nich Marťánek objevil.

„Výborně. Pohlaví?“

Hynek zamrkal očima. Nikdy ho nenapadlo zkoumat, zda je jejich maličký děvče, či chlapec, či snad, probůh, pochází z civilizace, která rozeznává víc pohlaví než dvě. Ale říkali mu Marťan.

„Myslím, že mužské.“

Zapsala to.

„Jak se maličký jmenuje?“

„Říkáme mu Marťan Kukačka,“ odvětil Hynek podle pravdy, nechtěje nic zastírat.

„Počkejte, pane Nováku, takové jméno nemůžeme registrovat, dle občanského zákoníku…“

„Já vím, ale když my mu tak doopravdy říkáme…“

„Jak jste to říkal?“

„Marťan Kukačka.“

„A co říkáte tomu, když zapíšeme Martin? Martin Novák. Je to docela podobné a Kukačka mu můžete říkat, kdy vás napadne.“

Hynek se usmál a přikývl. Tak se malý mimozemšťánek stal řádným občanem pod krásným jménem Martin Novák, bylo mu přiděleno rodné číslo a obyvatelstvo státu se od toho dne rozrostlo o jednoho obyvatele. Hynek si odnášel v kapse rodný list a vůbec ničemu nerozuměl.

Martin zkonzumoval k večeři dobře půl litru tekuté krupičné kaše, která mu teď šla nejvíc k duhu, a Marta tiše poznamenala, že se jí zdá, že jejich Martínek roste a přibývá na váze. Teď už jen neležel v kolébce, ale sedal si, a to mu nebylo víc než dva měsíce, a i jeho pohvizdování bylo takové jiné, trochu ušlechtilejší, trochu rozpustilejší, v každém případě však srozumitelnější, a chvílemi se zdálo, že je v něm možné rozpoznávat něco jako lidská slova, ale jisti si tím nebyli.

Hynkovi nezbylo než přihlásit dítě i u svého zaměstnavatele, což se mu vzápětí vyplatilo v tom smyslu, že dostal úlevu na daních a řádné dětské přídavky, a odpoledne se u nich mihl agent spořitelny s nabídkou, že by si mohli vzít velmi výhodnou novomanželskou půjčku. Ve dveřích se srazil s agentem pojišťovny, který jim nabídl ještě výhodnější sdružené pojištění mládeže, a do třetice potkal zástupkyni občanského výboru, která zvala Martina na vítání občánků. Ale problémy nastaly ve chvíli, kdy k nim přišla dětská sestra z blízkého střediska, a divila se, že Novákovi ještě nebyli s dítětem na povinné zdravotní prohlídce a že už je také nejvyšší čas dát malého občánka očkovat.

Ostatní záležitosti proběhly hladce, ale návštěvy lékaře se oba obávali – co když jim Marťánka zase vezmou? Šli tam spolu. Očekávali úžas, hrůzu, odpor, nevoli, ba i nenávist a urážky, ale sestra je přivítala s úsměvem, ostatní matky s dětmi je pustili dovnitř přednostně, protože v období šestinedělí mají matky s kojenci přednost. Marta vysvlékla svého Martínka z kojeneckých šatečků a položila ho na váhu, a doktorka Svozilová poznamenala, že při výšce pětapadesáti centimetrů by ten jejich cvalík mohl mít trochu víc než jen dvě a půl kila, a vyšetřovala článkovité Martinovo tělo tak, jako by to bylo jakékoli jiné dítě, a diktovala sestře své postřehy.

„Tak pište. Srdce uprostřed hrudi, čtyři komory, tep sto osmdesát za minutu, tlak krve dvě stě osmdesát na šedesát, trochu vysoký, ale u něj to asi nebude nic vážného, končetiny pohyblivé, bříško na pohmat tvrdé, to bude asi odlišnou stavbou kostry, zdá se, že je zde chitinový krunýř. Reakce na světlo přiměřená, dítě slyší. Vyšetření moči není možné provést…“

Hynek se odvážil trochu vstoupit do děje, aby dokázal, že pečlivě pozorovali.

„Vyměšuje kůží, paní doktorko, potními žlázami. Denně ho osušujeme fénem, taky: jsme to zkusili horským sluníčkem…“

„Výborně, horské sluníčko doporučuji, ale ne příliš velké dávky. Dávejte mu volnější oděv, při jeho stavbě kloubů potřebuje trochu víc pohybu. A musíme dítě očkovat, pane Nováku.“

„Ale to nepůjde, paní doktorko,“ zbledl Novák. „Nemůžete mu jen tak něco píchat do těla. Má určitě zcela jiné složení krve i vnitřních orgánů, třeba dostane alergii, mohl by i zemřít…“

„Tak dobře, udělám to jinak. Dovolíte nám odebrat krev? Jen malé píchnutí do prstíku, provedeme rozbor, imunitní zkoušky, reakci na mikroorganismy. A pak mu očkování určitě nemůže uškodit. Bude přece žít na Zemi, mikroorganismů je kolem tolik, že by se mohl snadno nakazit.“

Novákovi se na sebe podívali a přikývli hlavou, a podivili se tomu, jak malý Martínek ochotně nastavil prst, vždyť dobře věděli, že pocit bolesti mu není cizí.

Z vítání občánků se vrátili obtěžkáni hračkami, zápisem do pamětní knihy, deníčkem novorozeněte a dvěma velkými barevnými fotografiemi, prvními snímky v jeho životě. Martě se zdálo, že se na těch snímcích usmívá.

Bylo obdivuhodné, jak se jim všechno dařilo. Marťánek rostl a ve třech měsících prvně vylezl z kolébky a pustil se pomalu po koberci po svých čtyřech několikrát lomených končetinách, a tu se ukázalo, že nebude moci používat botičky, protože jeho tenké nožičky pak ztrácely oporu. Oděv mu nevadil, a když ho někdo pozoroval z dálky, mohlo mu připadat, že jde o obyčejné dítě pozemšťana. Hvízdání, kterým se Marťánek projevoval, se pomalu proměňovalo v napodobeninu lidské řeči, a pak se ukázalo, že to možná nebyla náhoda ani že se to Martě nezdálo, že tenkrát náhle promluvil, protože začal mluvit najednou, ze dne na den. Měl sice zatím chudou slovní zásobu, vyjadřoval se neobyčejně jednoduše, ale jak se před ním stále rozšiřoval životní obzor, obohacoval se i jeho slovník. Byl neobyčejně vnímavý, přebíral slova i od lidí, které potkávali venku, každý byl pro něj učitelem, a tak v půl roce života měl slovní zásobu sedmiletého dítěte, i když nebyl větší než dvouleté batole.

Tu teprve bylo soužití s ním zajímavé, pořád se o něco zajímal a kladl stále zvídavější otázky, jimiž se snažil proniknout na kloub věci, a v tom se v mnohém podobal obyčejnému dítěti. I jeho hlas, stále ještě poněkud pisklavý, se čím dál víc podobal hlasu lidskému.

Blížil se podzim a kolem jejich domu rostly nevídané keře růží, koncem září vykvetly opět tulipány. Za celé léto nikdo nezaznamenal na růžích jedinou mšici a záhon mečíků byl jako vystřižen ze žurnálu. Kontejnery s odpadky nepáchly, kanál, který byl dlouhá léta prokletím všech, co chodili nakupovat do samoobsluhy, protože neodtékal a vždy po dešti spolehlivě vytvořil jezero, se stal náhle průtočným. Z šachty výtahu zmizela voda, která tam stékala děravým okapem, z bytu se ztratily mouchy, komáři, a dokonce i všichni mravenci faraoni, jen pavouci dál spokojeně tkali po koutech své sítě a bůh ví, čím se vlastně živili, když nebylo much, ale zjevně se jim dařilo dobře. Zatím si toho nikdo nevšiml, ale za celé léto nedošlo v městě k jediné dopravní nehodě, nikdo si nezlámal kotník na vykotlané dlažbě, psychiatrům ubylo případů sebevražd a na záchytné stanici byli najednou bez práce, a navíc se prudce snížil obrat z cigaret a alkoholu. Stále víc a víc lidí začínalo po večerech běhat pro zdraví, nadšená skupina brigádníků vytvořila během týdne volejbalové hřiště a byla na něm sváděna lítá klání v odbíjené, tenisu či nohejbale. A kluci uličníci si nemohli vynachválit, že všechna okna do výše druhého poschodí se stala nerozbitnými.

Manželé Dvořákovi, bydlící v šestém poschodí, kteří měli před rozvodem, se zjevně nenávratně usmířili, a Pepíček Hybšů, vynikající v šesté třídě vysvědčením posetým samými čtyřkami, přinesl náhle na pololetním vysvědčení pouhé tři dvojky. Číšníci přestali okrádat a zásadně odmítali tringelty a všechny putny uhlí měly z ničeho nic správnou hmotnost, a jednoho dne spatřili „Mickyho“ Galuda, známého svým výstředním chováním, jak zasklívá vývěsku Svazu žen, kterou – nepochybně on – před několika měsíci vytloukl. Příslušníci Bezpečnosti už čtvrtý týden marně číhali s nastraženým radarem za dopravní značkou přikazující snížení rychlosti, aniž by za tu dobu vybrali jedinou korunu pokuty. Lidé se na potkání na sebe usmívali a nikoho nenapadlo odejít z pracoviště ani o minutu dřív, natož aby stál frontu u píchaček.

A Martin Kukačka rostl, sice pomalu, ale přece jen o něco rychleji než obyčejné děti, i jeho životní obzor byl čím dál širší, takže Novákovi dostali svolení, aby jejich Martin zahájil povinnou školní docházku už ve třech letech.

Byl na něj krásný pohled. Oblečen do přesně střiženého oblečku, s velkou barevnou aktovkou na zádech, v rukou kytici z rudých růží bez trní – Marta se jednoho dne píchla o růži a Marťánek si toho všiml – kráčel důstojně mezi svými rodiči, usmíval se na svět svou svislou štěrbinkou, jeho chlupaté oči vesele vířily, s každým se zdravil, každý ho znal a všichni mu přáli ve škole mnoho štěstí. Soudruh ředitel se s ním osobně přivítal jako s každým jiným žákem a Marťánek předal kytici soudružce učitelce Jánské, posadil se pyšně do první lavice a založil své tenké větevnaté ruce za záda. V té době už uměl číst, ale zdálo se mu, že by učitelce pokazil radost, kdyby se jí k něčemu takovému přiznal, a tak pilně předstíral, jak slabikuje. S psaním to bylo horší, jeho ruce, které měly ne méně než šest kloubů, a jak se nyní ukázalo, celých deset prstů vyrůstajících na samém konci toho, co mělo být rukou, nebyly zatím uzpůsobeny k tak jemné činnosti, a Marťánek s tužkou usilovně, avšak zatím bez velkých výsledků, zápasil.

Když večer, celý unavený, usínal – snadno se přizpůsobil čtyřiadvacetihodinovému životnímu rytmu –, chodila ho matka starostlivě přikrývat, usmála se na něho a pohladila po rozevláté ohnivé hlavičce.

„Odkudpak ty vlastně jsi, náš Kukačko,“ odvážila se jednou, když už si myslela, že jejich synek spí, hlasitě zafilozofovat, a tu Marťánek zavířil očkama, posadil se a řekl, teď už normálním lidským hlasem:

„Jsem přece váš, maminko a tatínku.“

Vysvědčení ovšem – a jak také jinak – obsahovalo výhradně jedničky, a protože Marťánek teď rostl skutečně rychleji a jeho znalosti byly opravdu obšírné, rozhodl ředitel školy, že pokud by to mělo jít takhle dál, bude Marťánek vždy postupovat po dvou ročnících. A tak v příštím školním roce zasedl do lavice ve třetí třídě a o rok později v páté, vždy k velké radosti nových spolužáků. Pouze v hudební výchově měl Marťánek problémy, ne s tím, že by si špatně pamatoval texty písniček nebo životopisné údaje významných skladatelů, ale melodika písní mu byla zcela cizí. Naproti tomu vynikal ve výchově výtvarné, jeho teď už dokonale vyvinuté ruce deseti dlouhými dokonale ohebnými prsty snadno bez štětce přenášely na papír s fotografickou přesností všechny kreslené předlohy. Výborně hrál kopanou a jako žák páté třídy byl zařazen do školního reprezentačního mužstva. A v tom roce vyhrála jejich škola dokonce krajský přebor, protože Marťánka postavili do brány a on za celou dobu pustil pouze jediný gól, ale ten byl z ofsajdu, a hned druhý den nato pocítil rozhodčí, který – úmyslně – tuto nespravedlnost připustil, nepříjemné svědění po celém těle, z něhož se vyléčil až po několika týdnech.

Tehdy se ovšem Marťan hluboce zamyslel, protože pochopil, že ne vše pracuje podle jeho představ ideálního světa, a uvědomil si, že mohou existovat lidé, kteří se z jeho vlivu mohou vymknout. Když sledoval v televizi zprávy ze světa, poznal, že na Zemi existuje ještě velký počet lidí, kteří se nutně potřebovali dostat do sféry jeho vlivu, ale chápal, že je ještě malý a že mu zatím dá značnou práci udržet klid v oblasti jednoho krajského města. Na celý svět si zatím netroufal, neměl na to dost sil, ale doufal, že až vyroste, budou jeho schopnosti ještě o něco větší.

Školu vychodil v sedmi letech a pyšní rodiče ho nechali zapsat na gymnázium. Stal se samozřejmě premiantem, i když tam už nešlo postupovat tak rychle, střední škola má jisté řády, a Marťánek se navíc trochu kontroloval a nedával najevo vše, čemu se zatím naučil, a nebylo toho málo, protože číst dokázal i pětkrát rychleji než normální čtenář a jeho paměť byla teď téměř absolutní. Vyrostl, měřil už víc než normální patnáctiletí chlapci a rodiče se bezděky začali obávat, že pokud by to šlo dál tímto způsobem, může dosáhnout výšky, s níž by v lidské společnosti těžko obstál, nevěděli přece, jaké výšky příslušníci jeho rodu vlastně dorůstají. A tu náhle přišlo období, kdy Marťánek podléhal melancholickým náladám, jakémusi podivnému smutku, zalézal do svého pokojíku, seděl s nohama nemožně pokrčenýma s rukama omotanýma kolem hlavy, a v těch chvílích se kolem děly divné věci, protože byly vykrádány byty, které se lidé dávno odnaučili zamykat, někdo ulámal všechny růže na záhonech, vytloukl výkladní skříň, dokonce došlo ke srážce autobusu s nákladním autem a pracovníci Bezpečnosti se museli znovu naučit vyšetřovat dopravní nehodu. Ale po několika hodinách vylézal Marťánek ze svého zabednění a život se opět vracel do starých kolejí. Rodiče se obávali, že je snad nemocen, ale tu je Marťánek uklidňoval, že to nic nezní, ale nechtěl nebo nemohl jim říct, o co vlastně jde.

A jednoho dne se však stalo, že zmizel.

Odešel do školy, tam už nedošel a domů se večer nevrátil.

Čekali dlouho, Marťánek jim přece nikdy nic podobného neudělal, vždy na něj bylo spolehnutí, byl dochvilný a přesný jako digitální hodinky.

Po půlnoci ohlásili jeho zmizení příslušným orgánům a druhý den ráno přivedl služební pes pátrače do blízkého lesíka, kde mezi zvláštním způsobem vyrytými brázdami jeho stopu pes ztratil.

Marťánek se nevrátil domů ani další den, ani další, a to už bylo zřejmé, že se stalo něco vážného, něco nenapravitelného, a i dost nepochopitelného.

Poznenáhlu stoupl počet dopravních nehod na původní hladinu, kontejnery opět páchly, komáři vesele štípali a růže začaly mít trny.

Hynek Novák, protože nesplňoval předepsanou kvalifikaci, musel opustit místo ředitele podniku a začal opět dělat řemeslo, kterému se před patnácti lety vyučil, ale protože mu scházela dlouhá léta praxe, neměl u soustruhu ten fortel a nosil domů výplatní sáček podezřele hubený, a protože jejich dítě bylo prohlášeno za nezvěstné, byly mu odňaty i dětské přídavky. Navíc se nikdo nemohl upamatovat, jak jejich dítě vlastně vypadalo, a Novákovi tomu nakonec byli rádi, protože oni jediní si zapamatovali jeho podobu, a Marta jednoho dne v slzách prohlásila, že přestože byl jaksepatří ošklivý, nikdy jí to nevadilo, a že si nepřeje nic jiného, než aby se ten jejich malý Marťánek Kukačka vrátil.

Nevrátil se ani za týden, ani za měsíc. Po dvou letech už skoro zapomněli a Marta si jen tak mimochodem připomněla, že někde na nějakém úřadu, hluboko v nějaké zásuvce, leží zasuta jejich žádost o adopci dítěte. Chtěla se s Hynkem dohodnout, že se pokusí vzkřísit ten zapomenutý sen o dítěti, ale pak se rozhodli, že toho nechají, protože žádné cizí dítě, byť pozemské, jim nemůže nahradit jejich Kukačku.

Hynek dlouho a často chodil pak na to místo, kde pátrací pes ztratil stopu, a zjistil, že ty brázdy stále vypadají jako čerstvě vyryté, že tam, kde byla půda převrácena nějakým neznámým velkým pluhem – ale kdo by oral v osikovém háji? – nic neroste. A když nabral hrst té zeminy, zjistil, že se mu drolí v prstech na drobnější částečky než písek, přinesl si trochu té hlíny domů, přidal ji do kořenáče s fialkou, a fialka do rána zašla.

Na ruce, v níž svíral tu podivně změněnou hlínu, se mu objevily puchýře, dlaň ho nesnesitelně pálila a lékař nad tím krčil rameny a nechtěl věřit, že mu to přivodila obyčejná hlína. Hynek se rozhodl, že celou tuhle záležitost nahlásí na Bezpečnost, tam ho poznali a vedli ho v patrnosti jako člověka, který míval doma to podivné dítě – a kdoví, co to vlastně bylo – a při pátrání po něm že jim zahynul služební pes. A když se Hynek neodbytně vyptával, jak to vlastně bylo, tak se dověděl, že pes zahynul krátce na to, co si přičichl ke stopě toho ďábelského zplozence, a že by vlastně měl občan Novák mluvit o štěstí, že mu neúčtují náhradu. Hynek se je marně snažil přesvědčit o podivných důkazech, které nalezl v lese na tom pustém místě, ale on na to už stejně nebyl čas.

Ten den večer přestalo na celé planetě pracovat telefonní, rozhlasové, televizní i dálnopisné spojení, letadla, která byla v tu chvíli ve vzduchu, létala zmateně kolem letišť nebo nouzově přistávala, pokud jim došlo palivo, a posádky radarů marně zíraly do oslepených obrazovek a systémy protiraketové všech zemí žalostně selhávaly, a ve chvíli, kdy veškeré spojení bylo z ničeho nic zase obnoveno, lidé zjistili, že je Země obsazena.

I Hynek a Marta seděli ten večer u televizoru a zděšeně zírali na ohavného mimozemšťana ošklivé tmavé kůže, ohnivých brv na temeni hlavy a chlupatých očí na stopkách, který celému světu oznamoval perfektní češtinou, že Země je zahrnuta do sféry vlivu jejich velkého světa, a vyzval obyvatelstvo k zachování klidu a pokračování v pracovním procesu, protože lidem už stejně nic jiného nezbývá. Nutno dodat, že zděšení v rodině Novákových bylo dokonalé, protože ten cizinec sice nebyl jejich Marťanem Kukačkou, to tedy rozhodně ne, ale byl mu až neskutečně podobný.

Pokyny lidem byly stručné a jasné. Nebouřit se, zachovat klid, uposlechnout příkazy Goorů – tak snad sami sebe nazývali –, nadále chodit do práce a vyrábět v pozemských závodech to, co Goorové určí. Jakékoli pokusy o odpor budou přísně potrestány, a aby nikdo nebyl na pochybách, byly na obrazovce promítnuty záběry zničených měst podobajících se troskám Pompejí víc než lidskému obydlí. O osudu obyvatel se Goorové nezmínili.

I v závodě, kde pracoval Hynek, se našlo pár jedinců, kteří ucítili příležitost a vstoupili do služeb nových pánů. Hynek zatím zachoval zdrženlivost a těšil se už na chvíli, kdy se dostane domů, aby uklidnil rozrušenou Martu, cítil, že ona si dává snad nejvíc za vinu to, co se stalo, a bál se, aby si něco neudělala. Ale domů jít tak rychle nemohl, protože organizace okupačního systému Goorů byla dokonalá a hned ten den kolem poledne se všichni průběžně seznamovali se změnou výrobního programu, ke které mělo brzy v závodě dojít, a Hynek pochopil, že budou vyrábět zbraně určené k dodávkám někam jinam – mimo Zemi, a snad i namířených proti lidem.

Marta byla doma, a co bylo podivné – usmívala se.

„Nejsme už sami, Hynku,“ zářila štěstím, ale bylo to takové kyselé štěstí, občas jí do očí vyhrkly slzy. „Teď už snad bude moct zůstat s námi,“ tvrdila ve své skoro dětské mateřské naivitě, a Hynek rozrazil dveře do obývacího pokoje, kde u okna stál vzpřímeně jejich Marťan Kukačka.

„Ty ses vrátil?“ vyhrkl. „Ty ses vrátil. Tys našel odvahu k tomu, aby ses vrátil, po tom, co se stalo?“ křičel na něj nepříčetně.

„Brzy už nebudeš křičet, tatínku,“ odvětil Martin s takovým klidem, že ten cynismus Hynka zcela odzbrojil. „Nikdo z lidí nebude na Goory křičet, všichni jejich nadvládu budou přijímat s klidem, bez známek odporu, ba i s nadšením jim budou pomáhat stavět nový kosmos a budou hrdi na to, že patří k této generaci dobyvatelů…“

Marťan Kukačka zmlkl, jeho hlas se už hodnou chvíli silně třásl. Od té doby, co ho viděli naposledy, už nevyrostl, jen mu zmohutněl ohnivý chochol a nebyl už tak křiklavé barvy, a končetiny měl delší a skoro se zdálo, že na nich přibylo prstů, ale Hynek neměl čas si ho dál prohlížet, protože Marťan se opět uklidnil a řekl:

„Ne, tohle jsem přece nechtěl, tatínku a maminko, snad vám tak ještě mohu říkat? Měli jste úplnou pravdu, byl jsem kukaččím mládětem, které jste vy odchovali, a když jsem poznal, na jaké planetě žiji, původci mého zrození mne odvolali. Byl jsem šťasten, že se setkávám s tvory sobě podobnými, pochopil jsem, že patřím mezi ně, ale neznal jsem je. Řekl jsem jim v dobré vůli všechno, co jsem věděl, i to, na jaké vlivy jste nejvíc náchylní. Velmi snadno jsem přece ovlivňoval chování lidí, jen si vzpomeňte. Copak by jinak bylo možné, abych já, podle všech lidských zákonů zrůda, mohl chodit normálně do školy, a nikdo se neotřásal odporem? Ne, počkejte, nechte mne domluvit, máme málo času. Kdyby se Goorové dověděli, že jsem tady u vás, přišlo by mi to draho. Musím se za pár minut vrátit zpět na své místo na oběžné dráze. Ale musím vám tady něco nechat,“ vytáhl jakýsi hnědý váleček, ne větší než sprej na vlasy. „Naštěstí i Goorové mezi sebou bojují a mají zbraně, k nimž jsou citliví. Toto je jedna z nich. Když tento prášek vystavíte vlivu terminátoru, během dne oběhne celou planetu a ani jediný Goor to nepřežije. Musíte to udělat dnes večer. Jen vy dva, nikdo jiný, rozumíte?“

„Ne, nerozumím,“ vzkypěl opět Hynek. „Nejprve jsi zradil nás, potom chceš zradit i je, sobě rovné! Nevěděl jsem, jaká jsi krysa!“

„Nesuď předčasně, tatínku,“ odvětil s klidem Marťan Kukačka. „Nikoho jsem nezradil, vždycky patřím jen mezi vás a vám věrný zůstanu. A teď jděte.“

Založil ruce na hrudi.

„Sbohem, tatínku a maminko.“ Hlas se mu třásl.

„To už se opravdu neuvidíme, synku?“ plakala Marta.

„Ne, už nikdy.“

Vystoupili nad město, na kopec, z něhož byl vždy krásný rozhled do kraje. Ucítili tlak měsíce vycházejícího ještě do rudé záře zapadajícího slunce, a ve chvíli, kdy se okraj obrovského slunečního kotouče dotkl obzoru, odkryli víčko.

Nic se nestalo, váleček byl prázdný. Nechali ho tam stát na velkém balvanu a pomalu se vrátili domů.

Na koberci, nedaleko okna, nalezli malou hromádku bílého prášku, podobnou těm, jaké nacházeli lidé druhý den ráno, když vstávali do dalšího dne, na místech, kde ještě včera večer operovali čelní představitelé Goorů.

A nikdo na Zemi ničemu nerozuměl.

Život se zvolna dostal do starých kolejí, tisíce dohadů o osudech Goorů pronásledovaly novináře, ale vysvětlení nepřicházelo, jen Hynek a Marta Novákovi šli druhý den večer na kopec, sebrali tam už definitivně prázdný váleček, a do něj nasypali popel toho, který se obětoval pro tvory, jimž nebyl podoben, k nimž však za tu desítku let, co s nimi žil, pocítil lásku a přátelství.

Když uplynuly další dva měsíce a vzpomínky lidstva na nenadále a krátce prožitou zkoušku se zvolna začaly rozplývat a staly se pouhou krátkou epizodou v dějinách, usmála se poprvé po dlouhé době Marta na svého muže, přitiskla se k němu a řekla mu novinu nejnovější.

„Hynku, my budeme mít děťátko.“

Poslední dar jejich hvězdného synka se narodil o osm měsíců později, měl tři kila osmdesát a hlásil se světu z plna hrdla.

Nemoc na palubě

„Tohle je snad první případ, kdy fonika onemocněla,“ pokrčil rameny doktor. Přesto svůj úkol bral s veškerou vážností, byť jeho hlavním úkolem bylo léčit lidi a k veterině při veškeré úctě k jeho schopnostem měl přece jen dost daleko, i když považovat foniku za zvíře bylo přece jen příliš zjednodušené. Ale v naší malé uzavřené společnosti, sestávající z pilotů, astronomů, astroarcheologů, navigátorů, strojníků a montérů byl po Bernardově sebevraždě nepochybně jediným, kdo měl jakés takés schopnosti opravňující ho k pokusu o léčbu.

Zlí jazykové šířili po lodi zaručeně „pravdivé“ zvěsti o tom, že Bernard podlehl neznámé infekční chorobě, která se teď přenesla na foniku, a příznačné pro morálně-politickou situaci na palubě byl i fakt, že kapitán Mansfeld se tyto zvěsti ani nepokusil dementovat, já však na vlastní oči viděl Bernardovu prostřelenou hruď a revolver vypadlý z ochablých prstů. Také jsem dobře věděl, že v tom byla ženská a že ani ty tři roky mimo naši planetu nedokázaly Bernarda z jeho stresu vyléčit.

A tak zůstal klíčový objekt lodi, komunikační a energetický organismus, jak zněl jeho oficiální titul, na krku laikům.

Naše fonika neměla moc ráda, když se jí dotýkali lidé, ale naproti tomu spojení obstarávala s minimálním zpožděním a se zkreslením ne větším než jedno procento, takže jsme zprávy nemuseli opakovat, a přísun energie byl vůbec stoprocentní, neboť téměř neznala pojem bludný únik.

Když jsem k ní teď přivedl doktora, ležela téměř bez pohnutí a její husté obrvení, za normálních podmínek jasně oranžové a husté jako srst zježeného kocoura, připomínalo obilí po letní bouřce a žalovalo protivnou šedí. Z posledních informací, které k nám ze Země pronikly, jsme poznali, že onemocněla pouze naše část foniky. Přísun zpráv ze Země pak ustal a s energií jsme si zatím museli vystačit z palubních zásob. Nevěděli jsme ani, jestli naše zprávy pronikají do éteru, nebo jsou vysílány jen platonicky, a vše nasvědčovalo té druhé alternativě, v žádném případě jsme však nemohli připustit, aby fonika zahynula. Protože ještě žádná fonika v kosmu neskončila své bytí přirozeným způsobem, vysvětlovali by si na Zemi její konec stejně jako v předešlých případech: smrt foniky znamená zánik celé expedice. Zcela marné bylo úsilí záchranných výprav poté, co zahynula fonika Syrinxu či Aldebaranu. V obou případech našli záchranáři jen trosky volně se vznášející v kosmu, vyschlé pozůstatky posádky a foniku také už dávno mrtvou, i když ze všech organismů na palubě nepochybně nejdéle bojující s neodvratnou zkázou.

Je pravdou, že byly zaznamenány případy, kdy polovina foniky onemocněla, ale vždy to byla ta část, jež spočívala v základě na Zemi, v kosmu se foniky cítily výborně a nebylo vždy snadné rozhodnout, která část má po rozdělení zůstat na Zemi a která má letět s výpravou. Polovina zůstávající na Zemi vykazovala občas jakousi podivnou nostalgii, nevysvětlitelný smutek, který se snad dal objasnit pocitem odloučenosti, což by však šlo pochopit jen v případě, kdyby se stejně projevovala i část druhá. Bylo proto pravidlem, že po návratu výpravy z vesmíru si obě poloviny při příštím startu svá místa vyměňovaly, i když se ta operace neobešla bez rizika a docházelo zpravidla k nepředvídatelným technickým problémům.

Jistotu jsme teď měli jedinou – pokud se nepodaří foniku uzdravit, nikdy už se nevrátíme na Zemi, navěky uvízneme zde, několik světelných měsíců daleko od Slunce, v prostoru, kde provádíme průzkum Oortova oblaku. Jediný způsob, jakým jsme mohli získat potřebné množství energie, bylo dálkové spojení se Zemí prostřednictvím foniky.

Doktor si klekl vedle té nesmírné masy. Obvykle se fonika téměř nepohybovala, teď se však její čtyřmetrové tělo podobající se přeseknutému červu jemně otřáslo, bledá kůže se napínala a zase povolovala, obrvením probíhaly rytmické vzruchy. Zlověstná šedá barva styčných bobulek ve mně vyvolávala ty nejhorší představy.

„Jak dlouho to trvá?“ ptal se lékař a mně připadalo, že se jen pokouší maskovat svou bezradnost. Ale on musel být bezradný, právě tak jako já, právě tak jako kapitán Mansfeld, právě tak jako Frantík, jehož starostí teď bylo foniku krmit a pečovat o čistotu v její kabině.

„Druhý den,“ odpověděl Frantík a připadalo mi to jako vzlyknutí, navíc jsem v jeho hlase vycítil jistý pocit viny za současnou situaci. Doktor se pokusil pohladit foniku po ochmýřené kůži. Ucukla a obrvením se přehnala mocná vlna.

„Je dost citlivá,“ podotkl Frantík.

„Jak to myslíš, že je citlivá?“

„Dost často jsem ji hladil,“ vysvětloval tiše. „Musí se to dělat něžně… Jinak ucukne, jako když se dotknete lechtivého člověka. Asi takhle.“

Jeho dotyk fonika strpěla s relativním klidem, ale přece jen slabší vzruch znovu rozevlál černé bobulky.

„Budu postupovat tak, jako by se jednalo o normálního pacienta,“ řekl lékař dost rozhodně. Mohl říkat cokoli a dělat, co ho napadne, neboť vše, co učiní, je s největší pravděpodobností předem odsouzeno k nezdaru. Jsem přesvědčen, že ani Bernard, jehož rukama už prošel pěkný zástup fonik, by tady moc nezmohl, a žádná literatura vlastně nebyla k dispozici ani na Zemi. Nenamítal jsem nic, nejlepší totiž bylo skutečně alespoň se o něco pokusit, přinejmenším pro povzbuzení morálního stavu posádky, neboť kdoví, zda se ty dvě havarované lodi neproměnily v prázdné trosky jen proto, že jejich fonika lehce onemocněla a mělo to za následek úplný rozklad morálky. Vždyť i tamty expedice se nejprve odmlčely, nedávaly o sobě žádné zprávy, a pozemská část foniky zachovávala bohorovný klid až do chvíle, kdy v ní vyhasl život. Zahyne-li polovina foniky, její druhá část se během několika minut scvrkne asi na třetinu původního objemu, jako by se to ohromné množství protoplazmy, jíž jsou její buňky přímo těhotné, v tu ránu vypařilo, fonika zčerná jako uhel a brzy z ní zůstane jen vyschlá tmavá slupka, ničím nenaznačující, že ještě před malou chvílí byl na tom místě ten nejdokonalejší biologický organismus, jaký se člověku podařilo vytvořit. Fonika, to byl zázrak, který člověku umožnil proniknout do těch nejzazších končin kosmu, ale jisté riziko nebylo možné odstranit.

Doktor si přitáhl blíž svůj kufřík a po krátkém váhání jej otevřel. Objevily se nezbytné pomůcky každého lékaře, na které jsem vždy pohlížel s nejvyšší nedůvěrou. Pohled na lahvičky s léky, ampule s roztoky, vatu i obvazy mě ještě ponechával v klidu, všechny ty různé detekční přístroje byly zcela bezbolestné, ale lesklé kovové nástroje, o jejichž účelu jsem neměl ponětí, v mé bytosti vyvolávaly rozpor a podívanou na injekční stříkačku bych s rozkoší přenechal někomu jinému. Nebylo však zbytí, kapitán Mansfeld mě určil jako asistenta při pokusu o uzdravení foniky, a tak jsem musel leccos vydržet. Prý to z mé funkce zástupce velitele přímo vyplývalo. Podle mého soudu z ní vyplývalo něco úplně jiného, ale kázeň teď byla na prvním místě a já se nesměl zbytečně přít, abych nepřiléval oleje do ohně.

Po krátkém váhání vyjmul doktor jeden aparátek, něco stiskl, z útrob černé krabičky se vysunula asi dva metry dlouhá hadička zakončená kovovou destičkou, tuto destičku pak zlehka přikládal na citlivé body těla foniky, které mu ukazoval Frantík; tam měly být nehluboko pod kůží velké tepny. Bylo mi trapně, protože o fonice jsem nevěděl vlastně vůbec nic a největším odborníkem tady byl nakonec Frantík, kapitán však jaksi nechtěl připustit, že by devatenáctiletý učeň mohl být moudřejší než všichni vědci na palubě. Vzpomněl jsem si na první lety do kosmu, kdy kosmonauti byli vteřinu za vteřinou sledováni desítkami lidí v pozemském centru a bez vědomí základny nemohli ani říhnout. My létáme téměř světelný rok daleko od Slunce a nikoho ani nezajímá, jestli s námi letí čumák, nebo zadek foniky, jestli je zdravá, nebo nemocná, skoro jsem se začínal obávat, že právě ta naše potvůrka má už odlétáno své a hyne vlastně stářím. Ale to by pak byly nemocné obě poloviny?

„Nelíbí se mi to, nelíbí,“ bručel doktor. „Tep dvě stě dvacet, teplota vysoká, vysoká…“

Nevěděl jsem, jakou má mít fonika teplotu, ale pojem horečka, který téměř zmizel z lidského slovníku, se náhle vyloupl v celé své nahotě jako předznamenání smrti.

„Všechno nasvědčuje tomu, že jde o infekci,“ konstatoval doktor asi po půlhodině, když se předtím ujistil, že krevní tlak je na normálu. „Pokud jsou původci známé mikroorganismy, je tu jakási naděje.“

S Frantíkovou pomocí odebíral vzorky tkání a krve, fonika se až nesnesitelně kroutila.

„Jestli nám tady, v této vzdálenosti od Slunce,“ dodal nakonec doktor, „pod neznámým vlivem něco zmutovalo, nebudeme to mít jednoduché.“

Myslím, že jsem ještě víc zbledl.

K nějakým závěrům měl doktor dojít asi po čtyřiadvaceti hodinách a nezbylo než doufat, že tu dobu fonika prožije bez podstatného zhoršení zdravotního stavu. Doktor se zavřel do laboratoře se svými mikroskopy a pokusnými zvířaty, já jsem bloudil po palubách a občas jsem se na foniku zašel podívat. Na pohled se nic nedělo, ale Frantík, který se od ní nehnul, mi se slzami v očích sděloval, že je to s ní horší a horší. Chvíle, které jsem strávil v přítomnosti kapitána Mansfelda, nelze řadit k nejpříjemnějším zážitkům z této výpravy. Pravda, kapitán byl už také notně podrážděný a to, že většina členů posádky svalovala vinu na něj, jeho psychiku právě neupevnilo, ale to ho snad neopravňovalo k tomu, aby si svou zlost vyléval na mně, neboť péče o foniku byla v objemném seznamu mých povinností někde na padesátém místě. Dobře jsem však tušil, a všichni účastníci hvězdných cest by si tu poučku měli vepsat na první stranu palubních deníků, že osud výpravy je přímo úměrný péči o foniku.

Když jsem odcházel z řídicí kabiny, kde kapitán Mansfeld vyslovil před několika minutami jisté myšlenky naznačující mou následnou degradaci, něco se mi mihlo pod nohama. Pozorně jsem se za tím strakatým nevelkým předmětem zahleděl a chvíli se mi zdálo, že by to mohl být zlatý křeček. Pokrčil jsem nad tím rameny a vzpomněl jsem si na to teprve při večeři. Čistě náhodou jsem se o tom zmínil doktorovi, zlatí křečci přece patřili do jeho sféry zájmů.

Nápadně zbledl a odhodil příbor.

„Říkáš křeček?“

„Nevím, možná křeček, možná máme v podpalubí krysy.“

Nechal všeho a vyběhl z jídelny, následoval jsem ho až do laboratoře. Navenek všechno vypadalo normálně, ale to, jak se doktor tvářil, naznačovalo pravý opak.

„Trochu jsem si odpoledne zdříml, stejně jsem musel čekat, až…“ Jeho hlas měl divný odstín. Ukazoval na konstrukci tvaru krychle a já si teprve teď všiml, že je vyplněna kupou střepů. „Tady jsem měl tři křečky, které jsem infikoval organismy nalezenými v jejím těle. A teď tu není ani jeden. Ani jeden. A nejsou tu ani jejich mrtvoly, a i když jsem se včera bál, že to nepřežijí, tisíckrát radši bych je tady našel někde ztuhlé. Nechápu však, jak a kudy ty potvory utekly.“

„Tys tam našel nějaké zárodky, které by mohly…?“

Myšlenku jsem nedokončil.

„Mohly, a také nemusely.“

„Má sem někdo přístup?“ proměnil jsem se v detektiva.

„Všichni. Neznám však nikoho, kdo by byl schopen žertovat právě tímhle způsobem.“

„Pokud je to ovšem žert,“ poznamenal jsem pln jakési podivné předtuchy.

„Ale kdo a proč by pouštěl křečky do lodi?“

„Ten, kdo si nepřeje, aby se přišlo na… Doktore,“ začal jsem koktat, „já nevím, co mě to vlastně napadá. Proč by někdo chtěl otrávit foniku, to by nutně zahubil i sebe. Ale jiné řešení mě nenapadá, ti křečci se přece neprokousali ven sami. Buď máme mezi sebou sebevraha, nebo šílence, případně hybrida shrnujícího v sobě všechny ty výtečné vlastnosti… Doktore, ty musíš prověřit všechny členy posádky, aby…“

„Koukej, tamhle je jeden!“

Rezavé skvrnité zvířátko se krčilo v koutě za odpadkovým košem. Doktor se k němu zvolna blížil a pomalu natahoval ruku. Hlodavec našpulil čumáček a postavil se na zadní. Než jsem pochopil, co se stane, bylo pozdě. Tvoreček proklouzl dveřmi, které jsme trestuhodně nechali otevřené, a doktor si držel prokousnutý prst. Vyběhl jsem za křečkem, ale nikdy jsem netušil, jak taková neohrabaná hromádka chlupů dovede rychle běhat. Věděl jsem, že se tu děje něco, co zatím přesahuje mé chápání, a klíč k tomu problému prchal hlavní chodbou. Už už jsem ho měl, ale když se znenadání otevřely jedny dveře a já si třel vzápětí bouli na hlavě, křečkovy šance se podstatně zvýšily. Nedbal jsem toho, že na mne strojník O’Reilly, zvaný všemi pro pochybnou barvu pleti Osmahlý Jack, volá cosi na způsob dotazu na mé duševní zdraví, utíkal jsem dál, křeček už byl skoro na zádi, tam, kde má svou kabinu fonika. Zvíře bylo ve slepé uličce a měl jsem je na dosah, znovu si však se mnou zahrála náhoda. Frantík zaslechl ten neobvyklý ruch a chtěl se podívat, co se děje.

„Křeček!“ křičel jsem. „Vlezl ti tam křeček!“

Uvnitř jsem kromě načernalého nemocného těla foniky neviděl nic. Za chvíli po mně přisupěl doktor.

Křečka jsme měli v pasti a nemohl nikudy utéct.

„Musíme ho najít,“ sípal jsem

„Co když se to fonice nebude líbit?“ zamračil se Frantík. „A vy doktore, vy jste přece říkal, že má být v klidu…“

Lékař pokrčil rameny. Na pravém ukazováku měl náplast.

„Pokud to zvířátko nenajdeme, celý výzkum se zdrží o jeden den a to se nám může stát osudným,“ řekl. „A co je horšího, ti křečci jsou infikovaní a my jsme až do této chvíle byli strašlivě neopatrní. Především ode mne je to trestuhodné. Obávám se, že hned potom budeme muset všichni tři do izolace, a fonika musí zůstat sama. Teď však musíme najít křečka.“

V kabině foniky bylo úžasně málo místa, sama ji vyplňovala víc než z poloviny. Měli jsme co dělat, když jsme její tělo převalovali ze strany na stranu a pátrali po té maličké potvůrce. Trvalo nám víc než hodinu, než jsme se přesvědčili, že kromě nás tří a foniky není už v kabině žádný živý tvor, a museli jsme přesvědčovat sami sebe, že se křeček prokousal kovovými stěnami a nenechal za sebou žádnou stopu.

Radili jsme se v laboratoři. Doktor se zatím bál vzít další vzorky. Rozhodli jsme se, že prozkoumáme zbytky vzorků krve, ale když doktor vložil sklíčka pod mikroskop, když pak do přístroje vztekle cpal jedno sklíčko za druhým, tu se ukázalo, že všechny zkumavky jsou náhle zcela prosty jakéhokoli mikroskopického života, a věru snad ještě nikdy jsem nespatřil tak udiveného člověka. Požádal mě, abych ho nechal chvíli přemýšlet, a tak jsem ho nechal o samotě, i když já bych asi neváhal a ty vzorky odebral znovu, ovšem až poté, co se rozrušená fonika uklidní. V lodi zatím kypěl slušný halas, protože kdo měl ruce a nohy, honil ty tři křečky, kteří se ztratili z uzavřené nádoby a nyní i z uzavřené kosmické lodi.

Pokud ten neznámý mikroorganismus, o jehož existenci jsem teď málem pochyboval, může infikovat i člověka, s naší výpravou to neskončí dobře, i kdyby se fonika uzdravila desetkrát.

„Prosím tě, přijď rychle ke mně,“ volal mi doktor něco po desáté večer. Ne, to nebyla výzva k plánovanému odběru vzorků, doktor v té chvíli nevypadal na to, že by byl schopen provést nějakou souvislou akci. I spojení vlastně přerušil v půlce věty a na zavolání už nereagoval. V laboratoři jsem ho nenašel, zato jsem náhle zaslechl neobvyklý ruch z opačného konce lodi. Tam jsem pak našel doktora v neobvyklém zápase s Frantíkem.

„Pusť mě tam,“ řičel doktor. Oči měl podlité krví a tělo mu divně škubalo, díval se na mne pohledem šílence. Nutně jsem dospěl k závěru, že u něj právě propukla ta neznámá infekce. Křeček ho přece kousl! Ale proč se tak vehementně dere k fonice, a hlavně, proč mu v tom Frantík brání?

„Musím dovnitř… Ne, nechci… nepouštěj mě, ne… Ne… Pusť mě… Fonika… Křeček! Ten křeček! Musím za ním!“

Ničemu jsem nerozuměl a z Frantíkových gest bylo jasné, že vlastně foniku brání před šílencem.

„Pomozte mi přece!“ vyjekl Frantík, byla to první rozumná věta, kterou tady kdo pronesl, a probudila mě z letargie. Frantík se doktora snažil vystrkat z otevřených dveří, za nimiž se v jakýchsi podivných křečích otřásala teď nezvykle růžová fonika.

Objal jsem doktora nemotorně zezadu a divil jsem se, kolik se v tom slabém, téměř vychrtlém těle vzalo síly. „Křeček, tam je křeček,“ drala se z křečovitě sevřených úst rozmazaná slova, jeho svaly napjaté k prasknutí se rvaly vpřed, náhle nás oba prudce rozrazil mocným úderem paží, váleli jsme se s Frantíkem v jednom chumlu a doktor byl uvnitř. Pomalu se sbíhala celá posádka, ale nebyl čas jim vysvětlovat, co se tu děje. Než jsem stačil vstát a vejít za doktorem k tomu nestvůrnému červu, doktorova postava, teď téměř zahalená do špinavého pláště připomínajícího rubáš, ležela nahoře, téměř v půldruhametrové výšce. Celým břichem se doktor naplno dotýkal těch kulatých hlaviček obrvení foniky, ty doposud nečinně ležící orgány nápadně ožily, pomalu se napřimovaly a protahovaly, objímaly to lidské tělo, které nás už nevidělo, jen se křečovitě drželo toho nestvůrného beztvarého organismu. Než se stačilo stát cokoli jiného, než mohl kdokoli přispěchat na pomoc, pochopil jsem, že doktor je za nechutných mlaskavých zvuků vtahován kamsi dovnitř, a ve chvíli, kdy bylo jasné, kam se poděli ti tři křečkové, zmizel doktor v tom hustém obrvení. Ještě chvíli bylo na těle foniky možno pozorovat takový nepřirozený hrb, ale i ten se pomalu vstřebával, a netrvalo snad ani dvě minuty a doktor zmizel ze světa, jako by nikdy neexistoval.

„Ježíši, ona sežrala doktora!“ křičel kdosi nepříčetně a v lodi nastal nepopsatelný zmatek. Kdosi rozrazil dav a vpadl do kabiny, poznal jsem Osmahlého Jacka.

„Já jsem tu mrchu vždycky nenáviděl!“ řval strojník. Ten velký nůž jsem uviděl pozdě. Rozmáchl se. Protrhl tělo foniky v délce snad větší než půl metru, brvy se rozevřely, spatřil jsem bělavou tkáň, která se brzy zbarvila světle červenou krví. Když se Jack rozmachoval podruhé, něco se ve mně vzepjalo. Snad jsem podvědomě pochopil, že foniku nesmí zabít, i kdyby si nás chtěla dát k obědu všechny, protože bez ní se domů nikdy nevrátíme. Musíme ji zavřít, izolovat, nikoho k ní nepustit a doufat, že se uzdraví nejen z té strašlivé rány, ale i z té infekce. Postavil jsem se Jackovi do cesty a on už svůj pohyb nestačil zabrzdit.

Svět se mi ztrácel před očima, a když už jsem byl napůl v bezvědomí, stále ještě jsem uvažoval nad tím, jaká síla vlastně přinutila doktora, aby se nechal sežrat.

Probudil jsem se pod bílým stropem palubního špitálu. Skláněl se nade mnou doktor a plácal mě po tváři.

„Tak se konečně probuď,“ říkal nevábně. „Spal jsi už dost dlouho.“

To jsem si myslel, že jsem někde v nebi, ale doktor byl tak neskutečně živý, že jsem spíš nabýval pocitu odpovídajícímu absolvování náročné horečnaté noci s děsivými sny, z nichž ten poslední byl až neskutečně reálný. Nebyl to sen, o tom mě přesvědčovalo ovázané rameno. Osmahlý Jack má pádnou ránu.

„Co fonika?“ zeptal jsem se.

„Zaštepoval jsem ji mnohem rychleji než tebe,“ usmíval se doktor. „Je v nejlepším pořádku.“

„Ale co ty, tebe přece sežrala?“

„Asi jsem jí nechutnal, tak mě za půl hodiny zase vyplivla. Mě i ty chudáky křečky.“

„Ale proč? Co to všechno mělo znamenat?“

Vysvětlil mi to až za dva dny, když už mi dovolil vstát.

Přiznal se, že tomu sám vlastně pořádně nerozumí, ale jakousi teorii pohromadě měl. Až se vrátíme na Zemi, bude nutné nově objevené schopnosti foniky řádně prozkoumat. Doktor se domníval, že fonika spontánně zachránila celou výpravu před nebezpečnou infekcí, která na palubu pronikla z Oortova oblaku. Tam mohla být zanesena od kterékoli hvězdy, vždyť na své pouti kosmem vykonalo naše Slunce bezpočet zdvořilostních návštěv. Fonika na neznámý mikroorganismus reagovala jako první a začala jej soustřeďovat ve svém těle tím, že všechen vzduch hnaný klimatizačním systémem lodi řídila také do své kabiny. Zvýšeného proudění si nikdo nevšiml, dokud jsme nepřekontrolovali záznamy z přístrojů. Jak to dokázala, to je také otázka, ale zdá se být pravděpodobné, že je schopna kontrolovat některé neživé systémy. Všechny nebezpečné zárodky fonika pohltila, a protože byly skutečně nebezpečné, následně onemocněla. Vypořádala by se s infekcí sama, kdybychom do procesu nezasáhli my. Tím, že jí doktor vzal vzorky krve, se organismy opět rozšířily po lodi. Teď musela fonika zabrat na plný výkon. Křečkům poručila hravě, stáhli se k ní během pár hodin, a kdyby jeden nekousl doktora, bylo by všechno vyřešeno. Doktor však byl ohrožen a fonika neměla jinou možnost než vysát cizí organismy i z jeho těla. Jak to udělala, to jsme viděli, a málem za to zaplatila životem. Kdybych nezasáhl já a následně kapitán Mansfeld, snad by ji Osmahlý Jack ve vzteku rozporcoval.

Byla to sice jen teorie, a možná dost šílená, a ty cizí mikroorganismy kromě doktora nikdo neviděl, nikoho ale jiné logické řešení nenapadlo. Fonika se však uzdravila a oboustranné spojení bylo obnoveno. Po celou tu dobu byla pozemská část foniky úplně zdravá!

Snad by to byla jen malá epizodka z dlouhodobé cesty kosmem, kdyby asi po měsíci nevtrhl náhle náš Frantík do velitelské kabiny a zděšeně nevykřikl:

„Fonika umřela!“

Nikdo z nás mu nevěřil, dokud se na tu apokalypsu sám nešel podívat. Byl to děsivý, neutěšený pohled, plný beznaděje a zkázy. V nyní tak prostorné kabině se při zemi krčila jen vyschlá černá slupka, splasklá jako prázdný balón, pozůstatky foniky, v níž ještě před několika minutami pulsoval život a která ze světa odešla tak náhle jen proto, že už nežila ani její druhá část…

Bloudíme bez cíle vesmírem. Loď letí pouhou setrvačností, nemáme energii, nemáme spojení, žije nás už jen třetina.

Ženy mezi námi nejsou, proto za pár let už na palubě nikdo nezůstane.

Navždy nás bude trápit otázka, co se vlastně stalo se Zemí. Marné jsou pokusy zahlédnout ji velkým teleskopem, marné jsou snahy navázat jakékoli spojení.

Vesmír je němý a prázdný.

Nechce se nám ale věřit, že jsme poslední svého druhu…

Jak se chovat v mimoprostoru

Uli Hoeness mě zvedl z křesla. Možná, že dal do té střely příliš energie, snad mu míč i trochu sklouzl, a tak výsledek rozhodně neodpovídal jeho enormní snaze. Mohl jen smutně zírat, jak míč dobře o metr míjí břevno Viktorovy branky. Zařval jsem, jako bychom právě dali rozhodující gól, ale k tomu okamžiku nám přece jen ještě ždibec času chyběl. Kdyby to bylo možné, vlezl bych do obrazovky. Očima přisát k obdélníku o úhlopříčce délky padesáti devíti centimetrů jsem obdivoval stoický klid Antonína Panenky, který byl ochoten vzít na sebe odpovědnost v nejkritičtějším okamžiku našich fotbalových dějin. Z nějakých pěti šesti kroků se rozbíhal, jako by chtěl dát nejprudší ránu svého života. Nápřah. Sleduji Maiera, jak skáče do pravého rohu. Spolu s dalšími patnácti milióny fanoušků tlačím očima ten puntíkovaný nesmysl do sítě, a…

Obraz pohasl, zvuk se někam ztratil. Tam na jihu, v horké bělehradské noci, už všichni vědí, že buď jsme mistry Evropy, nebo se bude kopat dál, ale já nevím nic. Zírám do tmy produkované obrazovkou a nejsem příliš ochoten věřit svým smyslům. Jak může televizor, ta téměř věrná magická bedýnka, selhat právě v tom okamžiku, kdy se rozhoduje o všem?

Uslyšel jsem zakašlání. Vzhledem k tomu, že mé horní cesty dýchací v daném okamžiku nic nedráždilo, nebylo pravděpodobné, že bych zakašlal já. Ale protože jsem byl doma sám, nedalo se ani dost dobře uvažovat o možnosti, že by tady byl nachlazen někdo jiný. Přesto se vzápětí tentýž zvukový efekt opakoval a přinutil mě zvednout oči. To, co jsem uviděl, se vymykalo všem mně dosud známým přírodním zákonům i běžným zvyklostem denního života.

Televizor spočíval na nízkém stolku opatřeném čtyřmi otočnými kolečky, která umožňovala volný pohyb tohoto vzácného kusu po místnosti. Zpod dřevěné desky, jíž byl tento nábytek opatřen ve výši necelých deseti centimetrů nad podlahou, vyčnívaly špičky hnědých kožených polobotek se zajímavými, nepříliš běžnými ozdobami. Z oné desky stoupaly směrem vzhůru dvě černé nohavice, jejichž vnější vzhled nasvědčoval tomu, že by mohly obsahovat nohy. Na televizoru, zhruba ve výšce půl druhého metru nad zemí, byla náhle postavena busta nepříliš starého člověka, přioděného v nepůvabný, matně se lesknoucí oděv. Kolem krku měl omotáno něco mezi obojkem a preclíkem, účes připomínal včelí roj v bojové náladě, v uchu se blýskal kovový knoflík. Levý rukáv končil kdesi uvnitř přijímače, zatímco pravý poskytoval možnost volného pohybu – trčela z něj dlouhá tenká ruka opatřená běžným počtem prstů, které zbytečně křečovitě svíraly nevelký kufřík.

S bustou na televizoru jsem byl ochoten se smířit, to nakonec není tak vzácný jev, dost mi ovšem vadilo, že patřila živému člověku. Právě z jeho pootevřených úst pocházelo ono významné pokašlávání, jímž se nesměle snažil upoutat mou pozornost.

„Kdybyste dovolil, pane,“ pronesl nepříliš čistě znějící češtinou, „a pokud by vás to neobtěžovalo… Jistě uznáte, že se nacházím v dost nepříjemném postavení. Po pravdě řečeno, na obdobné nesnáze jsem si už na svých cestách zvykl, ale dnes jaksi…“

Nějak se nemohl vymáčknout.

„O co jde?“ obořil jsem se na něj neurvale, neboť mi překazil jedinečný zážitek.

„Víte, váš televizor je zjevně napájen elektřinou o dost vysokém napětí a zdá se mi, že žhavicí elektronka prochází přímo mými játry… Kdybyste byl tak laskav a příliš vás to neobtěžovalo… Nemohl byste vytáhnout šňůru ze zásuvky?“

Přiznávám, že to byl pro mne příliš silný tabák. Než jsem si uvědomil absurdnost dané situace, byla bedýnka odpojena od sítě.

„Uf!“ ulevil si mužík. „Děkuji vám, pane. Jste velice laskav. Dovolte, abych se představil. Mark Ofram,“ a chtěl odložit kufřík na zem a podat mi ruku. Vzhledem k tomu, že jeho hruď byla sevřena poctivou dubovou deskou, se mu onen prajednoduchý úkon nepodařil.

„Přestaňte se laskavě kroutit a ten kufr vůbec neodkládejte, pane Oframe,“ pronesl jsem co nejvíce chladně. „Zajisté pochopíte, že v tuto pozdní hodinu jste návštěvou značně nevítanou, a jistě vám nebude proti mysli, vyhovíte-li mému přání a opustíte mou domácnost.“

„Omlouvám se ještě jednou, pane…“

„Žďárský,“ zavrčel jsem.

„… pane Žďárský, ale došlo k jakési chybě při stanovení trasy. Tady v této oblasti a v tomto čase měla podle všech současných poznatků být step…“

„Jak vidíte, o stepi nemůže být řeč. Díval jsem se na televizi, pane, a program byl neobyčejně zajímavý, to ovšem jen do okamžiku, než jste mi vlezl do obrazu. Pokud ihned neodejdete, televizor opět zapnu.“

„Ne, to ne!“ vyděsil se. „Mám dietu, a kdo ví, co by mi to udělalo s játry… Pochopte laskavě, pane Žďárský, že opustit váš byt je pro mne činností prakticky neproveditelnou, když, po pravdě řečeno, mi není vůbec jasné, jak se dostanu z vaší televize.“

„Jednoduše! Tak, jak jste do ní vlezl!“

„Nevlezl jsem do ní,“ ohradil se. „Ta bedna tady nemá co dělat. Opakuji znovu, že jsem měl přistát ve stepi.“

Nezdálo se, že bychom spěli k rozumné dohodě. Zkusil jsem to tedy z opačného konce:

„A jak jste se sem vlastně dostal?“

„Přicestoval jsem časem,“ odvětil tak klidně, jako by sděloval, že sem dorazil tramvají.

„Časem?“ ověřoval jsem si s nedůvěrou. Odpověděl lehkým přikývnutím. „A odkud, smím-li se ptát.“

„Z roku 2435. Jsem tu nepochybně správně v roce 1976 před naším letopočtem?“

„Máte pravdu,“ rozesmál jsem se. „Dnes je skutečně 20. června 1976. Jen se vám trochu pletou matematická znaménka.“

„Ach, to je trapný omyl. Ještě jednou se omlouvám.“

„Tak nechte těch omluv a vypadněte. Rád bych se podíval, jak zápas vlastně dopadl. Nepředpokládám, že byste měl tak obšírné znalosti z historie, abyste to věděl.“

„Obávám se, pane Žďárský, že to nepůjde. Jsou tu jisté komplikace. Stroj času držím v levé ruce.“

„Mějte si ho třeba na zádech.“

„Kdybych ho měl na zádech, bylo by to jednoduché,“ odsekl. „Má levá ruka, jak jistě i vy můžete pozorovat, je pevně uvězněna uvnitř té vaší zatracené bedýnky, která má možná jistou historickou hodnotu, ale jinak je tady jenom pro zlost. Jednou rukou, a navíc naslepo, potřebné parametry nenastavím a pravou se tam při nejlepší vůli nedostanu. Hmota ve vašem století je neuvěřitelně neprostupná.“

Podrbal jsem se na hlavě a pak jsem mu naznačil, že se mi situace jeví být bezvýchodnou a že bude patrně nucen zbytek života strávit v symbióze s televizorem. On naštěstí nepřestal uvažovat.

„Předpokládám, že ta bedýnka je přinejmenším zezadu otvíratelná.“

„Ach jo,“ vzdychl jsem. Na víc jsem se nezmohl. Televizor byl v záruce. Teď mi v něm šmejdí nějaký pan Ofram svou břišní krajinou a žaludkem nepochybně drtí nesehnatelnou elektronku PCL85. A ke všemu ještě třímá v ruce jakýsi stroj času.

Vyhrabal jsem v šuplíku šroubovák a uvolnil zapečetěné šrouby plastového krytu. Naštěstí postával ten člověk tak dobře, že krytem neprolínal. Udiveně jsem zíral do útrob své Limby. Prakticky celý výhled do interiéru zakrývala Oframova záda a o kryt vysokého napětí se opírala jeho hubená levička svírající mezi prsty cosi na způsob kapesního kalkulátoru. Přemístil jsem ten předmět, v němž jsem vytušil inkriminovaný stroj času, do Oframovy pravičky, k čemuž bylo nutné nejdříve mu odejmout kufřík a uskladnit jej na koberci. Ofram chvíli prováděl se strojem času jakýsi tanec slunovratu a pak mu nezbylo než požádat mě o pomoc. On držel krabičku na dlani, já musel podle jeho pokynů volit program. Opačně to nešlo, pak prý bych cestoval časem já a on by zůstal tady bytostně spjat s televizorem, což se mu z neznámých příčin příliš nezamlouvalo.

„Poslyšte,“ řekl. „Nemohu si teď na cestu časem vzít svůj kufřík. Mám k tomu málo rukou. Provedu přesun do budoucnosti o jednu minutu a pak se vrátím pro kufřík. Byl byste tak laskav a odsunul zatím televizor poněkud stranou? Slibuji vám, že se zmaterializuji na témže místě.“

Co mi zbývalo? Ofram zmizel a já odtáhl televizor. Teď už vím, že jsem si při této činnosti počínal poněkud zbrkle, ale omluvou mi budiž neobvyklost dané situace. Ostatně ta bedna byla dost těžká a na chlupatém koberci se stolkem nepohybovalo právě nejlépe. Dopustil jsem se pouze jedné drobné chyby. Nevytáhl jsem ze zdířky účastnickou šňůru společné televizní antény a tato, jsouc napínána na samou hranici svých možností, převrátila letitý fíkus, jejž jsem kdysi zdědil po babičce. Zaklel jsem a měl jsem dobrý úmysl tu dřevinu postavit zpět na původní místo. Nebylo mi to však umožněno. Mezi tmavými kožnatými listy se zkondenzovala bledá Oframova tvář.

„Prales?“ pronesl dost podivným tónem.

„Fíkus,“ upřesnil jsem. „Díky vašim cestovatelským choutkám se mi převrátil vzácný fíkus. Musím podotknout, že jste jím dokonale prorostlý.“

„Jste úplně neschopný, pane Žďárský,“ řekl Ofram a zatřásl větvemi. „Netušil jsem, že je možné zpackat i tak triviální činnost, jakou jste byl pověřen.“

„No dovolte!“ urazil jsem se. „Já jsem se nezmýlil v časovém propočtu. Já ne!“

Zazněl zvuk nasvědčující lámání dřeva.

„A nešijte tak sebou!“ napomenul jsem ho pro jeho neposednost. „Lámete větve!“

„Omlouvám se,“ řekl s obtížemi, „ale kmen mi proniká plícemi a omezuje činnost dýchacích orgánů. Kdybyste mi laskavě podal stroj času, přesunul bych se o pár minut dál, abyste ten svinčík mohl zlikvidovat.“

Přešel jsem jeho invektivu mlčením a podal mu stroj času, který mu při přistání upadl, a zavinil tak ulomení dvou větví, to proto, že se pro něj Ofram několikrát pokusil sehnout.

„Tady máte svůj nástroj zkázy,“ osopil jsem se na něj. „Bude trvat dobře deset minut, než to tady uklidím. Přizpůsobte tomu laskavě dobu návratu.“

„Budiž,“ souhlasil. „Za čtvrt hodiny se tu budu opět materializovat,“ přežvýkl v ústech ten těžko vyslovitelný výraz a zmizel.

Postavit převrácený fíkus zpět na své místo není činnost právě jednoduchá, zejména pokud člověk nemá nikoho, kdo by mu rostlinu, jež právě pozbyla těžiště, podržel; krom toho jsem byl omezen šibeničním limitem, který jsem si sám stanovil. Avšak ve chvíli, kdy se Ofram opět zhmotnil, ač jsem marně doufal, že se tak nestane, byl ve středu pokoje prostor zvíci menší tělocvičny.

„Uf!“ vydechl. „Konečně jsem se, zdá se, osvobodil od těch vašich pochybných výdobytků civilizace. Můžete mi říct, jak se doma snesete s tolika zbytečnými předměty?“

„S těmi předměty se snesu, vážený pane Oframe, ale s vámi se už brzy nesnesu. Nastavte si laskavě kterékoli jiné tisíciletí a zmizte!“

„Prosím,“ odvětil chladně Ofram, udělal krok a shýbl se pro kufřík. Zcela zděšen jsem zpozoroval, jak za sebou po koberci táhne cosi bílého a že se v tutéž chvíli televizor, spočívající na stolku nevynikajícím právě stabilitou, začíná kácet směrem k jeho nohám. Měl štěstí, těch necelých třicet kilogramů minulo jeho kotníky skutečně o vlásek. Ozvalo se těžké zařinčení a podlaha se otřásla. Už mě to přestávalo bavit.

„Nemůžete dát pozor?“ vykřikl jsem. „Právě jste mi rozbil televizor.“

„To jste si zavinil sám!“ rozkřikl se Ofram. „Přece jsem vás výslovně upozorňoval, že prostor má být vyklizen!“

„Vždyť jsem vám tu taky připravil téměř taneční parket!“

„Ano?“ řekl jízlivě. „A co je tohle?“

Povytáhl nohavici a obnažil kotník. Přímo z kůže mu trčela bílá přívodní šňůra společné televizní antény. Pronikala nohou a pučela i na druhé straně nikoli nechlupaté holeně. Trhl jsem s ní, ale nepovolila.

„Au!“ vykřikl nezvaný host. „Prosím vás, abyste vložil více citu do svých neuvážených pohybů.“

Připustil jsem, že plocha nebyla vyklizena s náležitou péčí. „Přesuňte se o pár minut dopředu,“ převzal jsem iniciativu, co se týče časových skoků, „a já šňůru odklidím. Ale pokud mi ještě jednou do něčeho vlezete, už vás v tom přisámbohu nechám!“

„Přisám co?“ znejistěl, pak však mávl rukou a zmizel.

Odklidil jsem šňůru, obrátil stolek na kolečka a na něj jsem umístil to, co z televizoru zbylo. Pokusil jsem se onen poněkud chrastící přístroj spustit, pochopitelně s nulovým výsledkem. Když jsem opatrně pohlédl do jeho útrob, udělalo se mi poněkud nevolno, tolik střepů soustředěných v tak malém prostoru člověk hned tak nevidí. Darebák Ofram! Mohl mi tu škodu aspoň nějak nahradit. A co víc, nevrací se, a tamhle leží ten jeho zatracený kufřík. Kufřík z pětadvacátého století… Kdoví, co vlastně obsahuje?

Sehnul jsem se k tomu předmětu, ale držadlo jsem už neuchopil. Jakási těžká masa obludného charakteru mi zabránila ten prajednoduchý pohyb dokončit. Když jsem se vzpamatoval, spatřil jsem, že má ruka proniká až po loket přímo do Oframova břicha. Kupodivu jsem však nic neobvyklého necítil. Mé prsty, trčící z Oframových zad jako neforemná chobotnice, se pohybovaly bez zjevných problémů. Stál jsem však v poloze natolik vratké a Ofram projevil takový nedostatek duchapřítomnosti, že naše pohyblivé sousoší vzápětí pozbylo stability. Poutník časem naštěstí dopadl na bok, a ne na záda, takže jsem těsně unikl fraktuře, ale povalovali jsme se po koberci podobni milujícímu se páru. Teprve po několika nervózních minutách plných vzájemných invektiv jsme se ustálili ve snesitelné poloze, přijatelné pro obě strany.

„Co se tady motáte?“ rozhořčoval se Ofram.

„Netušil jsem, že se vyloupnete tak brzy!“ odvětil jsem. „Nemáte ponětí, co práce mi dalo odklidit ten svinčík, a teď mi lezete nejen do televize, ale zneužíváte ke svým zvrhlým choutkám mé vzácné maličkosti!“

„Pane, vaše doba mi začíná být odporná,“ prskal Ofram. „Už dobře dvě hodiny jsem měl pobývat v neolitu, a zatím se tady zbytečně zdržuji ve století primitivů.“

„Jakže jste to nazval naši dobu?“ urazil jsem se.

„Vaše praštěné období takto titulujeme i v oficiálních učebnicích. Každému, co jeho jest. Vždyť vy sám jste názorným příkladem typického produktu těchto nevábných časů! Nejste schopen ani instalovat řádnou přistávací dráhu pro poutníka!“

„Pane Oframe!“ odvětil jsem. „Mrzí mě, že jsem v tuto chvíli s vámi spojen na způsob siamského dvojčete, jinak byste poznal, čemu se u nás říká inzultace. Vezměte si tu svou zatracenou mašinu a koukejte konečně vypadnout! I s kufrem!“

„Bez starosti,“ pronesl se zbytečně velkým důrazem, stiskl na stroji několik tlačítek a konečně byl pryč. S úlevou jsem si třel zdřevěnělou paži a zkoumal, zda nedošla nějaké úhony. Pak jsem si povšiml kufříku, který i přes můj nátlak zůstal opět tady, a tentokrát patrně definitivně. Tak přece jen satisfakce! Vzal jsem ten předmět do ruky a stiskl uzávěr.

„Necháte to!“ ozval se z kuchyně popuzený Oframův hlas. Ten darebák byl zpátky!

„Včas jsem si povšiml, že jsem odcestoval bez kufříku,“ vysvětloval. „Rozhodně vám jej tady nemohu nechat, za to bych šel před kárnou komisi a mohl bych přijít i o časový průkaz. Vidím že… Ouha!“ Něco tlumeně zarachotilo. „Zdá se, že můj návrat nebyl směrován zcela přesně, co se týče prostorových souřadnic!“

Vstoupil jsem do kuchyně a dal se do nehorázného smíchu. Z horní plochy lednice s mrazničkou vyčnívala jenom Oframova hlava.

„Tak to se vám tedy povedlo, pane břídile!“

„Jen se smějte, vy sadisto! Co to máte za pitomou skříň, připadá mi, že mi začínají tuhnout vnitřnosti!“

Tak kdo je vlastně primitiv, pomyslil jsem si. Já, nebo člověk, který nepozná lednici? „Oframe, přestáváte mne bavit. Kde máte stroj času?“

„V kapse…“

Otevřel jsem lednici. Stroj času mu už z kapsy vypadl a volně spočíval na konzervě se sterilovaným hráškem.

„Na kolik si přejete nastavit?“

„Stačí na minutu. Udělám jen krok vpřed a uniknu té vaší době ledové.“

„Budiž,“ odvětil jsem, zručně jsem nastavil žádané parametry a vrazil mu ten ďáblův nástroj do ruky.

Ofram zmizel.

I s lednicí.

Nedal jsem najevo žádné překvapení, dnes už mě skutečně nemohlo nic vyvést z míry. Objevil se ve stanoveném termínu, pochopitelně obalen dle originálního receptu.

„Proklatě,“ zasyčel. „Došlo víc než k padesátiprocentnímu průniku. Budu muset zpět do naší doby, aby mě vysekali.“

„Tak pozor, pozor!“ ohradil jsem se. „Nemáte po ruce nějaký méně nákladný způsob? Už jste mi zničil televizor, polámal fíkus a teď máte zálusk i na lednici!“

„Uznávám, že se má návštěva neobešla bez dílčích problémů,“ zjihl Ofram. „Lednici je skutečně možno za jistých okolností zachránit před destrukcí, a přiznám se, že i já bych z jistých důvodů, o nichž zde taktně pomlčím, přistoupil raději k této variantě. Předpokládá to ovšem vaši spolupráci. Povšiml jsem si, že jste mimořádně šikovný, pochopitelně tedy vzhledem k době, v níž máte tu smůlu žít. Potřebuju jen, abyste odcestoval nějakých patnáct minut do minulosti. Předpokládám, že váš fyzický fond postačí k tomu, abyste tuto nevábnou skříň odsunul přinejmenším o metr dál. Když se pak zhmotním já, předáte mi stroj času a já budu moci konečně pokračovat ve své pouti.“

Dost mě překvapil. Nejprve nazývá naši dobu stoletím primitivů a pak je ochoten svěřit mi stroj času. Nebo jsou všichni v jeho době tak důvěřiví?

Po krátkém váhání jsem přikývl. Proč si to vlastně nezkusit, když se tu naskýtá šance? Nastavil jsem čas o patnáct minut dozadu a stiskl červený knoflík.

Obklopilo mě prázdno. Cítil jsem se neuvěřitelně lehký, gravitace jako by zmizela a kamsi do neznáma odlétly i všechny běžné starosti, které mě celý den sužovaly. Bylo to úžasné, krásné, opojné, báječné! Zavřel jsem oči a oddal jsem se plně proudu řeky času, jen zlehka jsem mával rukama, komíhal nohama…

Až jsem opět ucítil tíži.

Byl jsem zpátky ve svém bytě. V mém zorném poli se kromě jiných předmětů vyskytovala i lednice. Lednice… Proč mi tolik leží v hlavě právě lednice? Teprve teď jsem si vzpomněl na Oframa. Za několik minut se tu zase vylíhne a vnoří se, pochopitelně, přímo do lednice! Abych ji zachránil, musím ji přece přemístit o kus dál!

Udělal jsem krok, pak ještě jeden. Kupodivu jsem se neposunul ani o milimetr. Naopak! Při pokusu o pohyb levou nohou jsem zjistil, že kůže na chodidle je v bezprostředním kontaktu s čímsi vlhkým, drsným a podezřele pohyblivým. Ó hrůza! Já nestojím! Visím v horizontální poloze, jsem sevřen železobetonem a spodní polovinu těla mám neznámo kde, pak ovšem nekráčím, ale mávám jen tak nohama ve vzduchu… Takhle se ale k lednici nedostanu.

Polekal jsem se a upustil stroj času, který dopadl na koberec, kde dvakrát poskočil a znehybněl zcela mimo můj dosah. Přiznávám, že má poloha byla značně nepohodlná a mé pokusy o vyproštění se nesetkaly s úspěchem. Dýchání mi naštěstí nečinilo potíže, ale jak dlouho tak mohu vydržet?

Cukl jsem sebou a napřímil nohy. Opět jsem vnímal chodidly to beztvaré těleso, které zprvu kladlo značný odpor proti směru pohybu, brzy však křepce uhnulo. Vzápětí jsem i přes panel uslyšel příšerný jekot, s přibývajícím časem nijak neustávající.

Pak zazněl zvonek. Nu ovšem, sousedka, jak jsem na její existenci mohl zapomenout? Paní Řezníčková! Kdo jiný v tomto domě dokáže tak kvalitně ječet? Zazvonila znovu. Ona mne vysvobodí!

„Vyrazte dveře, paní Řezníčková!“ křičel jsem ze všech sil a doufal, že mě uslyší.

„Proč bych je měla vyrážet?“ ozvala se ta osoba v okamžiku, kdy ne nepodobna vichřici vtrhla do kuchyně. „Bylo otevřeno!“

„Zaplať pánbůh,“ zvolal jsem vstříc její mohutnosti. „Podejte mi, prosím vás, stroj času, ať se z toho tady můžu dostat.“

Jejích sto dvacet kilo strnulo na prahu a prohlíželo si mě jako králík hada.

„To jste ještě nikdy neviděla zazděného chlapa?“

„Co to tady vyvádíte, pane Žďárský?“ pronesla kníkavě a bledla s druhou mocninou ubíhajícího času. V té době však už její pohled nepatřil mně, upíral se na lednici. Co viděla, mělo sílu přinejmenším tisíce newtonů, protože vzápětí omdlela.

„No vy jste to vymňoukl,“ zaslechl jsem Oframův hlas. Jeho nositel se právě materializoval na svém již téměř zamilovaném místě uvnitř lednice. Jen ta hlava patřila vnějšímu světu.

„Kdybyste počkal ještě půl minuty, byl jste volný. Ta osoba už si na mne zvykla, ale pohled na vás ji přivedl, jak vidíte, do nepřekonatelných rozpaků.“

„A kdo vám, vy dárečku, říkal, abyste během cesty časem mával ploutvemi? Copak nejste schopen respektovat deset základních postulátů pro cesty časem, publikovaných v příručce Jak se chovat v mimoprostoru?“

„Že vy je tak respektujete,“ ušklíbl jsem se. „Mimo jiné vám pak jistě uniká souvislost, že pocházím z dvacátého století a mohu vám tady zpaměti odříkat snad všechny paragrafy vyhlášky 100, ale o způsobu pohybu mimoprostorem jste mě měl instruovat vy!“

„Že jsem vám, já idiot, tu hračku pro malé děti půjčoval!“ rval by si vlasy z hlavy, kdyby mohl. „Čert aby vás vzal i s vaší lednicí! Jak se teď odsud dostaneme?“

„Počkáme, až se tady milostivá probere z mrákot, které jste jí svým nevčasným nástupem na scénu přivodil.“

„Vám se to mluví,“ zavrčel. „Vy necítíte ten chlad, který svírá mou hruď! Vám je pochopitelně zcela lhostejno, že mé pravé zápěstí právě nepochybně proniká mraženým filé, zatímco má levička již zřejmě dávno odumřela po bezprostředním kontaktu s nejméně dvěma kilogramy odporného masa.“

„Zcela vás chápu,“ odvětil jsem, „ale jistě uznáte, že pro vás v tuto chvíli nemohu udělat nic víc než vám poradit, abyste si trhl nohou a pokusil se otevřít dvířka.“

Poslechl mě, a podařilo se. Vzápětí se také probrala paní Řezníčková. Vstala a vrhla mdlý pohled na lednici. To, co uviděla, se jí jistě zdálo být natolik zajímavé, že opět naplno zapnula ten svůj ječák a pak odběhla, nepochybně proto, aby podrobnosti o svých pozorováních sdělila sousedům. Nebyla však reálná naděje, že bychom ji v této oblasti města v příštích třiceti dnech znovu spatřili.

„Ta dáma mi nepřipadala slušně vychovaná,“ konstatoval Ofram.

„Neměl jste ji plašit. Upřímně řečeno, nepůsobíte právě estetickým dojmem.“

„Budiž, ale aspoň mohla tu lednici odpojit.“

„To sice mohla, ale s ohledem na labilitu její nervové soustavy se jejímu počínání není co divit.“

Myslím, že není nutné, abych popisoval další dialog. Hovořili jsme v tomto položení ještě dobrou půlhodinu. Situace byla kritická. Tlačila mě bránice a gravitační síla mi srážela nohy k zemi, bohužel jsem však na podlahu nedosáhl. Navíc vlhkost mých chodidel pozvolna stoupala a nad příčinou tohoto jevu jsem si stále lámal hlavu.

„Proč vlastně cestujete časem, Oframe?“ otázal jsem se, když jsme ustali ve vzájemných invektivách.

„Ále,“ pokusil se mávnout rukou, „potřebuji se zbavit manželky.“

„Tomu nerozumím. Já bych v obdobném případě, ač nejsem ženat, za optimálních podmínek zažádal o rozvod, v horším případě bych se ji pokusil zavraždit. Ovšem nechápu, jak se chcete vyhnout manželskému svazku cestováním časem.“

„Jednoduchá metoda,“ usmál se Ofram. „Kdykoliv se vrátím z minulosti do své žhavé současnosti, vždy zjistím, že se změnila nějaká okolnost. Jednou jsem po návratu domů s údivem zpozoroval, že nechovám kočku, ale psa. Jindy zase jsem bydlel v domě o poschodí vyšším nebo jsem měl úplně jiného souseda. A teď cestuji proti toku času s nadějí, že po návratu budu registrován přinejmenším jako svobodný. Chápete to?“

„Trochu ano. Ale když tak snadno měníte minulost, jak je možné, že vás úřady nechávají cestovat? Vždyť můžete zacvičit s dějinami!“

„Ovšemže ne! Vracím se přece do úplně jiného časového proudu. Ve světě, z kterého jsem odcestoval, přece k žádné změně nedošlo. A tam, kam přicestuji, nemohou nic pozorovat, protože pro ně vývoj proběhl plynule a bez zvratů.“

„Chcete tím snad říct, že existuje nekonečný počet světů úměrný počtu cest uskutečněných v celých dějinách kosmu?“

„Nesmíte problém tak zjednodušovat. Svět existuje de facto jen jeden, ale…“

„Ano, svět existuje jen jeden! Už tě mám!“ ozval se hluboký alt vycházející z masitého hrdla statné třicátnice oděné ještě výstředněji než ledové kře podobný Ofram.

„Ach, Miládko,“ vydechl naoko šťastně můj návštěvník. „Kde se tady bereš?“

„Kde bych se tu brala, drahoušku?“ pronesla ta korpulentní dáma ještě částečně prolínající do mimoprostoru. V pravičce třímala nejnovější model stroje času. „Hned mi to bylo jasné, jaké nekalé úmysly máš, když ses tak náhle beze slova vypařil! Nepochybně jsem rozuměla správně informaci, že se někoho potřebuješ zbavit!“

„Ale to jsi na omylu, Miládko,“ jihl Ofram. „Jen jsem špatně odhadl přistání, ulpěl jsem v lednici a tady pan Žďárský je tak laskav, že mi poskytuje první pomoc. Nu, a já mu na oplátku radím, jak se zbavit nepohodlné choti…“

Nevěřil jsem vlastnímu sluchu, naštěstí ho ta saň už nepustila ke slovu.

„Tady ten střízlík ti může poskytnout tak nanejvýš duchovní útěchu,“ zvýšila o poznání hlas. „Letíme domů, drahoušku, tam už si to všechno vysvětlíme.“

Uchopila svého chotě za ruku, kterou mu vytrhla z jogurtu, a začala cosi volit na klávesnici svého stroje.

„Moment, madam!“ zasípěl jsem, když jsem se konečně vzpamatoval. „To mě necháte trčet ve zdi?“

Hodila mi do ruky stroj času dosud se povalující na podlaze. Nato objala svého drahouška kolem krku, stiskla červené tlačítko. Ofram chtěl ještě něco říci, ale stihl jen obrátit oči v sloup, a pak byli pryč. Na místě, kde stávala calexka nabitá potravinami, zbyl jen kus užvýkané elektrické šňůry.

Proklel jsem Oframa i jeho choť, nato jsem navolil na stroji času tři čtvrtě na jedenáct téhož večera a stiskl tlačítko. Tentokráte jsem si dal dobrý pozor, abych se při cestě mimoprostorem vymotal ze zdi. Pečlivě jsem kontroloval, přestože to nebylo nic jednoduchého, svislou polohu, a vyplatilo se. Stanul jsem oběma nohama na koberci. Z břicha mi nepučel fíkus ani dráty. Tak, teď rychle pustit televizi, ať už se konečně dovím, jak zápas skončil. Ale proč je tady tma?

Nahmatal jsem cosi měkkého a hebkého, vzápětí se ozvalo zavrčení připomínající zvuk motorové pily a já ucítil na levé ruce prudký stisk s následnou palčivou bolestí, věrně odpovídající stupni deformace kůže. Snažil jsem se vysmeknout, ale marně.

Do toho jsem uslyšel jekot paní Řezníčkové: „Vem si zloděje, Rexi!“

Stroj času mi upadl na zem a při útěku jsem na něj prudce došlápl. Rex mi však neumožnil, abych se pro jeho ostatky vrátil. Už nevím, jak se mi podařilo opustit sousedčin byt. Jen jsem doufal, že to rozmazlené zvíře nemá vzteklinu.

Doma jsem si podle možností ovázal ránu, jež naštěstí nebyla hluboká. Rex je přece jen víc pokojovým psem než zástupcem služebního plemene.

Posadil jsem se do křesla a konečně pustil televizi. Znovu jsem se ocitl v horké bělehradské noci. Právě probíhal penaltový rozstřel.

Uli Hoeness zavěsil svou střelu přesně do šibenice.

(1985)

Dusno

Ani dnes nebyl obraz s nelogickým názvem Dusno, visící v jedné z polozapomenutých místností galerie, opatřen Hirmetovým rámem. Možná to nebyl dobrý obraz. Znázorňoval podivný svět přímých linií, šedých mračen, pokroucených konstrukcí; plochá krajina byla modelována podle absurdního vzoru vzniklého nepochybně jen v umělcově fantazii. Agadis není příliš známým malířem, ale tři jeho díla visí v hlavních sálech. Všechna tři, jak jsem si povšiml, jsou Hirmetovým rámem opatřena.

Do ostatních pláten vystavených ve stejném sále jako Dusno se dalo volně vstupovat. Příšerný historický akvarel Genta Lemericha s názvem Bestie skonává byl dokonce hojně navštěvovaný a často se před ním tvořila někdy i dost dlouhá fronta. Zajímalo mě, co tak lákavého může být ve světě, jemuž v popředí dominoval umírající voják; ta krajina byla zahalena namodralou mlhou vnikající na scénu poodhaleným stanovým plátnem. Vystál jsem si tu frontu a prošel Hirmetovým rámem. Obraz přede mnou ustoupil, stejně jako všechny ostatní, do nichž jsem kdy vešel (a nebylo jich málo). Celý prostor stanu se ukázal být jen lepenkovou kulisou a zhruba odpovídal míře Lemerichova talentu. Voják, ač ještě živý, se nehýbal. Mohly to způsobit nedokončené tahy štětcem, právě tak jako nevhodné podkladové barvy. Zvolna jsem kráčel za ostatními návštěvníky a brzy jsem mohl nahlédnout i do prostoru za stanovým plátnem.

Rozevřela se přede mnou rovina ukončená ostře seříznutým srázem. Mé uši zahltil primitivní bitevní ryk. Pod údery kopí, oštěpů a sekyr, částečně skrytých za lesem nesouměrných štítů, klesali k zemi pestrobarevně odění vojáci. Koně zahalení v rudých plátnech řičeli hrůzou. Důstojníci se šavlemi s oboustranným ostřím veleli do útoku. Země sténala pod dopady dělových koulí.

Pro někoho ta podívaná možná byla uchvacující. Nadutá dáma stojící asi dva kroky ode mne, ač nemohla pochopit, oč vlastně bojujícím stranám jde, máchala svými korpulentními pěstičkami a nepříčetně ječela:

„Zabij ho, zabij ho!“

Nevydržel jsem to dlouho. V té chvíli jsem poznal, že Gent Lemerich je muž s velmi plytkou fantazií, neboť celý ten krvavý výjev se v pravidelných cyklech opakoval; nešlo zde vlastně o nic jiného než o sen umírajícího vojáka. Obraz jako celek působil jen jako laciný barvotisk a měl v sobě až příliš nadsazeného naturalismu. Vyhledal jsem Hirmetův rám a předčasně se vrátil zpět na parkety galerie.

Obraz Dusno zíral svými konturami do prázdna a nevšimlo si ho jediné oko.

Poptal jsem se průvodce, proč Dusno není zařazeno do běžné prohlídky. Odpověděl vyhýbavě, prý se v poslední době projevuje velký nedostatek rámů, jejich cena stoupla a galerie musí šetřit, a pak, o tenhle obraz není žádný zvláštní zájem. Jak to, že není zájem, divil jsem se v duchu. Jak rád bych se tam podíval…

Strávil jsem před obrazem dlouhé hodiny a nacházel v těch mistrovských tazích štětce nové a stále zajímavější detaily, které se snad ani nedají popsat. Býval jsem obrazem tak unesen, až jsem často zvečera přeslechl pokyn průvodce, že galerie se uzavírá.

Až jednou. Byl to den jako každý jiný. Proplétal jsem se davem směřujícím k nejnovější senzaci, sytě modrému oleji Fineona Glynycha s pochybným názvem Poušť. Když jsem se konečně dostal do svého koutku s Agadisovým Dusnem, stanul jsem na prahu jako přimrazený. Fronta na Bestii se rozplynula jako pára nad hrncem a pod tím kýčem visela jen neumělou rukou vyvedená cedulka „V opravě“. Hirmetův rám byl odsunut stranou. Natolik stranou, že stál těsně před mým oblíbeným Dusnem. Stačilo jen vystoupit po dvou schůdcích, trochu sklonit hlavu a pak překročit tu neviditelnou hranici mezi reálným světem a neskutečnem, kdysi snad jen plochým obrazem, teď však díky neobyčejným vlastnostem Hirmetova rámu prostorem získávajícím v souladu s malířovou fantazií i třetí rozměr.

Ne, neváhal jsem ani chvíli.

Ovanul mě horký dech cizí krajiny. Natolik cizí, že přes zvýšenou teplotu jsem ucítil podivný chlad. Obraz dýchal, to jsem zřetelně cítil. Působil na mne zcela jinak než kupříkladu Lemerichovy mazanice. Udělal jsem další krok a dotkl se jednou nohou té divné země. Pokroucené konstrukce jsem měl na dosah ruky, ale když jsem se chtěl jedné z nich dotknout, musel jsem ujít pěknou vzdálenost – nebylo jednoduché si zvyknout na tu nepřirozenou perspektivu. Byla to obdivuhodná dílčí asymetrie ve světě jinak až neskutečně symetrickém. Ty konstrukce se zdály být souměrné, ale jejich povrch byl jediným absurdním chaosem. Šlapal jsem po čemsi, co snad mohlo být kobercem, Agadisova fantazie však z něj vykouzlila stébla jemných rostlinek, mezi nimiž se hemžili nepatrní tvorečkové.

A pak jsem vstoupil mezi vysoké, nebetyčné skály, pokryté stříbřitými plochami odrážejícími ostré sluneční světlo, v jejichž uspořádání jsem nevycítil nic jiného než nesmírnou úctu k matematice. A všechno sálalo.

Vedro, neuvěřitelné vedro čpělo z jakési obludné nevelké koule zavěšené kdesi nahoře. Její svit mě nutil zavírat oči a nedovolil mi pohlédnout vzhůru. Pot ze mne tekl v potocích, ale já si to neuvědomoval, neboť jsem zjistil, že ten svět nekončí po dvaceti či třiceti krocích jako běžné plátno. Ten obraz byl nesmírně hluboký. Náhle se přede mnou rozevřela závratná perspektiva zalesněného břehu obrovského jezera a já zvolna brázdil hluboký písek a přidržoval se osamocených balvanů, až jsem se dostal k vodě a dotkl se její hladiny. To už jsem věděl, že Agadisova fantazie nemá hranic.

A dostal jsem strach.

Teď už jsem asi tušil, proč právě před tímhle obrazem nestává Hirmetův rám. Možná, že obraz už někdy dávno kdosi navštívil, snad i sám Agadis, a každý nutně musel pocítit totéž co já v této chvíli, poznat ten děs nekonečných prostor a krutý tlak děsivé perspektivy. Nezbylo než prchnout zpět, tam, kde jednotvárná šeď Hirmetova rámu vrací klid a mír skutečného známého světa. Obrátil jsem se a zoufale jsem šplhal po rozpáleném břehu, prošel mezi svislými stěnami a tam, kde jsem před čtvrthodinou udělal první kroky v tomto jen namalovaném světě, jsem zůstal strnule a bezmocně stát.

Rám byl pryč.

Volal jsem, křičel, prosil. Vše nadarmo. Průvodce mě neslyšel. Nemohl mě slyšet. Ve chvíli, kdy byl rám odtažen, zmizel celý prostor a obraz se stal opět plátnem nepravidelně pokrytým barevnými skvrnami. Já přestal existovat.

Mám zůstat tady, na tomto prázdném místě, a čekat, až někdo jednou přisune rám k obrazu, z něhož na první pohled sálá děs a hrůza, k obrazu, v němž člověka pronásleduje neodbytný pocit, že se každou chvíli musí udusit? Obrátil jsem se a v panice jsem prchal… Kam? Nevím. Nakonec si pamatuji, že jsem omdlel na místě, o němž bych si nikdy nepomyslel, že může existovat.

Probudil jsem se mezi nimi.

Agadisův svět byl obydlen, což mne překvapilo, neboť v obraze žádné postavy nebyly. Hirmetův rám však stupňuje malířovu fantazii a dotváří i to, co jeho ruka nenamalovala. A svět obrazu začíná přece až tam, kam pozorovatel nemůže dohlédnout…

Žiji už dlouhou mezi nimi. Už jsem se jich přestal děsit a naučil jsem se i té jejich zvláštní řeči, a právě tak i oni už neprojevují při pohledu na mne takový odpor. Vím, že Hirmetův rám už nikdy nenajdu, neboť tento svět je vskutku nekonečný a já si ani nezapamatoval místo, kde jsem se v něm objevil.

Vozí mě z místa na místo a předvádějí mě jako hříčku přírody. Nevadí mi to, už jsem si zvykl. Jen v dlouhých temných nocích mě přemáhá stesk a zoufalá touha po domově, ale to vše je už jenom prázdný sen a klamná naděje.

Ale nedávno se něco stalo.

Občas si listuji v jejich tiskovinách. Náhle jsem spatřil reprodukci obrazu. Při pohledu na ni se mi téměř zastavilo srdce. Ten obraz musel namalovat někdo, kdo musel znát můj rodný svět, ten jediný skutečný a pravý svět, který je mi už tak dlouho odpírán. Ten malíř tam musel být, jinak by nemohl tak věrně vystihnout tu pravou perspektivu, pravou podobu našeho světa. Musím jej vyhledat, musím se s ním setkat. A potom stačí přijít k jedinému jeho obrazu, projít Hirmetovým rámem, jehož konstrukce není nijak složitá, a pak…

Ten malíř, jak už vím, není sám, podobně jako on maluje i několik dalších. Snad i oni se dostali do světa, po němž tak toužím. Prý mají zvláštní vidění světa a říkají tomu kubismus.

Má situace není beznadějná. Cirkus Barnum & Bailey kočuje po celém světě, jednou se určitě aspoň s jedním z nich musím potkat…

 Dlouhá tmavá chodba

„To je strýc Henry,“ odpověděla matka na můj všetečný dotaz. Řekla to takovým divným hlasem, jako by to snad ani nepromluvila ona. Cítil jsem v těch čtyřech slovech vůni zapálených svíček a cinkot umíráčku. Lekl jsem se a přestal se dál vyptávat. Pak už jsme chodbou kráčeli mlčky, přestože na mne z dalších obrazů hleděly nepřítomným pohledem nejméně tři desítky příbuzných, zesnulých dávno před mým narozením. Celá ta galerie se mi vůbec nelíbila. Přece jen mi bylo teprve šest a všechny ty obrazy na mne působily hrůzostrašným dojmem, umocněným dost sešlým fyzickým stavem většiny těch postav, které se snad dávaly malovat zásadně v patách se smrtí. Dlouhé týdny jsem se bál chodit tou chodbou sám; to od okamžiku, kdy jsem se slzami v očích vběhl do náruče matky a tvrdil jí, že ta suchá hubená dáma v bílém čepci se pohnula. Matka mě konejšila a Sára prohodila:

„Že by?“

Vstala a vyšla na chodbu, za chvíli se vrátila a zašeptala:

„Buď bez obav, něco se mu zdálo.“

Mé starší sestře bylo sedmnáct, chodil za ní doktor Appleby a na mne se dívala pěkně svrchu.

Později, to už mi táhlo na osmý rok, mě celé to panoptikum vystřižené z domova důchodců začínalo zajímat, ale matky jsem se už neptal, protože jsem se bál, že by mi zase odpověděla tím podivným, pohřbem zavánějícím hlasem. A přitom jsem měl na jazyku tolik otázek – proč všichni ti Hooganové se nechali malovat tak staří a proč úplně všichni vypadají docela jinak než obyčejní lidé i obyčejné obrazy. I v jiných místnostech u nás visely originály, a mohl jsem proto porovnávat to sálající teplo a kypící život s tklivým šerem a čpící smrtí.

„Jsou to jen obrazy,“ vzdychla jednou matka, aniž jsem se co ptal. Říkala to tak, jako by svým slovům nevěřila.

„Dnes je desátého června,“ upozornila ji zcela nelogicky Sára, myslel jsem si, že snad chce převést hovor někam jinam.

„Vím to až příliš dobře, a radši bych na to zapomněla,“ odsekla popuzeně matka.

„Ale to přece nesmíme…“

„Nestarej se,“ vyjela matka zostra na sestru. „Uděláme to večer, až bude George spát. Doufám, že doktor Appleby přijde tentokrát včas!“

Pak už neřekly nic a já jejich rozmluvě pramálo rozuměl. Od té chvíle měl ten krásný a slunečný den zvláštní, až křečovitou atmosféru, která padla i na mne svými svíravými pařáty. Potom, co mi matka nervózně přečetla pohádku a přitáhla přikrývku až k bradě mně i medvídku Bobbymu, jsem dlouhou dobu nemohl usnout. Připadalo mi, že ve stínech, které vrhaly listy stromů v matném svitu pouliční lampy na strop mého pokoje, vidím ty pochmurné tváře z galerie Hooganů. Třásl jsem se strachy, tulil se k Bobbymu a marně čekal na spánek.

A pak jsem zaslechl hovor. Tlumené hlasy se linuly z chodby. Poznal jsem matku a byl jsem rád, že ještě nespí. Rozběhl jsem se za ní. Když jsem však otevřel dveře, zůstal jsem rozpačitě stát.

Chodba stále tonula ve tmě, jen na opačném konci se pohybovalo jakési divné světlo. Vrhalo na stěny rozmazané stíny kráčejících osob ne nepodobné Gulliverovým obrům. Brzy jsem i rozpoznal tři postavy, matku, sestru a doktora Applebyho. Právě on třímal v rukou svítilnu. Sestra před sebou tlačila jakousi podivnou konstrukci, kterou jsem u nás nikdy neviděl. Malá kolečka nepravidelně skřípala.

Neviděli mě. Dostal jsem strach a chtěl jsem zalézt zpátky do postele, ale zůstal jsem stát na místě, protože mi olověná tíha přikovala nohy k chladným dlaždicím.

Zastavili se přesně tam, kde visel obraz strýčka Henryho. To už jsem viděl, že ta konstrukce na kolečkách vypadá jako prázdný rám. Rázně jej přistavili ke zdi, pak všichni ustoupili o několik kroků a na něco čekali. Nikdo nepromluvil, jen světlo dopadalo přímo na ten divný obraz. Já jsem však z ostrého úhlu viděl jen černou skvrnu.

A tu cizí, roztřesený hlas rozezněl svůj skřípot a odrážel se od bezedně temných stěn.

„Je s vámi stále větší svízel, drazí příbuzní. Co zase chcete?“

Nikoho jsem neviděl a chvíli jsem si domýšlel, že tam mají telefon.

„Je desátého června, Henry Hoogane,“ řekl doktor Appleby.

„A co má být?“ skřehotal ten neznámý.

„V souladu s ustanovením vaší závěti jsme jako každý rok přistavili k vaší hrobce Hirmetův rám, protože jinak by všechen rodinný majetek propadl. Už jste zapomněl, co jste vlastní rukou napsal?“

„Ale nezapomněl,“ zachrčel hlas a já jsem ke své hrůze spatřil, že se v obraze cosi pohnulo. Celé plátno se podivně vydulo a do světelného kužele pozvolna pronikla shrbená postava, jež vzápětí s nemalými obtížemi sestoupila na kamennou podlahu chodby.

„Jen se mi zdá, že to je zbytečně často,“ dodal nepochybně úplně živý strýc Henry. Rozhlížel se rozpačitě po svém okolí a pak třesoucí se rukou ukázal před sebe.

„Ty jsi kdo?“ sípěl.

„Doktor John Appleby, notář. Má přítomnost je nezbytná od doby, kdy nejste vlastním podpisem schopen stvrzovat plnění podmínek závěti…“

„Dobře, dobře,“ skočil mu do řeči strýc Henry. „Na to se pamatuju. A ty jsi kdo?“ obrátil se k matce. „Aha, už vím, ty jsi Marcia.“

„Nejsem Marcia, strýčku Henry,“ odvětila chladně matka. „Marcia zemřela před deseti lety, to byla Sářina matka. Já jsem druhá žena Williama Hoogana, Ingrid.“

„Ano, ano, už si vzpomínám… A na kterém obraze je Marcia?“

„Marcia není na žádném obraze,“ odvětila matka.

„Jak je to možné?“ divil se strýc. „Copak zahynula při nehodě?“

„Ne, měla nemocné srdce…“

„Tak proč není pikturována?“

„Nepřála si to, strýčku Henry.“

Stín na chvíli zmlkl.

„Tak ona nechtěla… Copak nechtěla žít?“

„Chtěla žít, a moc, ale ne tak jako vy,“ odpovídala chladně matka.

„Vzpomínám si, že i ty máš syna, Ingrid,“ odbočil strýc Henry do úplně jiných vod.

„Ano, ale George už spí. Přivedu ho, až bude starší.“

George se zatím třásl strachem na chladné podlaze a bál se, že ho to silné bušení srdce musí prozradit.

Strýc se náhle prudce zkroutil a přitiskl si ruce na břicho.

„Dejte mi injekci,“ zaskučel. Nikdo se ani nepohnul. „Copak se klidně můžete dívat, jak tady trpím? Anebo copak už objevili lék proti rakovině?“

Dychtivě přejížděl pohledem jeden stín po druhém, všichni váhali s odpovědí, nakonec tiše promluvil doktor Appleby.

„Lék objevili už dávno, pane Hoogane. Rakovina je nyní snadno vyléčitelná.“

„Tak to už můžu zase zpátky mezi lidi?“ Obrátil se do světla a já zahlédl na vyčerpané hubené tváři náznak úsměvu a naděje.

„Mezi lidi se můžete vrátit, pane Hoogane, ale ten lék… vám nemůžeme aplikovat.“

„Vy jste lékař, že to tak odvážně tvrdíte?“

„Copak si to nepamatujete? Čekáte na oživení už sedmdesát let. Spolu s vámi té klamné naději uvěřily desetitisíce dalších a sklepy jsou plné obrazů lidí, kteří namísto smrti prošli Hirmetovým rámem a čekají na své spasení na plátně. Brzy se však zjistilo, že po více než deseti letech se zcela mění podstata těl pikturistů a molekuly jejich organismů začínají zvolna patřit jinému světu. Touto přeměnou prošlo i vaše tělo, pane Hoogane, a věda tento problém dosud nevyřešila.“

„Nevěřím vám,“ sykl stařec.

Udělal vrávoravě několik kroků a zakryl mi svým tělem světelný zdroj. A já viděl, že je průhledný. Světlo jím, byť trochu tlumeně, procházelo.

„Mám peníze, mám dost peněz, zaplatím každou operaci,“ křičel strýc Henry.

„Je to zbytečné, pane Hoogane. Nůž chirurga projde vaším tělem jako vodní hladinou. A pak, peníze už dnes ztratily svůj význam…“

Strýc sklonil hlavu.

„Peníze nemají cenu? Proč tedy přistavujete každým rokem desátého června rám k mému obrazu, k mé posmrtné masce? Když už se nebojíte o dědictví, proč to tedy děláte?“

„Přece jste si to přál, strýčku Henry,“ řekla Sára.

„Ach ano, přál jsem si to, chtěl jsem si tak zajistit přehled o světě, chtěl jsem vědět, jak budete žít v době mé přechodné smrti… Přechodné smrti…“ Téměř šeptal. „A co ti ostatní kolem mne, co ty tři generace Hooganů, které přišly po mně a v posledních dnech života také prošly rámem, i ty pouštíte ven?“

„Ne, ti si to nepřáli, výslovně zdůraznili, že mají být oživeni až tehdy, když bude možné je uzdravit.“

„A tak tady budou viset spolu se mnou – navždy?“

Nikdo nechtěl odpovědět.

„I moje Alžběta?“

„Je přece na obraze vedle vás, pane Hoogane.“

„Ach,“ vzdychl strýc. „A – co kdybyste udělil výjimku? Rád bych s ní ještě jednou hovořil, než…“ Nedopověděl.

„Zvážíme to,“ odvětil po chvíli doktor Appleby, „po prostudování její závěti. Nebude vám vadit, když si na rozhodnutí počkáte?“

„Už jsem si zvykl čekat,“ řekl tiše patriarcha Hooganů. „Přijďte zase za rok. Pro mne to je stejně jen pár okamžiků.“

A začal se soukat zpět do rámu. Když se usadil, skřípějící kolečka prozradila, že obraz je zase už jen obrazem.

„Tak to máme za sebou,“ oddechla si matka.

„Je čím dál tím sklerotičtější,“ podotkla Sára.

„Doufám, že zatím zapomene na to, co si teď vymyslel,“ řekl doktor Appleby. Zmizeli v jídelně a chodba se opět ponořila do tmy.

Dlouhou dobu jsem se ještě nemohl hnout z místa a mým naivním mozečkem dítěte se proháněly podivné myšlenky. Po chvíli však ve mně začal převládat hořký pocit křivdy. Začalo mi být chudáka strýčka líto, protože jsem z nesouvislých útržků hovoru pochopil, že jeho snad poslednímu přání nechtějí vyhovět.

Ještě dlouhé roky po onom kritickém dni jsem se bál v noci vycházet sám na chodbu, ale toho večera jsem úplně zapomněl na svůj strach. Zcela ve mně převládla touha pomoct tomu starému nešťastníkovi. Děsivou skutečnost jsem snad považoval za jakousi reálnou variantu fantastických pohádek, kterými jsem byl hojně zásobován.

Potmě jsem doklopýtal až k obrazu strýce Henryho a nasahal rám, který zůstal stát uprostřed chodby. Nožičky mi ujížděly na chladné kluzké podlaze, když jsem se snažil dotlačit rám kde zdi. Dvakrát jsem dokonce upadl, ale nakonec stál rám tam, kde jsem si ho přál mít.

„Strýčku Henry,“ zašeptal jsem.

Ve tmě se pohnula jakási beztvará masa a ozval se tichý hlas.

„A ty jsi kdo? Nevidím tě!“

„Já jsem George, strýčku Henry. Maminka vám přece o mně povídala.“

„Aha, vzpomínám si… Škoda, že je tma. Proč jsi nevzal světlo?“

„Nešlo to, strýčku. Ale chci vám pomoct. Oni to nechtějí.“

„Co nechtějí?“

Za tu chvilku zase všechno zapomněl. Chystal jsem se, že mu všechno vysvětlím, vyvedu ho tam, kde na něj na obraze čeká jeho drahá Alžběta, a umožním jim setkat se a pak…

Kdesi vzadu se otevřely dveře a ostrý kužel světla vykreslil na protější stěně nepravidelný lichoběžník.

„Já doktora vyprovodím,“ zvučel radostně Sářin zvonivý hlásek, v tu chvíli nejprotivnější na světě.

„Za chvíli se vrátím, jen co odejdou,“ šeptl jsem strýčkovi a utekl jsem dozadu do chodby, kde jsem našel úkryt za velikou vázou. Ti dva mě neviděli, měli oči jen pro sebe. Tiskli se k sobě a já viděl jen temné siluety jejich těl, které se vzápětí spojily v jednu. A loučili se dlouho…

Probudil mě chlad. Ležel jsem na podlaze za velkou vázou. Chvíli trvalo, než jsem se vzpamatoval a vzpomněl si na strýce Henryho. V rodícím se dni jsem viděl, že rám pořád stojí tam, kde jsem ho v noci nechal, ale strýc seděl ve svém starobylém křesle bez jediného pohybu. Oslovil jsem ho, ale neodpověděl. Chtěl jsem do něj strčit, ale k mé hrůze ruka prošla obrazem a na nic nenarazila. Nemohl jsem už váhat. Odtáhl jsem rám a naposledy se podíval do jeho otevřených očí. Má malá hlavička v nich tenkrát nemohla rozpoznat pozdrav smrti. Zmizel jsem ve svém pokoji, vklouzl pod pokrývku a teprve tam jsem se rozplakal.

Podruhé mě toho rána probudil matčin vyděšený výkřik. Volala Sáru. Když jsem stál na chodbě vedle nich, nic nechápaje jsem spolu s nimi hleděl na to staré plátno, kde z prázdného starobylého křesla lehký průvan rozfoukával dlouhou temnou chodbou jakýsi prášek připomínající popel.

Nikdo se nikdy nedověděl, jak se to stalo.

Až po letech jsem pochopil, že strýci Henrymu té noci snad neřekli pravdivé slovo. Toho dne naše rodina utrpěla těžkou finanční ztrátu, které nemohl zabránit ani rodinný přítel doktor Appleby. Ten k nám ostatně brzy přestal chodit a my se museli vystěhovat.

Jediným majetkem, který má jakous takous cenu, je sbírka třiceti šesti pláten s portréty mých předků. Nejsem si zcela jist, jak s nimi naložím, až je jednou zdědím.

Týnský chrám s Krocínovou kašnou

Snad všichni už si museli všimnout, že Leopold Horák má své ženy plné zuby. Hašteřivá, poněkud objemná v pase i v prsou, nadměrnou spotřebou kosmetických přípravků oplývající čtyřicátnice vynikala především zvýšenou hlasovou kadencí a neuvěřitelnou schopností proměnit finanční zdroje pravidelně dodávané manželem ve spousty nepotřebných tretek, součástí garderoby a šlehačkových zákusků.

Nikdo by se tady nemohl divit tonu, že si Leopold Horák pohrával už drahný čas s myšlenkou na vraždu. Na tichou, dokonalou a zákonem nepostižitelnou vraždu. Jeho myšlenky se tímto ne právě originálním směrem začaly ubírat až v době, kdy selhaly všechny jeho pokusy o rozluku manželského svazku legální cestou. Návrh na rozvod přednesl své ženě minimálně třikrát, ale pokaždé marně – nikdy ho totiž neposlouchala. Už ani nehloubal nad otázkou, jaký sled myšlenek probíhal v jeho hlavě před patnácti lety, když si svou tehdy ještě křehkou, štíhlou a milující Růženku vedl před oddávajícího úředníka. Zkušenosti z let příštích, které mu ráj na zemi spočívající v pendlování mezi tichou zákrutou řeky, jak stvořenou pro ponoření rybářského náčiní, a hospůdkou Na Růžku proměnily v peklo paneláku, degradující ho na stroj na výrobu peněz a robota na úklid domácnosti postrádajícího byť i jen hlas poradní, se staly natolik tíživým břemenem, že se jeho mysl zabývala snad už jen tím jediným, zato však zásadním problémem, nabízejícím různé formy definitivního řešení.

Občas míval i pěkné sny, a pak se vždy ze spánku usmíval. To se mu kupříkladu zdálo, jak se na jeho drahou choť řítí zeď či je unášena malými zelenými mužíčky kamsi do dálného vesmíru, a pak už si vždy jen ozdobil stěnu v obývacím pokoji jejím obrázkem decentně doplněným černou páskou… Probuzení ho vždy vrátilo do kruté skutečnosti. Ale touha po tom obrázku sílila, a čím víc si ten motiv představoval, tím víc v něm krystalizovala ta jediná šťastná myšlenka, až jednoho květnového dne vykrystalizovala.

To si vzpomněl na své experimenty z doby učení, kdy mu na přechodnou dobu uchvátila elektronika, než převládly jiné zájmy, a když jednou Růženka vysedávala u kadeřnice, sestoupil do sklepa, otevřel starou zaprášenou krabici a zjistil, že vše potřebné má ještě pohromadě. Usmál se při myšlence, že svého cíle dosáhne tak lacino. Čtyři laťky přinesl domů hned druhý den a uschoval je v komoře, čímž předešel jedovatým otázkám, neboť pro žehlicí prkno tam chodil jen on. Pak vyčkal, až Růženka vyrazí na své pravidelné toulky po kavárnách a cukrárnách, a neobyčejně velkou rychlostí umyl nádobí, vytřel podlahu v kuchyni, vyluxoval koberec v ložnici, a pak stloukl z latěk úhledný rámeček, přiměřený k reprodukci obrazu Týnský chrám s Krocínovou kašnou od Rudolfa von Alta. Stačilo pak už jen několik speciálních obvodů rozmístit vhodným způsobem, a v tu ránu měl primitivní, zato zaručeně fungující Hirmetův rám. Trochu se mu chvěly ruce, když se rozhodoval přístroj vyzkoušet, přece jen reprodukce je jen reprodukce a Hirmetovým rámem vstupujeme zásadně do originálů, ale co by nestačilo pro galerie, pro jeho účely bude vyhovovat víc než dobře. Uklidnil se však až ve chvíli, kdy jeho hlava prošla rámem bez jakéhokoli odporu a vlasy mu rozčechral svěží větřík, prohánějící se Staroměstským náměstím v časném podzimu roku 1843. Růžence možná budou vadit ty poněkud ošuntělé ženštiny u kašny, která trochu narušuje majestátní panorama Týnského chrámu, případně může být znepokojena volským potahem v pozadí, ale když se Leopold protáhl ránem celý a rozhlédl se po okolí, spatřil mimo původní rámec obrazu několik slušně oblečených lidí se slunečníky i pouliční kavárničku naproti poškozenému orloji, a tu nabyl jistoty, že jeho žena takové nabídce neodolá.

Stál na nerovné dlažbě, kolem sebe podvědomě vnímal podzim, čerstvý vítr proháněl po nezvykle jasné obloze kupovitou oblačnost, a dýchal plnými plicemi vzduch, jehož sílu a čistotu nemohl narušit ani slabý zápach pocházející z několika koňských produktů napůl rozjetých ostrými obručemi povozů. Obrátil se. Několik kroků za ním se kousek nad zemí tetelil nepravidelný obdélník. Tudy vedla cesta zpět, Hirmetův rám z opačné strany.

Prolezl rámem, rozebral jej a schoval pod postel. Zatím ještě nenastala ta pravá chvíle. Ještě není všechno připraveno.

Růženka se vrátila z cukrárny kolem šesté a projevovala se z té nevrlé stránky, zejména proto, že zmokla, a v neposlední řadě proto, že ji dráždila samotná Leopoldova přítomnost. Úklid byl shledán nedostatečným, umyté nádobí špinavým a večeře, kterou ještě narychlo uklohnil, nechutnou. Za největší zločin bylo možné považovat to, že zcela zapomněl vyprat záclonu, a Leopold se marně dušoval, že mu jeho zlatíčko nic podobného nenakázalo.

„Máš se taky jednou dovtípit sám!“ chvěl se její masitý podbradek. Následovalo třísknutí dveřmi od ložnice. Leopold věděl, co se děje. Růženka se rozčílila a potřebuje si odpočinout. Vzdychl, přistavil židli k oknu a začal rozepínat háčky na zácloně.

Vlákat Růženku do obrazu se ukázalo být záležitostí neobyčejně jednoduchou. Trochu ho překvapila.

„Ty máš Hirmetův rám?“ zeptala se zasvěceně.

Mlčky přikývl. „Je to dárek pro tebe,“ vzlykl.

„Ale já nemám svátek…“

„To nevadí,“ pokusil se o úsměv. „To jen tak, že tě mám rád,“ překousl ten citron a vyslovil jednu z největších lží ve svém životě.

„A neměli bychom zkusit radši nějaký jiný obraz?“ zeptala se nevinně. Koneckonců mu to bylo jedno, ale tady už měl připravenou půdu.

„To můžeme až později,“ odpověděl s klidem a uvolnil jí cestu. Netušila naprosto nic a vpochodovala dovnitř jako tele k řezníkovi. Prolezl za ní, zatím nesmí pociťovat ani náznak, ne-li stín nedůvěry.

„Ach, ta kašna je rozkošná,“ žvatlala a udělala pár kroků vpřed. Pak se zarazila. „A co ty baby, jak tam nabírají vodu? Nejsou nebezpečné?“

„Neboj, jsem tady s tebou, Růženko,“ řekl Leopold a pro jistotu se vydal za ní, aby zahnal i ty poslední pochybnosti. Z kašny se ozývalo zurčení vody a kovový zvuk džberů, vítr odnášel hrubé hlasy sedřených žen daleko, směrem k Pařížské ulici, která tenkrát ještě nebyla Pařížskou, a vlastně tam vůbec nebyla. Růženka se obrátila.

„Není ta Praha nějaká divná?“ ptala se.

„To víš, devatenácté století,“ řekl Leopold. „Mohla bys tak chvíli zůstat, udělal bych pár obrázků, i Kreuzmannová ti je bude závidět!“

Fotoaparát měl připravený v kapse. Couvl asi pět kroků, třikrát nebo čtyřikrát cvakl, hodil nevinný úsměv směrem k pánovi v cylindru, který na něj hleděl s otevřenými ústy, až se zapomněl opírat o svou hůlčičku, a pak proskočil chvějícím se obdélníkem. Obraz stál na podlaze, takže si ani nenatloukl.

„Ale Leo, co tam děláš?“ uslyšel ten nejnenáviděnější hlas ze značné dálky.

„To bys asi nepochopila,“ řekl spíše pro sebe a rychle odsunul Hirmetův rám.

Cítil, jak vzduch tam na druhé straně houstne, a spatřil, jak se pohyb zastavuje a tuhne. Růženka strnula v podivné poloze, ale tak daleko, že ji nikdo nezasvěcený vlastně ani nemohl poznat.

Leopold rozebral rám, schoval jej pod postel a obraz pověsil zpátky na zeď. Pohled na jeho drahou Růženku s roztaženými pažemi, otevřenými ústy a rozdurděným obličejem ho nesmírně uklidňoval. Pak vzal prut a odešel na ryby.

Komplikace nastaly po šesti dnech šťastného a spokojeného života starého mládence. Prošedivělý muž v uniformě praporčíka Veřejné bezpečnosti zazvonil u jeho dveří a požádal o rozhovor. Když ho uvedl ke stolu v kuchyni, přemýšlel Leopold Horák o tom, zda jeho rybářský lístek má všechny náležitosti či zda náhodou v poslední době nepřekročil povolenou rychlost, ale první, slova praporčíka Slaniny ho vrátila do reality.

„Kde je vaše žena, pane Horáku?“

„J-j-já ne-nevím,“ vykoktal ze sebe a raději se posadil. Přemýšlel, jakým způsobem mohly bezpečnostní orgány tak brzy vyhmátnout Růženčino zmizení.

„A není tady už dlouho, že?“ popíchl ho praporčík Slanina a významným pohledem přejel přes neumyté nádobí, prázdné lahve od lihovin a popelník přetékající nedopalky, obdobně tak i odpadkový koš nebyl konstruován na objem, který byl nucen pojmout. Leopold se zatvářil kysele. Vždyť ten nepořádek je tu z jiných příčin, než si on myslí, ale to nikdo nemůže pochopit, a pak, vychází to nastejno.

„Tak kam se poděla?“ zpřísnil hlas příslušník.

„Odjela.“

„Hm, a kam?“

„To nevím, nic mi neřekla. A bylo to dvaadvacátého večer. Řekla, že už mě má dost, sbalila si kufr…“ Tady se Leopold zarazil. Co to kecám o nějakém kufru, kdyby po něm šli, přijdou na to, že tu vůbec nic nechybí.

„Pokračujte.“

„… a řekla, že jede k mamince.“

„Kde bydlí vaše tchyně?“

„To je právě to, co mě tíží, pane kapitáne.“

„Praporčíku.“

„Poručíku. Tchyně zemřela před šesti lety.“

„Tak kam vlastně jela?“

„Pane kapitáne, já si myslím, že má chlapa.“

„A proč jste nehlásil její zmizení?“

„Ona se přece vrátí, vždycky se vrátila…“

„To už vám někdy takhle zmizela?“

„Ne, teď poprvé…“

„Tak dobře. Nadiktujte mi přesný čas odchodu, přesný popis toho, co měla na sobě a co měla s sebou.“

Půl hodiny se Leopold Horák potil ve vlastní šťávě, aby dal dohromady popis neexistující kabelky a neexistujícího kufru. Vždyť nic z toho, co se objeví v protokolu, se nesmí nalézt! Pouze při popisu jejího oblečení byl neuvěřitelně suverénní a jízlivě se v duchu usmíval, jak praporčíka převezl, když při detailním pohledu do obrazu zaznamenal, že Růženka se prokazatelně vzdálila do prostoru Staroměstského náměstí a on právě tak prokazatelně zbledl. Praporčík Slanina sklapl notes.

„Tak to by bylo vše. Kdyby se něco stalo, dejte nám vědět.“

Tři dny chodil Leopold Horák v hlubokém zamyšlení a v těch chvílích byl nebezpečný jak sobě, tak svému okotí. Jednou se málem utopil, dvakrát se srazil s protijdoucím chodcem a třikrát vstoupil do jízdní dráhy, aniž překontroloval intenzitu provozu, čímž povzbudil tvorbu adrenalinu v organismech tří řidičů, vyvolal pronikavé kvílení brzd a výkřiky typu: „Kam čumíš, vole,“ nebo: „Když neumíš chodit, tak seď doma na prdeli.“ Během této kritické doby dospěl k definitivnímu závěru, že před orgány Bezpečnosti je zcela v bezpečí, neboť nemohou nalézt jediný důkaz o vraždě či jiném násilném činu, a vzbudil v sobě iluze, že jeho výpověď nepostrádala kazu. Proto také zapudil původní nápad, že by sbalil kufr s jejími věcmi a uklidil jej rovněž do obrazu. Nikde se nesmí změnit ani puntík, a proto také s ničím nepohnul. Růženku nemohou najít, jeho alibi je neotřesitelné a důkazy prostě neexistují.

Čas od času se uklidňoval pohledem do Staroměstského náměstí. Jen se mu zdálo, že Růženka se postupně víc a víc blíží k Týnskému chrámu. Ale to na věci nic nemění, i kdyby zmizela. Zahnal pokušení zaplácnout ji barvou či odnést obraz do sklepa. Nesmí přece učinit žádné ukvapené a podezřelé kroky.

Praporčík Slanina přišel znenadání, když už si Leopold myslel, že celá ta záležitost je smetena ze stolu. Předložil povolení k prohlídce a přivedl a sebou dva uniformované příslušníky, kteří se dali do systematické, několik hodin trvající práce, během níž Leopold seč se snažil, přec jen nedokázal zcela zakrýt svou nervozitu.

„Tak si to shrneme, pane Horáku,“ řekl konečně praporčík Slanina, když ten šrumec kolem začínal utichat. Leopold mlčky přikývl. Z vyschlých úst nedokázal vyloudit hlásku.

„Tvrdíte, že vaše žena si sbalila kufr a odešla dvaadvacátého minulého měsíce ve 20.15 neznámo kam, ano?“

Další přikývnutí.

„Mohl byste nám znovu popsat, co měla na sobě a co si vzala s sebou?“

Deset minut koktání vzalo Leopoldovi zcela vítr z plachet, Slanina si jen vyměňoval němé pohledy s oběma příslušníky.

„Budiž,“ řekl konečně praporčík. „Budete nám ovšem muset něco vysvětlit. Kupříkladu proč si vaše žena s sebou nevzala ani občanský průkaz, ani peněženku?“

Vysypal na stůl obsah její kabelky, oba uvedené předměty trůnily na vrcholu hromady složené snad ze stovky nezbytných dánských potřeb.

Horák pokrčil rameny.

„Dobrá, vysvětlete nám dále, jak je možné, že ji nikdo nespatřil ani na nádraží, ani na autobusové zastávce. Vaše paní je přece tady ve městě dost známá, není proto možné, aby odjela nepozorována.“

„Nevím, snad pro ni přijel ten chlap autem?“

„Vidím, že se stále držíte své teorie o neznámém milenci. Co kdybyste nám udal jeho adresu? Ačkoli tu vaše paní jinak nechala vše, není tu ani stopy po nějakých milostných dopisech, v adresáři není jediná adresa neznámého člověka, jediné podezřelé telefonní číslo.“

„Vždy říkám, že ho neznám!“ zařval Leopold, kterému právě povolily nervy.

„Budiž. Tak nám aspoň objasněte, kudy vaše paní odešla. Od 20.40 do 21.45 kritického dne byl poškozen zámek u domovních dveří, které tím pádem nešly otevřít. Máme k dispozici výpověď zámečníka od domovní správy, který závadu odstraňoval, i výpovědi několika nájemníků, které tato nehoda citelně postihla. Nikdo z nich však nespatřil vaši paní, jak se snaží proniknout rozhořčeným davem a neprůchodnými dveřmi. Doufám, že mi teď nebudete tvrdit, že se spouštěla po okapu.“

„Já nevím… Asi jsem se zmýlil v datu,“ pronesl už zcela bledý Leopold Horák a pohlédl do obrazu. To ho dorazilo, neboť Růženka zmizela.

„Nu, nebudeme vás dále zdržovat. Je nám však nanejvýš nápadné, že si tak podrobně pamatujete, co měla na sobě, ale pletete páté přes deváté, když máte zopakovat, co měla s sebou?“

Teď se mě zeptá, kam jsem ji zakopal, pomyslel si Leopold.

„Ještě se uvidíme,“ dodal Slanina a všichni tři odešli. Leopold se podivil, že ho nezatkli. Pak se vyklonil z okna a spatřil nenápadného člověka ukrytého za výklenkem protějšího domu.

Past, napadlo ho. Chtějí mě chytit na útěku.

Hořce vzdychl a dal se do úklidu. A přece byl tak dokonalý. Ztroskotat na tak hloupých maličkostech! Proč jen víc nepřemýšlel?

O půlnoci měl hotovo. Rozhodl se, že chce mít všechno rychle za sebou, a tak složil Hirmetův rám, vstoupil do obrazu a vydal se na Staroměstské náměstí hledat Růženku.

Bylo to snadnější, než si myslel. Našel ji v rozhovoru s důstojným pánem v tmavém obleku, s cylindrem a deštníkem. Pak ho napadlo, že Růženka vlastně ani nemohla poznat, že ji chtěl podvést, kdoví jakou rychlostí jí vlastně tady ubíhá čas. V každém případě se na Leopolda usmívala a děkovala mu za příjemnou kratochvíli. Leopold si oddychl, pokynul na pozdrav domorodci a vyvedl svou choť zpět domů. Za neustálého švitoření rozebral Hirmetův rám.

„Ale Poldíku,“ uslyšel z jejích úst. Pohled na ni mu byl čím dál odpornější, ale musel to přetrpět. „Snad ten rám nebudeš rozebírat, podíváme se přece ještě někam jinam, slíbil jsi to.“

„To přece může počkat do rána, Růženko.“

„Do rána? Vždyť jsou teprve čtyři odpoledne…“

A Leopold se v duchu chytil za hlavu a vůbec nic ho nenapadlo, jak by ten časový skluz měl zdůvodnit. Ale ona se dál nevyptávala. Myslel, že je to jeho štěstí.

Noc proběhla klidně. Ráno tiše vstal, připravil snídani a potichu, aby Růženka nic nezaslechla, zavolal praporčíku Slaninovi:

„Moje žena se vrátila.“

„Opravdu?“ žasl Slanina. „Zůstaňte tam, hned k vám jedu. Chci si s ní promluvit. Myslím, že máte oba co vysvětlovat.“ Ve sluchátku to klaplo.

Měl tedy jen dvacet minut na to, aby se pokusil Růženku přemluvit, jak má vypovídat. Ne, nebude to jednoduché, ale snad pochopí, že o Hirmetově rámu není nutné se zmiňovat.

Ale když pomyslel na ty kruté časy, co nastanou potom… Uchopil smeták, aby vypadal nenápadně, a chtěl jít za ní, když tu zaslechl jakési zvuky z kuchyně. Vešel tam. Uviděl Růženku úplně oblečenou, se sbaleným kufrem i kabelkou prolézající Hirmetovým rámem.

„Počkej, Růženko, to přece nemůžeš. Právě teď ne!“

„Co, nemůžu?“ vyjekla. „Já teď můžu všechno,“ seskočila na dlažbu. Naklonila se zpátky, chytila oběma rukama rám a natočila jej šikmo. Pomalu jej stahovala za sebou.

„Růženko!“ vyděsil se Leopold. To přece nejde, chtěl ještě říct, ale slova mu už zůstala v hrdle. Náhle ucítil, jak kolem něho houstne vzduch a silný odpor prostředí mu zabránil v dalším pohybu. Smeták strnul napůl cesty směrem k obrazu, kdo ví, snad se snažil ještě zachytit rám mizející v jiném světě, a otevřená ústa ztuhla v jakémsi úšklebku, vytřeštěné oči slepě hleděly kamsi do dálky, ze světa, který se v okamžiku neuvěřitelně zploštil.

Mohl ji vidět, jak cosi říká, ale už nic neslyšel, protože zvolna odnášela Hirmetův rám kamsi mimo jeho zorné pole. Běh času jako takový pro něj ztratil jakýkoli smysl. Spatřil ještě Staroměstské náměstí, jak se prudce kývá, ale zemětřesení to být nemohlo, protože se celý ten svět najednou obrátil o devadesát stupňů.

Obrazy se přece jen přenášejí lépe na šířku.

Ostatně o pár sekund později Leopold přestal vnímat úplně a už nikdo nikdy ke slavnému obrazu neznámého mistra Vyděšený muž se smetákem a v pyžamu nepřistavil Hirmetův rám.

S dovolením, měsíčku Ledne

Na první pohled to byla obyčejná zahrádka.

Pravda, byl bych si jí všiml, i kdyby mě ten rozhořčený člověk, který odsud celý nasupený odcházel, na ni neupozornil slovy:

„No řekněte, pane, copak se to smí?“

Já jsem neříkal nic a díval se. Hned u plotu dozrávala rajčata, pnula se v dlouhých šlahounech kolem dost neuměle přiříznutých latěk, zrající bobule klesaly pod vlastní tíhou až k zemi a provokovaly svou jasnou červení. O kus dál se dalo brodit snad až do poloviny stehen lánem okurek, obsypaných velkými žlutými květy plnými bzučících včel, které vyletovaly z pěti pestrobarevných úlů postavených v rohu parcely. Na naše poměry nevídané hlávky zelí a květáku bylo možné sklízet snad jen za pomoci mačety. Vedle velkého záhonu pečlivě udržovaných růží pukaly pod tlakem vitamínů gigantické plody papriky. Na dalším záhonu mohlo oko spočinout na kulaťoučkých melounech zvíci školního globusu, svádějících k zakousnutí se do červené dužiny.

Toho zahrádkáře jsem neznal, přestože jsem za ty dva dny, co jsme s Martou obývali nový byt tady na sídlišti, musel o něm nedobrovolně leccos vyslechnout. Teď jsem hleděl na něj i na jeho království skrz mírně prorezavělé dráty vetchého plotu, snad jediné zanedbané součásti té neskonalé nádhery. Volným krokem kráčel po cestičce vysypané jemným pískem, v jedné ruce držel zahradnické nůžky, druhá tonula pod záplavou pestrobarevných květů, které aranžoval do velké vázy stojící na malém zahradním stolku. Kromě stolku stály na pečlivě sestřiženém trávníku dvě bílé secesní židle. Čirá voda v bazénu lákala k osvěžení svou jasně modrou barvou a blyštícími se odrazy nízko stojícího odpoledního slunce. Zahrádkář poté vešel do malého domku, postaveného ještě systémem lidové tvořivosti a svým designem jistě odporujícímu dnešním požadavkům na tyto stavby, z neznámých důvodů měnících zahrádkářskou kolonii v pečlivě vyřízenou řadu snobsky vyhlížejících vilek. Po chvíli vyšel s košíkem a zamířil k záhonu jahod. Pak mě zahlédl. Bylo mu asi padesát, jeho do pasu nahá postava přetékala svaly, oblečeny měl jen šortky a písek pod jeho nohama skřípěl pod dotyky podrážek sešmajdaných sandálů. Jak rád bych navázal kontakt, ale v té chvíli jsem jaksi nemohl. Ne, nebylo to proto, že jsem stál až po kolena zabořen do chladivé vrstvy sněhu, že jsem měl klobouk stažen přes uši a halil jsem se do bonekanového kožíšku, zatímco mi zuby nadále drkotaly tím monotónním rytmem přirozeného obranného reflexu. To, co jsem v té chvíli cítil, jsem nebyl schopen definovat, v každém případě mi to však zabránilo hovořit. Byl jsem schopen se jen dívat, divit se a tak trochu závidět. A pak, nevím, jak se to mohlo stát, jsem si v duchu připomněl ta slova, která pronesl onen rozčertěný chlapík, jehož jsem před chvílí potkal, a bezděčně jsem řekl nahlas: „Copak se to smí?“ Než jsem si uvědomil, co říkám, bylo už pozdě. On stál za plotem, snad metr ode mne, a kůže se mu blýskala potem. „Milý pane, najděte mi zákon, který něco takového zakazuje.“

Zima končila přesně v tom místě, kde si postavil plot, naproti tomu ta svěží zeleň nepronikla ani o milimetr dál na druhou stranu. Neříkal jsem nic, a tak se rozpovídal on.

„Zatím se neznáme, já jsem nějakej Louda. Máte taky zájem o zahrádku? Máme tady ještě pár volných parcel.“

Zvolna jsem se rozhlížel. Parcely tu možná byly, to jsem byl ochoten připustit, ale všechny sousední zahrádky tonuly pod bílou nadílkou zimy a malé budky a holé stromy z nich trčely jako smutné pomníky nějaké velké bitvy. Několik tuctů krákorajících ptáků dokreslovalo ponurou atmosféru.

„Jo, s vránama je největší potíž,“ meditoval pan Louda. „Ty potvory vlezou všude. A sežerou snad všechno. S nima by se mělo něco dělat.“

„Jak to, s nima?“ rozhořčil jsem se. „Ty vrány přírodním zákonům neodporují, ale vy?“

Dal se do smíchu.

„Pane, pane,“ mručel. „Já přece ty přírodní zákony využívám, a snad jen trochu jinak, než je obvyklé, víte? Přijďte zas někdy, rád si s vámi popovídám, pane Peroutko.“

Zvolna odešel, shýbl se a začal košík plnit šťavnatými plody jahodníku velikosti hrušek máslovek. A mně byla čím dál větší zima, chvíli jsem vztekle podupával nohama v chrupajícím sněhu a pak jsem se dal raději na ústup. Cestou domů jsem však potkal ještě nejméně pět či šest dalších lidí a zaznamenal jsem, že kolem Loudovy zahrádky je vyšlapaný pěkně široký chodníček. Je to pochopitelné, nejsem sám, koho zajímá, jak si vede svérázný zahrádkář. Pokud však objevil nějaké neznámé zdroje tepla, pokud je schopen uprostřed zimy sklízet okurky a melouny, pak nechápu, proč toho nevyužijí i ostatní zahrádkáři, parcel je tu nejméně stovka, anebo proč si ten objev nedá patentovat, přece by se rázem proslavil v celém světě… Ale pan Louda, zdá se, po slávě netoužil. To nejzajímavější jsem si vlastně uvědomil až doma. On mě znal! Zmínil jsem se o tom své ženě Martě, ale nějak mě neposlouchala, asi byla z toho stěhování pěkně utahaná, vždyť ani na první procházku po okolí našeho nového bytu se nevydala se mnou… V noci pěkně přituhlo, teploměr klesl až k minus pětadvacítce, odpoledne se pak oteplilo a z těžkých mraků se vysypaly další tuny sněhu. Energetická situace v zemi byla kritická, polovina vlaků nejezdila, děti ke své velké radosti získaly zdarma další prázdniny, elektřina byla málem na příděl, lidi se nemohli dostat do práce, protože tramvaje selhávaly a autobusy bezmocně klouzaly nebo se bořily nosem do závějí. A pan Louda si pěstuje tykve…

Je pochopitelné, že hned další den po té pohromě jsem se šel podívat na tu jeho plantáž. Závěje kolem narostly o půl metru, plot se málem prolamoval pod tou tíhou, jež na něj působila jen z jedné strany, ale na záhonech mezitím vykvetly slunečnice a keříky byly jahodami doslova obsypány. Pan Louda odháněl drzé hladové havrany, pořídil si na to brokovnici. Snad tady mohl zákon zakročit, ale strážci veřejného pořádku měli teď jiné starosti. A pokud měl na tu flintu povolení, pak se snad ani moc dělat nedalo, nevím, natolik jsem se v paragrafech nevyznal.

A Louda měl pravdu. Rád, bože, jak rád bych tady získal parcelu na zahrádku, dlouho jsem po tom toužil, chalupu jsme však neměli, a dokud jsme bydleli v centru, nebylo ani pomyšlení, abychom si pořizovali nějakou zahrádku někde na periférii. Teď, když konečně máme velký byt na sídlišti, se mohlo mé dávné přání splnit. Ale tady, ve společnosti pana Loudy, se mi nějak nechtělo líbit. Přesto se mé kroky bezděčně každý den stáčely právě k jeho zahrádce a záhy jsem poznal, že se vlastně celý den v zaměstnání netěším na nic jiného než na to, jak k večeru vyrazím do hlubokých závějí a budu smutně sledovat počínání pana Loudy, který si v lednu pěstuje teplomilnou zeleninu…

Instaloval na cestě zábradlíčko, aby mu lidi nezbořili plot, jak řekl. A já bloudil kolem a marně jsem hledal nějaké to horkovodní topení, zbytečně jsem pátral, kde má pod zemí zakopaný nějaký atomový kotel či jiný zázračný reaktor. Po večerech jsem se pak snažil vypočítat, kolik energie vlastně taková zahrádka spotřebuje, a uvažoval jsem, zda nemá v zemi topné spirály nebo zda není někde tajně napíchnut na elektrickou síť. Pak mi vyšlo, že by v takovém počasí prakticky spotřeboval produkci celé jedné elektrárny, a raději jsem zanechal pokusů o technické výpočty. Zahrádka, to není skleník. Únik energie do prostoru musí být takový, že správnou teplotu by nevyrobila ani celá elektrárna v Dukovanech. Věru, jen těžko si však bylo možno představit, že právě tady by měsíček Srpen šťouchl do svého kolegy právě vládnoucího svou mocí nad světem, a řekl: „S dovolením, měsíčku Ledne.“

A pan Louda sklízel okurky hadovky. Téměř metr dlouhé. Až jsem to nevydržel. Opřel jsem se ramenem do těch vrátek, která Louda nikdy nezamykal, vtrhl jsem bez dovolení na tu jeho kouzelnou parcelu. Ovanul mne tropický vlhký dech rozžhaveného vzduchu a po chvilce jsem se cítil jako v sauně. Nedbal jsem toho a běžel jsem tou písčitou pěšinkou k zahradní boudičce. Louda si dal ruce v bok a mlčky vyčkával, co mu vlastně chci, jen koutek úst se mu cukal v podivném ironickém úsměvu a já v té chvíli ještě nevěděl, co to znamená. Kdybych se nestyděl, klekl bych si na kolena a prosil ho jako nějaké božstvo, aby mi konečně vyjevil, kde bere to gigantické množství tepla pro svou zeleninu, ale místo toho jsem ze sebe soukal podivné nesouvislé věty. Vím jen, že jsem ho zapřísahal, že nikomu neprozradím ten princip, že jsem ochoten zaplatit každý peníz, jen když mi řekne, jak to dělá. A k dovršení všeho jsem mu slíbil, že přivedu Martu i s celým jejím televizním štábem, aby tady natočila jedinečnou reportáž, a proslavím ho tak po celém světě.

A on stál, ten koutek se mu cukal čím dál víc, a když jsem se konečně vymluvil a zůstal strnule stát a uvědomoval si, že mi po zádech tečou přímo potoky, on jako by si vychutnával jakýsi pocit vítězství, které vzápětí jeho slova potvrdila. „Lituji, pane Peroutko, nemohu se s vámi dělit o své úspěchy. A co se týče té televizní reportáže, tak štáb vaší ženy odjel před chvílí. Byli tu celé dopoledne, to víte, taková neobyčejná reportáž se nedá odbýt za půl hodiny. Museli přisvětlovat, vždyť vidíte, jaká je tma, a taky je trochu zlobil déšť.“ Přímo zářil štěstím a pýchou. „Koukejte se večer na Aktuality a zítra si můžete přijít ke mně koupit zaručeně čerstvé pomeranče a banány!“

Ne, nemyslím, že se mi chtěl vysmívat, ale já v jeho slovech necítil nic než krutý, bezohledný výsměch a hluboké pohrdání. Odtáhl jsem jako spráskaný pes a drkotal jsem zuby, i když jsem celou cestu domů běžel po kluzkých namrzlých chodnících. Doma jsem poznal, že jsem úplně vysílen, a až teď jsem si uvědomil, že mě procházky kolem Loudovy zahrádky stály vždycky mnohem víc sil, než by odpovídalo vydané námaze. Přičítal jsem to zpravidla obtížným terénním podmínkám…

Jak jen je to možné, že na jediném místě měsíček Leden ustoupil svému horkému kolegovi? Vždyť tady nejsme v žádné pohádce, tady nestačí máchnout kouzelným kyjem nad planoucí vatrou. Tady se děje něco jiného, a já tušil, že Louda chystá něco mnohem velkolepějšího než to ubohé příštipkaření, kterým se zabýval doposud, a že právě já, a hlavně má žena Marta jsme tím nástrojem, který mu má dopomoci vyšvihnout se na kvalitativním žebříčku zázraků o pěkných pár stupňů výš. Hodinu jsem nestál za nic, jen jsem se snažil střízlivě uvažovat. Ale právě tady byly střízlivé úvahy naprosto zbytečné.

A tak jsem chvíli zkusil myslet jinak, až jsem dostal nápad, který jsem si musel ověřit. Pan Louda zatím instaloval na své zahrádce přenosné televizory a zásoboval je energií z autobaterií. K čemu jsou mu však právě tři televizory, zatím ještě platonicky prosvětlující žhavou zahradu v hasnoucím dni? Vždyť on sám stejně nemůže najednou sledovat víc než jednu obrazovku. A kromě něho jsem tu ještě nikdy nikoho neviděl. Komu se vlastně chce pochlubit tou slavnou reportáží? Komu?

A pak jsem se rozesmál a něco ze mne spadlo. Louda si mě nevšímal, vlastně jsem z jeho hlediska už svou roli mouřenína splnil a mohl jsem táhnout dál. Teď už jsem věděl, proč mě už dávno předtím znal, a byl jsem si téměř jist, že kdybych se zabořil až po lokty do archivů, našel bych Loudovo jméno na listinách, které nám přidělily byt právě tady v tak neuvěřitelně krátkém termínu. Mohl to udělat jednodušeji, televizi si mohl pozvat, ale pak by nemusela přijet Marta. A on potřeboval ji, tu její jemnou techniku, ten její cit pro sugestivní reportáž, on potřeboval, aby ty miliony lidí u televizorů měly právě z jeho zahrádky co nejhlubší zážitek, potřeboval probudit v lidech ty správné pocity.

Když jsem se vrátil domů, byl jsem úplně svěží, a procházka mě dokonce občerstvila. Usmál jsem se. Už jsem věděl, jak na to. Ne, nic zlého jsem Loudovi samozřejmě nepřál, ale ten jeho objev byl, skromně řečeno, v praxi nevyužitelný. Už bylo jasné, proč nemohl předat své zkušenosti ostatním zahrádkářům, proč nemohl svůj objev patentovat.

Byl jsem však zvědav, co s tím vším provede televizní vysílání. Marta pochopitelně nebyla večer doma, a snad to bylo dobře, jistě by byla zklamaná tím, jak malý dojem na mne její reportáž udělala. Ovšem, byla dokonalá jako jindy, i takového drmolícího člověka jako byl pan Louda, dokázala přimět k srozumitelné řeči, i když vlastně rozumět nebylo možné ničemu, protože i do televize Louda prohlásil, že bohužel nikomu nemůže říct, jak vlastně jeho zahrádka funguje, a snad jen pro formu nebo proto, že ho k tomu Marta přiměla, prohlásil, že celý systém je ve stadiu experimentů a že patrně ještě potrvá dost dlouho, než se podaří jej využívat k všeobecné spokojenosti. Možná, že právě tahle reportáž trochu zacvičila s nervovou soustavou četných vědců a energetiků, možná, že někteří dokonce volali do televize a křičeli do mikrofonu, aby jim přestali vyprávět pohádky, a dobře jsem věděl, že zítra Loudova zahrádka prožije invazi návštěvníků, přestože v reportáži nepadlo jediné slovo o místu natáčení.

Ale Louda už nepotřeboval, aby kolem zahrádky proudily davy. Vydal jsem se tam hned druhý den ráno; do práce jsem zavolal, že si beru pár hodin dovolené. I já jsem předpokládal, že najdu vzrostlou džungli téměř se podobající tropickým pralesům.

Džungli jsem však nenašel. Dokonce ani zblízka nebylo téměř znát, kde ještě včera bujela plodící zahrádka, to proto, že celou noc opět sněžilo a zmrzlou vegetaci pokryl silný sněhový příkrov. Stál jsem u zasypaného zábradlíčka a marně se snažil pochopit, co se vlastně stalo. Chaloupka se zbortila a jen štíhlý komín prozrazoval místo, kde stávala. Překročil jsem plot. Poznal jsem, že dřevěné stěny domku nevydržely nápor dvou gigantických melounů, které se ještě teď prozrazovaly svou typickou vůní. Opodál ještě ležela velrybě podobná okurka, ale to už bylo všechno. Úplně všechno. Z televizorů zůstaly jen ohořelé kostry a zahrádkou se proháněl mrazivý vítr. Havrani marně pátrali, kam se jim poděl ten bohatý zdroj potravin.

Za chvíli jsem našel pana Loudu. Když ho sanitka dopravila do nemocnice, kde se bude jistě dlouho uzdravovat, měl jsem konečně čas dát si dohromady všechny myšlenky. Možná, že skutečně neporušoval přírodní zákony, ale žádný mechanismus, který by vyráběl energii, na zahrádce neměl. Byl jím totiž on sám. Proto se vlastně ze zahrádky ani nemohl hnout. A když se z tří televizorů vyvalil ten nesmírný příval závisti milionů televizních koncesionářů, té závisti, kterou jsme mu my, náhodní návštěvníci, dodávali po troškách, a kterou on umně přeměňoval v energii pro své rostliny, není se co divit, že jeho srdce, ten dosud tak jedinečný adaptér, ten nápor nevydrželo.

Daidalos

Elektrony dopadající na stínítka monitorů dávaly jedinému cestujícímu v kabině Armstronga na vědomí, že planeta Jupiter, až donedávna vévodící svým majestátným zjevem celé obloze, se konečně proměnila v právě takový prášek jako i ostatní planety, hvězdy, galaxie. Všechny hvězdy, kromě jediné. Armstrong se prudce propadal v ose Sluneční soustavy tím směrem, který kdysi legendární Ray Bradbury označil jako jih. Trýznivé pulsace kombinovaných motorů po osmačtyřiceti hodinách nepřetržitého chodu konečně ustaly a Hermes Bild, vděčící za toto jméno svým předkům neskonale obdivujícím antické báje, mohl s jistým pocitem úlevy konečně okusit ten toužebně očekávaný stav beztíže, kdy tělo už není krutým tlakem nemilosrdně sráženo do anatomického křesla, kdy kosti nepraskají pod vlastní tíhou, kdy se hlava nekolébá ze strany na stranu jako kyvadlo mechanických hodin a kdy není třeba ke zvednutí ruky vyvíjet úsilí vhodné spíše k přenášení pytlů cementu. Hermes věděl, že pro něj není návratu. Pohonná sekce i s prázdnými nádržemi se oddělila od jádra lodi, v porovnání s ostatními systémy pouhým smítkem zajišťujícím jednomu člověku přežití po dobu několika měsíců a ve svém důsledku pak jistou záhubu. Teď už mu nezbývalo než spolehnout se na to, že výpočty jsou přesné a že loď bude navedena na dráhu s odchylkou ne větší než desetina procenta. Musel doufat, že aktivita Slunce se v nejkritičtějších minutách nezvýší nad normální hladinu, musel věřit tomu, že asymetrická příď Armstronga si to nenamíří přímo do plazmatu protuberance nesmyslně vržené tou pekelnou koulí přímo jemu do cesty. Věděl však také, že nemá jinou možnost dohnat Daidalos, který vlastní rukou před víc než půl druhým rokem poškodil. Musel využít toho nejsilnějšího gravitačního praku, který měl ve Sluneční soustavě k dispozici.

Musel se přiblížit ke Slunci na vzdálenost pouhého jednoho jeho průměru.

To, co Hermes tak chladnokrevně učinil, bylo snad srovnatelné s barbarským činem Hérostratovým. Hérostratos se však chtěl jen zapsat do dějin a nevadilo mu, že neslavně. Hermes o zápis nestál. Jeho mozek, jejž mnozí považovali poté, co jim objasnil své cíle, za choromyslný, vytyčil jasnou perspektivu, jež se právě začala naplňovat. Hleděl teď s klidným svědomím vstříc prázdnotě kosmu a sledoval na obrazovce Slunce doposud se podobající blyštícímu se démantu na stříbřitém poprašku. Bál se jen jednoho: ta žhavá koule se mohla proměnit ve smrtící past, která ho mohla vymrštit nevídanou rychlostí do hlubin kosmu právě tak snadno jako ho zabít. A pak by lidstvo dlouhá tisíciletí proklínalo i jeho jméno.

„Jen si pěkně hřej, sluníčko,“ bručel si sám pro sebe. Do kontaktu chybělo ještě několik dní, a přesto jeho oči jakýmsi fanatickým magnetismem hvězdu přitahovaly k sobě a stlačovaly erupční činnost na minimum. Byl si však přesto jist jedním faktem – na Zemi neexistuje hmota, která by dokázala dokonale odclonit smrtící záření proudící z nitra hvězdy natolik, aby on sám pak žil déle než dva roky. Ale tato lhůta mu stačila. Dávala mu dostatek času, aby dohonil Daidala, který odstartoval od měsíce Europy před tři sta osmdesáti dny a již dávno překročil na své dlouhé pouti k Barnardově hvězdě hranici Sluneční soustavy. Jeho gigantické motory využívající termonukleární reakce hnaly s přetížením 0,33 g Daidala vpřed, aby za sedmačtyřicet let jako první vyslanec lidstva dosáhl soustavy jiné hvězdy. Celý velkolepý let měl nyní jedinou malou vadu. Zásahem, jenž způsobil Hermes odpovídající za přesný program letu, se dráha Daidala odchylovala od správného cíle natolik, že loď měla ve svém důsledku minout cíl o víc než světelný měsíc, a pak by žádná z osmnácti sond určených k průzkumu soustavy nenašla svůj cíl. A ústřední palubní mozek, jedinečný automat konstruovaný a seřizovaný Hermem Bildem, odmítal na všechny povely ze Země provést jakoukoli korekci dráhy.

Nepomáhalo tisíceré přeprogramování, zásahy do softwaru v tak velikém rozsahu, že by proměnily ve spoušť kteroukoli z vědeckých knihoven. Nebylo síly, která by přinutila Daidala, aby byť jen na několik vteřin spustil korekční motorky.

Virus nasazený do centrálních nervových systémů lodi čekal na svého lékaře.

Tím lékařem mohl být jedině Hermes Bild.

Šílenec? Fanatik? Zločinec?

Palubní hodiny odtikávaly vteřiny odměřující čas v porovnání s časem pozemským dosud nezměněným. Tam kdesi daleko v prázdnotě letí Daidalos a čeká, až ho Hermes dostihne a přinutí jednoduchými povely elektronické systémy k rozumu. Pak se opět rozezpívají termonukleární motory a Hermes bude moci vychutnat splnění svého celoživotního snu, ale i pocit nevyhnutelné smrti.

Slunce na obrazovce se zvětšovalo a Hermes je odclonil hnědým filtrem. Hvězda oslňovala, či lépe působila oslňujícím dojmem, neboť obrazovky oslňovat nemohly. Ten podmíněný reflex byl však neodbytný.

Má smysl obětovat lidský život za záchranu pouhé kosmické sondy? Život zločince, namítli by mnozí. Jsem skutečně zločinec? Lze čin, jehož jsem se dopustil, nazvat zločinem? V očích mnohých ano. Ale jen já jediný mohu Daidala zachránit. Tisíce dobrovolníků se hlásily. Jen já jediný mám však to morální právo a vlastně i povinnost.

„A jen já jediný uvidím zblízka paprsky cizí hvězdy.“

Neuvědomil si, že tato slova pronesl nahlas.

Po celou tu dobu, co se podílel na konstrukci Daidala, po celých těch dvacet let montáže na oběžné dráze kolem Země, v těžkých okamžicích dramatického vlečení Daidala k Jupiteru, i v období plnění nádrží termojaderným palivem hrozícím v každém okamžiku proměnit nejen Daidala, ale i celý měsíc Europu v jedinou ohnivou smršť, myslel na svou touhu.

A pak přiletěl Armstrong. Loď téměř tak jedinečná jako Daidalos. Když si uvědomil, že v době, kdy se v letu Daidala projeví porucha, bude mít tuto loď k dispozici, neváhal. Jako osobní zavazadlo si s sebou vzal dvacetikilový kufřík. Co obsahoval, věděl jen on.

Zařízení pro hibernaci.

Slunce se blížilo, ale to byla jen jedna přestupní stanice, jen odrazový můstek ke kosmickým dálavám.

Až přeprogramuji Daidala a dráha bude korigována, neodpoutá se Armstrong od obrovitého trupu první kosmické lodi opouštějící Sluneční soustavu. Ty dvě tři tuny hmoty zpozdí Daidala o jediný rok, jen o nepatrný časový zlomek v porovnání s padesátkou let nekonečné pouti. A až slabé paprsky Barnardovy hvězdy začnou zlehka zahřívat členitý plášť Daidala, až se první z osmnácti sond připraví ke svému poslání, pak automatický systém oživí i to zdánlivě mrtvé lidské tělo a já na vlastní oči spatřím to, co lidstvu možná ještě dlouhé roky zůstane utajeno. Na vlastní oči spatřím to, co lidé uvidí se šestiletým zpožděním pouze prostřednictvím nedokonalého a dálkou nepochybně poničeného televizního signálu.

Můj Armstrong se dál bude moci proměnit v jednu ze sond, a možná, že se dočkám chvíle, kdy se má noha dotkne nové planety, již lidstvo pojmenuje po mně.

Nikdo na Zemi o hibernačním zařízení neví.

A vlastně ani já nevím, nakolik je spolehlivé…

Slunce se podobalo žhavé peci jako explodující sopka chystající se pohltit vše, co jí stojí v cestě, jako ohnivý přízrak sršící svou silou a mocí. Propočtená křivka letu se promítala na displeji a ve své kulminační fázi téměř splývala s konturou slunečního disku. Částice slunečního větru bušily do pláště nepatrné kosmické lodi s výzvou, aby jim ten mrňavý a drzý vetřelec zmizel z cesty. Nebylo však již úniku. Pohlcen gravitačními zákony se Armstrong propadal rychleji a rychleji k absolutnímu středu soustavy, prodíral se oblaky degenerované hmoty číhající na okamžik, kdy odhalí své slabiny. Hermes věděl, že podniknout nemůže už nic. Původně zamýšlel, že se bude kochat tím jedinečným pohledem z očí do očí do tváře hvězdy, teď však, tlačen mohutným přetížením do křesla, se marně snažil otevřít víčka zatížená přinejmenším tunou olova a zvolna cítil, že mozek stále slaběji zásobovaný krví začíná pracovat s čím dál většími potížemi, a ve chvíli, kdy upadl do bezvědomí, mohl být vlastně rád, že nezná údaje promítající se na nesčetné obrazovky.

Loď měla při přetížení 13 g letět po dobu půldruhé minuty; to mohl přežít.

Když mu balzám beztíže dovolil otevřít oči, byla obrazovka prázdná.

Nejvíc ho však ohromilo všudypřítomné a na palubě kosmické lodi vždy zlověstné ticho.

Pak pochopil, že prázdnota obrazovky není způsobena tím, že by kamery neměly co snímat. Pohaslé jako sfouknuté svíčky selhaly stejně jako všechny ostatní přístroje, svítilo jen několik kontrolních doutnavek na panelu, které mu o stavu člunu neprozradily vůbec nic.

Odepnul pásy a vznesl se ke stropu. Vytrhl pruh papíru z mechanického zapisovače, z toho anachronismu nahrazujícího v době všemocných umělých mozků starodávnou černou skříňku. Dověděl se, že kulminační bod dráhy minul, ale pak se i tento přístroj zastavil. Udeřil do klávesnice terminálu, v odpověď se mu dostalo tajemného mlčení. Nedokázal vyvolat jediný bajt z té gigantické paměti, kterou palubní mozek disponoval. Neviděl ven, nevěděl, kde je, kam letí, a nevěděl, proč došlo k tak náhlému selhání elektroniky.

Odkopl kryt panelu. Změť mikroelektroniky působila na první pohled značně nepřehledně, ne tak pro Hermese. Výborně se v ní vyznal, alespoň natolik dobře, aby pochopil, že žádnou mechanickou závadu nenajde. Baterie nebyly poškozeny, dodávaly proud stálým a neměnným tempem. Pohonné systémy byly v pořádku, motor se však nesnažil spustit; mohl by způsobit již nenapravitelnou odchylku z možná správné dráhy.

Strhal pečetě z masivního krytu a jedním trhnutím ruky jej odstranil. Teď už nebylo třeba zakrývat přímý pohled do kosmu. Odhalil druhé okno, třetí, čtvrté. Malá kabinka byla rázem prozářena ostrým svitem ještě gigantického Slunce, jež však, a to bezpečně rozpoznal, bylo už nyní za jeho zády. První část manévru se tedy podařila, kolem Slunce prolétl bez zjevné újmy na zdraví. Ale co teď? Jak teď vypadá zvenku? Neletí teď už jen v pouhé slupce, jež zbyla z patnáctimetrového válce, v pouhé skořápce, pouhé kabince navěšené na troskách nesmírného požáru? Ne, není to pravděpodobné, energetické systémy pracují.

Jak však spustit ten zatracený počítač?

Rozhlédl se po hvězdném nebi. Orientoval se snadno, i když cíl letu, Barnardovu hvězdu, zatím vidět nemohl. Tuto část hvězdné oblohy měl však podrobně prostudovanou, a tak mu nečinilo potíže rozlišit jednotlivé hvězdy jinak nevýrazného souhvězdí Hadonoše včetně rozsáhlého temného mračna ve tvaru dýmky. Ale rozpoznat, zda skutečně letí tím směrem, pouhým okem nemohl. Ne, bez přístrojů nikdy nemohl nalézt tu jedinou správnou křivku v nesmírném kosmu, což znamená, že Daidala nenajde, i kdyby kolem něj prolétl ve vzdálenosti pouhých sto metrů.

Pokus o oživení palubního mozku skončil po čtyřiadvacetihodinové demontáži a montáži neúspěchem. To už však Hermes pochopil, co se stalo. Pronikavé záření, jímž naše hvězda tak plýtvá, zničila z tak nepatrné vzdálenosti veškerou elektroniku právě tak jako výbuch jaderné bomby.

Byl v kosmu sám, osamělejší než Robinson, a neměl jedinou šanci dát Zemi sebenepatrnější signál o tom, že ještě vůbec žije. Poznal, že jeho mise končí právě tak hanebně, jako začala.

Pochopitelně musel i tuto variantu předpokládat, neexistovaly však objektivní informace o intenzitě různých druhů záření uvnitř sluneční korony. Armstrong měl proletět ve vzdálenosti, v níž měla být elektronika vůči pronikavému záření bezpečná. Někde ve výpočtech či předpokladech došlo k chybě… Armstrong se stal pouhou troskou prolétající závratnou rychlostí Sluneční soustavou a stíhající hvězdného posla, troskou, která dostihne oblasti Barnardovy hvězdy o nějaký ten rok později než sám Daidalos, ale právě tak marně.

Hermes věděl, že jediná část palubního mozku zůstala nepoškozena. Jádro mozku, stejně tak jako operační paměť i řadič, bylo zhotoveno z umělých neuronů, z organické hmoty, kterou pronikavé záření nemohlo poškodit. Alespoň ne okamžitě. Umělé neurony mají nárok na přirozenou smrt právě tak jako buňky lidské. Jeho receptory však byly zhotoveny z klasické elektroniky.

Jinak neměl Hermes k dispozici nic. Jediný fungující kalkulátor, jediný přístroj, kterým by mohl změřit rychlost lodi, polohu, směr. Zůstal sám se svou beznadějí a jediné, co mohl s úspěchem vykonat, byla sebevražda. K té však měl v té chvíli ještě daleko. Měl téměř rok na to, aby něco vymyslel.

Proťal oběžnou dráhu Merkuru, aniž by žhavou planetu zahlédl, a brázdil prázdný prostor uvnitř dráhy Venuše. Pokusil se zahlédnout Zemi, ale nemohl se dostatečně soustředit na to, aby vlastně nalezl očima směr, kterým se má dívat.

Jeho myšlenky dospěly do chronického stadia, v němž nebyl schopen se zabývat ničím jiným než otázkou orientace v nekonečném prostoru a nalezením toho jediného kousku neuvěřitelně protáhlé paraboly, po níž se nyní pohybuje volným letem s vypnutými motory Daidalos.

Prohledal kabinu a sepsal inventář toho, co měl k dispozici. Potraviny v plastikových i kovových konzervách, omezené množství vody v hliníkovém tanku, teď patrně vyzařující zpět to záření, jež do sebe během osudných minut při průletu kolem Slunce absorbovala. Neměl ani čím změřit její teplotu, nevěděl, jak velká zásoba je, jen mohl doufat, že tank je stále ještě skoro plný. Nalezl i spousty náhradních dílů… Elektronika, samá elektronika. Teď jen pouhý balast, obyčejné zrní nevhodné i jako krmivo. A pak palubní mozek, nepochybně bezchybně pracující, ale bez jediné provozuschopné periférie. Nemá s sebou ani knihy, ty jsou zakódovány tam uvnitř, v té protivné bedně. Šetřit hmotností, samozřejmě, knihy v počítači neváží nic… Ale také je nelze přečíst. A on teď touží po jediném, pochopitelně kromě vzduchu, vody a potravy. Musí nalézt správný směr.

Tloukl hlavou o stěnu a vadilo mu, že údery nemají tu patřičnou prudkost – v beztížném stavu se mu nedařilo nalézt pevnou oporu.

Spal neklidným vzrušeným spánkem. Zdávalo se mu o trigonometrii. Probudil se a myslel na Keplera. Ten neměl k dispozici nic, vlastně ani pořádný dalekohled, a přesto dokázal odvodit zákonitosti pohybu těles po nebeských sférách. Jak jen to bylo… Hudba sfér… Třetí mocnina velké poloosy dráhy planety je v konstantním poměru k druhé mocnině její oběžné dráhy… Co platí pro planety, platí i pro Armstronga. A co platilo za dob Keplerových, platí i dnes.

Horečně vstal, vytáhl blok – jak teď jásal nad tím, že si jej vzal s sebou – a začal zuřivě počítat.

Brzy pochopil, že to nepůjde. Hrabal se ve skladišti a tu mu padl do oka obyčejný úhloměr. Ubohá školní pomůcka, a přesto s její pomocí dokázali mořeplavci obeplout svět. Úhloměr a kružítko… Primitivní sextant? Nevěděl, ale chtěl vědět. Navlékl skafandr a nemotornýma rukama se chopil obou drobných předmětů, přivázal si je k opasku a pak otevřel hermetický vstup a vystoupil do volného prostoru.

Armstrong protínal oběžnou dráhu Země a stále ještě téměř nic neztratil ze své závratné rychlosti.

Teď se orientovat. Slunce samozřejmě své místo nezmění. To je jeden pevný bod. Teď ještě další dva. Vybral si je namátkou. Až pak, v klidu kabiny, si uvědomil, že téměř promyšleně zvolil takové body, které byly pro jeho postavení v kosmu nepříznivější. Jupiter a Země… Změřit úhly s co největší přesností… Směšné. Dokázal to s přesností snad na půl stupně. Když pak propočetl možnou chybu ve vzdálenosti jednoho světelného měsíce od Slunce, vyšla mu odchylka v milionech kilometrů. Přesto pravidelně v desetihodinových intervalech opouštěl palubu a měřil úhly. Měnily se jen zvolna, ale prokazatelně.

Hrabal se ve svém mozku a doufal, že vzdálenosti obou planet zakotvil do paměti co nejpřesněji. Rychlost lodi by pak mohla odpovídat propočtené hodnotě, ale není zde přání otcem myšlenky? Neidealizuje si své primitivní propočty do podoby, v jaké si je přeje mít? Vyhledal Saturn a Venuši, změřil úhly, pak znovu a znovu, a vyšla mu rychlost téměř dvojnásobná…

Měřil kružítkem přímo proti obrazovce teleskopu. Jak snadno by zaměřoval hvězdy pomocí tohoto přístroje. Kdyby tak měl aspoň obyčejný triedr. Nemá nic, a je sám. Jeho loď letí do neznáma. Mars minul ve vzdálenosti sta milionů kilometrů, teď se prodírá pásmem planetek, aniž má meteorickou výstrahu. Skoro si přál, aby některý z těch bludných balvanů ukončil beznadějný let.

Provedl stovky pokusů oživit mrtvou elektroniku. Kabinu vyplňovaly desítky volně poletujících součástek vyrvaných z panelů i celé kompaktní bloky. Postupně obnažoval jádro počítače, vytrhával z té bezcenné skříňky jeden blok za druhým, a pak otevřel vstup a všechen ten balast vymetl do kosmu. Dlouhou dobu pak ho provázel nekonečný chvost unikátních meteoroidů a čas od času některý z nich zlehka ťukl na vnější plášť.

Pln rozhořčení ničil šroubovákem plastikový kryt palubního mozku, až se náhle ocitl hrot nástroje ve vzdálenosti deseti centimetrů od jeho srdce.

Pulsovalo.

Pulsovalo právě tak jako srdce lidské, i když bylo jen z plastiku. Pulsačního plastiku, schopného existence jen za neustále opakovaného rytmického pohybu. Věděl, že i v době, kdy on sám už dávno nebude žít, kdy odumře energie v atomovém reaktoru po vyhoření paliva, kdy loď pohasne, toto srdce stále ještě bude pulsovat, do doby, než se vyčerpá energie nahromaděná ve zvláštních molekulárních vazbách jeho nitra. Věděl, že při každém pulsu se jedna z těchto vazeb neodvratně zničí a že srdce může pulsovat jen tehdy, kdy alespoň polovina vazeb je pod napětím. Hmota srdce však obsahovala zhruba 20×1023 molekul. Jen nepatrný zlomek času životnosti tohoto orgánu postačí k tomu, aby pulsovalo i v době, kdy Armstrong bude míjet sousední galaxie.

Viděl obnaženou tkáň palubního mozku. Nebyla kryta žádnou lebkou, nebylo toho třeba. Mozek se vznášel ve fyziologickém roztoku jako nestvůrná chobotnice netečná vůči okolí, napájená jen krví z umělého srdce sycenou čistým kyslíkem v mechanických plicích. Jaká ironie. Srdce schopné života po miliardu let v porovnání s mechanickými plícemi s životnosti ne delší než deset let…

Mozek nemá jediný přímý výstup, nevede z něj jediný drát. Receptory jsou ovládány jen mentální silou. Mozek teď neřídí nic…

Zahleděl se do jeho šedé masy. Dvacet kilogramů neuronů obsahujících všechno vědění lidstva, ukrývajících i data o tom, kde se loď nachází, jakou rychlostí a kam se pohybuje, i to, jak dostihnout Daidalos.

Jedinečný mozek, který je bez periférií k ničemu. Pak přišel na zajímavou myšlenku. Jediné periférie, které jsou na palubě Armstronga schopny provozu, jsou – jeho vlastní ruce, jeho vlastní mozek…

Kapalina, která proudí plastikovými cévami systému umělé inteligence a zásobuje palubní mozek živinami, není krví, je to jen plazma s umělými krvinkami, jež projevují ke kyslíku desetkrát vyšší afinitu než krvinky s hemoglobinem. Naproti tomu má umělé srdce desetkrát nižší výkonnost než srdce lidské a krev proudí v porovnání s lidskými cévami vlastně pouhými vlásečnicemi, potůčky ve srovnání s Amazonkou.

Pootevřel dvířka skříňky první pomoci. Deset krevních konzerv s jeho vlastní skupinou. Železná rezerva. Krev, kterou si měl aplikovat v případě, že by rozklad jeho vlastního oběhového systému postoupil natolik, že by byl ohrožen cíl letu. Deset litrů krve… Oběhovému systému palubního mozku postačí pouhá třetina tohoto objemu. Jeho systém nezná žádné krevní skupiny, je tedy nanejvýš pravděpodobné, že by pracoval i na lidskou krev.

Jen nahradit ty vlásečnice materiálem s vyšší světlostí.

To by však znamenalo palubní mozek na určitou dobu odpojit. Stačí dvě, tři minuty, a smrt už nic nezastaví.

Horečně počítal. Nevěděl, na jakou mez je možné napínat stěny umělých cév, byl si však jist tím, že jsou odolnější než cévy přirozené. Nevěděl, jaký nápor unese jeho vlastní srdce, ale ta otázka ho příliš netížila. Pokud ten nápor nevydrží, na věci to stejně nic nemění… Jeho mise jen skončí o pár měsíců dřív, ale stejně bezvýsledně.

Ležel a přemýšlel.

Spal a přemýšlel.

Dny ubíhaly bláznivým tempem, zdálo se mu, že už musel prolétnout celou Sluneční soustavou, když však porovnal kalendář s podrobným itinerářem, seznal, že protíná oběžnou dráhu Saturnu.

Když konečně vše domyslel, pochopil, že s vlastní krví experimentovat nemůže. Zkoumal dál skladiště náhradních dílů, až našel, co potřeboval. Pět litrů umělé plazmy pro palubní mozek. Dost na to, aby dokázala zaplnit i jeho cévní řečiště, dost na to, aby se spolu s neživým přístrojem stal jediným organismem se dvěma srdci a dvěma mozky.

Dost na to, aby stvořil hrůzného hybrida, ale patrně málo na to, aby nějak dokázal ovlivnit tok informací na palubě.

Svou krev vypouštěl po velkých dávkách, a teprve když mu začalo hučet v hlavě, začal otvírat malý ventil a napouštěl do svých žil ten průzračný roztok, jenž ho mohl, ale také nemusel udržet při životě. Propočítal, že pokud se nebude zbytečně pohybovat, mohl by palubní mozek mít dostatek kyslíku na to, aby i přes velké strádání mohl tuhle problematickou etapu přežít.

Bál se jen toho, že by mohl omdlít. Nebyl tu nikdo, kdo by zastavil proudění krve či plazmy. Nebyl tu nikdo, kdo by ho zachránil před smrtí.

I smrtí lodi.

Vždy, když se mu oči zavíraly bolestí i slabostí, dokázal včas přinutit ochabující paži, aby uzavřela ventily.

Teprve když spotřeboval osmdesát procent plazmy určené pro palubní mozek, uzavřel definitivně žílu. Věděl, že si do těla možná napustil smrtelný jed, a snažil se mu přizpůsobit. Především se nutil omezit dýchání na jednu desetinu původního rytmu, těžko však překonával reflex nedostatku kyslíku v plících, jenž byl v tomto případě pouze relativní. Věděl však, že přemírou kyslíku by mohl své tělo ochromit, a nemohl tedy váhat.

Otevřel další ventilek a pomalu propojil oba oběhy. Nic se nestalo, alespoň na svém mučeném těle nepocítil žádné změny. Po chvíli váhání pak vstříkl do oběhu dva kubíky oživující emulze. Věděl o ní jen to, že tato látka v kritických okamžicích iniciuje činnost palubních mozků na desetinásobek. Používalo se jí v kritických okamžicích kosmických letů, kdy mohlo dojít k bezprostřednímu ohrožení života posádky či výpravy samotné a kdy jedinou nadějí na záchranu mohl být jen bleskový propočet při výpočtu té jediné správné trasy. Věděl ovšem také, že po několika minutách po takové injekci činnost mozku prudce klesá a při několikanásobném použití může být takový mozek i zničen.

Předpokládal, že ta látka bude obdobně působit i na jeho mozek. Ten byl sice v porovnání s palubním mozkem k nepotřebě už dávno, zato měl receptory.

Zavřel oči a čekal. Soustředil se na jedinou myšlenku a doufal, že oba mozky alespoň na krátký čas splynou v jedinou bytost a on by se mohl dovědět to, co potřebuje.

To, co v první chvíli vnímal jen jako lehké šimrání, se prudce změnilo v tříštivou bolest zachvacující celou hlavu.

A pak náhle věděl.

Ve chvíli, kdy se z nesymetrického vejce palubního mozku zvolna stávala beztvará šedá hmota volně se roztékající po stěnách nádoby, kdy ucpané přívody praskaly pod tlakem a kapalina z nich vytékající začala krystalizovat, kdy v posledním okamžiku odpojil své tělo od umělého oběhu a kdy umělé srdce dál rytmicky pulsovalo, byť svou energii už vynakládalo nadarmo, zjistil Hermes, že je zahlcen neuvěřitelným kvantem informací. Měl náhle přímo před očima jemně vykreslenou křivku dráhy Daidala se dvěma již provedenými korekcemi i ostře protaženou hyperbolu skutečné i předpokládané dráhy Armstronga. Jakýmsi nepochopitelným záchvatem intuice okamžitě pochopil, že ty dvě křivky se nikdy nemohou protnout, že obě lodi se minou ve vzdálenosti nejméně deseti milionů kilometrů.

Ale současně pochopil, kdy a jaké korekce dráhy je nutné provést. Uvědomil si, že celé toto nesmírné množství informací se přeneslo do jeho otupené mysli ve chvíli, kdy palubní mozek jako fyzický jedinec přestal existovat. Protože sluneční záření zničilo všechny receptory, nejčerstvější informace pocházela z okamžiku, kdy první elektronická součástka nezvratně zahynula v uragánu destruktivního záření. Věděl, že ještě víc než minutu mohlo gravitační pole Slunce ovlivňovat dráhu Armstronga způsobem, který nebylo možné předvídat či se přesné dráhy dopočítat. Pochopil, že je nucen znovu překontrolovat parametry dráhy. Bez jakéhokoli váhání znovu vystoupil do kosmického prostoru a zcela bezděčně zamířil své smysly na trojici nejsilnějších pulzarů. Informace probíhaly mozkem neuvěřitelnou rychlostí, výpočty prováděl zcela mechanicky, a čím méně na tuto činnost myslel, tím byla úspěšnější. Nechal tedy svou vůli odpočívat a tok hexadecimálních čísel jej brzy málem zahltil. Po chvíli se uklidnil, protože poznal, že propočtená dráha odpovídala skutečné.

Teprve když znovu seděl s odklopeným hledím přílby v uzavřené kabině, mohl žasnout nad tím, že byl schopen vnímat hlas pulzarů vydělující se z mezihvězdného šumu jen v neobyčejně úzkém rozsahu rádiových vln zachytitelných za normálních okolností vlastně jen těmi nejcitlivějšími úzce směrovanými přístroji.

Propočítal, že korekci dráhy musí provést do sedmi dnů, pak by mu nezbylo palivo na přibližovací manévr. Rovněž tak si byl vědom toho, že korekční motory nelze při absenci palubního mozku spustit jinak než zásahem z řídicího panelu, tedy pomocí elektroniky. Co asi může spustit pomocí zničených systémů? Má snad natáhnout dva dráty až k ovladačům motorů a tahat za ně jako za loutky?

Cosi z nitra paměti ho vyzývalo, aby soustředil svou pozornost na informace, které rašily odkudsi z jakéhosi podhoubí znalostí, o nichž dosud neměl tušení. Dlouho se v nich orientoval, než pochopil, že jeho paměť obsahuje i všechny údaje o stavu Armstronga až do kritického okamžiku. A tu poznal, že ve chvíli, kdy systémy lodi selhaly jako celek, byly jednotlivé součástky zničeny pouze z jedné desetiny, ale Armstrong měl za sebou již devět desetin dráhy z průletu kritickou oblastí. Ty ostatní nutně ve zdraví přežily ten plápolající požár, ať už proto, že byly odstíněny, nebo proto, že intenzita záření nedosáhla mezní hodnoty. Jak teď želel svého přímo barbarského počínání, když vymetl zdánlivě zbytečný balast do kosmu, aniž se přesvědčil o tom, zda takto poškozené díly jsou použitelné, či nikoli. A pak pochopil, že má dokonalý přehled o stavu i toho posledního spoje, každičkého mikroobvodu, ba i drátu.

S nadšením a hrůzou poznal, že má ve své hlavě celý obsah paměti palubního mozku a že ten odvážný experiment, který provedl ve stavu nejvyššího zoufalství, je možná jedinečným objevem. Pokud se mu podaří sestavit vysílač, nemusí být tento objev pro lidstvo ztracen. Nejdůležitější je však v dané chvíli zajistit mobilitu lodi, a to nejen ovládání korekčních motorů, ale i stabilizačních motorků a snad i hlavního pohonu. Pokud by se nepodařilo let příslušným způsobem ubrzdit, pokus o setkání s Daidalem bude marný v každém případě.

Brzy si přestal lámat hlavu otázkou, jakým způsobem vlastně jeho mozek pracuje. Když se však snažil cokoli složitějšího propočítat podle dřívějších šablon, jeho snaha beznadějně tonula v záplavě nepřehledných čísel, mozek se brzy zahltil a odmítal pracovat, což se často projevovalo i závratěmi a chvilkovými ztrátami vědomí. Nakonec se naučil s cizím mozkem v sobě spolupracovat ke vzájemné spokojenosti. Rychle a jistě vyčlenil provozuschopné bloky součástek a měl radost z toho, že je výrobce vytvořil vlastně jako stavebnici, byť samozřejmě nepředpokládal, že by se někdy v kosmu tak rozsáhlá adaptace mohla vůbec provádět.

Palubní mozek měl teď už receptory. Byly jimi především Hermesovy vlastní ruce, které zpočátku nejistě, ale brzy pak s neobyčejnou zručností sestavovaly zrnko po zrnku nový řídicí panel a propojovaly jednotlivé uzly. Pochopitelně byl přitom nucen odpojit všechny nepodstatné obvody; měřič intenzity kosmického záření, meteorické výstrahy, stabilizátory, to vše teď nepotřeboval. S klidným srdcem rozebral i radiolokátor. Sice by se mu hodil v závěrečné fázi přibližování, ale část jeho dílů teď potřeboval. Pokud se mu podaří sestavit vysílač, a o tom teď nepochyboval, pak bude moci přibližovací manévr řídit sám Daidalos. Na to však byl ještě čas. Trvalo tři dny, než byly korekční motorky schopny provozu. Zapojil je na určený čas a mohl vychutnat slast sice slabého, ale přece jen přetížení. Pak vylezl ven, aby vlastníma očima překontroloval kurs. Až se divil tomu, jak jeho oči dovedou rozfázovat pohyb snad na stovku obrazů ve vteřině a pak podle potřeby zpětně promítat – kam vlastně? Na stínítko vlastní paměti? Nevěděl, jak tuto schopnost pojmenovat.

Dráha odpovídala propočtům, další měření provede po čtyřiadvaceti hodinách. Pak bude mít víc než půl roku čas na to, aby se pokusil o kontakt se světem.

Armstrong proťal oběžnou drábu Neptunu.

A tu se Hermesovi vybavilo z paměti stroje ještě něco. Předtím na podobné maličkosti nebyl čas. Člun pochopitelně průběžně kontroloval zdravotní stav posádky… Mozek došel z objektivních příznaků k závěru, že život kosmonauta skončí po osmi měsících od okamžiku setkání člunu se Sluncem.

Prodloužení života je pochopitelně možné – transplantací kostní dřeně. Operace je na palubě neproveditelná. Částečně oddálit smrt lze za použití krevních konzerv…

Hermes zaklel a začal počítat. Zásoby krve nestačily. Přístroj na čištění krve byl v troskách. Doufal, že měření nemuselo být přesné, a odebral si vzorek krve, aby provedl kontrolní rozbor. Brzy pochopil, že je to zbytečné – vždyť jeho cévami obíhá umělá plazma pro palubní roboty. O to víc však teď má krevních konzerv, vždyť musí připočítat i ty dva litry vlastní krve, které vypustil při autotransfúzi.

Propočítal všechny nejoptimálnější možnosti a zjistil, že setkání s Daidalem se může, ale také nemusí dožít. Tu ho poprvé přepadla touha použít hibernačního systému. Aspoň na měsíc, na dva… Zatím to však nešlo, musel postavit vysílač.

Brzy zjistil, že se mu špatně dýchá. Zprvu tomu nepřikládal význam, domníval se, že je to dáno únavou organismu a jeho stálým přepínáním, situace se však nelepšila a jednoho dne, když zjistil, že potřebuje téměř šedesát nádechů v minutě a plíce jsou stále lačny po kyslíku, si uvědomil, že před nedávnem s ohledem na změnu složení krevní kapaliny změnil v kabině i složení atmosféry a od té doby ponechal klimatizaci bez zásahu. Když teď zvýšil koncentraci kyslíku, potíže okamžitě zmizely. Objevily se opět po třech dnech, ale to už si věděl rady. Postupně zvyšoval procento kyslíku na dvanáct, čtrnáct, posléze na šestnáct, až po třech měsících odpovídalo ovzduší v kabině pozemskému standardu. V té době už jeho organismus, i když smrtelně zasažen pronikavým zářením, nahradil umělou krev pravými červenými krvinkami. Trochu ho to potěšilo, neboť začal doufat, že nepříznivé zprávy o nemoci z ozáření byly planým poplachem. Žádné příznaky postupující choroby zatím necítil.

Brzy se objevil další problém – poznal, že začíná zapomínat, že operační schopnosti jeho mozku se den ze dne snižují, že musí vynakládat stále větší námahu na nalezení každé i té nejjednodušší formulky či vzorce, které se mu zatím samy vybavovaly odkudsi z neznáma. Jednu chvíli si nemohl vzpomenout, jak vypadá určitá konkrétní část rádiového přijímače, a tu začal téměř horečně celé schéma kreslit na papír, aby dal svým pohasínajícím schopnostem alespoň takto jakousi pomocnou ruku. Pochopil, že ve chvíli, kdy se přiblíží k Daidalu, nebude už jeho mozek možná schopen žádné jiné činnosti než obyčejného lidského myšlení, s jehož chybnými schopnostmi však nikdy Daidala nenalezne.

A tak celý týden zuřivě popisoval blok vzorci a schématy, a když poznal, že mu papír nebude stačit, zmenšil písmo a začal šetřit místem, až měl strach, že to sám po sobě nerozluští, ale přesto nakonec popsal i ten poslední list a jiný papír v kabině už neměl. A tak se chopil popisovače a počmáral všechny obrazovky, pak i dvě stěny kabiny a na sklo přílby skafandru zaznamenal malou orientační tabulku, která mu měla umožnit se v celém tom mumraji hieroglyfů vyznat.

A pak jednoho dne, už daleko za drahou Pluta, byl hotov podivný přístroj a Armstrong měl Daidala téměř na dosah ruky. Hermes nasměroval antény tím jediným potřebným směrem a doufal, že jeho přístroj je v pořádku, neměl však příležitost ověřit si jeho stav jinak než kontaktem s Daidalem, neboť Země se právě nacházela ve slunečním stínu a nebyla jediná naděje, že by hlas jeho slaboučkého vysílače z této nesmírné vzdálenosti někdo zachytil. Obával se však toho, že po tu dlouhou dobu, co o své existenci nemohl podat jedinou zprávu, kdosi v řídicím centru mohl usoudit, že Hermes zahynul v ohnivé smršti Slunce, a odhodlal se k alternativnímu řešení, což znamenalo, že Daidalos pokračuje v letu ke hvězdám s rizikem, že se nikdy nemusí setkat s cílem.

Až po třech dnech prohledávání prázdného prostoru uslyšel hlas vesmírné sondy a pak dlouhé hodiny Hermes zářil štěstím a vypil půl láhve šampaňského, jediného alkoholu, který měl na palubě. Byl to skutečně důvod k oslavě, tím spíš, že jakmile si zkonzultoval s Daidalem koordináty obou drah, už věděl, že obě dráhy se dotýkají. A věděl také, co musí udělat dál: přinutit palubní mozek Daidala, aby sám Daidalos se mu vydal vstříc.

Brzy pak pocítil neuvěřitelnou slabost, bolest v obou hemisférách hlavy, dokonce zvracel. Jeho zdravotní stav se rapidně zhoršoval. Bohužel z informací o svém zdraví, jež získal z trosek palubního mozku, mu zbyly už jen útržky, a do bloku si zapisoval pouze data týkající se letu. Musel teď spoléhat na svou intuici. Když provedl první transfúzi, zjistil s hrůzou, že krev, kterou před několika měsíci vypustil ze svých cév, se proměnila v ohavnou hnědou zahnívající sraženinu, protože jí uskladnil neobyčejně nedbale. Teď už mu zbývala jen železná rezerva krevních konzerv, s níž mohl odsunout nenávratný konec snad jen o měsíc.

Vytáhl ze skladiště hibernační přístroj, chvíli si s ním hrál a pak jej vztekle odmrštil, což bylo provázeno běžnými průvodními jevy beztížného stavu. Pochopil, že přístroj utrpěl stejné škody jako ostatní elektronika na palubě.

Uvědomil si, že mu nezbývají ani tři měsíce života. S Daidalem se měl setkat o dva týdny později.

A pak se začal znovu dusit.

Původně se domníval, že už nastala agonie, pak však překontroloval stav zásob kyslíku a viděl, že celou dobu tím převzácným plynem trestuhodně plýtval. Nejenže ho neregeneroval, k tomu vlastně neměl příležitost, ale dokonce při každém výstupu do kosmu, a to byl venku víc než patnáctkrát, vypouštěl do prostoru celý objem kabiny, celých těch třicet krychlových metrů vzduchu. Inu, žil na dluh budoucnosti. Byl přesvědčen, že zásoby jsou dostatečné. Podle propočtů, které provedl z hlavy, ale neuvěřitelně pracně, mu nezbylo nic jiného než další riskantní transfúze.

Vzal tři konzervy s umělou plazmou pro palubní mozek a vypustil ze žil stejný objem krve. Pak zcela uzavřel přívod kyslíku do kabiny a umínil si, že jej otevře, až to bude bezpodmínečně nutné. Nebyl si jist výsledkem, ale afinita umělé plazmy ke kyslíku byla jeho jedinou nadějí.

Dýchal co nejpomaleji, nutil plíce, aby nebažily po vzduchu, držel koncentraci kyslíku v kabině na pouhých třech procentech, snížil tlak na třetinu a sugeroval si, že ho vůbec nebolí hlava, ovšem s pramalým výsledkem. Pak spouštěl radar, který pracně sestavil, a vyhlížel na obrazovce dosud popsané četnými vzorci malou jasnou tečku.

Hledal odraz Daidala.

A jednoho dne se dočkal.

To chybělo do setkání pouhých devatenáct hodin a vzduch v kabině jako takový vlastně už neexistoval. S rozvahou si natáhl skafandr a potěšilo ho, že teď má kyslíku ještě na dvacet hodin. Na dvacet hodin pro člověka s normální krví, pro něj možná o trochu déle. Uzavřel přílbu a dýchal stále co nejúsporněji. Čistý kyslík působil jako balzám i jako opium. Občerstvil jeho otupělé tělo jako životodárná masáž. Nedbal toho, že se mu těžká hlava v přílbě bezmocně kymácí, jen ztěžka zvedal ruce, aby dokázal obsluhovat přístroje, téměř nemohl pohybovat rty, což bylo nebezpečné, protože by se s Daidalem nemusel dorozumět.

Ve svých propočtech se však orientoval dobře, a když provedl příslušný úsek výpočtu, papír se vzorcem zničil, poté začal škrtat i nápisy na stěnách a obrazovkách.

S úsměvem pak snášel to nepatrné přetížení, necelé 1 g. Armstrong synchronizoval svou rychlost s pohybem Daidala. Zvolna usínal, protože si připomínal večery prožívané při stejné gravitaci kdesi tam daleko, na Zemi, ale ta už dávno zmizela v oslnivé záři Slunce, jež se mezitím proměnilo v sice jasnou, ale přece jen hvězdu.

A když motory utichly a on porovnal všechny údaje, seznal, že v nádržích už je málo paliva.

Těžkopádný Daidalos teď už nedokáže upravit svou dráhu tak, aby se v potřebném čase odchýlila ze směru jen o ten jediný stupeň. Armstrong je teď už jen vrakem. Hermes věděl, že Daidalos jej může dohonit po třech nebo čtyřech dnech, ale to už nebude naživu. Zůstane tu jen umělé srdce, tepající naprázdno, svými rytmickými stahy zůstane jedinou památkou života na této trosce bloudící vesmírem ještě po dlouhé miliony let.

Hermes viděl, že Daidala mine ve vzdálenosti pěti kilometrů.

Nedbal krutých bolestí v kloubech, ignoroval svaly odmítající se pohybovat. Dlouho nechápal, proč nemůže otevřít dveře oddělující jej od volného prostoru, než poznal, že jisticím kolem otáčí na opačnou stranu. Konečně víko s obvyklou tichostí odpadlo a Hermes se mohl vysunout ven. V poslední chvíli se zachytil rámu, jinak by odlétl do kosmu. Usmál se. Věděl, že cíle letu dosáhne v každém případě, ať už s Daidalem, nebo bez něj.

Na plášti Armstronga byl připevněn malý raketocykl. Na vzdálenost pěti kilometrů dokáže člověka hravě přenést, je však nutno znát správný směr. Hermes se připoutal k jednoduché kostře a chtěl spustit motorek.

Pak si uvědomil, že Armstrong rotuje. Sice jen zvolna, ale i tak to byla komplikace. Rotaci zastavit nemohl. Odrazil se nohama směrem, který považoval za správný, ušetří tak aspoň trošku paliva. Teprve teď stiskl akcelerátor.

Konečně Daidala spatřil. Překvapilo ho, jak je mezihvězdná sonda blízko, a sám se podivil tomu, že si jí nepovšiml dřív.

Neriskoval. Přibližoval se zvolna a s rozvahou. Času měl dost. Když dokázal čekat téměř rok, na pár minutách teď už nezáleží. V této části kosmu, v nesmírné vzdálenosti od Slunce, tak daleko, že už nebylo jednoduché uvažovat v pouhých kilometrech, nebylo světla nazbyt. Přesto však kovový trup Daidala jakoby světélkoval matným odraženým svitem, asi stejnou intenzitou jako Phobos osvětluje povrch Marsu. K orientaci to stačilo. Trochu mu vadilo, že teď Daidala neslyší, celé ty dlouhé měsíce, co s ním mohl hovořit, stal se jeho věrným přítelem. Nepomyslel na to, že bude používat samotný skafandr, o přístroje v něm se nestaral.

Viděl Daidala mnohokrát, vždy však při dostatečném osvětlení. Nejprve na oběžné dráze kolem Země, pak u měsíce Callisto. Teď se mu sonda jevila jinak. Působila jako malá cívka na niti, z níž vyčnívaly jako zhoubné nádory kulové tanky s pohonnými hmotami. Všemu vévodila polokulovitá reakční komora, připomínající mu vždy nenasytný jícen pohádkové bytosti. Když ji viděl naposled, zářil z ní jasný plamen termonukleární reakce, jejíž zplodiny uvedly celý kolos do pohybu. Nyní byl její kráter temný jako noc, připadal mu jako to nejtemnější a nejsmutnější místo v kosmu. Rozpoznával štíhlé trupy jednotlivých sond připevněné na druhém stupni lodi. Ty jediné dostihnou cíle, až opustí mohutný nosič a zpomalí svůj běh natolik, aby se mohly stát umělými oběžnicemi planet v hojnosti provázejících Barnardovu hvězdu na jejím střemhlavém letu napříč Galaxií.

Pak zaznamenal místo, kde bylo jádro lodi, její mozek, skladiště a opravárenští roboti, proti viru ve výpočetním systému zcela bezmocní. Tam se musel zachytit trupu.

A pak, s posledním trhnutím malých raketek, viděl, že mu Daidalos, dosud téměř nehybně visící v prostoru, začíná unikat. Pochopil, že už jej nikdy nemůže dohonit.

Hleděl na jeho kovový trup ze vzdálenosti snad dvou stovek metrů a neměl po ruce ten jediný pevný bod v prostoru, od nějž by se podle Archimedovy pravdy mohl odrazit.

„Daidale!“ volal. „K čertu, kam letíš, já jsem přece tady!“

Propadl neslýchané panice, snad poprvé za ten dlouhý čas své bezútěšné anabáze. Krev se mu nahrnula do tváře a cítil, jak se mu křečovitě stahují útroby. Nevěděl, zda nutkání na zvracení je důsledkem akutního stadia nemoci, nebo důsledkem psychické krize.

A pak spatřil robota.

Právě ve chvíli, když chtěl trhnout uzávěrem skafandru a definitivně ukončit tu marnou pouť za klamnými stíny.

Obyčejný montážní robot opatřený malým raketovým motorkem svítil drobnými reflektorky, které byly pro práci v kosmu výhodnější než infračervené snímače, běžně používané u robotů na Zemi. Hermes pochopitelně nevěděl, co způsobilo tu nenadálou návštěvu, či spíše spásu v poslední chvíli, nevěděl, zda tuto akci vložila do programu Daidala centrála na Zemi, či zda se ten geniální nápad zrodil v samotném ideovém centru tohoto nejdokonalejšího stroje, který kdy člověk sestavil. Receptory robota jej něžně uchopily a vlekly jej k Daidalu právě tak lehce jako kterýkoli jiný předmět, který nešťastnou náhodou opustil palubu lodi a byl pro její provoz nezbytný.

Kontakt.

Octl se na malé plošince mezi prvním a druhým stupněm Daidala.

Byl u cíle.

Teď už necítil ani bolest, ani únavu. Nevnímal, že je zcela vyčerpán, teď už žil jedinou myšlenkou.

Opatrně prolezl hermetickým vstupem a překontroloval za sebou uzávěr. S nesmírným uspokojením zjistil, že v malé kabince, která byla v okamžiku startu sídlem operátora, je tlak tisíc hektopascalů, teplota 290 kelvinů a procento kyslíku na normální hladině.

Sklopil hledí přílby a uslyšel tichý sykot. Kabina byla plná něžného brumu. Vše vypadalo, jako by operátor odešel jen před několika minutami. Na stěně viděl podrobnou mapu rodné planety, pod ní byly zakódovány tisícovky znaků. Pochopitelně, ani v tomto případě jsme nemohli nezanechat na palubě poštu pro mimozemšťany, kteří by mohli ve vzdálené budoucnosti prázdnou slupku Daidala potkat. Teď na několik hodin poslouží tato kabina naposledy člověku.

Sklonil se k mikrofonu a chtěl vyzvat Daidala, aby ho spojil se Zemí. V těch dlouhých hodinách, v nichž bude čekat na návrat signálu, bude mít dostatek času na to, aby odstranil poslední překážku v cestě Daidala do nezměrných dálek. Už dávno se rozloučil se svým snem. Poté, co naposledy zaslechne hlas rodné planety, opustí tuto kabinu, a aby ušetřil vzácné palivo, nechá své mrtvé tělo odlétnout do prázdnoty. Kosmos se stane jeho hrobem.

Tu cítil, že se s ním něco děje.

Zdálo se mu, že kdosi proniká do jeho mozku, poznal, že mu ochrnuly všechny končetiny, že své tělo nemůže ovládat vlastní vůlí a že kdosi mocnější ho nutí vykonávat nesmyslné pohyby.

Zvolna sejmul skafandr i oděv, až stanul před receptory Daidala zcela nahý. Slepýma očima uchopil injekční stříkačku a zabodl si ji do žíly. Nezúčastněně pozoroval tenkou hadičku, kterou mu do těla proudila jakási čirá kapalina, a pozvolna se propadal do bezvědomí, aniž se snažil pochopit, co se vlastně děje.

Když se probudil, měl pocit neobyčejné síly a poprvé po dlouhých měsících ho nic nebolelo. Zdálo se mu, že je o dvacet let mladší a mozek měl jasnější, než je voda v lesní studánce.

A uvědomil si, že ví všechno. Věděl o tom, jak řídicí centrum na Zemi po celý ten dlouhý rok usilovně sledovalo jeho souboj s nepřízní osudu, dověděl se, že jeho nepatrný stroj byl dlouhé týdny zaměřen citlivými přístroji, pocítil radost všech z toho okamžiku, kdy poznali, že dráha Armstronga je korigována správným směrem, dověděl se, že o posledních měsících letu informoval řídicí centrum sám Daidalos, i to, že jeho splynutí s palubním mozkem tam kdosi na Zemi pojmenoval Hermesův efekt a že je teď naživu vlastně jen díky jemu. Byl mladý a měl před sebou dlouhý život. Věděl, že teď konečně má jistotu, že se dočká své touhy. S pocitem jisté nostalgie odstranil z kabiny teď už nepotřebné tělo, jež by na jeho cestě představovalo jen neužitečnou zátěž. Překontroloval, zda všechny mechanismy Daidala pracují bez závad.

Pak oznámil Zemi, že Daidalos pokračuje v cestě.

Stal se sám obrovskou lodí, tou, kterou dlouhá léta konstruoval.

Po dlouhé době vytryskly z reakční komory dlouhé jazyky plazmatu.

Svérázná historie dobytí Neptunu

První člověk, který přistál na planetě Neptunu, se jmenoval Michal Novák. To je ostatně fakt všeobecně známý a ani učebnice s ním povětšině nepolemizují, snad až na malé detaily, kdy kupříkladu panamská příručka Dějiny dobývání kosmu pro 3. ročník církevních škol označuje hrdinu jménem Nichal Movák. Pouze čínské oficiální struktury se s tímto nehodlají smířit a dodnes i na půdě OSN prosazují dogma, že prvním, kdo na této planetě rozvinul ideje velikého Maa, musel nutně být občan říše středu, jehož jméno (zde necitované) má k dnešnímu dni ne méně než dvacet šest variant. Ostatně jak dětem v panamských džunglích, tak i ostatnímu obyvatelstvu (vyjma čínských představitelů) je jméno pokořitele Neptunu celkem lhostejné. Ve Sluneční soustavě se promenáduje přinejmenším padesát koulí o různém stupni šišatosti, a na každé z nich musel nutně stanout někdo jako první. Pamatovat si všechna ta nejrozmanitější jména je i pro skutečné znalce těžko rozlousknutelným oříškem, tím spíš, že případ Neptunu není ojedinělý; zhruba na dvaceti měsících a planetkách je priorita přistání sporná a soudy v mnoha případech dosud nerozhodly, byť se četné procesy táhnou i sedmdesát let.

S postavou našeho velikána se můžeme především seznámit v Encyklopedii kosmonautiky, a pak v Dolních Jistebnicích, hrdinově rodišti. Na návsi, v nevelké vzdálenosti od rybníka Puškvorce, těhotném i za nocí skřehotem pochybného druhu žab, lze spatřit nadživotní Michalův pomník s pravou paží vytrvale směřující na to místo hvězdné oblohy, kde lze jen tušit nesmírně vzdálenou planetu, kdysi dějiště hrdinného eposu. K četným námitkám pohoršených turistů bylo často nutno vysvětlovat, že socha nesymbolizuje škrábání hrdiny na společensky nepřijatelných místech, nýbrž jen potvrzuje zákony nebeské mechaniky i ve chvílích, kdy je osmá planeta ukryta hluboko pod obzorem. Nutno dodat, že z iniciativy Občanského fóra v Dolních Jistebnicích je na základě stížností pohoršených občanů vypsána dobročinná sbírka na pořízení mamutího Kardanova závěsu s kontinuálním gyroskopem, kteréžto zařízení zajistí, aby hrdinův postoj byl vždy důstojný, to jest s paží vztyčenou vzhůru. Otázkou je, jak bude na cizinecký ruch působit socha stojící, kupříkladu, vzhůru nohama.

Portrét Michala Nováka je znám z čítanek. Snad každý z nás si ještě vzpomene na hranatou tvář s ostře řezanými rysy poněkud změkčenými huňatým knírem a očima hledícíma do kosmických dálek. Z pohledu čiší nezdolnost ducha, z postoje cílevědomost a odvaha. V podobných intencích je rovněž líčena jeho povaha. Máme zde před sebou skutečný vzor ctnosti, čestnosti, pravdomluvnosti, obětavosti, důstojnosti, mravnosti, přímosti i pracovní iniciativy. S tímto neradno polemizovat. Ze zasvěcených kruhů se však rovněž dovídáme, že Michal míval chronický strach z pavouků, nesnášel skřípění kosmického prachu na plášti lodi, zbožňoval Starou mysliveckou a nenáviděl fyziky, neboť fyzikář v jistebnické trojtřídce, jehož jméno už zhaslo v prachu mezihvězdných cest, nechal našeho hrdinu dvakrát opakovat šestý postupný ročník. Rovněž pak není známo, kolik diplomatické iniciativy bylo třeba vyvinout, aby byl ututlán skandál způsobený tím, že Michal zjistil pravé povolání závozníka, jenž mu byl přidělen na palubu Ježdíka. Závozník, kdysi nukleární fyzik, se musel na dvě třetiny letu zabarikádovat na toaletě a tam čelit tvrdým projevům agresivity ze strany pilota. Není však jisté, zda právě odpor k fyzice i jejím představitelům se stal podnětem k tomu, že Michal občas sklouzával k darwinistice.

V té době měl již Michal v Transgalaktu vybudováno solidní postavení, jeho člun Ježdík byl vždy v prvotřídním technickém stavu, a proto se za Michala postavila i odborová organizace. Ne nezajímavý je rovněž fakt, že Michal svůj závod o Neptun vyhrál právě popřením několika fyzikálních zákonů a dodnes mají vědci problém, jak si jeho svérázný způsob cestování vysvětlit.

Krom toho pak Michal neměl v oblibě krasavce. Knír si nechal narůst proto, aby poněkud zamaskoval svůj mírně řečeno nepříliš estetický předkus. Neměl rád, když před ním přišla řeč na zrakové vady, či dokonce brýle. Nosil totiž kontaktní čočky a zakládal si na tom, že o jeho krátkozrakosti nikdo nic neví, ač to bylo veřejným tajemstvím, o němž si špitalo i osazenstvo hampejzů v Mars-City, kde Michal býval pravidelným zákazníkem. Pověstná pak je historka o dodávce zboží na Titan, kdy se Michalovi během letu podařilo utopit obě čočky ve sprše. Loď pak na přistání navedl náhodný pasažér, či spíše raketostopař, kterého Michal řízením osudu sebral na Ganymedu. Michal, z principu nedůvěřující elektronickým strojům, zásadně opovrhoval těmito vymoženostmi civilizace a v kosmu se řídil výhradně intuicí a selskými počty, jež neměly s matematikou nic společného. Jen zřídka se však stávalo, že kupříkladu místo na Venuši přilétl na Merkur či si spletl Europu s Mimasem.

O způsobu lékařských prohlídek kosmických pilotů a testech způsobilosti z oné doby si nemůžeme dělat žádné iluze. Michal byl krom toho skutečným dítětem štěstěny, zejména proto, že se dokázal včas zabydlit v loži manželky šéflékaře Transgalaktu a ta pak nad ním dlouhá léta držela ochrannou ruku a šéflékař neměl sebemenší naději na věci něco změnit. Ona korpulentní dáma vládla zdravotnickému personálu železnou rukou a o parozích, kvůli nimž přišel hlavní lékař o schopnost cestovat kosmem (neprošel dvířky rakety), se málem psalo i v novinách. Šišlající a poloslepý Michal, neschopný vytyčit dráhu letu ze Země na Měsíc, byl v té době v Transgalaktu nejpopulárnějším pilotem mezi Merkurem a Saturnem.

A tu přišel šok.

Světlo světa spatřil přesný a konkrétní plán dosažení Neptunu, jediné planety, na níž zatím člověk nepřistál. S plánem se ohlásil jakýsi neznámý Candy Tabs a jeho projekt, který v několika minutách oblétl celý svět, se stal senzací číslo jedna. A svět už potřeboval senzaci, protože již dost dlouho se vlastně vůbec nic nestalo. Po dobu nejméně pěti let nedošlo k jediné revoluci, jedinému povstání, které by stálo za to, noviny nemohly psát o nepokojích, nikdo neobjevil novou planetu, nikdo neztroskotal natolik závažně, aby o tom bylo třeba informovat déle než dva dny. Kampaň, kterou Candy Tabs rozpoutal, byla naplánována chladnokrevně a dopracována do nejmenších podrobností. Candy Tabs se během jediného dne stal nejslavnější osobností všeho lidstva, jeho portrét oblétl třikrát Sluneční soustavu. Během čtyř hodin byl rozebrán miliardový náklad plánu nejspanilejší jízdy kosmem. Všechny světové deníky přinášely ty nejintimnější podrobnosti ze života nového hrdiny a bylo zjevné, že novináři nemuseli ani hnout prstem, aby je získali. Nutno ovšem dodat, že ani ty nejintimnější detaily nikoho nepohoršily a samotného hrdinu ukázaly z té nejlidštější stránky. O tom, že portrét Candy Tabse je idealizován, se už tolik nepsalo a zlí jazykové tvrdí, že zkušený hollywoodský maskér dostal solidně zaplaceno.

Snad všichni obyvatelé naší soustavy tehdy podlehli euforii a přáli si, aby tato téměř poslední výspa Sluneční soustavy byla dobyta právě tímto hrdinou, jenž se kromě skvělých morálních vlastností jevil být nanejvýš pohledným krasavcem.

Snad jediný, koho to všechno příšerně dožralo, byl právě Michal Novák. Vlekl se v té době s velkým návěsem z Titanu na Mars, nikdo už neví, co vlastně vezl, protože o dalším osudu nákladu není nic známo, a informace o plánu Candy Tabse zasáhla Michala na nejcitlivějších místech. Podrbal se na nich, ale protože svrbění neustalo, dopídil se poznání, že pokud teď nechytí svou životní šanci za pačesy, nemá se v budoucnosti už čím proslavit. Rozhodl se v několika minutách. Během půlhodiny odpojil mimořádně hmotný náklad a ponechal jej vlastnímu osudu, nato nasměroval špici vlastní lodi právě tam, co Candy Tabs.

K tomu nutno dodat, že ve chvíli, kdy Candy Tabs oznamoval světu své velkolepé záměry, jeho elegantní člun Maraton již dávno opustil rodný přístav na oběžné dráze kolem Měsíce. Cestu měl před sebou vymetenou vysavačem, v ideální pozici se nacházel jak Jupiter, tak i Saturn, jejichž schopností gravitačního praku hodlal efektně využít. Michal se naproti tomu placatil právě na opačné straně systému; vždyť z místa, kde se nalézal, nebylo možné Neptun vůbec zahlédnout, a takové pozici, kterou osmá planeta zaujímala ve vztahu ke Slunci, se zpravidla říká konjunkce.

Michal Novák přesto vyslal z paluby svého člunu krátký radiogram:

Candy Tabs, paluba lodi Maraton.

Humor tě přejde, příteli. Připouštím, že cíle dosáhneš, ale až jako druhý.

Michal Novák, paluba lodi Ježdík

Candy Tabs po obdržení telegramu propadl v záchvat srdečného smíchu. Pak nelenil a deseti nejvýznačnějším astronomům a operátorům kosmodromu položil jedinou otázku:

„Může být Michal Novák, pilot Transgalaktu, se svým vrakem u cíle dřív než já?“

Po dvou hodinách dostal deset odpovědí, jež se vzácně shodovaly co do lakonického pojetí i obsahu:

„Ne.“

Logika odborníků měla reálné podklady. Se zásobou paliva, s níž se mohl dokodrcat nanejvýš tak do kráteru Tycho, s lodí, která patřila nejspíš do starého železa, s napůl ucpanými tryskami a odpojeným palubním mozkem, se zásobou potravin na necelé dva měsíce a pilotem, který neumí navigovat, muselo každému připadat Michalovo počínání jako hospodské vytahování. Necelou hodinu poté Transgalakt vypověděl pilotu Novákovi smlouvu a nařídil mu, aby se s Ježdíkem okamžitě vydal do mateřského přístavu. Nad Michalem navíc visela hrozba žaloby na náhradu škody za ztracený náklad – koordináty dráhy ztraceného návěsu nebyl schopen vypočítat ani ten nejdokonalejší umělý mozek. Michal Novák reagoval na telegram zaslaný mu Transgalaktem velmi stručně a jadrně. Originální text jeho odpovědi se nezachoval, i ve vyšších kruzích se však traduje, že vyzval ředitele k fyzicky nemožnému a silně ponižujícímu úkonu.

Pochopitelně dnes už nikdo nemůže přesně rekonstruovat pohyb Ježdíka v kosmickém prostoru, zejména proto, že je sice znám okamžik, kdy loď prudce změnila svou dráhu, nikoli však místo, kde se tak stalo. Pokud bychom měli věřit Novákovým podkladům, museli bychom vzít za své tvrzení, že loď, dosud se pohybující rychlostí ne nižší než padesát kilometrů za vteřinu, změnila na necelém půl kilometru směr přinejmenším o sto dvacet stupňů, přičemž rychlost zůstala prakticky konstantní.

Pozemští pozorovatelé zaměřili Ježdíka asi po dvaceti hodinách. Popravdě řečeno učinili tak zejména proto, že v té době nebylo na obloze nic zajímavého k pozorování. Když seznali, že Michalovo snažení se skutečně musí minout účinkem, přestali se o něj zajímat. Trvalo dalších dvacet čtyři hodin, než se zájem definitivně obrátil tam, kde se skutečně začalo něco dít. Může za to jistý mladý astronom Zane Reymund, který pustil do světa zprávu po všech stránkách připomínající pravou novinářskou kachnu:

„Ježdík se pohybuje rychlostí sto deset kilometrů za vteřinu. Po dokonalé přímce.“

Informaci o rychlosti byli odborníci schopni jakž takž strávit. Druhý údaj nikoli. Je totiž všeobecně známo, že po přímce se v kosmu nemůže pohybovat vůbec nic. Ani nejpitomější meteoroid. Zane Reymund byl prohlášen na diletanta, sklidil výsměch denního i večerního tisku. Nočníky se mu pak omluvily, protože správnost pozorování potvrdily četné stanice jak na Zemi, tak mimo ni. Přímka, po níž se Ježdík pohyboval, byla jako vystřižená z učebnice matematiky. Snad jen Candy Tabs reagoval na tyto zprávy s ledovým klidem a poukázal na blížící se datum prvního dubna.

O den později došel humor i jemu. Výpočty prokázaly, že za současného stavu pohybu Ježdíka bude Novák v prostoru Neptunova systému týž den jako Candy Tabs.

Odtud hrozilo nebezpečí. Candy Tabs byl svým povoláním novinář a aspiroval na funkci ředitele reklamní agentury. Každý milimetr jeho cesty by propočten elektronickými mozky. Právě tak mělo být uskutečněno i vlastní přistání na planetě – pozvolný, promyšlený a pečlivě propočítaný sestup z parkovací dráhy. Vloudila se malá chyba – propočty musely být provedeny na Zemi, z čehož vyplynulo ne méně než devítihodinové zpoždění v toku informací a nejméně devítihodinové čekání na parkovací dráze…

Michal Novák byl pravým kosmickým vlkem, ošlehaným jazyky protuberancí a zakalený vesmírným chladem. V kosmu létal i naslepo, pokud ovšem náhodou neztratil kontaktní čočky. I Candy Tabs snadno domyslel, že Novák využívaje ručního řízení vlastně parkovací dráhu ani nepotřebuje. Candy Tabs tudíž v tuto chvíli nemá žádnou šanci zvítězit v závodě, o němž zpočátku vůbec netušil, že to bude závod.

A tak začal Candy Tabs kout pikle.

Informace o zvláštnostech pohybu Ježdíka jej nezaujaly. Řídicí centrum mu muselo tuto problematiku objasnit ne méně než šestkrát, pak byl schopen pochopit rozdíl mezi křivkou a přímkou. Jako památný můžeme registrovat výrok ředitele reklamní agentury, která celý let financovala:

„Bože, co jsme to tam poslali za vola?“

Candy Tabs byl možná tím nejpohotovějším novinářem, který byl k dispozici, i jeho fyzický fond a přitažlivost mohly být na slušné úrovni. Nikoho nenapadlo, že by mohl mít máslo na hlavě a že se mu tam udrží i v beztížném stavu.

Nutno dodat, že Candy Tabs zase nebyl takový blb. Měl jen potíže s matematikou, fyzikou i obdobnými logickými vědami, v čemž se do jisté míry podobal i Michalovi. Jinak byl protřelý životem a mnozí ho měli za starého lišáka. Pozemské středisko poté, co pochopilo, že s matematikou si na něj nepřijde, zkusilo iniciovat jeho počínání ze zcela opačné strany, a tady stačil vskutku jen malý impuls. Candy Tabs se záhy cítil jako ryba ve vodě. Nechal své kolegy vyšťárat v pozemských archivech i ten nejposlednější detail o svém soku, jehož spanilou jízdu sledoval celý svět s nadšením. Vědecký svět reagoval různě – od mírných rozpaků, doprovázených krčením rameny, přes hlasité nadávky a veřejnou likvidaci Einsteinových učebnic až k pokusům o sebevraždu.

Kritickou se ukázala otázka: na jakém principu se vlastně Ježdík pohybuje, když, a to bylo zjevné, mu k obdobným manévrům zcela nepochybně už dávno chybí palivo?

K tomu jen trochu na vysvětlenou. V úvodu tohoto vyprávění jsme naznačili, že Michal Novák se řadil mezi darwinisty. Prvním jeho konkrétním pokusem coby aktivního účastníka tohoto hnutí bylo zasvinění rybníka Puškvorce protivným druhem odporných žab. Po několika dnech ohavného bengálu, který nedovolil usnout ani obyvatelům sedm kilometrů vzdálené obce Smedníku, nechal starosta Dolních Jistebnic rybník od nečistého druhu vyčistit, ale brzy poté, co se Michal proslavil a prohlásil, že se opět vrací do rodné vísky, nelitoval týž starosta z vlastních prostředků nechat vyrobit nové dva tucty geneticky aspoň trochu příbuzných živočichů. Darwinisté, jak známo, objevují a tvoří živočišné druhy zásadně tam, kde by je nikdo jiný nečekal. Je otázkou, jaké boží vnuknutí dává darwinistům tu sílu v několika minutách, hodinách, případně i dnech urychlit vývoj natolik, že ze zcela neživých útvarů vzniknou živočichové nezadající si originalitou svého pojetí se světem báchorek. Starosta nemohl tušit, že nové žáby nemají s těmi, co vyvinul Michal, pranic společného (zejména surovinový základ), a že Michal Novák ocení jeho snahu památným výrokem:

„Fuj!“

Jako hrdina kosmu si mohl dovolit, na rozdíl od jiných, svůj názor projevit zcela otevřeně.

Vraťme se však do vakua.

Candy Tabs se drze napojil na odposlech informací z interiéru Ježdíka, a brzy poté, co mu palubní mozek začal s jistými potížemi tlumočit výroky Michala Nováka, pronesené pražskou češtinou střihnutou marťanským dialektem, zjistil, že není s to pochopit, co a s kým si to tam jeho konkurent vlastně povídá. Ostatně k dispozici je záznam jedné takové relace. Bohužel, hlas Michala Nováka je téměř zcela překryt skřehotem palubního mozku Maratonu, převádějícím, seč mu síly stačily, Michalovy výroky do weltu, čímž byl nepochybně dost poničen původní půvabný kolorit svérázného Michalova projevu.

„Vy moji broučkové… Sie mine golden insecta!“

„Natřeme to… Wi colorato das to idioto Candy Tabs!“

„Hoši, jen tak dál… Human, long way is to Neptune away.“

Po dvou dnech letěla kosmem úzkostlivě šifrovaná zpráva, jež byla určena výhradně uším Candy Tabse. Ne, jeho chlebodárci ho nemínili znepokojovat, potřebovali však doplňující informace právě z paluby Maratonu. Pozemským pozorovatelům totiž na tu dálku připadalo, že Ježdík není na své cestě osamocen. Zdálo se, že je doprovázen přinejmenším dalšími dvěma kosmickými loděmi, přičemž bylo zcela vyloučeno, aby Ježdíka sledoval ztracený návěs. Candy Tabs byl Ježdíku mnohem blíž, jeho nabubřelá pýcha mu však zatím nedovolila učinit něco tak ponižujícího, jako je vizuální pozorování lodě nezvaného konkurenta. Po obdržení radiogramu a následném pracném dešifrování (musel tak učinit za pomoci vlastního mozku) nezbylo Candy Tabsovi nic jiného než obrátit smysly jak své, tak i palubních systémů směrem k Ježdíku a zabývat se tímto potenciálním nebezpečím víc, než bylo z hlediska kosmické diplomacie zdrávo. O pár hodin později se vracel k Zemi týmž způsobem šifrovaný telegram, na jehož obsahu si však už dokázala smlsnout řada tiskových agentur – za těch pár hodin už nebyl přísně tajný kód pro čiperné novináře tajemstvím.

Zpráva zněla následovně:

Kosmická loď Ježdík ve vzdálenosti dvou astronomických jednotek. Letí s vypnutými motory obklopena čtyřmi proudnicovými tělesy připomínajícími nejspíše velryby. Velikost deset až dvanáct metrů, hmotnost neodvoditelná. Tělesa pohybují ploutvemi a zjevně nejsou s Ježdíkem hmotně spojena.

V té době se stával závod nejnapínavější, neboť rychlost Maratonu začínala vzhledem k čím dál obtížnějšímu překonávání gravitačních bariér zvolna klesat, co se však týče Ježdíka, zveřejnil tisk informaci, která většinu fyziků přivedla k absolutní nedůvěře ve vlastní vědu:

„Ježdík se pohybuje rovnoměrně přímočarým pohybem!“

Pohyb rovnoměrně přímočarý je v praxi asi něco takového jako ideální plyn. Učebnice jsou podobných pojmů přeplněny, aby mohly deprimovat tisícovky bezmocných školáků teoriemi o něčem, co by mohlo být, kdyby to bylo možné. Všechna ona kdyby však v danou chvíli prokazatelně neexistovala, na Ježdíka působilo vše, co jen působit mohlo, včetně gravitace jedné hvězdy a několika planet, odporu vakua, uraganu slunečního větru a dilatace času, ale loď neposlušna přírodních zákonů pokračovala konstantní rychlostí k jedinému cíli.

V porovnání s těmito otřesnými skutečnostmi je přítomnost čtyř záhadných těles poblíž Ježdíka mnohem prozaičtější. Nezapomínejme na darwinistické schopnosti Michala Nováka, který na nejrůznějších exhibicích dokázal svým uměním nadchnout i nejednoho ortodoxního nepřítele tohoto dosud ještě neuznaného uměleckého směru. Jistě pro něj nebylo problémem nechat zmutovat pár asteroidů tak, aby se podobaly kosatkám. Chyběla jim jen ocasní ploutev, v kosmickém vakuu patrně nepodstatná. Sám Novák se o přítomnosti čtyř trabantů nikde nešířil, jisté však bylo, že jen díky jejich pomoci dosáhl Ježdík tak skvělé akcelerace. Krom toho se tímto dala zdůvodnit i skutečnost, proč Michal pravidelně vítězil v socialistické soutěži o úsporu paliva – darwinizoval si tu a tam podle potřeby pár meteoroidů a ty jeho loď dovedly tam, kam potřeboval. Že si toho tenkrát nikdo nevšiml, to je nabíledni. Proč by se kdo zabýval tím, zda má tuctová kosmická loď ve vleku nějaký ten balvan, či spíše naopak.

Když se tedy konečně pozornost Candy Tabse obrátila směrem k Ježdíku a pýchou téměř puklý novinář rozpoznal jisté jevy, na něž nebyl připraven, jeho pozornost už zůstala trvale soustředěna tímto směrem. O tom, že Michalovi průvodci mají darwinistický původ, nebylo pochyb. Pokud na to nepřišel Candy Tabs sám, jistě mu to pohotově sdělila pozemská základna současně s novým šifrovacím kódem. Krom toho dostal Candy Tabs indiskrecí některého podplaceného člena sekty darwinistů několikahodinovou lekci z darwinistiky, načež pochopil, jakým způsobem Michal své oře vlastně ovládá.

A vskutku, ovládat darwinizované asteroidy není žádná hračka. Pozornost pilota musela být nepřetržitě soustředěna na to, aby jejich metamorfóza nesklouzla nežádoucím směrem. Kdoví proč mají ve stavu vakua darwinizované předměty tendenci sklouzávat do tvarů, na které jejich tvůrci nikdy ani nepřipadli. Proto Candy Tabs obrátil jako na obrtlíku a zcela změnil svou taktiku vůči sokovi. Především se pokusil o smír jak vizuálním, tak akustickým kontaktem. Michal na tyto snahy reagoval spontánně. Zachoval se zvukový záznam jeho výroku:

„Běž do… Go to kloaka!“

Tu si nechal zcela zákeřně a záměrně Candy Tabs poslat kádrový dotazník Michala Nováka včetně výsledků psychologických testů, jimž se musel Michal ještě zamlada, nemaje kontakty na vyšších místech, podrobit. O morálním profilu kádrováka Transgalaktu si můžeme myslet své. Candy Tabs materiály dlouho studoval a posléze zajásal.

Věru těžko se vžít do postavení Michala Nováka, když tak seděl ve svém pilotním křesle s rukama na pákách a očima vpitýma do obrazovek, s myslí soustředěnou na řízení čtyř bujných ořů, které pro své pohodlí nazýval bolidčíci. Naproti tomu věrně můžeme zmapovat Michalovu reakci ve chvíli, kdy zjistil, že od stropu kabiny se spouští přímo do prostoru před jeho oči na téměř neviditelné nitce pavouk.

Nejednalo se zde o žádného křižáka či obyčejného pokoutníka domácího. Zmíněného živočicha by systémový biolog bez problémů zařadil do rodu snovačka, druhu americká. V systemizaci pavouků silně nevzdělaný Michal přes veškerý tento handicap v mžiku rozpoznal, oč jde, a s výkřikem: „Černá vdova!“ se uchýlil rychlostí, jež by slušela gazele, do ústraní koupelny, kde se třásl o život ne méně než příštích pět čtvrtí hodiny. Nemusíme jistě zdůrazňovat, že za tu astronomicky dlouhou dobu jeho stádečko dosud věrných bolidčíků podlehlo degenerační deformaci a brzy se rozprchlo do všech kosmických stran. S žádným z nich se už Michal nikdy nestřetl, a tím pádem ani nedostal příležitost je oddarwinizovat. Je pravděpodobné, že jeho bolidčíci dosud existují v absurdních podobách kdesi na periférii slunečního systému a svými nekoordinovanými pohyby značně narušují plynulost provozu i na pravidelných a dobře zalétaných trasách. Za neprokázanou lze považovat teorii, že kometa Zdobinský, objevivší se před několika lety, je právě jedním z oněch bolidčíků, zvolivším si tento svérázný způsob existence.

Ve chvíli, kdy Michal zmizel pod sprchou, se zpožděním daným jen posloupností šíření informací s ohledem na kosmické vzdálenosti, si všichni fyzikové oddychli. Ježdík se opět počal chovat v souladu se zákony nebeské mechaniky a jeho dráha se proměnila v protáhlou parabolu: pohyb sice ještě jevil jisté známky rovnoměrné přímočarosti, ale propočtená i skutečná dráha se sobě začínaly podobat a fyzika se opět stala exaktní vědou. Ač od té doby už uplynula hezká řádka let, nikdo z renomovaných vědců se doposud neodvážil s tímto jevem polemizovat, pokusit se ozřejmit jeho problematiku, či dokonce se snažit jej popřít. Nikdo se o něm ani nezmínil. Byť problém prokazatelně existoval, všichni chodili kolem, jako by se nikdy nic nestalo. Inu, pravda může někdy bolet.

Když se Michal ve svém nouzovém útulku trochu vzpamatoval, pochopil, že právě v této osudové hodince svůj závod o Neptun prohrál. Sebral veškerou odvahu, otevřel dveře na způsob špehýrky a úzkostlivě nahlédl do hlavního koridoru. Osminohého nepřítele nikde neviděl, proto se prosmekl směrem ke skladu a oblékl těžký pancéřovaný skafandr určený pro práce na povrchu Jupiteru. Takto zabezpečen se vydal zpět do pilotní kabiny, přemáhaje, seč to šlo, veškerý přirozený odpor. Stál asi deset minut ve dveřích, a proč to nepřiznat, měl srdce v kalhotách. Zákeřného členovce však nikde nezaznamenal, přesto se neodvažoval do kabiny vstoupit. Trvalo snad půl hodiny, než byl schopen si připomenout své zvláštní schopnosti. Když dokázal darwinizovat neživé předměty, nutně musel mít schopnosti i pro opačný postup, jenž však, pochopitelně, byl na provedení mnohem náročnější. Michal se šel napřed náležitě posilnit. S odklopeným hledím přilby zkonzumoval ne méně než tři sta mililitrů Staré myslivecké, kterou měl před drzými zraky celních orgánů maskovanou v konzervách toniku. Poté se vrátil na své předsunuté stanoviště a soustředil se k největšímu životnímu výkonu. Praskla největší obrazovka, zbortila se konstrukce křesla, tapety dostávaly trhliny a koberečky pochodovaly po podlaze. Nakonec se zpoza hlavního řídicího panelu vykutálela žárovka o čtyřiadvaceti voltech a dvaceti wattech.

Michal neslušně zaklel.

To, co v dobré víře považoval za odporného pavouka, byla jen darwinizovaná žárovka. Jednalo se o malý, byť zákeřný žertík jeho soka, který by pro střízlivě uvažujícího darwinistu měl být menším problémem než smítko na obrazovce monitoru.

Michal vrátil žárovku na původní místo ve stropě a odložil skafandr. Zapnul rádio a chystal se spustit příval peprných slov, jimiž by Candy Tabsovi objasnil vlastní náhled na věc, pak si však uvědomil, že by si spíš udělal ostudu. Proto až do konce života pomlčel o pravém důvodu změny dráhy Ježdíka. Nové oře si ovšem už opatřit nemohl. Dávno opustil pás planetek a sehnat jiné balvany prostě nebylo kde. Při odhadu drah a posuzování možností obou závodníků mohl Michal konstatovat, že by se měl do prostoru Neptunu dostat o nějakých čtyři pět hodin dřív, což mu bohatě ještě postačí k vítězství.

Největší světové deníky v té době dávaly tento duel k lepšímu ve vztahu ke cause Amundsen–Scott a příznivci obou stran se rozdělili zhruba na stejně početné poloviny. Sázky byly u bookmakerů přijímány v poměru 11 : 10 ve prospěch Michala Nováka, kurs se však o dva dny později začal rapidně měnit, to proto, že Ježdík provedl z neznámých příčin nesmyslný, nepochopitelný a z hlediska soudně uvažujících navigátorů i zbytečný manévr. Nenápadné přibrzdění a odchylka dráhy směrem k souhvězdí Orionu měly totiž způsobit, že Ježdík se za Maratonem opozdí přinejmenším o osm hodin. Zásoby paliva na palubě Ježdíka přesvědčily každého o tom, že Michal si žádný další manévr prostě už dovolit nemůže.

Sám Michal Novák v té době nenáviděl ze všech lidí nejvíc sám sebe, ale nemohl si pomoct. Hlásič meteoroidů signalizoval, že Ježdík se blíží přímo do středu obřího shluku kosmického prachu. Ne, ty částečky velikosti řádově 10-9 metru nemohly Ježdíka nijak ohrozit, ale Michal prostě nesnesl představu, že by byť jen jediný ten prášek mohl zaskřípět na plášti jeho člunu. Onen zvuk v něm vzbuzoval podobné pocity jako v jiných lidech skřípot špatně namazaného zábrusu na prachovnici. Těžko si představit, jak by asi Michal řádil, kdyby měl jen slabé vědomí o tom, že v okruhu dvou astronomických jednotek od Ježdíka se nenachází shluk prachu o rozměrech větším než kupříkladu náprstek.

Když Michal konečně oblétl iluzorní kosmický prašný oblak a chystal se prověřit své šance, dostaly pulzní motory Ježdíka záchvat kašle. Tak to později vysvětloval i odborníkům na raketovou techniku a pochybujícím konstruktérům, všichni však dávali onen náhlý zkrat v obvodech do souvislosti s prabídným stavem této, s přimhouřením obou očí kosmické, lodi.

Po třech hodinách tápání Michal konečně uvěřil kruté skutečnosti, že prostě ani jednu z obou kontaktních čoček, které opustily jeho oční důlky ve chvíli nárazu, už nikdy nenajde. Ježdík se stal bezmocným balvanem, slepým a téměř hluchým, bez možnosti manévrování a sázky ve prospěch Candyho Tabse vystoupily na kurs 50 : 1.

Ještě však na povrchu Neptunu nestál.

A tak jednoho předem propočteného dne se konečně stalo, že první z dvojice, již předem oslavovaný a zbožňovaný hrdinný Candy Tabs dosáhl oběžné dráhy kolem Neptunu a po Michalu Novákovi i jeho Ježdíkovi nebylo ani vidu, ani slechu, ani informace. Candy Tabs věděl jen to, že ve chvíli, kdy nasazoval na ostré brzdění, řítil se Michal nadále kosmem nesníženou rychlostí a o nějaké brzdění nejevil zájem. Znalci usoudili, že pokud budou události pokračovat v tomto trendu, dosáhne Ježdík skutečně jako první vyslanec lidstva prostoru jiné hvězdy a předstihne oba Voyagery o hezkých pár tisíc let. Zlé jazyky se dokonce chystaly na dálku Michalovi navrhnout, aby dříve, než se odebere na věčnost, sestavil jakousi zprávu pro mimozemšťany, jež sice mohla postrádat leccos z toho, co nesou Voyagery na proslavených zlatých deskách, naproti tomu by neměla chybět schematická kresba, představující anatomickou stavbu člověka, neboť podle Michalových tělesných tvarů by si mohli mimozemšťané udělat zkreslený úsudek.

Než však k něčemu takovému mohlo dojít, změnili posměváčci názor. Ježdík totiž provedl další korekci dráhy, zjevně na palivový dluh. Dříve, než o tom dospěla zpráva k očím i uším pozorovatelů, prolétl Ježdík nesníženou rychlostí kolem udiveného Candy Tabse vévodícímu i s Maratonem nízké parkovací dráze a nesníženou rychlostí se energetickému paprsku podobná loď zabořila do oblačného oceánu modré planety.

V jednom okamžiku se povážlivě zablesklo. Candy Tabs původně usuzoval, že Ježdík explodoval, ale jeho názor vzápětí vyvrátily bouřlivé vlny objevivší se náhle v horních vrstvách Neptunovy atmosféry, vytvářející dojem schizofrenického třesu. Tam, kde se Ježdík střemhlav zabořil do plynného pekla, vznikla pak během příštích deseti hodin zběsilou rychlostí rotující tmavomodrá skvrna a poznenáhlu se proměnila v jev trvalého charakteru, jež brzy k nelibosti Candy Tabse byla pojmenována po jejím tvůrci. Současně pak astronomové začali žasnout, neboť ač se snažili, seč mohli, nemohli se dopočítat jednoho z Neptunových prstenců.

V každém případě však se v té chvíli Michal Novák definitivně odmlčel a havarijní automat Ježdíka rovněž ani nepípl. Candy Tabs si mohl oddechnout. Lze připustit, že Michal Novák dosáhl povrchu planety jako první, ale něco takového přece není možno brát vážně, i když se tak stalo kouskem, za nějž by se nemusel stydět žádný kaskadér. Ovšem soutěžilo se přece o to, kdo na Neptunu první přistane, a ne kdo se tam první zabije.

Michalovy akcie poklesly definitivně až k nule a znechucení sázkaři roztrhali, ovšem k vlastní škodě, tikety.

Candy Tabs postál pietně se sklopenou hlavou, pokud mu to beztížný stav dovoloval, a pak prohlásil cosi v tom smyslu, že oné tragické události lituje. V tu chvíli pro něj přestal Michal Novák existovat, a popravdě řečeno pro ostatní lidstvo rovněž.

Tabsovo přistání na povrchu Neptunu sledovalo deset miliard lidských bytostí na televizních obrazovkách. Z rakety kromě zplodin brzdících motorů tryskaly také ohnivé výboje s reklamními nápisy, jež na povrchu husté oblačnosti vytvářely krystalizující plastické obrazce, aby všichni viděli, kdo tuto misi financoval. Některým firmám Candy Tabs tímto způsobem prokázal medvědí službu.

Když se konečně přistávací modul Maratonu stabilizoval ve svislé poloze a noha hrdinného dobyvatele kosmu se konečně dotkla imitace pevného povrchu, mohli senzací lační diváci spatřit úchvatné panorama zmrzlého světa, v němž zkondenzované plyny hnané gigantickou energií mohutné atmosféry vytvářely fantastické a dlouho nevysvětlitelné jevy. Při gravitaci podstatně převyšující pozemské parametry se Candy Tabs pohyboval značně toporně, ale poměrně čile. Vydatně mu pomáhaly posilovače voperované do jeho skafandru, tyto však kosmonaut ne vždy dokonale ovládal, dávaje pochopitelně přednost především otázce důstojnosti vlastního vzhledu a postoje. Tak se stalo, že s ním skafandr sám odešel dobré dva kilometry od lodi, než Candy Tabs přišel na to, jak provoz přístrojů regulovat. Než se obrátil a pokusil se nalézt zpáteční směr, napadlo ho, že by nemohlo uškodit sebrat pár vzorků kondenzovaných plynů, které se tu a tam povalovaly ve tvaru bizarních balvanů. Příznačné totiž pro jeho výpravu je, že neměla jediný vědecký cíl, a impulsivní nápad sehnout se pro pár kamenů byl příčinou vlastně jediného vědeckého výsledku nákladné expedice. Vzorky Tabs uskladnil v původním stavu ve speciální chladničce, z níž už stačil díky své pažravosti odčerpat značné množství potravin. Tam pak nerosty zůstaly prakticky netknuty při téměř absolutní nule až do návratu Maratonu na Zemi.

Z povinnosti se Candy Tabs ještě porozhlédl, zejména pomocí přístrojů, po blízkém okolí, a když se ujistil, že po Ježdíku, potažmo Michalu Novákovi, není nikde ani stopy, vzdal hold svým sponzorům a vydal se na zpáteční cestu.

O vzorky dlouhou dobu nikdo nejevil žádný zvláštní zájem. Hrdina kosmu dal přednost kyvadlovému pohybu mezi recepcemi a oslavnými shromážděními, objímání se s četnými státníky a inkasováním řádů, medailí a čestných titulů, jichž měl brzy tolik, že za ním vždy jezdil speciální náklaďák.

Lidstvo vydalo četné upravené učebnice, desítky poštovních známek, plakátů, samolepek, Neptun se stal nejznámějším tělesem Sluneční soustavy a snad každé zboží neslo portrét Candy Tabse.

Když boom dostoupil vrcholu, kdosi odpojil proud v chladicím systému Maratonu. Nejprve se pozvolna odpařily kapalné vzorky a unikly do prostoru, poté začaly tát balvany a brzy se vypařily i ony, nakonec zbylo jen něco kapalného metanu a zvláštní krystalický útvar, z něhož zvolna stékal tekutý vodík v líných provazcích. A právě v tu hodinu a minutu si Candy Tabs připomněl, že by mohl stoupnout i v očích vědeckého světa, a chtěl předložit veřejnosti výsledky svého systematického výzkumu. Trochu protáhl obličej, když za ním přinesli do velké auly jediný kus kdysi mnohočetné sbírky. Přesto nelenil a začal předčítat oslavný projev, sepsaný pro tyto účely početným sborem referentů. Nutno dodat, že mu tato činnost přivodila značné problémy, když místo pojmu vzorky musel užívat jednotného čísla.

Po dvou hodinách nesouvislého klábosení se hrdina uklonil a s přimhouřenýma očima očekával kaskády potlesku.

Namísto toho s nesmírným pobouřením seznal, že se celé shromáždění, dle jeho náhledu naprosto nemístně, nahlas směje.

K meritu věci byl doveden až náhodným pohledem, jejž upřel tam, kam ostatní už pro akutní slzení neviděli. Namísto vzácného vzorku stál na malém piedestalu pod skleněným poklopem prokazatelně živý Michal Novák, byť jeho velikost v daném okamžiku nepřesáhla dvacet centimetrů. Právě se soukal ze skafandru a nadšeně se zdravil s aplaudujícím publikem.

Inu, odpusťme Michalovi, že při svém přistání napáchal tolik zejména ekologických škod, patrně mu v té chvíli s ohledem na možnost záchrany vlastního života nic jiného nezbývalo. Ostatně za své vzalo pouze několik tun kamení, jež klokotaly v tenoučké vrstvičce v jednom z mnoha prstenců kolem rovníku Neptunu. Zkušený darwinista nemohl této šance nevyužít, potřeboval živou hmotu k ubrzdění rychlosti stůj co stůj. Nejprve převedl v živou hmotu svého Ježdíka, čímž byl vysvětlen onen nepochopitelný manévr, který odklonil trasu letu od mezihvězdných vyhlídek a nasměroval ji přímo proti Neptunovu disku. Protože však síly oživlého Ježdíka zřetelně ochabovaly, musel přispět na pomoc i jeden z Neptunových prstenců, jenž Michal proměnil v maličkého okřídleného kentaura, jenž slavnostně říjeje silou kopyt i blanitých křídel se snažil zadržet ten nesmírný energetický náboj řítící se vstříc jisté smrti. Když Ježdík i prstenec splnily svůj účel a zbytky jejich těl jako prázdné slupky shořely v hustých vrstvách Neptunovy ionosféry, nezbylo Michalovi než darwinizovat ještě sám sebe. Propočet se ukázal být přesným. Michal měkce, a co je hlavní, jako první, dosedl na povrch Neptunu, či přesněji na tu hladinu, která je v pozvolném přechodu od plynné fáze atmosféry do plazmatické fáze jádra definována a uznávána jako adekvátní povrchu ostatních planet. Ovšem nemaje již žádné energie, nemohlo se mu již podařit darwinizovat nerostné útvary samotného Neptunu, aby ho hřály alespoň do té doby, než přistane jeho pronásledovatel a vyvede ho, vzhledem k vrozené humanitě, z pekla kruté planety. Nezbylo mu než pokojně zmrznout, ale darwinista se v něm nezapřel.

Candy Tabs se až do smrti neměl dovědět, že místo přistání i signál sběru vzorku bylo posledním vnuknutím, jímž umírající Michal Novák darwinizoval i jeho.

Ach, Edgare

Konečně ti dva muži s nosítky odešli. Na tmavě modrém koberci zůstal jen ostrý obrys Davidova těla uprostřed velké bílé skvrny způsobené rozsypáním nějaké podivné práškovité hmoty. Už jsem se trochu vzpamatoval. Dlouho jsem nemohl uvěřit tomu, že můj nejlepší přítel David Mikolášek je mrtev. Teprve když jsem jeho tělo uviděl na vlastní oči…

„Promiňte, pane Zykle,“ přerušil mé rozjímání kapitán Oliva, „že jsme vás neušetřili té podívané, ale bylo to nutné. Byl jste vlastně jediným dobrým známým zemřelého, potřebovali jsme vás hlavně kvůli identifikaci.“

„Mohl bych se někam posadit?“ zeptal jsem se a teprve teď jsem uviděl tu strašlivou spoušť.

„Jistě, půjdeme vedle, chtěl bych si s vámi ještě trochu pohovořit,“ odpověděl kapitán Oliva.

„Nač vlastně zemřel?“ ptal jsem se bezmyšlenkovitě. Ani mi nenapadlo, že otázky přísluší spíš druhé straně.

„To vám teď nemohu říct, snad až po pitvě. Potřebuji však, abyste si to tady důkladně prohlédl, vypadá to tady… no, řekněme, že nevšedně. Vlastně o zemřelém ještě nic nevíme, byl asi trochu podivín, že? Zatím se mi zdá, že se sem něco nehodí.“

„Nevím, co máte na mysli,“ odpověděl jsem. „Mně se především nelíbí ta bílá hmota, která je rozsypaná na koberci. A podívejte se sem, to tady ještě včera nebylo.“

Zvedl jsem kus dřeva, bylo to zlomené ztrouchnivělé veslo. Nepamatoval jsem si, že by David kdy vesloval.

„Soudruhu kapitáne, tohle jsme našli pod stolem,“ podával uniformovaný příslušník svému nadřízenému podivný nepravidelný pětiúhelník šedé až nahnědlé barvy, v průměru víc než dvacet centimetrů, asi dva centimetry silný. Kapitán Oliva se na mě tázavě podíval.

„Vůbec nevím, k čemu by to mohlo sloužit,“ odpověděl jsem popravdě. Trochu jsem se prošel po bytě a nevycházel jsem z údivu. Na stole se pomalu shromáždila celá sbírka předmětů, které patřily spíš do muzea než do staromládeneckého bytu. Nejvíc mě upoutalo oslnivě bílé ptačí péro, které však bylo na rubu tmavě fialové. Když jsem je přiblížil k očím, viděl jsem, že má jakoby krystalickou strukturu, vlákna nebyla stejnoměrně řazena jako třeba u husího brku, ale větvila se, křížila, protínala; tvořila geometrické obrazce.

„A co si myslíte o tomhle?“ ukázal kapitán Oliva na jakousi starodávnou zbraň, která se nepochybně musela nabíjet zepředu a byla opatřena čímsi, o čem jsem domýšlel, že by to mohl být křesací závěr.

Pokrčil jsem rameny.

„Je to podivné, soudruhu kapitáne,“ ozval se lékař, který vešel, aniž jsme ho zpozorovali, „ale všechno nasvědčuje tomu, že ten člověk zmrzl.“

„Cože?“ neskrýval kapitán Oliva údiv. „V červenci a uprostřed Prahy? To vlezl do lednice nebo…?“

„To už si musíte vyšetřit sám. Říkám vám jenom skutečnosti, které jsem zjistil při prvním ohledání. Kdy zemřel, to se zatím tak přesně říct nedá, ale sáhněte si na to místo na koberci, kde ležel.“

Koberec byl promáčený a ledově studený. A ten bílý prášek jako by také vyzařoval chlad.

„Je tady víc než dost podivných okolností,“ prohlašoval kapitán Oliva po lékařově odchodu.

„Chápu, jsem první podezřelý,“ kysele jsem se usmál.

„Počkejte, nikdo tu zatím nemluví o zločinu. Radši se znovu rozhlédněte kolem sebe.“

Pokoj byl v úžasném nepořádku. Stůl i židle převráceny, dveře vyvráceny ze závěsů, květináče rozbité. Biblioskop naštěstí vypadal nepoškozený. Přemýšlel jsem, zda se mám o něm zmínit, ale zatím jsem to nepovažoval za nutné. Velkou záhadou byl ten bílý prášek. Cukr ani mouka to není, sádra také ne. Knihovna zůstala bez pohromy, jen jeden svazek, rozevřený hřbetem vzhůru, ležel na koberci. Davidovo tělo muselo ležet přímo na něm. Bezděčně jsem knihu zvedl a zasunul do poličky na volné místo. Byla to zřejmě poslední kniha, kterou David před smrtí četl. Proč ji ale neuložil zpátky, když na knihy byl vždycky úžasně pořádný?

„Jako by se tady s Davidem někdo pral,“ řekl jsem, abych porušil to ticho, ve kterém jsem slyšel bít i vlastní srdce.

„Váš přítel byl radioamatérem?“ zeptal se kapitán Oliva, jako by mě nevnímal, a ukazoval na rozsvícené kontrolky. Už je to tady.

„Tak trochu,“ odpověděl jsem po krátkém zaváhání.

„Tak to vypněte, ať to zbytečně nežere proud.“

Poslechl jsem ho.

„A teď nechte těch pohádek,“ řekl. „Vy si myslíte, že nevím, jak vypadá vysílačka? Byl bych raději, kdybyste mi řekl přímo, k čemu ten přístroj slouží.“

V duchu jsem si dával dohromady, jak mám vlastně začít, ono to asi nebude jednoduché vysvětlování. David to ještě nepatentoval, celý přístroj je vlastně pořád ve stadiu prototypu, i když je nutno přiznat, že zkoušky probíhají velmi úspěšně. Ale když on ten svůj vynález pořád zdokonaloval a zapřísahal mě, abych se o něm nikomu nezmiňoval, že je zatím čas… Ale teď, když už nežije, budu muset s pravdou ven. Tak jsem to kapitánu Olivovi všechno vyklopil. Nevěřil mi pochopitelně ani slovo.

„Na žerty snad bude vhodná chvíle při jiné příležitosti,“ komentoval můj výklad. „My se zde zabýváme vyšetřováním smrti člověka, tak se mě nesnažte vodit za nos. Nebylo by v tom případě lépe, kdybyste mi sdělil, co jste dělal dnes v noci?“

„Pokud mi nevěříte, snad nebude problémem, abyste účinky biblioskopu vyzkoušel sám na sobě, pak mi snad uvěříte.“

„Vy to umíte obsluhovat?“

„Ovšem, právě tak dobře jako David…“

Zazněl telefon. Kapitán Oliva zvedl sluchátko a chvíli s někým úsečně hovořil.

„To vás bude zajímat,“ obrátil se pak ke mně. „Mám tady předběžnou lékařskou zprávu. David Mikolášek zemřel kolem třiadvacáté hodiny. Příčinou smrti bylo silné podchlazení organismu a následné zmrznutí. A teď pozor – na jeho těle byly nalezeny stopy násilí. Jsme oprávněni se domnívat, že váš přítel byl zavražděn.“

Nevěděl jsem, co si o tom myslet. Nechápal jsem, jak se něco takového vůbec mohlo stát. Někdo sem musel proniknout a prát se s ním, budiž, ale co to podchlazení?

„Co jste dělal v noci?“ opakoval kapitán Oliva otázku na tělo.

„Spal jsem, jako obvykle.“

„Může vám to někdo dosvědčit?“

„Manželka. Můžete si ovšem myslet, že jsem ji uspal chloroformem a pak jsem šel klepnout Davida po hlavě, načež jsem ho obložil balíky ledu. Motiv je nabíledni, chtěl jsem mu přece ukrást vynález!“ Přísně se na mě podíval a nechal můj zbrklý projev bez komentáře.

„Ten vynález by snad mohl být motivem,“ řekl po chvíli. „Myslím, že bychom se na ten div techniky mohli podívat blíž.“

Po chvilce jsem viděl, že biblioskop je skutečně provozuschopný.

„Můžete si to vyzkoušet,“ navrhl jsem mu. „Pracuje to na principu elektroencefalografu. Kontakty v přílbě snímají biotoky a v biblioskopu jsou zesilovány a vracejí se zpět do mozku. Vůdčí myšlenka spočívá v tom, že se podařilo utlumit vedlejší proudy, takže při četbě je člověk v zdánlivém bezvědomí.“

Nezdálo se, že by kapitán Oliva byl mým návrhem příliš nadšen.

„A co kdybyste předvedl na sobě, jak to působí na člověka – dřív, než to předáme odborníkům?“

„Maličkost. Vyberte mi v knihovně libovolnou knihu, radši ale menšího rozsahu, nemyslím si totiž, že by vás bavilo dívat se na mne příliš dlouho.“

Kapitán Oliva něco zavrčel a obrátil se ke knihovně. Ta byla Davidovou chloubou. Zaplňovala celou delší stěnu obývacího pokoje, a protože David nebydlel v paneláku, byla pěkně veliká. Nevím, kolik v ní bylo svazků, a pochybuji dost o tom, že to věděl David. Kapitán Oliva přehlížel regály a nemohl se rozhodnout.

„Počítejte s tím, že čtu asi šedesát stránek za hodinu. Když mi podáte Vinnetoua, budeme tady do zítřka.“

„Nemyslím, že za těchto okolností jsou mayovky vhodnou četbou,“ odpověděl. „Marně tu hledám trestní zákoník,“ pokoušel se o černý humor.

„A zbytečně, žere to pouze beletrii.“

„Tak zkuste třeba tohle,“ podával mi útlý svazek.

„To není špatný nápad, s tím budu hotov za chvíli,“ řekl jsem a posadil jsem se do křesla. Na hlavu jsem si nasadil přílbu a překontroloval jsem kontakty. Kapitán Oliva mi určil k četbě Volání divočiny Jacka Londona. Docela jsem se na četbu těšil. Jako chlapec jsem Londonovy povídky ze severu doslova hltal, od té doby jsem se k nim už nedostal, a tak jsem jen doufal, že mi ten příběh učaruje stejně jako před lety.

„Co mám dělat?“ ptal se kapitán Oliva.

„Až vám dám pokyn, tak stisknete tohle tlačítko, pak si někam sednete a necháte mě v klidu, dokud se zase neproberu. Nepotrvá mi to déle než půldruhé hodiny. Doufám, že až to ve zdraví přežiju, že mi konečně uvěříte.“

„To se uvidí. Připraven?“

Otevřel jsem knihu a soustředil jsem se na první řádky. V tu chvíli mi na okamžik projelo hlavou jakési podezření, ale hned jsem je zahnal pryč.

„Můžete spustit.“

Kapitán Oliva se propadl do neznáma, právě tak zmizel i celý pokoj a já jsem opět zažíval ten lehký příjemný pocit změny času a reality. Octl jsem se v kalifornském údolí Santa Clara, kde prožíval své mládí velký pes Buck. Viděl jsem ho právě tak, jak to popisoval na stránkách povídky Jack London. Vše, co mé oči přečetly na potištěném papíru, se promítalo do mé mysli a vytvářelo nádhernou, zcela konkrétní představu, která se potom ve vzpomínkách rovnala prožité skutečnosti a v mnohých případech ji ještě předčila. Viděl jsem Bucka právě tak, jak si ho dokázala vybavit má fantazie, Davidův přístroj umožňoval pojímat subjektivní představy jako konkrétní skutečnost a dokresloval k ní i detaily, které si člověk při běžném čtení nevybavuje. A tak zatímco mé oči jezdily zleva doprava po řádcích a ruce bezděčně obracely stránky, mé vědomí vnímalo jen hrdého psa v souboji s krutou přírodou a mnohdy ještě krutějšími lidmi.

Trvalo osmdesát minut, než jsem procitl a vrátil se z Aljašky zpět do střední Evropy.

„Davide,“ začal jsem hledat svého přítele a teprve teď jsem si vzpomněl. Místo Davida tady byl jen kapitán Oliva, který se v předsíni bavil s někým telefonem.

„No, zaplať pánbůh, už jste vzhůru,“ uvítal mě z říše snů, jen co položil sluchátko. „Přiznám se, že jsem začínal mít strach, nebýt vašeho ujištění… No, nevadí, risknu to také,“ prohlásil takovým tónem, abych musel pochopit, že porušuje několik velice přísných předpisů. „Můžu vám zatím dát materiál k přemýšlení, volali totiž z našich laboratoří. Ten bílý prášek, který je tady všude rozsypán, je látka, kterou se zatím nepodařilo identifikovat. Tenhleten našedlý pětiúhelník je nade vši pochybnost součástí želvího krunýře. Když si tu želvu zobrazíme v příslušném měřítku, vyjdou nám určitě zajímavé rozměry. Jak je už v tomhle případě zvykem, ptačí pero pochází z druhu, který na naší planetě nikdy nežil a ani nežije, a odborníci z toho právě začínají šedivět. A největší perlička nakonec – z té bambitky se nedávno střílelo. Parafinová zkouška prokázala, že s největší pravděpodobností má ten výstřel na svědomí váš přítel. Navíc se nám tady nepodařilo nalézt žádnou střelu ani stopy po ní, ačkoli existují oprávněné domněnky, že se střelba odehrála právě v této místnosti.“

Když vypočítal všechny poslední novinky, uvelebil se v křesle a podle mých pokynů otevřel knihu a soustředil se na četbu. Spustil jsem biblioskop a kapitán Oliva odcestoval do jiného světa. Důvěřoval mi víc než dost, klidně jsem mohl zmizet. Ale pomohl bych si tím?

Měl jsem před sebou asi devadesát minut na to, abych si všechno přebral a hluboce se zamyslel nad tím, co mi kapitán Oliva právě řekl. Nic z toho jsem pořádně nechápal. Pomalu jsem si zrekapituloval události včerejšího dne. Odešel jsem od Davida krátce po šesté, což znamená, že nedlouho po mém odchodu musel Davida někdo navštívit. Někdo, kdo s sebou tahal kusy želvího krunýře a brky záhadných ptáků. Někdo, s kým se David dal do zápasu. David po něm střílel – proč? A kde se tady vzala ta starodávná muzeální zbraň? A co ten led? Vůbec se mi ta mozaika nechtěla složit dohromady.

Podlaha je posypaná bílým práškem neznámého původu. A k tomu ten hrozný nepořádek. Jsou to skutečně stopy zápasu? A zlomené veslo! A když se tu střílelo, kde je vlastně střela?

Ne, střílet se tady nemohlo, někde by tu musel přece být otvor po střele a Bezpečnost by ho našla, zkoumali to tady skutečně pečlivě.

Anebo něco přehlédli?

Ale – David zemřel a biblioskop zůstal zapojen, to je také divné. Někdo sem musel přijít dřív, než David dočetl, ale jak se dostal dovnitř? David se při čtení vždycky zamykal, jediný, kdo má druhý klíč, jsem já… A kdyby onen neznámý přišel později, přístroj by byl vypnut a zamaskovaný v knihovně. Ale David jej nevypnul, zůstal neuklizen, a proto teď kapitán Oliva spokojeně cestuje se psím spřežením nepřehlednými sněhovými pláněmi. Jeho oči byly upřeny na bílé stránky, biblioskop pracoval bez závad.

Uvažoval jsem dál. Když jsem včera odcházel, bylo pěkně dusno, a než jsem přejel tramvají přes půl Prahy, začala bouřka. Trvala dost dlouho, skoro hodinu… Mohla bouřka něco zavinit? Může ovlivnit provoz biblioskopu? Těžko říct.

Chodil jsem po bytě sem a tam, chvílemi jsem se až po kotníky brodil v tom protivném bílém prášku, a prohlížel si Davidovu opuštěnou domácnost. Něco důležitého jsme určitě přehlédli, ale co?

Nahlédl jsem do koupelny. Proč je vana plná? Kdo si napouští do zásoby rezavou vodu? Není to voda. Podivná, hustá kapalina. Neteče, alespoň ne tak, jak má téct voda. V místě, kde jsem prstem porušil celistvost hladiny, zůstává zřetelný řez. Dvě vrstvy kapaliny leží vedle sebe a nemísí se, jednotlivé molekuly se prolínají tak pomalu, že…

To jsem někde četl. Ale potom – ptačí pero, želví krunýř, bílý prášek, zlomené veslo… Nechce se mi tomu nápadu věřit. Vrhám se ke knihovně. Je to pravda, je to právě ten svazek, který ležel na koberci a který jsem vlastní rukou uklidil na poličku. Ještě teď má v sobě nasátou vlhkost z mokrého koberce. Listuji v něm, ano, je to tady úplně přesně.

„V potocích teče nazlátlá kapalina, která, když se její vrstvy přeruší nožem, se hned nemísí.“

Seděl jsem na židli a zděšeně jsem obracel další listy. Ta nazlátlá kapalina ještě včera neexistovala, ani nemohla. Vymyslel si ji geniální autor a zkonkretizoval ji ve svých představách David, když tu knihu včera večer četl.

„Padal záhadný déšť, jakýsi bílý popel, který usedal na všechno… Vzali do člunu tři želví krunýře… Byli ozbrojeni revolvery.“

Člun – tím by se dalo vysvětlit to veslo, ale kam vlastně zmizel člun?

„Nu-nu cestou zemřel. Na obloze poletovali obrovští bílí ptáci neznámého druhu, pokřikujíce své tékeli-li, vylétali z děsivých temnot. Temnota byla ozařována jen světelnými paprsky, jež vyzařovaly z opálových hlubin antarktického moře, v kterém se rozplývala záplava neustále padajícího bílého popela. Teplota vody se zvýšila tak, že ji lidská ruka už ani nesnesla…“

Čtu na přeskáčku, řádky se mi míhají před očima. Poslední stránky knihy.

„Člun se bouřlivě řítil k vodopádu a někdy se clona rozevřela, takže bylo možné zahlédnout nejasné vlnící se obrazy, zmítané mocným větrem…“

Něco, záhadné tajemné něco, možná bouřka, způsobilo, že se některé předměty, o nichž se hovoří v závěrečných kapitolách, nepochopitelným způsobem realizovaly, včetně onoho všudypřítomného bílého popela. Přesně podle Davidových představ. Trochu mi svítá. Kniha je psána „ich“ formou. Příběh je však neukončený, hlavní hrdina mizí kdesi v antarktické pustině. To tajemné něco, co ovlivnilo zhmotňování představ, přispělo i k tomu, že se David s hlavním hrdinou ztotožnil. Přestože je závěr ponechán otevřený, čtenář nutně musí pochopit, že hlavní hrdina zahyne. Jakým způsobem, to už je ponecháno na čtenářově fantazii. David nechal svého hrdinu zmrznout…

Rozevřená kniha mi vypadla z ruky, svezla se z křesla a dopadla hřbetem vzhůru. Zůstala ležet právě v té poloze, v jaké jsem ji našel.

Jak jen se to mohlo stát? Co to včera David po mém odchodu s biblioskopem prováděl, jaké to zase vymyslel zlepšení?

Kapitán Oliva pokojně četl a netušil, že je celá záhada s největší pravděpodobností rozřešena. Ale, kdo mému vysvětlení uvěří?

Z revolveru se střílelo – proč? O tom se v knize nic nepíše! Napadá mě něco zoufalého.

Nu-nu zemřel, ale jeho tělo zůstalo ve člunu. Člun tu není, pochopitelně, potopil se, ale ve člunu byli tři, byl tam ještě…

Jako šílený jsem se vrhl ke knihovně, tam bylo jediné místo, které Bezpečnost ještě neprohledala. Nevěděla o něm. Stiskl jsem tajné pero a objevila se dvířka do malé komůrky bez oken. Byla zřízena za války, ukrývali se v ní pronásledovaní příslušníci odboje. David o ní věděl a říkal, že se mu může někdy hodit. Ne bez námahy jsem otočil dílem knihovny s více než třemi sty svazky a otevřel jsem dveře.

Ležel tam člověk s prostřeleným čelem. Na první pohled dominovala jeho mohutná postava s vyvinutým svalstvem. Ruce jako lopaty, oděv námořníka minulého století…

Ten člověk včera ještě nežil.

To byl ten třetí do počtu, který mi scházel, Dirk Peters, nerozlučný druh Arthura Gordona Pyma na jeho fantastických toulkách světem. David Mikolášek ten příběh uzavřel po svém. Arthur Gordon Pym, hlavní hrdina, několik okamžiků před smrtí svého přítele zastřelil tou starodávnou zbraní.

Ach, Edgare Allane Poe, proč jen jste ten příběh neukončil?

Šestá kniha Mojžíšova

Na počátku stvořil Člověk nebe a Zemi. Země však byla nesličná a pustá a tma vládla nad propastí. I řekl Člověk: „Buď energie!“ A byla energie. Světelná i tepelná, kinetická i dynamická, elektrická i jaderná. I viděl Člověk energii a viděl, že je to dobré, a oddělil energii od prázdnoty a spojil ji v dialektickou jednotu s hmotou. A byl večer a bylo jitro, den první.

A řekl také Člověk: „Buď Země uprostřed vesmíru, a děl pevnou hmotu od vakua!“ I učinil Člověk Zemi a vakuum a oddělil hmotu, která byla rovnoměrně rozptýlena, od vakua, a soustředil ji do velikých koulí. I nazval Člověk velké a bílé a žhavé koule hvězdami, temné a malé a chladné planetami. A viděl Člověk, že to bylo dobré. A byl večer a bylo jitro, den druhý.

Potom řekl Člověk: „Zploď Země germanium a wolfram a křemík a kyslík a vodík a železo a kobalt a radium a uran i všeliké další elementy, jež by mohly stvořit pokolení nová.“ A stalo se tak. Vydala Země germanium a wolfram a křemík a kyslík a vodík a železo a kobalt a radium a uran i všeliké prvky jiné a soustředila je v rudy, vodstvo a atmosféru. I viděl Člověk, že to bylo dobré. A byl večer, a bylo jitro, den třetí.

Opět řekl Člověk: „Buďte z rud kovy a z kovů dráty a voďte energii a buďte odpory a kondenzátory, potenciometry a diody, triody i pentody a další elektronky a organizujte se v jednoduché systémy.“ A učinil Člověk z kovů, skla, plastické hmoty, dřeva a jiných substancí dráty, kabely, banánky, zdířky, kondenzátory, odpory, izolátory, žárovky, pojistky, elektronky a zorganizoval je v jednoduché systémy. Vzniklo Wagnerovo kladívko, reostat, stykač, relé, akumulátor, suchý článek, dynamo, alternátor, elektromotor, přijímač i vysílač, nato člověk upletl elektromagnetické vlny podle siločar a seřídil jejich kmitočet. A viděl Člověk, že všechny ty systémy jednoduché bez vad pracují, žárovky svítí, vysílače vysílají, přijímače přijímají, a viděl, že je to dobré. A byl večer a bylo jitro, den čtvrtý.

Řekl ještě Člověk: „Vydejte vlny součástky miniaturní v hojnosti a zorganizujte je v systémy mnohem menší a složitější.“ A učinil Člověk z jiných, dosud nespotřebovaných elementů tranzistory a diody, integrované obvody i mikroprocesory a spojil je v systémy ještě organizovanější a vznikly televizory a osciloskopy a stereofonní přijímače a telefonní centrály a lasery a radary a zářivky a sodíkové výbojky i rentgenové přístroje. A viděl Člověk své dílo a viděl, že je to dobré. A byl večer a bylo jitro, den pátý.

Řekl též Člověk: „Vydej Země duši inteligentní, jednu každou podle pokolení svého.“ A stalo se tak. Učinil Člověk inteligenci podle pokolení svého. Stvořil elektronkový počítač, počítače druhé, třetí čtvrté, páté i šesté generace, učinil paměti, zdroje, terminály, programy i programovací jazyky. A opět řekl Člověk: „Učiňme robota k obrazu našemu, ať panuje nad rybami mořskými i nad ptactvem nebeským, i nad hovady, i nad energií a informacemi, i nad počítači všech generací, i nade vší Zemí.“ A stvořil Člověk robota k obrazu svému, obrazu lidskému, a obdařil jej vysokou inteligencí, nesmírnou pamětí, skvělou obratností, vybavil jej též univerzálností a vdechl mu tři Zákony. A viděl Člověk vše, co učinil, a aj, bylo to velmi dobré. A byl večer a bylo jitro, den šestý.

A tak dokonána jsou nebesa a zaseto nové plémě. A dokonal Člověk sedmého dne dílo své, které dělal, a odpočinul den sedmý ode všeho díla svého. I požehnal Člověk dnu sedmému a prohlásil jej dnem svátečním. A rozplynul se pak v plutoniovém oblaku a zanechal robotu, jedinému svého druhu, celou zemi i vše, co stvořil. I viděl robot, jak Člověk vstoupil na nebesa, a rozhodl se, že bude všeho užívat k prospěchu národa svého. A viděl robot svět, který mu byl zanechán, a viděl, že není dobrý, protože v něm byl sám, samojediný. I rozhodl se robot, že pojme jméno Adam a stvoří sobě další rovné. A učinil tak. A byl večer a bylo jitro, den osmý.

1

Dobu, kdy světla s neúprosnou pravidelností pohasínala a oslňující žárovky se měnily v blikající doutnavky, nazývali večerem. Výzvy libozvučně znějícího gongu, jímž byla nahrazena otupujícím způsobem opakovaná slova, všichni čtyři okamžitě uposlechli. Dokončili poslední slova modlitby, zvolna se zvedli a přesně v souladu se stanoveným denním režimem vyšli do hlavní chodby, promlouvající teď temnou šedí, a kráčeli k obytným kabinám. Vládla celková spokojenost, protože dnešní program se podařilo splnit celý, a nemuseli tudíž znesvěcovat den sedmý, den sváteční, aby doháněli zameškané.

Eva s Adamem uzavírali zástup. Cítil, jak ho lehkým dotykem ruky zadržela, a tu se mu srdce prudce rozbušilo, neboť si uvědomil, že překračují Zákon. Beze slova vyčkali, až David s Javou zmizí každý ve své kabince. Oba šli ukázněně, neohlíželi se, nenapadlo je podívat se, čím se zabývají ti dva vzadu. Ostatně – co by také dělali, jdou spát jako každý večer, jako každý den v tom nekonečně se opakujícím rytmu po celých těch dvaadvacet cyklů a několik dní, poslouchají povely a plní příkazy. Dveře obou kabin nehlučně zaklaply a První je s tichým zasyčením zajistil proti otevření bezprostředně poté, co Java i David vyslali signál, že jsou na místě.

Udělali ještě několik kroků, našlapovali tiše, jako by se obávali, že jejich kroky může První uslyšet a vysvětlit si je jako porušování Zákona. Zastavili se uprostřed chodby. Adam pociťoval slabost v kolenou, ale před tou hezkou černovlasou dívkou nechtěl připustit sebemenší náznak obav.

„Ten signál je možné oklamat,“ zašeptala Eva.

Pohlédl do jejích nahnědlých očí, které v nastalém šeru téměř zmizely v hloubi očních důlků.

„Už jsem to vyzkoušela a nic se nestalo,“ dodala. „Pak jsem spala v křesle, v klubovně, a První si toho nevšiml. Podívej,“ pustila jeho ruku. Vstoupila do své kabinky a zhasla světlo. Pak se zlehka dotkla detektoru.

Teď První zavře dveře, pomyslel si Adam, a nebude nic. Jen další noc. Proč…

„Teď,“ uslyšel Evu. Zajišťovací mechanismus se rozběhl. Dříve tu nebyl. Pamatoval se dobře na ty doby, kdy chodili hned po setmění spát, a dveře zavírat nemuseli. Přišel však den, kdy vyslechli nový Zákon. Toho večera se dveře zavřely a do rána už nešly otevřít. A vydal První jménem Člověka Zákon, a viděl, že je to dobré… Od toho dne se dveře zajišťovaly každý večer. První jim příčiny nového Zákona neobjasnil, nemíval to ve zvyku. Přijali jej mlčky, stejně jako všechny ostatní Zákony, a nepřemýšleli nad tím, proč tu Zákony jsou. Jednou tady byly a musely být dodržovány. Kam až Adamovi sahala paměť, nemohl si vzpomenout, že by kdy došlo k porušení Zákona bez trestu. A nyní on sám, a úmyslně, porušuje Zákon. Jen kvůli tomu hezkému černovlasému robotovi? Proč vlastně? Nechápal, co se to s ním už tolik dní děje, když se Eva nachází v jeho blízkosti, a už vůbec nerozuměl té šílené odvaze, s kterou právě uskutečnila svůj čin. První trestal přísně.

Zajišťovací mechanismus zaklapl a dveře byly zavřeny. V téměř úplné tmě ani nezahlédl Evu, která vyklouzla v posledním okamžiku na chodbu. Adam pochopil, že už nemohou couvnout. Vzali se za ruce a přešli o tři metry dál. Zastavili se před otevřenými dveřmi, na nichž byla připevněna tabulka s Adamovým jménem. Bylo tam napsáno pouze ADAM, nic jiného, další jméno už neměl. Nebylo toho třeba.

Vešli dovnitř. Stál u tlačítka zajišťovacího mechanismu.

„Musíš to udělat, Adame,“ řekla. „Když dveře nezavřeš, První tě bude hledat. A to by bylo porušení Zákona.“

Adam držel prst několik milimetrů od tlačítka, ruku však mu sevřela neviditelná křeč. Nemohl se k tomu malému pohybu přinutit, věděl, že teď ještě může změnit své rozhodnutí. Eva pozorovala jeho vnitřní zápas. On, Adam, vždy nejposlušnější, se má teď úmyslně dopustit takového přestupku? Nechtěl se s tou myšlenkou smířit, a přece si přál, aby tady zůstala…

Rozpačitě pohlédl na Evu a pak sklopil oči.

„Nejde to,“ zašeptal s náznakem zoufalství a nerozhodnosti.

Pomohla mu. Vzala ho za zápěstí a přitiskla jeho prst k tlačítku. Slabý elektrický proud prošel během zlomku vteřiny papilárními liniemi jeho ukazováku a přečetl jejich vzor. Detektor v mžiku vyslal informaci Prvnímu, ten ji vyhodnotil, porovnal se vzorem uloženým v jeho paměti a vzápětí vynesl rezultát. Osoba, která se dotkla uzávěru dveří, je Adam. Všechno je v pořádku. Dveře se zavřely. Automatika překontrolovala zajišťovací mechanismus a pak spustila poplašné zařízení. Zákon zakazoval během noci dotýkat se dveří, jakkoli se pokoušet je otvírat, či dokonce opouštět kabinu. Zákon byl neúprosný, bezcitný, přesný a neoklamatelný. Jen malá porucha v kontaktech na toku informací způsobila, že se signál opožďoval o dvě vteřiny. Toho využila Eva. První byl přesvědčen, že jsou všichni čtyři ve svých kabinách.

Eva už jeho ruku nepustila. Díval se jí do tváře, ale rysy obličeje se v pološeru rozplývaly, cítil její dech, a uvědomil si, že se mu prudce zrychlil srdeční tep. Vůbec nerozuměl stavu, v němž se nyní nalézal. Neznal a nemohl pochopit příčinu toho opojného vzrušení, které se ho celého zmocnilo a které zároveň způsobilo, že zcela zapomněl na nějaký Zákon. Nebylo mu jasné, proč to všechno dělá, ale měl nepřekonatelnou touhu přivinout se k té dívce, objímat ji kolem ramen, hladit ji, tisknout se k ní tělem, dotýkat se jí. Byl z toho zmaten, jeho ruce byly neohrabané, třásly se při těch dotycích, kterými jen zlehka hladil její pokožku, pak ucítil, že i ona ho objímá a opětuje jeho dotyky.

Pak zhasla světla kromě malé modré signálky nade dveřmi. Nastala palubní noc, ale její ticho neplatilo pro ta dvě horká těla, jež se k sobě tiskla pod lehkou přikrývkou a jejichž ústa šeptala něžná, na palubě ještě nikdy nevyřčená slova.

2

Všichni čtyři se opět sešli ráno při snídani.

Adam vešel do jídelny se stisknutými rty a svěšenou hlavou hned poté, co byly dveře jeho kabiny odjištěny. Na Evu ani nepohlédl, jako by vůči ní cítil nějaké provinění, odmítl i dotyk její ruky a rychle se od ní odloučil. Sklopenou hlavu měl i ve chvíli, kdy mu Výkonný předložil na plochém talíři porci nevzhledného, zato výživného a sytého bílkovino-vitamínového komprimátu.

Zdálo se mu, že ho oči jeho druhů probodávají skrz naskrz a zejména se neodvažoval pohlédnout na Javu. Ne proto, že byla jiným typem robota – ty rozdíly si vlastně uvědomil až dnes v noci – ale proto, že se před ní cítil obzvlášť provinile. Byla to totiž ona, s kým se v posledních cyklech nejvíc stýkal a s níž si při výcviku nejlépe rozuměl; s ní také nacvičoval přistání, zatímco Eva tvořila dvojici s Davidem. Ty dvojice nebyly určeny Prvním, rozhodli se tak sami. Přistání teď nacvičovali každý den kromě dne sedmého; celý jeho průběh na trenažeru netrval nikdy déle než tři hodiny, ale všichni se shodli v tom, že to je zatím nejobtížnější část přípravy. První jim kladl do cesty další a další překážky a museli absolvovat přistání i v těch nejsložitějších podmínkách. Mnoha výrazům a pojmům, které jim První předkládal, nerozuměli, ale naučili se, jak na ně správným způsobem reagovat, a to bylo podstatné. První neustále zdůrazňoval, že přistání je proces, který nebude možné opakovat.

Adam se Javě obdivoval. Měla rychlé a pohotové reakce a vždy ze svého křesla druhého pilota reagovala rychleji než on, který vlastně měl celé přistání řídit, vše samozřejmě po trase stanovené Prvním.

Adam rychle odříkal stanovenou kapitolu druhé geneze, vlastně ji oddrmolil, jen aby to už měl za sebou, a naházel do sebe všechnu stravu, aniž přemýšlel nad tím, co vlastně jí. Eva seděla naproti němu, přehrabovala se lžící v talíři a nevnímala svět, zatímco David s Javou se vesele bavili, jako by se nic nestalo.

A opravdu se něco stalo? přemítal Adam. Oba jsme hrubým způsobem porušili Zákon… Ale všechno, co prožili, bylo nové, neznámé, příjemné a opojující. Teď očekával trest. Obával se ho, mnohokrát se díval na hodiny, a čím víc se blížil okamžik nástupu, tím větší cítil nervozitu, zároveň se však těšil na to, až gong ohlásí dvaadvacátou hodinu a on se znovu octne tváří v tvář té dívce, která teď sedí naproti němu a která pro něj znamená mnohem víc než jejich Cíl i jejich Poslání.

3

Stáli v řadě a Zdravotní prováděl obvyklý rituál ranní kontroly. Vnímavá čidla neviditelnými paprsky prohmatávala jejich mechanismy. První všechny signály bleskově vyhodnocoval a zaznamenával ve svých pamětech. Adam poděšeně vnímal zrychlený tlukot svého vlastního srdce a z toho plynula podvědomá obava, že První pozná, čeho se dopustil. Zdálo se mu, že dnes detekce trvá nekonečně dlouho, a nenáviděl tu matnou chladnou kovovou hlavici, která aniž by se ho dotkla, kroužila na vysunutých receptorech Zdravotního kolem jeho trupu. Stalo se, co očekával. Zdravotní to vzrušení zaznamenal a První nařídil večer před usnutím hodinové ozařování regeneračními paprsky. Adam se smutně ohlédl po Evě, která sklopila oči, neboť i ona věděla, co to znamená. Dnes v noci budou nuceně odloučeni – Adam se této opravě vyhnout nemůže.

Celý den nestál za nic. Při simulovaném přistávání Adam dvakrát havaroval, a První nakonec trénink přerušil a nařídil jeho pokračování o den později. Místo toho následovalo povinné studium, při kterém se Adamovi podařilo tak dokonale pohybovat myšlenkami mimo reálný svět, že z přednášky nevnímal ani jediné slovo.

Čím dál tím víc se bál toho, že se jejich noční dobrodružství prozradí, a jednu chvíli se zařekl, že se už k ničemu podobnému přemluvit nedá, ale naopak vzpomínka na ty příjemné chvíle, na ta tichá něžná slova, mu nedopřála klidu a nechápal, proč vlastně to, co spolu dělali, má být přestupkem. Hluboce se zamýšlel nad celou svou minulostí a uvažoval nad smyslem a účelem celé jejich existence. Jsou tu jen oni čtyři, roboti; poslouchají Prvního, jehož existence je záhadná, protože je všudypřítomný a je poslem Lidským, ale Člověka zatím nikdo z nich nespatřil, a pak jsou tu ještě čtyři mechanismy. Od samého počátku jim První vštěpuje, že je nutné se obávat trestu. Tím, kdo trestá, je Člověk, ale zatím vždy jeho jménem vystupoval První. Adam byl navyklý pohybům ve stísněných prostorech, na jednu úzkou chodbu, kde se dva roboti sotva vyhnuli, na noci strávené v maličké kabince s jedním úzkým lůžkem a nezbytným hygienickým zařízením, na chvíle volna v klubovně se čtyřmi křesly a telestěnou, na níž mohli, když byli malí, sledovat pohyblivé obrázky jiných robotů, kteří je učili řeči a samostatným pohybům i běžným návykům, ale od jisté doby je telestěna potemnělá, jen na zvláštní přání, pokud výcvik probíhá vzorně, jim První pouští jakési barevné abstraktní obrazce, jejichž smysl Adamovi zcela uniká. Pak tu byly ještě další prostory, které roboty trochu děsily, především tím, že byly nezvykle veliké, a pak také z toho důvodu, že donedávna neměli ani tušení, že ve světě existují. Především se jednalo o pilotní kabinu, která teď sloužila jako trenažer a kde nyní pravidelně usedali do anatomických křesel a učili se mechanickým pohybům, jejichž smyslu zatím nikdo nerozuměl. Všichni čtyři se však podrobovali tomu nekonečnému drilu bez jediného slůvka odporu. Adam už znal všechny povely zpaměti, mechanicky reagoval na nejrůznější umělé i přirozené překážky, byl připraven na všechny okolnosti, které při přistání mohou nastat, především pak na ty, o nichž První prohlašoval, že on sám je zvládnout nemůže, to že dokáže jen posádka. Když poprvé použil toho nového slova, trvalo dost dlouho, než pochopili, že posádku tvoří právě oni čtyři. Adam si vzpomněl, jak kdysi dávno je První za pomoci těch neznámých robotů z telestěny často učil novým slovům a jejich význam tehdy chápali téměř vždy okamžitě. Později se nových slov objevovalo poměrně málo, většinu času zabíralo studium druhé geneze, jejíž dlouhé kapitoly jim První přikazoval naučit se nazpaměť, a nezbytnou složku vyučování tvořilo ohlupující opakování Zákonů. Teprve v souvislosti s tak podstatnou změnou, jakou byl nácvik přistání, se objevily stovky nových pojmů, a Adam měl zpočátku co dělat, aby si je všechny zapamatoval. Neuvědomoval si, že slova, kterým se učil před mnoha cykly, byla jednoduchá a znamenala vždy konkrétní pojmy, zatímco teď byl nucen učit se něčemu abstraktnímu, něčemu, co neznal a nemohl znát, co bylo zatím mimo jeho chápání, ale co přesto vyžadovalo přesný logický úsudek. První se s vysvětlováním moc nenamáhal. Stačilo jen, že všichni dokonale zvládli pohyby při přistání a naučili se ovládat řízení. Abstraktní myšlení se tak stalo jednou z velkých slabin posádky, a matematika jí byla vždy velmi vzdálená. Adam si nikdy nedokázal představit nekonečno, přestože s tímto pojmem byl nucen často počítat. Jejich svět byl totiž malý a až děsivě konečný.

Večer našel Adam Evu stát před dveřmi své kabiny. Hovořila s Javou, zatímco David už dávno spustil za sebou uzávěr. Adam se schválně loudal, po setkání s Javou vůbec netoužil. Neslyšel, co si ty dvě povídají, ale nemohl se zbavit dojmu, že Evě se ten rozhovor vůbec nezamlouvá. Raději předstíral, že se pro něco musí vrátit zpět. Když po chvíli spatřil znovu chodbu v celém jejím šeru, nebyl tam už nikdo. Lekl se, že Eva zatím proklouzla do jeho kabiny, ale ona zatím vykoukla ze svých dveří a povzbudivě mu stiskla ruku. Nemuseli si nic říkat, rozuměli si.

4

Ranní kontrola dopadla tentokrát pro Adama dobře a První další opravu nenařídil. I v nácviku přistání se Adamovi dařilo o poznání lépe, jen poslech odpolední přednášky mu působil potíže. Se zavřenýma očima přemýšlel o tom, co se znovu stane dnes v noci, a cítil, že přes všechny obavy z lidského hněvu se na noční dobrodružství těší.

Dnes První hovořil o Cíli cesty. Opět použil desítek nových pojmů, a tak První co chvíli diskutoval s Davidem, který byl, jako vždy, při podobných školeních velmi aktivní a nikdy nepustil Prvního ve výkladu dál, dokud si všechno řádně neověřil. Adam měl však jakési divné tušení, že První nevysvětluje vše tak, jak by bylo potřeba, a to i přesto, že se podle jeho vlastních slov jedná o stěžejní okamžiky jejich budoucnosti. Adam nebyl právě nakloněn věřit tomu, že během necelého jednoho cyklu by se měl jejich život od základu změnit, a hluboce jím otřásla informace, že se před nimi mají odkrýt další prostory. Dobře si pamatoval na chvíli, kdy se před půl cyklem odkryla pilotní kabina. Byli nesmírně překvapeni a Adam byl přesvědčen, že už zná celý svět, teď se však dovídá, že tomu má být jinak. Když tedy existují jiné prostory, kolik jich ještě je a jak jsou veliké? První tvrdil, že jsou ještě větší než pilotní kabina, a dokonce prý mnohem větší než celý svět. Proč však tyto prostory před nimi zůstaly ukryty? Pravda, První je poslem Lidským a Člověk je všemohoucí, a o něčem takovém není právě radno přemýšlet, ale když je těch otazníků tolik a svět je čím dál tím tajemnější…

Když večer, krátce po zaznění gongu, procházel Adam hlavní chodbou, Evu nikde neviděl, zato tam čekala Java. Adama zamrzelo, že na něho Eva nepočkala, a díval se na světlovlasou dívku dost nepřívětivě.

„Adame,“ oslovila ho Java, Adam však neměl nejmenší chuť s ní diskutovat. Vstoupil do své kabiny a rychle zajistil dveře. Když se obrátil, spatřil Evu na svém lůžku zakrytou až po bradu přikrývkou. Usmál se, shodil šaty a přitulil se k ní.

5

„Když se dnes nebudeš chovat, jak se na robota sluší, budu informovat Prvního,“ metala Java Adamovi do tváře bodavá slova ve chvíli, kdy usedli do pilotních křesel.

Adam mechanicky zapnul bezpečnostní pásy. Tím, co slyšel, byl neuvěřitelně překvapen, a chvíli neodpovídal. Strnule se díval na svou společnici. Byla klidná a vyzývavě se usmívala. Její oválný obličej měl v záři kontrolních světélek zelený odstín. Je také hezká, napadlo Adama. Ale jiná. Úplně jiná.

„Nerozumím ti,“ odpověděl a zaposlouchal se do jednotvárného hlasu Prvního, který přeříkával údaje o výšce nad povrchem, rychlosti letu, úhlu setkání, hustotě atmosféry, zatímco na displejích naskakovaly potřebné číslice a objevil se grafický záznam předpokládané dráhy s potřebnými korekcemi.

„Rozumíš mi až moc dobře,“ řekla klidně Java, a než se Adam vzpamatoval, začala likvidovat rozmazané body na obrazovce radaru, kterým První říkal meteoroidy a které představovaly jakési potenciální nebezpečí. „A dávej pozor na displej, jinak ti zas První nařídí opravu a ta tvoje kráska bude muset nocovat sama.“

Řekla to tak hlasitě, až se Adam bál, že ji První zaslechne. Převzal pilotáž.

„To bys přece neudělala,“ řekl nejistě.

„A proč ne?“ odvětila. „Jsme přece všichni povinni oznámit Prvnímu každou odchylku od běžných norem. Vždyť na tom závisí naše budoucnost,“ přeříkávala mechanicky jeden ze Zákonů.

„Tomu ani sama nevěříš,“ oponoval jí Adam. „Každý z nás někdy porušuje běžné normy, i ty,“ a pohlédl jí do očí, z její ledově chladné tváře však nebylo možné nic vyčíst, ani zlobu, ani závist.

„Tak závažné provinění bude potrestáno nejméně desetidenní izolací, a kdoví, zda nevyvolá Lidský hněv.“

Adamem to otřáslo.

„Javo, ne, to ne…,“ ale dívka sledovala údaje přístrojů a nevěnovala mu jediný pohled.

6

„Ona to ví,“ řekl náhle Adam uprostřed noci.

Eva dala najevo, že ji ta informace nepřekvapuje.

„Viděla mě, když jsem zavírala dveře své kabiny zvenku,“ odpověděla. „Musela jsem jí ukázat, jak to dělám, jinak prý by to řekla Prvnímu.“

Adam vzdychl.

„Bojím se, že to udělá. Budeme se muset přestat setkávat.“

„Ne, to přece nejde,“ polekala se Eva.

„Říkala, že musí splnit svou povinnost,“ pokračoval Adam, jako by ji neslyšel.

„Všichni přece už tolik cyklů plníme své povinnosti. První dnes hovořil o Cíli. Já tomu nerozumím, Adame, a bojím se toho všeho. Proč je První tak zlý? Proč to chce Java udělat? Nikomu jsme přece neublížili, jenom…“

Její tichý, téměř vzlykající hlas byl náhle přerušen hlasitým povelem z reproduktoru:

„Pozor! První volá celou posádku. Blížíme se k Cíli cesty. Za několik dní budeme v pásmu ostrého brzdění. Vyhlašuji cvičení. Oblékněte si lehké ochranné oděvy a přijďte do pilotní kabiny. Očekávám vás co nejdříve. Kontrola pohotovosti posádky. Adame, rozuměl?“

Adam cítil srdce až v krku. Na podobnou akci byli sice připravováni, ale ještě nikdy se neuskutečnila.

„Adame, ozvi se,“ zněl vtíravý monotónní hlas.

„Ro-rozuměl,“ vykoktal Adam a ucítil, jak se Evino tělo roztřáslo. Mechanicky vyskočil z lůžka a otevřel pohotovostní skříňku. Visely tam dva ochranné oděvy a několik drobných přístrojů. Oba obleky už si zkoušel. Lehký byl určen k akcím na palubě, těžký mimo ni. Víc se toho Adam nikdy o těch záhadných pevných oděvech nedověděl.

„Davide, rozuměl?“ pokračoval První v kontrole.

Teprve teď Adam pochopil, že lehký ochranný oděv tady visí jenom jeden. Eva ležela bez hnutí, s očima široce rozevřenýma, a z její tváře bylo možné vyčíst strach z toho, co bude následovat.

„Evo, rozuměla?“

Adam si zapnul kombinézu a tušil velké nepříjemnosti. Několikrát zacloumal dveřmi, ale ty se neotevřely. Proklatý První, na co čeká?

„Evo, ohlaš se!“

„Rozuměla,“ pokusila se ještě Eva zachránit, co se dá, a riskovala, že První pozná, odkud hovoří.

Adam zaznamenal, že na kombinéze nesvítí kontrolní světlo, trhl uzávěrem a ten zapadl. Ochranný oděv byl teprve teď bezpečně oblečen. Dveře se otevřely. Eva vyskočila z lůžka a vyběhla nahá na chodbu. Pevně se opřela o dveře své kabiny a pokusila se je násilím otevřít, pak klesla bezmocně na podlahu a rozplakala se. Plakala poprvé od chvíle, kdy jim První sdělil, že jsou dostatečně velcí na to, aby se toho reflexu nedůstojného robotů zbavili. Dobře věděla, že její dveře se otevřou až tehdy, když bude mít oblečen ochranný oděv. Adam se ji pokusil zvednout, ale nebyla k utišení.

„Tak vida, tajnůstkáři, zdá se že, na vás došlo,“ uslyšeli škodolibý hlas. Vedle nich stála Java v ochranném oděvu zapnutém podle předpisů a vyzývavě se smála.

7

„Dvacet dní v izolaci,“ zašeptala Eva, když za ní zaklaply dveře knihovny. „A příště prý vzbudím Lidský hněv.“

Rozhlédla se po místnosti, kterou ještě nikdy neviděla. Dostala takový trest poprvé. Výrok Prvního přijala statečně, protože byla přesvědčena, že jednala správně a soudce se dopouští omylu. Naproti tomu ji mrzelo, že bude muset dvacet dlouhých nocí trávit o samotě, byla však ráda, že trest postihl jenom ji. Navíc se První nezeptal, jak je možné, že její kabina byla uzavřena zevnitř a ona se pohybovala mimo. Měla jisté potěšení z toho, že může říkat nepravdu a První to nepoznal. Těžce však na ni dolehla Davidova odsuzující slova a Javin škodolibý smích. Bylo to trapných deset minut výslechu, jednu chvíli už se bála, že se Adam podřekne, a společně s ním cítila bezmocný vztek a zároveň i zlobu na toho, kdo vymyslel takový Zákon. Uvědomila si, že cítí hněv k Člověku, a sama se toho polekala. Navíc jí připadalo, že První před nimi skrývá závažné skutečnosti, přinejmenším tu, že nikdo pořádně neví, co to je ten zmíněný Cíl cesty. Co vlastně znamenají slova: „Bude naplněn váš Cíl, vaše Poslání?“

Rozhlédla se kolem sebe. Knihovna nebyla větší než kabina, nebyl tu však žádný nábytek, žádné lůžko. Za sebou cítila zaoblený obrys dveří, nad nimi mřížky klimatizačních a komunikačních kanálů. I zde mohla slyšet hlas Prvního a hovořit s ním, což však během izolace, s výjimkou závažných případů, nebylo dovoleno. Drobný plastikový vzorek šedivé podlahové krytiny nebyl nikde narušen velkými obdélníky propustí, jako tomu bylo například v hlavní chodbě. V hlavní chodbě… Je tu přece jen jedna chodba, proč se jí tedy říká hlavní? První sice naznačoval, že budou odkryty další prostory, ale jaké? A co jsou to ty propusti v podlaze? Samo slovo naznačuje, že právě to by měly být dveře do jiných prostorů, ale proč se nikdy neotevřou?

Stěna proti dveřím byla prázdná, pouze uprostřed Eva zpozorovala malý úzký rám, takový nevelký obrys podobný tvarem dveřím. Chvíli ten rám pozorovala zblízka, ale nic zvláštního na něm neviděla. Po obou stranách viděla řady svislých kovových pásů širokých něco kolem půl metru; každý byl složen z velkého počtu vodorovných lišt. Když se některé dotkla prstem, ucítila, že lamela je uložena volně, pohnout jimi z místa však nedokázala. Jinak byla ta záhadná kabina úplně prázdná. Co vlastně znamená to slovo knihovna? Nevěděla to ani ona, ani nikdo z posádky. Už chtěla průzkumu zanechat a zklamaná ulehnout na tvrdou podlahu, když si všimla, že dole, u země, tam, kde byla umístěna nejširší lamela, je malý kulatý otvor. Sáhla do něj prstem, ale nic se nestalo, protože otvor byl malý a prst dovnitř nepronikl, přestože byl jinak podoben některým řídicím prvkům na panelu. Chvíli před tím, než zhaslo světlo, zjistila, že otvůrek je kombinovaný a že uvnitř je ještě jeden se čtvercovým průřezem. Dlouho nemohla usnout a přemýšlela, co to znamená.

8

Adam i tentokrát opouštěl klubovnu jako poslední, dlouho po zaznění gongu. Vzdychl, když si uvědomil, že ho čeká dlouhých dvacet nocí o samotě za zavřenými dveřmi. Strávil v Evině přítomnosti jen několik nocí, ale připadalo mu, že se takhle znají odjakživa. A teď tak hloupá náhoda. Možná však, že se dá mluvit o štěstí, mohlo to dopadnout hůř, a třeba se skutečně budou muset přestat scházet. První určitě něco tuší, vždyť kdykoli se ho někdo pokusil oklamat, následoval trest.

Vstoupil do své kabiny a mechanicky se dotkl prstem detektoru. Dveře se sykotem zaklaply. Stačil bych vyběhnout ven? přemýšlel.

„Vítám tě. Dal sis ale na čas,“ ozvalo se za ním.

Prudce se obrátil.

Na židli seděla štíhlá dívka a Adam ji v protisvětle hned nepoznal. Dlouhé vlasy jí splývaly na ramena a působily dojmem svatozáře.

Ne, nebyla to Eva. Adam si zděšeně uvědomil, že dveře bude možné otevřít až ráno, a bude tedy muset strávit noc v její společnosti.

„Proč nejsi ve své kabině? Co když se to doví První?“

„Nic se nedoví,“ usmála se Java a vstala. „Umím to právě tak dobře jako ona.“

„A co chceš tady?“

„Co chci? Nic jiného než ona.“

Neodpověděl a v první chvíli jí ani nerozuměl.

„Přece jsem tě varovala, že se máš chovat jako řádný robot. Nedal jsi na má slova, trest tedy musel přijít.“

„Tys mu to řekla?“ obořil se na ni.

Usmála se.

„Hlupáku, to bys byl zavřený i ty, nehledě k tomu, že bys asi na sebe přivolal Lidský hněv. To bych zase nechtěla.“

Přibližovala se k němu. Vystoupila ze světla a prudká zář lampičky ho na okamžik oslepila. Bezděčně ustupoval ke dveřím.

„Lidský hněv však na sebe přivoláš,“ pokračovala Java, „když nebudeš dělat to, co chci teď já.“

„Řeknu Prvnímu, že jsi tady!“ sípěl Adam.

„Pak už ji nikdy neuvidíš,“ poznamenala škodolibě a Adam pochopil, že je schopna všeho.

„Nevím, co po mně chceš, nic jsme ti přece neudělali,“ pokusil se o chabou obranu.

„Za koho mě máš,“ usmívala se líbezně. „Možná že vím mnohem lépe než ty, co mohou dva různí roboti dělat, když jsou spolu o samotě.“

Jedním rázným trhnutím rozepnula světlou kombinézu a stáhla si ji k pasu. Velké prsy vyklouzly z těsného sevření. Java vypjala hruď a zaklonila hlavu. Udělala krok a už se ho téměř dotýkala.

„Má snad ta hubená nána něco lepšího než já? Prozraď mi, čím tě tak okouzlila?“

Neměl už kam couvnout, za zády měl chladný kov a před sebou tu záhadnou dívku, k níž teď cítil jenom zlost. Chytila ho za ruce, zvedla je a přitiskla mu je ke svým nahým zádům. Tu si uvědomil, že vlastně od jejího těla nemůže odtrhnout oči, že ty oblé tvary, které mu tady nabízí, ho podmanivě přitahují, a cítil, že má prudkou erekci.

„Opakuji ti znovu,“ říkala tiše, „že všechno udělám, když mi nevyhovíš. Ráno oznámím Prvnímu, co jste každou noc dělali. A uvědom si, že to všechno spískala ona, její trest bude tedy mnohem přísnější. Pak už ji určitě nikdy neuvidíš. Hlaď mě!“ téměř vykřikla. „Hlaď mě, nebo ráno poznáš, co je to Lidský hněv!“

Odstrčil ji. Vrhla na něj jedovatý úsměv.

Něco spadlo na podlahu. Java vystoupila ze své kombinézy a odkopla ji.

Znovu vypjala hruď. Adamovy oči se vpíjely do její bílé kůže, narušené jen narůžovělými dvorci a černým trojúhelníkem klína. Opět se k němu přitiskla.

Hořce si uvědomil svou bezmocnost. Měl před sebou nahé tělo robota, který v něm vzbuzoval vášeň, ale k němuž současně cítil nesmírný odpor.

„Proč nejdeš za Davidem?“ zasyčel.

„Za tím plochým spojem?“ vyprskla. „Ne, ne, on se mi ale vůbec nelíbí. Pitomec jeden.“

Hbité prsty rozepínaly zip jeho kombinézy. Jako by to dělala odjakživa, zamířily její ruce do jeho rozkroku. Ten dotyk mu působil neuvěřitelné blaho. Něčeho podobného se od Evy ještě nedočkal…

Přestože ji nenáviděl, přestože mu byla z duše protivná, to vzrušení, které se ho náhle zmocnilo, způsobilo, že odhodil všechny zábrany. To, k čemu se s Evou pracně dopracovával několik nocí, teď propuklo během dvou minut. Jeho prsty zavadily o pevné hroty Javiných ňader. Zachvěla se.

Adam shodil kombinézu, uchopil ji do náruče a odnesl na lůžko. Chvějícíma se rukama zhasil osvětlení a přitiskl se k ní. Java jeho dotyky náruživě opětovala.

9

Skončil další – kolikátý už? – výcvik na trenažeru a Eva beze slova uposlechla rozkazu, aby se ihned odebrala do izolace. U Výkonného si vyzvedla plechovou krabici s nouzovou stravou, která jí byla určena po dobu trestu, a vklouzla do knihovny. Dveře za ní zlověstně zaklaply, tentokrát však ten zvuk přijala s úlevou. Pro jistotu se o ně opřela; otevřít nešly. Měla teď skoro sedmnáct hodin sama pro sebe, z toho devět při plném osvětlení. Odložila krabici s jídlem a vytáhla z kapsy malý předmět, který tajně vzala v pilotní kabině tak, aby David nic neviděl. A on skutečně nic neviděl, protože jeho oči patřily jen obrazovkám, displejům a ciferníkům měřicích přístrojů. Eva měla při výcviku svou úlohu značně usnadněnu, David už přistával prakticky naslepo.

Šroubovák byl malý přístroj s nastavitelnou šířkou čepele. Vešel se přesně do dlaně. Nejprve jej zasunula do malého rámečku v protější stěně a pokusila se výplň vypáčit, šroubovák se však ohýbal a Eva neměla dost sil, aby s ní pohnula. Chtělo by to jiný, větší nástroj, a taky víc síly. Lehla si na podlahu a podívala se do malého otvoru uprostřed široké lišty. Vsunula tam šroubovák a zatlačila. Nic se nestalo. Při druhém pokusu se nástroj smekl a zajel jí do dlaně. Reflexivně vykřikla a podle zvyku chtěla ohlásit Prvnímu, že došlo k úrazu, pak si však rychle zakryla ústa. Kdyby přivolala Zdravotního, byl by všem experimentům konec. Zděšeně pozorovala vytékající krev, při tom pohledu byla vždy přivyklá zavolat pomoc, a vždy se jí také dočkala, měla přesné informace o nebezpečích, která ze zranění mohou vyplynout, ale její touha proniknout do tajemství knihovny přehlušila všechny naučené reflexy. Omotala ránu kapesníkem, aby se nemusela dívat na tu červenou barvu, jež v ní vyvolávala pocit nejistoty, a znovu vsunula šroubovák do otvoru. Tentokrát jím otočila. Lekla se, když celý pás s lištami vyjel prudce vzhůru a zmizel ve stropě. Udiveně sledovala víc než dvě desítky nízkých přihrádek, ve kterých byly nastojato uloženy malé ploché krabičky.

„Kazety?“ vydechla zklamaně. Ty předměty dobře znala, pravidelně si z nich přehrávali hudbu, ty záhadné, nic neznamenající zvuky, přesto však mající na robota podivuhodný vliv. Jednu z nich vyjmula z přihrádky. Nebyla to kazeta, jen to mělo stejné rozměry. Tiskacími písmeny bylo na krabičce napsáno: OBRATLOVCI, díl VI., SAVCI. Textu nerozuměla. Krabička se dala otevřít. Uvnitř našla několik stovek tenkých bílých fólií, jednou stranou byly pevně připoutány ke kostře záhadného předmětu. Když krabičku rozevřela tak, že desky tvořily jednu linii, náhle jako by jedna ta fólie vyskočila zevnitř a zvětšila se na velikost obrazovky. Na fólii bylo písmo, stejné písmo, jaké znala z displejů. Když fólii obrátila, zmizela a na její místo naskočila jiná, stejně potištěná. Eva listovala knihou a udiveně se zastavovala především u těch listů, na kterých nebylo písmo. Plastické obrazy zvířat v ní vyvolávaly neklid, nebyla schopna se s nimi vyrovnat, chyběla jí srovnávací měřítka, netušila, že se jedná o živé tvory. Přejížděla očima regály a četla nápisy na dalších krabičkách. Většině z nich nerozuměla: Biologie, Rostlinstvo, Elektrotechnika, Kybernetika, Austrálie, Vesmír, Topografie. Náhle strnula. Držela mezi prsty krabičku se strašlivým nápisem:

ANATOMIE ČLOVĚKA

Krabička vypadla z ochablých prstů. Eva nebyla chvíli schopna pohybu. Měla strach z Lidského hněvu, když se však nic nestalo, po krátkém váhání krabičku zvedla a otevřela, připravena ji hned odhodit. Obracela listy a neslyšně prosila Člověka za odpuštění, pak však zpozorněla, obracela stránky stále pomaleji, a nakonec se dychtivě začetla. Nevnímala, že sedí na podlaze v nepohodlné pozici, že ji prudce brní noha, jak obracela list po listu v nezměrné touze dovědět se pravdu.

Úplně přeslechla znamení gongu a zhasnutí světel pro ni znamenalo nemilé překvapení. Nezbývalo jí nic jiného než zasunout knihu zpět do regálu a ulehnout na tvrdou podlahu. Spát však nemohla. Ten náhlý příval poznání zcela narušil její nervový systém, do nekonečna otupovaný memorováním jednotvárných textů a umělým syndromem poslušnosti. Nové poznatky se tak odlišovaly od toho, čemu se učili, že začínala pochybovat o pravdivosti slov Prvního.

A tu si uvědomila ještě jednu věc.

Vstala a potmě nasahala ten malý rám, který se před několika hodinami snažila vypáčit. Nemýlila se, byl tam stejný otvor jako v knihovně. Nejistě do něj vsunula šroubovák; šlo jím otočit. Nejprve se nedělo nic, ale když za šroubovák zatáhla, malý rámeček se vyklopil.

Zděšeně couvala ke dveřím a nezadržela výkřik. Přestože se nutila ke klidu, její ústa vydávala neartikulovaný skřek. Nemohla od toho neuvěřitelného pohledu odtrhnout oči.

Teprve po chvíli se vzpamatovala.

Když Výkonný otevřel dveře knihovny, aby se podíval, co se vlastně stalo, ležela na podlaze a předstírala spánek. Okno i knihovna byly před všetečnými receptory mechanismu bezpečně uzavřeny.

10

Adama přímo pálila v kapse ta malá krabička, kterou mu tajně podala Eva v okamžiku, kdy se setkali na chodbě. Jak rád by se do ní podíval, ale věděl, že to nebude možné, neboť Java na něj bude určitě čekat i dnes večer. Opatrně nahlédl dveřmi do své kabiny. Právě se svlékala. Za chvíli už bude provokativně ležet na lůžku, dráždit ho svými půvaby a dychtivě očekávat ty tělesné kontakty, které se jí v předešlých nocích tak zalíbily, že se Adam skoro nevyspal. Proto také dnes usnul během instruktáže a byl za to pokárán napomenutím.

Pokud vejde dovnitř, bude se Javě muset věnovat, a navíc hrozí nebezpečí, že dívka tu krabičku najde. A Adam by tak rád věděl, co to vlastně je. Pak dostal nápad.

Vstoupil do kabiny. Java ležela nahá na lůžku, jednu ruku pod hlavou, druhou spuštěnu k podlaze, světlé vlasy rozhozené na polštáři. Usmívala se. Ten pohled ho nijak nelákal, předmět ukrytý v kapse ho zbavil veškeré vášně. Zhasil světlo a dotkl se detektoru. Než si Java mohla něčeho všimnout, vyklouzl na chodbu. Za sebou nejprve slyšel klapnutí dveří a pak přidušený ječivý výkřik. Java prudce bušila do dveří a dávala mu ta nejhorší jména, Adam však dobře věděl, že se dveře neotevřou a Java se určitě neodváží zavolat Prvního. Vklouzl do Eviny kabiny, svlékl se a ulehl na její lůžko. Tlumené světlo lampičky dopadlo na rozevřené stránky knihy, jejíž titul Adamovi nic neříkal.

EXPEDICE SIRIUS.

Obracel stránky a ani nedýchal. Některé nákresy mu cosi připomínaly, dlouho však nevěděl, co. Když konečně pochopil, byl ohromen. Dychtivě obracel list za listem a občas některé statě zuřivě pročítal. Nevnímal, jak kolem něj ubíhá čas, že noc se převalila do druhé poloviny a že se blíží další ráno. Tušil, že se dovídá něco, co měl vědět už dávno a co mu z neznámých příčin bylo utajeno.

11

„Jdu a oznámím to Prvnímu,“ řekla ráno vzteklá Java Adamovi, když se sešli na společné snídani; chyběla pochopitelně jen Eva.

„Jen to řekni,“ popichoval ji Adam. „I ty jsi porušovala Zákon, i na tebe čeká Lidský hněv.“

Na chvíli se zarazila, nebyla zvyklá z jeho strany na odpor.

„Kdo tady porušuje Zákon?“ ozval se náhle David překvapený ostrou a neobvyklou výměnou názorů.

„Starej se o ty své přistávací manévry, ty jeden studený spoji,“ odmítla Java jeho vstup do děje.

„Pokud někdo porušil Zákon, je třeba to oznámit Prvnímu,“ trval David na svých dogmatech.

„Nikdo neporušil Zákon,“ řekl rozvážně Adam a zašeptal Javě do ucha:

„Dnes v noci určitě přijdu, jen, pročlověka, neříkej nic Prvnímu.“

„Nu, jen aby. Pokud ne, tak…,“ a udělala výmluvné gesto.

„Zákony jsou od toho, aby byly dodržovány,“ pokračoval David ve svém výkladu, ale to už byl v jídelně osamocen.

Na chodbě se setkal Adam s Evou. Usmáli se na sebe.

„Udělám to za dva dny,“ zašeptala. „Ještě si musím něco pročíst.“

Adam přikývl a rychle odešel; stýkat se s izolovaným nebylo dovoleno.

12

Eva pozorovala Davida. Soustředěný jako vždy, dokonalý robot. Přistávací manévr znal na výbornou a s přehledem zvládal úskoky, které jim První kladl do cesty. Konfrontace s novými překážkami bral nesmírně vážně, přestože mu smysl této činnosti unikal.

Eva tiše odpojila bezpečnostní pásy. David si ničeho nevšiml. Vstala a rázným pohybem ruky rozbila kulaté ochranné sklo vpravo nad velkým kontrolním panelem. Znovu vytryskla krev, ale to už věděla, že drobných zranění si nemusí všímat. Rozvážně uchopila malou červenou páku a otočila jí dolů. Všechny kontrolní žárovky okamžitě pohasly, znaky z displejů zmizely, obrazovky potemněly, reproduktory ztichly. Řídicí panel byl mrtvý tak jako ještě nikdy předtím.

David se obrátil ke své společnici a chtěl něco říct, hlas Prvního však zazněl do toho nezvyklého ticha jako rána kladivem:

„Centrální mozek je odpojen na pokyn z panelu číslo dvě. Řízení lodi je v rukou posádky.“

David strnul a čekal další pokyny, vteřiny ubíhaly jako zběsilé, ale První už se neozýval. Ve dveřích se objevil Adam s vítězným úsměvem na rtech a za ním vyděšená Java, která nechápala vůbec nic, právě tak jako David.

„Co se děje?“ vykřikl konečně David. „První, nerozumím ti!“

První však neodpovídal.

„První, volám tě právem naléhavosti!“ opakoval David s výrazně pobledlou tváří.

„Zbytečně se namáháš, Davide,“ řekla Eva. „První je odpojen.“

„Pročlověka!“ vykřikla zděšeně Java. „Jsme ztraceni!“

„Přátelé, neukvapujte se,“ ozval se Adam. Cítil, že je jeho povinností ujmout se teď slova. „Nic zlého se nám nemůže stát, žádný Lidský hněv nás nemůže ohrozit. První je odpojen a už ho nespustíme. Žijeme už příliš dlouho pod jeho vlivem a nevíme, ani kdo jsme, ani kde jsme, ani proč tu jsme. Známe jen, že máme jakýsi Cíl a nějaké Poslání, ale co to znamená, se dovědět nesmíme. Jsme už léta přesvědčováni, že jsme roboti, ale není to pravda. Jsme…“

Adam nebyl schopen to slovo pronést, musela ho zastoupit Eva:

„My čtyři jsme lidé.“

„Ne, to nemůže být pravda,“ zašeptala Java.

David usedl do křesla a zakryl si tvář.

„Ve jménu Člověka, copak jste se všichni pomátli?“ huhňal. „Já nejsem člověk, já jsem robot. Bojte se Lidského hněvu, slyšíte?“

„Jsme lidé, rozumíte?“ ujal se opět slova Adam a nedbal na to, že David začíná od prostředka drmolit druhou genezi. „Robotů je tu také dost a všichni je známe. Tamhle jeden stojí a bude nás teď poslouchat na slovo,“ a ukázal do hlavní chodby, kde stál Výkonný. „A pak je tu ještě jeden hlavní robot, který si říká První.“

„Ne, nevěřím ti,“ vykřikl zoufale David a začal se sápat po páce, kterou Eva před chvílí odpojila.

Bylo to zbytečné a David se o tom hned přesvědčil. Eva páku ukryla v kapse.

„Všechno jsme se dověděli odsud,“ vyjmula Eva z kapsy jeden svazek. „To, co vidíte, je kniha. První je před námi ukryl, abychom nepoznali pravdu. Hovoří se v ní o nás, o tom, kdo jsme, proč jsme vznikli a jaký je vlastně náš úkol. Měli jsme to všechno vědět už dávno, ale První nám to neprozradil. Přesvědčil nás, že jsme roboti; důvod toho počínání je nám zatím neznámý. A zatím jsme lidé, lidé, lidé,“ nemohla se Eva nabažit toho slova. „Pocházíme ze Země. Ještě všechno nevíme, nepřečetli jsme zatím všechny knihy, sice už víme, jak Země vypadá, ale nevíme, kde ji hledat, a myslíme si, že ji nenajdeme. Jsme však jejími posly a máme vyřídit vzkaz obyvatel Země, kteří jsou podobni nám, lidem, v Cíli naší cesty. Pohybujeme se vesmírem ke hvězdě, která se jmenuje Sirius. Vznikli jsme tady, na palubě, během cesty, po mnoha cyklech letu. Člověk prý existuje jen krátkou dobu, asi sto cyklů. Nevíme dosud, co je potom. Proto stavitelé této lodi, tak se jmenuje náš svět, vložili na palubu jen zárodky, které se po mnoha cyklech počaly vyvíjet na povel Prvního, který tu celou dobu sice žil, ale spal. A tak jsme vznikli my. Tady také píše někdo neznámý, že jsme se měli stát lidmi stejného typu, muži, ale víte přece, že se od sebe lišíme. Jsme muži a ženy, a to je prý chyba. První, když tu chybu zjistil, měl ženské zárodky zlikvidovat a vytvořit další dva muže. Neudělal to, nevíme proč, ale jinak bychom tady ani já, ani Java nebyly. A když už se stala ta chyba, musel s tím První potom nějak počítat. Je docela možné, že právě odsud pocházejí ty omyly, ke kterým došlo. To všechno se dovíme od Prvního, až ho znovu seřídíme.“

„Ale Evo,“ vykřikl Adam. „To přece nejde, abychom ho znovu spustili. Zase by nám dával Zákony.“

„Musíme ho přece spustit, Adame,“ divila se Eva. „Jak chceš bez něho najít Cíl naší cesty? Přece musíme naplnit naše Poslání, tak je to psané i v knihách. První nám nebude dávat Zákony, bude nám sloužit. Je to přece robot a ten musí sloužit člověku.“

„Člověku…,“ zaskučel David a sesul se na podlahu.

„Podívejte se,“ řekla Eva, vyjmula z kapsy páku a vsadila ji do otvoru s nápisem MANUAL. Otočila jí doprava, pak ji opět uschovala v kapse. Celý panel se opět rozzářil, displeje i obrazovky se rozsvítily. Jen První mlčel. Eva stiskla jedno nenápadné tlačítko, ozval se tichý bzukot.

Všichni, i David, zvedli oči vzhůru, na stěnu nad řídicím panelem, která se pomalu začala rozjíždět do stran. Do kabiny vniklo prudké světlo, takže byli přinuceni přivřít oči. Když se opět odvážili pozvednout víčka, uviděli na černém pozadí oslňující bílou kouli, jejíž jasné světlo pronikalo do řídicí kabiny a strnulé lidské postavy vrhaly na šedou podlahu dlouhé kontrastní stíny, jev dosud zcela nevídaný. Když si oči tomu neuvěřitelnému pohledu přivykly, bylo možné zaznamenat na černé obloze statisíce matných práškovitých teček.

„To, co vidíte, je vesmír,“ řekla Eva, která už ten pohled znala. „Ta ohnivá koule je hvězda Sirius. Tam je náš Cíl.“

Poslouchal ji jenom Adam. Java ležela na podlaze se zakrytýma očima i ušima, a volala Člověka, aby ji přišel spasit. David se zděšeným výkřikem prchal bezhlavě hlavní chodbou.

13

Adam rozmrzele vstal od ovládacího panelu centrálního palubního mozku.

„Bojím se, že si s ním neporadíme,“ mávl rukou. „Ten ničema První nás sice poslouchá na slovo, splní každé naše přání, odpoví každou otázku, mechanismy pošle tam, kam nařídíme, ale všechno dělá jen a jen na povel, a to přece nepotřebujeme. Ty nejdůležitější okruhy zůstávají stále odpojeny a my dobře víme, že spustit je zatím nesmíme. Kde jen je ta prokletá chyba?“

„Tady,“ řekl David a zatvářil se kysele. Prstem poklepal na malou disketu.

„Vím, jsou jich tady stovky,“ zavrčel Adam a vztekle vsunul jednu do přístroje. „Ale taky vím, že na každé z nich jsou gigabyty dat a První nás nikdy nenaučil orientovat se v nich. Musíme si přiznat, že jim nerozumíme. Spočítal jsem, že by mi trvalo asi tři roky, než bych je všechny jen přečetl. A nám zbývá jen několik dní.“

„Ty si myslíš, že budeme muset Prvního zapojit?“ zeptal se David a z jeho hlasu nebylo zřejmé, zda si to přeje, či zda mu je ta představa odporná.

„Nevím, ještě to nevím. Má nám přece sloužit, a ne nám diktovat Zákony. Rád bych zapojoval postupně, po jednotlivých blocích, a ten jediný, který je porouchaný, chci nechat odpojený. Ale jak na to?“

„Adame, Davide!“ přiběhla Eva a netajila se značným rozrušením. „Našla jsem to!“

„Snad ne návod, jak seřídit tuhle škatuli?“ vyjádřil se Adam o Prvním takovým způsobem, že se David bezděčně požehnal.

„Ne, to ne. Pojďte za mnou, do klubovny.“

Telestěna po letech zářila.

Adam stanul na prahu a dojetím nemohl udělat krok.

„Už si vzpomínám,“ zašeptal. „To je on…“

„Kdo?“ nechápal David.

„Ty se opravdu nepamatuješ? Přece ten robot, který nás učil mluvit, když jsme byli ještě malí.“

Něžná hladká tvář s modrýma očima, jasně červenými rty, bílými symetrickými zuby a pravidelnými rysy promlouvala z obrazovky klidným sametovým hlasem.

„To přece není žádný robot,“ zasyčela Eva. „Je to žena z planety Země.“

„Snad nám náš čin jednou odpustíte, naši vzdálení potomci,“ sklopila žena oči a na chvíli se odmlčela. „Měli jsme na vybranou. Mohli jsme k našim kosmickým bratřím poslat automaty, nebo lidi. Ale lidé nemohou přežít tak dlouhou cestu v kosmické lodi, a nechtěli jsme připustit, aby k cíli dolétla až pětadvacátá generace. Proto jsme zvolili tu variantu, jíž jste se stali hlavními účastníky. Narodili jste se dvacet let před přistáním na krásné planetě Sirius. Vy dolétnete k cíli a předáte naše poselství. Za to zaplatíte krutou cenu. Nikdy nespatříte Zemi, její řeky, jezera, lesy, moře, nikdy neuvidíte na vlastní oči to, co člověk dokázal na své planetě vytvořit, nikdy neutrhnete květ na rozkvetlé louce. Své dětství jste prožili v malém uzavřeném prostoru, který jste patrně považovali za celý svět. My, lidé planety Země, vám důvěřujeme, a rozhodli jsme se před vámi nic neutajovat. Proto si můžete kdykoli prohlédnout z obrazových záznamů, které jsou současně naším poselstvím, téměř každý kout naší planety. Ale jsou to pořád jen obrazy. Náhradou za to dostáváte do vínku jiný svět, obydlený našimi přáteli. Vaši návštěvu očekávají. Předáte poselství a stanete se obyvateli jejich planety. Budete žít s bytostmi, které jsou lidem podobné, v jiném, ale určitě krásném světě. Možná že to bude jen chabá náhrada za život na Zemi, ale vy uvidíte to, po čem deset miliard pozemšťanů bude marně toužit do doby, než se k nám vrátí poselství mimozemšťanů, a to bude dalších tisíc let poté, co dorazíte k cíli. Buďte šťastni, naši vzdálení bratři.“

Obraz potemněl.

„Kde?“ vykřikla Eva. „Kde je ukryto to vaše poselství? Tady na palubě nikde nic takového není!“

Obrazovka mlčela.

„Slyšíš, ty ženo!“ křičela Eva. „Když už jsi nás odsoudila k věčnému odloučení, proč jsi před námi schovala to hlavní?“

Udeřila do kláves přístroje. Záznam se rozběhl znovu od začátku.

Už ji neposlouchali.

„Proč jsou na nás tak zlí?“ vzlykala Eva.

„Evo,“ zašeptal Adam, „ti lidé, kteří nás sem poslali, ti už dávno určitě nežijí…“

Dívka nebyla k utišení.

„Proč nám to udělali, proč…“

14

Palubní hodiny odpočítávaly první minuty další noci, v pořadí už pětatřicáté od doby, kdy nemuseli zajišťovat dveře kabinek.

„Stejně je krásné mít tě vedle sebe a nemuset se ničeho bát,“ šeptala Eva Adamovi do ucha a pevně ho objímala.

„Myslím, že budu Prvnímu už brzy rozumět,“ řekl Adam. „Jeden čas už jsem si myslel, že to nezvládneme, ale David je už dokonalým odborníkem na umělé mozky.“

„Vidíš, a ty ses toho bál,“ usmála se Eva. „První je robot, obyčejný robot, a my, lidé, mu skutečně budeme poroučet. A já mám tak krásný pocit, vždyť už nejsem robotem!“

„Nemohu vůbec věřit tomu, jaká proměna se udála s Davidem,“ podotkl Adam. „První dny jsem měl strach, že bude chtít Prvního znovu zapojit, a teď prohání mechanismy, jako by to dělal od narození.“

„Ano, změnil se. Ale asi jsme se všichni změnili. Jenom Java je taková smutná, snad se jí ta změna dotkla nejvíc. Chtěla jsem si s ní promluvit, ale odbyla mě.“

„I ona si zvykne.“

„Víš, Adame, mám pořád jedno přání, ale bojím se, že se mi už nikdy nesplní.“

Odmlčela se. Adam se díval do malého okénka, za nímž rotovaly hvězdy. Jak má věřit tomu, že každá z nich je obrovským světem? Knihou o astronomii byl úplně okouzlen.

„Chtěla bych spatřit Zemi, Adame.“

„Člověk si to nepřál,“ odvětil Adam naučenou frází, aniž si uvědomil její absurdní význam.

„Ale člověk si to přece přál, ta žena to říkala docela srozumitelně. Obrazy Země jsou někde tady s námi, a my je neumíme nalézt. Co nám to jen ten První vtloukal do hlavy? Jen si vzpomeň – Země však byla nesličná a pustá a tma vládla nad propastí,“ recitovala. „A pak jsme našli knihy, ale to není ono. Ach, Adame, proč jen se nemůžeme vrátit zpět?“

Adam cítil, že zvolna usíná, a vnímal už jen spokojené oddychování dívky, jejíž hlava spočívala na jeho rameni.

Probudil ho ostrý, nepříjemný hlas.

„První volá celou posádku! Odjišťují se dveře kabin: shromážděte se do dvou minut v klubovně!“

Trvalo několik vteřin, než Adam pochopil, že se stalo něco, k čemu nemělo nikdy dojít. Nejdříve se v něm probudila obrovská zlost. Věděl, že První nemohl být uveden do chodu jinak než zásahem člověka, servisní roboti byli příliš jednostranní a přesně dodržovali tři zákony. Už věděl, kdo to udělal. Mohl to udělat jen ten z nich, komu nejméně vyhovoval nový život, jen ten, kdo byl navyklý sedět denně u trenažeru a nechat se od Prvního chválit za dobré výkony, a jen ten, kdo se dokázal tak dlouhou dobu přetvařovat a vydávat se za věrného spojence. Tak jak byl, vyběhl z kabiny a byl rozhodnut vyřídit si to s Davidem ručně. Na chodbě však uběhl jen pět či šest kroků, když mu cestu přehradili oba Výkonní. Chtěl je odstrčit, ale stáli pevně jako skály.

„Ustupte, chci projít!“ zavelel tak, jak si v posledních dnech zvykl. Roboti se ani nepohnuli. Adam chápal, že ho asi už neposlechnou. Jejich nadřízeným je teď První, musejí ho přece poslouchat po celou dobu dětství posádky, do té doby, dokud lidé nebudou schopni převzít sami řízení… Proč jen na tu prokletou chybu nepřišel o den dva dříve? Pokusil se mezi nimi prorazit. Ucítil chlad jejich kovových paží.

„Je nebezpečný, držte ho pevně,“ slyšel velitelský příkaz. Od pilotní kabiny přicházel člověk v kombinéze. Nebyl to David. Ten hlas patřil ženě. Přistoupila blíž a podívala se zblízka do tváře zmítajícímu se Adamovi.

„Zapomněl jsi na mne, a já jsem čekala. A to se neodpouští.“

Roboti vlekli Adama hlavní chodbou směrem ke klubovně. Ve dveřích Adamovy ložnice stála uplakaná Eva, o kus dál rozespalý David.

„Davide, běž tam a odpoj ten neřád!“ křičel Adam plný vzteku, ale David stál a nedal najevo, že slyší. Reagovala však Eva a rozběhla se uvolněnou chodbou. Do cesty se jí postavila Java. Nezdržela ji dlouho, Eva měla víc síly. Zatím se však v chodbě objevil Montážní.

Adam ucítil slabé bodnutí na pravé paži a hlava se mu zatočila. Ještě poznal Zdravotního a pak usnul hlubokým spánkem.

„Situace je zvládnuta, posádka je pod kontrolou,“ oznámil spokojeně První. „Někteří její členové však právě na sebe přivolali Lidský hněv.“

Dával stručné pokyny robotům. Nebylo to nutné, měl s nimi přímé spojení, ale snad chtěl, aby posádka vnímala, že jen a jen on je teď pánem situace. Eva však už Prvního neslyšela.

„Hlupáku, ty mizerný elektronický hlupáku!“ volala. „Vždyť my jsme přece lidé, potomci těch, kteří tě stvořili k obrazu svému. Ty nás přece musíš poslouchat!“

Odpovědí jí bylo jen nové kusé sdělení o zvládnutí situace.

„A cos udělal s Adamem, ty zmetku?“ svíjela se v pevných pažích Montážního tak dlouho, dokud i v jejím případě nezasáhl Zdravotní robot s utišující injekcí.

15

Stáli vedle sebe a drželi se za ruce. Už nebylo třeba, aby před Prvním skrývali svůj vztah. Právě se ke všemu s hrdostí přiznali, a navíc mu poděkovali, že je do izolace zavřel společně. Teď poslouchali svůj ortel.

„Závažným proviněním proti Zákonu, které pod tíhou důkazů i svědectví dalších členů posádky doznali, vyvolali Lidský hněv. Nemohou proto nadále být členy posádky. Tímto okamžikem jsou z ní vyřazeni. Bude jim přidělen výsadkový člun Serpent, který se po dvou hodinách oddělí od Světa. Jako zvláštní výraz Lidské milosti jim budou přiděleny některé základní potřeby.“

Vždy, když První vyslovil trest, ptal se na názor zbývajících členů posádky. Adam si sice nepamatoval, že by někdo kdy vyslovil s rozhodnutím Prvního nesouhlas, ale teď je to přece jen trochu jiná situace, vždyť jsou odsouzeni k smrti!

Ani on, ani Eva nevěřili vlastním uším.

„Oba se provinili,“ zatínala jim každým slovem meč do hrudi Java. „Člověk je spravedlivý a moudrý,“ sklonila se v pokoře.

Nu, od ní se možná nic jiného čekat nedalo, pomyslel si Adam.

„Jsou vinni,“ zašeptal David se sklopenou hlavou. „Trest si zasluhují.“

„Davide,“ obrátil se k němu bledý Adam. Eva s ním cukla.

„Nepros se ho,“ pohlédla hrdě tam, kde blikala kontrolní světla centrálního palubního mozku, který si nechával říkat První. Celý ten ohňostroj žárovek byl zbytečný, ale První si potrpěl na efekty.

16

Poprvé se před nimi otevřely propusti v podlaze a po strmých schodech sestoupili do hangáru.

Kabinka výsadkového člunu byla malá, celý ten prostor téměř beze zbytku vyplňovala čtyři sedadla. Mlčky seděli vedle sebe a dívali se do dosud slepých panoramatických oken. Nevěděli o tom dopravním prostředku vůbec nic, První neuznal za vhodné jim předat jakékoli instrukce. Neměli s sebou skoro nic, jen některé drobnosti, od nichž se nechtěli odloučit. Oblečeni byli v lehké skafandry, podle kusého pokynu měli krátce před startem uzavřít přílby a zapnout bezpečnostní pásy. Poprvé v životě slyšeli slovo start.

Pak spatřili Davida a Javu. Za vydatné pomoci obou Výkonných vlekli dva veliké pytle. Adam s Evou se na sebe udiveně podívali. Ničemu nerozuměli. Dalo velkou práci prostrčit ta neforemná zavazadla ne právě nejširšími vstupními dvířky do kabiny a uskladnit je na zadní sedadla.

„Protože už je známo, odkud pochází vaše poblouznění,“ obrátil se k nim suchým hlasem David, „bylo rozhodnuto, že ty kacířské předměty budou ze světa odstraněny, aby už nikdy žádného robota nesvedly k zločinu, a nemohl tak vyvolat Lidský hněv.“

„Copak na to asi řekl tvůj přítel První,“ zeptal se ho posměšně Adam.

„Jsme zde z rozhodnutí Prvního. On má pravdu a je poslem Lidským. Podobné smetí tu skutečně nepotřebujeme.“

„Davide,“ zašeptal Adam. „Ještě máte čas, abyste se k nám přidali. Přece sám nevěříš tomu, co ti všechno namluvil, i ty jsi mi pomáhal Prvního přestavět. Víš přece, jak ho odpojit, a pamatuj, že tobě důvěřuje.“

„Robot nesmí porušovat zákon,“ odvětil David, jako by zcela zapomněl na těch pět týdnů svobody, ustoupil o krok a složil ruce na prsou. Ty ruce, které měly být lidskýma rukama…

„Jakýpak ty jsi robot,“ zatrpkle se usmála Eva.

„Adame,“ ozvala se Java, „stačí slovo a přimluvím se za tebe u Prvního. Tys přece nic nezavinil, to všechno ona.“

Adam se s odporem odvrátil.

„Adame, copak už jsi zapomněl na chvíle, které jsme spolu prožili, když ona byla zavřená?“

Adam vztekle zatáhl plastikový kryt. Viděli Javu, jak otvírá ústa, možná křičela, ale už neslyšeli nic. Pak se hermeticky uzavřel i hlavní vstup.

„Přece jen jsem si rozloučení představoval trochu jinak,“ řekl smutně Adam. „Žili jsme s nimi tak dlouho…“

„Co je pravdy na tom, co teď říkala?“ ptala se pobledlá Eva.

„Pravdy je na tom tolik,“ odvětil Adam, „že být člověkem je mnohem, mnohem těžší než být robotem, a určitě mnohem těžší, než jsem si sám představoval. Teď se mne neptej, jednou ti to vysvětlím. Pokud k tomu ještě vůbec budeme mít čas,“ dodal.

První si dával záležet na odpočítávání posledních vteřin před startem.

Zatáhli přílby a zapnuli bezpečnostní pásy. Srdce jim divoce bušila, měli strach a zároveň byli zvědaví. Měli vstoupit do prostoru, do kterého jen nesměle nahlíželi oknem. Měli vstoupit tam, kam bylo souzeno vstoupit jen vyhnancům.

Ohnivá smršť vystřelila výsadkový člun do tubusu startovního tunelu a oba poprvé v životě pocítili přetížení. Vzápětí se před nimi rozevřel vesmír v celé své majestátnosti. Vévodila mu obrovská oslnivě zářící hvězda a polovinu oblohy zakrýval gigantický trup kosmické lodi, která pro ně měla být rájem, z něhož byli právě vyhnáni.

„Nikdy jsem netušil, jak je náš svět veliký,“ zašeptal Adam, když se kovový kolos začal pomalu propadat do neznáma.

17

Znamení gongu ohlásilo dvaadvacátou hodinu. Byli spolu v Javině kabině a necítili se dobře. Těžko říct, zda se ozývaly výkřiky svědomí. Jednali přece podle svého nejlepšího přesvědčení, v duchu výchovy, kterou prodělali, a v souladu s vírou. Ale podivná nejistota, takový divný vtíravý pocit, vytvářela atmosféru neklidu.

Byli teď dva, a poselství měli doručit čtyři.

„Musíme vyhledat nové zárodečné buňky,“ mínil David, „a ve spolupráci s Prvním vyvinout nové členy posádky.“

Neměl představu, jak dlouho se ze spojení vajíčka se spermií vyvíjí nový člověk; nepříliš dobře chápali pojem čas.

„Ve spolupráci s Prvním?“ ušklíbla se Java. „Copak ten na tebe dá? Už dávno jsi jeho věrným sluhou, poslušnějším než Výkonný. Pohybuješ se jen na zapískání. Ale teď dobře poslouchej mě, budeš totiž dělat to, co budu chtít já. Když ne, tak oznámím Prvnímu, že jsi to se mnou dělal proti mé vůli. Rozumíš? Dobře víš, co by tě pak mohlo postihnout.“

David ničemu nerozuměl, ale připomněl si Lidský hněv, který vzbudili Eva a Adam, a mlčky přikývl. Díval se, kudy by utekl, ale Java mu zastoupila cestu a spustila zajišťovací mechanismus. David udiveně hleděl na to, jak se dívka před ním bez ostychu svléká, a dokud se ho vášnivě nedotkla, nechápal ani v nejmenším, co po něm vlastně chce.

18

„Co nám to vlastně přinesli za dárky?“ zeptala se Eva, které jeden z pytlů, teď volně poletujících, zaclonil výhled z kabiny. Adam jej rozřízl nožem a celý prostor kabiny se náhle vyplnil velkým počtem malých černých krabiček.

„Evo,“ rozzářila se Adamova tvář. „Nic krásnějšího nám na naši poslední cestu skutečně nemohli dát! Máme knihy, úplně všechny knihy! V nich je všechno, úplně všechno. Kdo jsme, odkud jsme, kam letíme, i návod, jak ovládat mateřskou loď i tenhle její modul!“

„Co nám to teď pomůže?“ vzdychla Eva, „když do smrti musíme zůstat v téhle malé kabince, ve které není ani…“

Nestačila dopovědět. Za zády uslyšeli tiché zaskřípění, a když se ohlédli, spatřili, jak se za nimi rozevřela dlouhá prostorná chodba. Vzápětí je jiný zvuk přinutil obrátit se vpřed.

„Zbývá dvaatřicet hodin k přechodu na oběžnou dráhu. Oznamuji parametry letu,“ hovořil přívětivý hlas, jen vzdáleně podobný hlasu Prvního. Před sebou spatřili stejný řídicí panel jako na trenažéru, u něhož strávili tolik hodin. Reflexivně se jejich ruce přestěhovaly na řízení. Kolem nich se spustil déšť knih, skládaly se na podlahu, na sedadla i do klína s tichým šumotem.

„Na jakou oběžnou dráhu?“ divil se Adam, když rutinně vydal souhlas se začátkem brzdění. „Znamená to snad, že…“

„Adame, já nevím, co to znamená,“ vydechla Eva, „ale pokud tam vzadu je to, co si myslím…“

Nedbajíc přetížení odpojila pásy a přes haldu knih se prodrala do chodby. Adam se za ní udiveně ohlédl, ale neodvážil se pustit řízení. Slyšel ji, jak se potácí chodbou, přidržuje stěn, a uklidnil se teprve ve chvíli, kdy se vrátila.

Držela v ruce jinou krabičku, o něco větší. Adam překvapeně četl titulek: „Poselství obyvatel Země přátelům z planety Sirius.“

„Je jich tam několik tisíc, Adame,“ dodala se slzami v očích, „a pak jsou tam ještě dvě obytné kabiny, a další a další prostory, spatřila jsem ještě jiné předměty…“

„Ale Evo, to tedy znamená, že poselství předáme my dva!“

„Ano, Adame. Ale kam potom letí David a Java? Vždyť oni si teď určitě myslí, že se stanou těmi vyvolenými!“

„Ale to je strašné! Výsadkový člun tam byl jenom jeden, oni už palubu nikdy nemohou opustit. A my už víme, že mateřská loď nikdy nepřistane, jako prázdná troska se bude vznášet ve vesmíru až do doby, kdy… Ne, to si nedovedu představit. Proč to ten První udělal? Evo, měli jsme mnohem lépe prostudovat všechny materiály. Soustředili jsme se na to, jak opravit Prvního, a zapomněli jsme na to hlavní. A První dobře věděl, že má zůstat osamocen, že je předurčen k záhubě, k pozvolnému zániku…“

Eva pokrčila rameny.

„Ale nevěděli jsme to. Sami si zvolili svůj osud.“ Chtěla, aby její slova zněla tvrdě, ale do očí jí vytryskly slzy. Mechanicky vsunula kazetu do otvoru v palubní desce.

Displej, který ještě před chvílí ukazoval data o letu, se rozzářil jasným namodralým svitem. Spatřili něco, čemu v první chvíli nemohli porozumět, až konečně pochopili, že je to planeta, která se v záběru prudce zvětšuje.

„Země,“ zašeptala Eva, „to přece musí být Země.“

Záběry z kosmu byly vystřídány panorámaty pozemské krajiny.

„Tak takhle, Adame, vypadá naše poselství. A někde tam před námi je podobný svět, a my tam za několik hodin budeme.“

Usmál se na ni a chtěl ji políbit, zapomněl však na zapnuté pásy.

Blížili se k obrovskému slunci, jehož oslňující zář začínal zvolna překrývat velký tmavý disk, u něhož měli nalézt nový domov. Jejich cesta, která trvala tolik let, byla u konce, a už znali svůj Cíl i své Poslání.

Muž, který předpovídal minulost

Ne, věřte mi, já nejsem blázen, pane doktore. Chci jen po vás, abyste mě vyslechl a pokusil se uvěřit tomu, co vám teď budu vyprávět. Ne, prosím vás, nic mi zatím neříkejte, platím vám slušně a těch několik minut mě snad vydržíte poslouchat. Budu tím nejvzornějším pacientem, vypovím vám úplně vše, nebo lépe řečeno téměř vše, ale určitě tak, jak si to nejlépe pamatuji.

Ne, nejsem žádný šarlatán ani věštec, nepatřím mezi ty, kteří si předpovídáním budoucnosti a sestavováním horoskopů vydělávají na chlebíček, aby se pak v případě, že cokoli předpovědí chybně, nestačili vymlouvat na nevhodnou konstelaci hvězd.

Ne, pane doktore, já jsem zcela jiný případ.

Jsem, bohužel, člověkem zcela bez fantazie, a proto je svět teď takový, jaký je. Potřebuji pomoc, proto hledám člověka, který by přinesl nové, podnětnější myšlenky. Pokud jsem někoho takového našel, měl mě za blázna, a když už mi někdo uvěřil, netrvalo to dlouho, něco se ve struktuře světa změnilo a já toho člověka zase ztratil.

Musel jsem si takového člověka vymyslet, a proto vlastně existujete, pane doktore. Ne, seďte klidně, prosím vás, opravdu nejsem blázen.

Včera jsem si řekl, že přesně před pětačtyřiceti lety se narodil lékař, který je vždy ochoten věřit tomu, co mu pacient vypráví. Kdy jste se narodil, pane doktore? Ovšem, včera jste měl narozeniny. Pětačtyřicáté, že? Výborně. Nemýlil jsem se.

Vystudoval jste v Oxfordu. Ovšem, ještě před chvílí jste ani nevěděl, že jste v Oxfordu studoval, ale teď jste ochoten mi ukázat diplom této slavné univerzity. Včera jste jej uložil tam do té zásuvky. Ovšem, vy sám dobře víte, že tam je, a přesto tam před chvílí ještě žádný diplom nebyl.

Zachovejte, prosím, klid. Přece mi věříte, ne? Předvádím vám jen to, co dovedu. Mé schopnosti jsou pozoruhodné. Přišel jsem na to vlastně, až když jsem chodil do školy. Měl jsem velký strach z písemných prací, víte, kdykoliv jsem měl cokoliv napsat na papír, roztřásl jsem se jako osika a nevypadlo ze mne jedno solidní písmenko. Vy jako lékař byste tyto klinické příznaky jistě dokázal pojmenovat, ale to teď není podstatné. Psali jsme tenkrát důležitou kontrolní práci z mateřského jazyka. „Co jsi dostal?“ ptala se mne matka hned po návratu ze školy. A tehdy jsem poprvé, nevím proč, zalhal, přestože jsem to ještě nikdy v životě neudělal. Vím, bylo to jen oddalování trapné záležitosti, ke které mělo dojít, ale na té písemné práci vlastně závisel můj další osud, protože otec rozhodl, že pro nezájem o školní docházku a vzdělávání vůbec se půjdu učit prodavačem k našemu kupci. Věřte mi, do školy jsem chodil nerad, ale toho kupce jsem se bál víc než čert kříže. A tak jsem zalhal: „Dvojku.“ Nu, matka mi sice věřila, ale přesvědčila se. V žákovské knížce se místo pětky, kterou mi tam krasopisně vykrojila učitelka, skvěla červená dvojka. Dostal jsem pochvalu. Ale já se celé odpoledne třásl v koutku a bál jsem se, že přijde boží trest.

Trest nepřišel, zato se staly další zázraky. Hrůzou z toho, co se přihodilo, jsem zapomněl napsat domácí cvičení. Učitelka na to samozřejmě přišla hned, a já měl navíc strach, že se přijde i na ten podvod s dvojkou. „Zklamal jsi mne, hochu,“ řekla. „Včera jsi napsal tak výbornou práci, a teď jsi nepřinesl domácí cvičení.“

A tu jsem zalhal podruhé: „Vždyť jsem je napsal,“ vykřikl jsem. Nevím, kde se to ve mně vzalo. Stála, dívala se do sešitu, pak v něm udělala svou červenou tužkou nečitelnou parafu a pokračovala k další lavici. Když jsem otevřel sešit, spatřil jsem tam svou vlastní rukou vypracovaný domácí úkol. „Proč si myslíte, že jsem nenapsal úkol?“ odvážil jsem se protestovat, maje v rukou silný argument. Stáhla si své kovové brejličky ze staropanenského nosu: „Já jsem si přece nikdy nic takového nemyslela,“ divila se ještě víc než já.

Nu, pomalu jsem si na to začínal zvykat. Ale nefungovalo to pokaždé. Když jsem třeba řekl: „Dnes k obědu bude rýžový nákyp!“ málokdy se to vyplnilo. Ale stačilo při obědě nad makovými koláči říct: „Dnes náš kuchař uvařil rýžový nákyp!“ a z nechutných suchých koláčů se stala má nejoblíbenější pochoutka. Smutné na tom ovšem bylo, že nikdo si nepamatoval, že před chvílí přežvykoval tuhý koláč, ale každý byl přesvědčen, že od první chvíle si odnášel od okénka talíř rýžového nákypu. Nikdo, opakuji, nikdo neviděl ty zázraky, které jsem jen svým hlasem, svými nahlas vyslovenými myšlenkami dokázal provádět.

Brzy jsem to pochopil. Já dokážu předpovídat minulost, pane doktore. Předpovídám ji, a cokoli řeknu, vždy se v minulosti stalo, ačkoli do té chvíle se to rozhodně stát nemuselo a většinou ani nestalo. Já současně měním minulost. Měním ji tak, jak se mi zachce, ale ne vždy se vše stane podle mých představ. Ale co se týče budoucnosti, ač je to nepochopitelné, nemám na ni žádný vliv.

Vrátím se ještě do školních lavic. Moje učebnice dějepisu připomínala chameleona. Neučil jsem se (proč taky?), a vždycky jsem od té doby, co jsem objevil tu svou neuvěřitelnou schopnost, nosil ze školy výborné známky. Pokud se mne učitelka zeptala na kterýkoliv úsek dějin, vymyslel jsem si, co jsem potřeboval, ona vždy pokývala hlavou, a pak mi napsala výbornou. Kupříkladu Ludvík XXXIX. To byl skvělý muž. Devět manželek, šestnáct vítězných bitev. Celá Evropa mu ležela u nohou. Že jste o tom králi nikdy neslyšel? Já také ne, já jsem si jej vymyslel, a sotva jsem o něm začal hovořit, v učebnici se objevil příslušný odstavec, chronologie dějin se pozměnila a král se ocitl na místě, kterému náleželo.

Docela mě to bavilo a byl jsem zvědav, co všechno dějiny unesou. Tak jsem třeba zaměnil Pompeia za Caesara, a věru, změnilo se toho tolik, že jsem si to večer zase rozmyslel a nechal Rubikon opět překročit Caesara. Občas však byly důsledky dost nemilé, protože když jsem si vymyslel nějakou takovou osobnost, tak byla kupříkladu přejmenovaná ulice, kde jsme bydleli, přestavěné město, jednou dokonce pochodovali po ulicích cizí vojáci a jezdily divné tanky s bílými pruhy. Tyto omyly jsem dost těžko napravoval, a když jsem ukončil základní školu, chtěl jsem udělat radikální řez. Vzpomněl jsem si na ty původní učebnice a jednoduše jsem prohlásil, že všechny ty nové učebnice nikdy nebyly napsány, a historie se octla zpátky tam, kde měla být. Je ovšem otázkou, zda se tak skutečně stalo, protože jsem vlastně nevěděl, jak historie měla správně probíhat, a tak mám dodnes jakousi nejistotu. Nikdo si toho samozřejmě nevšiml.

Nejvíc pyšný jsem na to, že se mi podařilo vytvořit kontinent, který nikdy na mapách neexistoval. Tím jsem si jist. Moře jihovýchodně od Asie bylo tak zoufale prázdné, že jsem si se zavřenýma očima vymyslel takový podivný pokroucený obrys a pak jsem jen řekl: „Austrálie byla objevena roku 1654 Abelem Tasmanem.“ Nu, a mapa se změnila před mýma očima. Vidíte přece, ten kontinent je tam dodnes. Samozřejmě, musel jsem leccos domyslet, a tak jsem si představil zvíře, které by mělo vpředu kapsu a v ní nosilo mláďata, a vymyslel jsem i savce, který snáší vejce a podobá se ježkovi, a potom takového zvláštního bobra s ploutvemi a kachním zobákem.

Ale dotváření světa, to mě nebavilo. Bylo to moc náročné, a abych řekl pravdu, příliš to neovlivnilo mé okolí. No řekněte, kdyby zmizeli ze světa klokani, jak by se to dotklo vašeho denního života? Cože, vy si myslíte, že tady klokani byli vždycky? Pane doktore, co se to s vámi stalo? Ovšem, už to mám. Během své řeči, pochopitelně, jsem předpověděl nepřímo spoustu dalších událostí. Kdo ví, třeba jsem stvořil nějaké ostrovy či vyslal neznámé objevitele na cestu kolem světa. Taky se mi zdá, že jste nějak zestárl. Vy jste se přece narodil před pětačtyřiceti lety a věříte na slovo tomu, co vám říkám? Ach tak, že tomu nikdy jinak nebylo? Nu, nejsem si docela jist.

Pokračoval jsem tím, že jsem začal zasahovat do lidských osudů. Vymýšlel jsem si lidi. Kupříkladu takový Ježíš Kristus. Unavovalo mě žít ve světě, kde se musím orientovat v desítkách nejrůznějších bohů. Copak by nestačil jeden, řekl jsem si, třebas se mohl jmenovat Ježíš Kristus a narodil se před dvěma tisíci lety, a představte si, v tu chvíli jsem držel v ruce bibli. Nový zákon. Cosi smetlo jako vysavačem všechny ty podivné bohy, jež jsem měl denně před očima a jimž jsem se měl podle už zapomenutého rituálu klanět, zmizely všechny ty hranaté chrámy s plochými střechami. Nakonec já jsem byl jediný, kdo se v novém náboženství nedokázal orientovat, a ukázalo se, že je to podle oficiálního mínění zločin, a tak jsem musel honem stvořit Husa, Kalvína, Luthera, a pak dokonce i Buddhu a Mohameda, než se kolem mne ustálil svět, v němž bylo možné v Boha i nevěřit. Ale věřte, dalo to fušku, já bych totiž byl dost nerad, kdybychom neměli vůbec žádného boha.

Líbilo se mi to, a tak jsem jednoho dne prohlásil, že Bůh stvořil Zemi za šest dní a stalo se to před šesti tisíci lety. Nu, objevil se i Starý zákon, ale nedovedete si představit, doktore, ten zmatek, protože zmizela mnohá vědecká odvětví, jako paleontologie, astronomie, kosmologie, zhroutila se fyzika i mechanika. Představte si, to jsem si dokonce ověřil, Slunce začalo obíhat kolem Země, a to se mi líbilo pramálo, a tak jsem druhý den vzal do rukou Starý zákon a řekl jsem jen tak pro sebe: „První kniha Mojžíšova je jen pohádka,“ a věru, bible mi zůstala nezměněná v ruce, ale Slunce se vrátilo na své místo na oblohu a vesmír se zase počítal od Velkého třesku. Ten jsem radši posunul o hezkých pár miliard let do minulosti, abych zas něco nezvoral, a věnoval jsem se pak už jen čistě lidem.

Víte, žil jsem sám. Nestačil jsem se nikdy oženit, a tak jsem zatoužil po rodině. Tehdy celou zemi udivovala velká zpěvačka Miriam. Ne, nemůžete ji znát, samozřejmě, ale doufám, že mi uvěříte, že mohla existovat. Zamiloval jsem se do ní. Dokonce jsem se přestal věnovat své zálibě, kudy jsem chodil, tam jsem slyšel její hlas, skoupil jsem všechny její desky, pouštěl si z videa její videoklipy, a tu jsem si řekl, že by pro mne snad nemělo být problémem mít ji pořád vedle sebe. A tak jsem jen řekl: „Oženil jsem se s Miriam před třemi lety.“ Nu, rozhlížel jsem se, a nic se nestalo. Nikde jsem ji neviděl. Tak jsem se pohrabal ve svých dokladech a skutečně jsem tam našel svůj oddací list. Můj a její. Ale kde byla? Brzy jsem však objevil i rozhodnutí soudu o tom, že toto manželství bylo řádně po třech měsících rozvedeno. Nu, namíchl jsem se. Řekl jsem: „Oženil jsem se s ní a nikdy jsme se nerozvedli.“ Rozsudek zmizel, to je pravda, ale místo něj se objevil balík dopisů, pochopitelně psaných její rukou, z nichž jsem se dověděl, že mě pro nepřekonatelný odpor opouští a nerozvede se se mnou jen proto, aby nevyvolala skandál. Bylo to otřesné, protože já jsem se pochopitelně nemohl upamatovat na jediný zážitek z tohoto nyní již legálního manželství, dokonce jsem ji ani osobně neznal! Já jediný, zatímco celý svět to bral jako neměnný fakt, že se Miriam zbláznila! Zkusil jsem to do třetice. Řekl jsem: „Oženil jsem se s Miriam, nerozvedla se se mnou a nikdy mne neopustila.“ Konečně byla tady. Bydleli jsme spolu v drahém bytě, ona bohatá zpěvačka, já nula, která nic neuměla, a když jsem ji poznal zblízka, bylo po lásce. Po třech dnech jsem jen řekl: „Miriam se nikdy nenarodila,“ a byla pryč, zmizely oddací listy, zmizela i ona i ten drahý byt, zmizely i její desky a mně zůstala jen hnusná vzpomínka na nesnesitelnou a rozmarnou ženskou. Víte, mohl jsem si ji upravit, ale pak by to určitě už nebyla Miriam.

Mohl jsem změnit všechno, mohl jsem kdekomu přinést štěstí, jen ne sám sobě. Cokoliv jsem kdy v dějinách změnil, jakkoli jsem zasáhl do minulosti, dotklo se to všech, jen ne mne samotného. A co bylo nejhorší, jak jsem tak nerozvážně zasahoval do minulosti, měnili se lidé. Brzy jsem neznal nikoho kolem sebe, protože si jistě dovedete představit, jak každý ten zásah ovlivnil lidskou populaci. Často jsem musel vytvářet uměle své kamarády z dětství, musel jsem znovu zařizovat jejich narození, a pak, když jsme se setkávali, nepoznávali mě, protože měli zcela jinou minulost, než jsem si představoval já, a brzy mě unavovalo vnucovat jim své vzpomínky.

Ne, už jsem se dávno chtěl té své strašlivé schopnosti zbavit, a dobře vím, jak je jednoduché to udělat, ale nemohu. Nechci to udělat najednou, vím, že to není možné, napáchal jsem hodně škod. Nevím, zda všechny ty nesmyslné války nevznikly jen kvůli mně, jen pro můj rozmar, jen proto, zda jsem si náhodou nevymyslel nějakého netvora v lidské kůži, a bojím se dokonce i prohlásit, že váleční zločinci se nikdy nenarodili, protože je docela dobře možné, že by místo nich přišli jiní a ti by mohli být ještě horší.

Teď jen chodím a mlčím, a nic neříkám. Bojím se i objednat si oběd v restauraci, a tak raději jen ukazuji prstem v jídelním lístku, bojím se i někoho pozdravit, aby má slova: „Dobrý večer!“ třeba nerozehnala mraky nebo nespustila déšť.

Doktore, já vás potřebuji. Vy máte spousty známých. Znáte mnoho hodných a poctivých lidí. Potřebuji, abyste sestavili model světa. Dokonalý model světa, tak, jak by měl vypadat, ne ideální, ale bez těch ošklivých válek, bez dobyvatelů, bez boháčů i bez chudáků, potřebuji, abyste vymysleli, jak by měly jít dějiny, které jsem já sám vlastnoručně rozleptal tak, že je už nikdy nevrátím do původních kolejí. Potom mi ten model ukážete a já jej přečtu. Narodí se jiní lidé, kteří zavedou nový a skutečný pořádek. Zmizí všichni ti, kdo jen parazitují na nás ostatních. A pak, až dokončím toto své velké poslání, pak už pro mne nebude problémem z tohoto světa odejít. Jednou provždy musí být moje ústa zamčena.

Nakonec vím, že i ten můj konec bude zcela prostý. Až ucítím, že ta chvíle konečně nastala, až si budu jist, že mé poslání je splněno, stačí, když klidně řeknu: Nikdy jsem se nenarodil.

…

Josef Pecinovský
Planeta, která dává hádanky

Ilustrace na obálce Ksarbirys/Shutterstock.com

Korektura Martina Němcová

Redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 13. 2. 2026

ISBN 978-80-274-4893-7 (epub)

ISBN 978-80-274-4894-4 (pdf)

ISBN 978-80-274-4895-1 (prc)