Znění tohoto textu vychází z díla Nemilovaná tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Sdělovací technika ve spolupráci se Společností Franze Kafky v Praze v roce 2007.

§

Text díla (Arnošt Lustig: Nemilovaná), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 3. 4. 2026.

Nemilovaná

Z deníku sedmnáctileté Perly Sch.

Arnošt Lustig

Trojice přání Arnošta Lustiga

„Píšu povídky, v kterých hledám záhadu života, to nádherný přízemní, co člověka povznáší nad hvězdy, co ho sráží do pekel. Čím je člověk tím nejúžasnějším, co se ve vesmíru objevilo. Čím je dobrý, čím je horší…“

(Dobrý den, pane Lustig. Myšlenky o životě, 1999)

Mám radost, že ke 100. výročí narození spisovatele Arnošta Lustiga vzniká jubilejní elektronická edice jeho vybraných spisů ve zpracování týmu Městské knihovny v Praze v rámci projektu Praha město literatury.

Pro Arnošta Lustiga byla literatura „citovou pamětí člověka… vzrušujícím amalgámem v tom dobrodružství, kterému říkáme život“. A zároveň zastával názor, že „psaní je přitom zápas člověka s pamětí i zápas o krásu a ušlechtilost; zkušenost jednoho, která obohatí mnohé; příslib i varování, že co se stalo, by se mohlo stát znovu“.1

Své dílo věnoval „obětem židovské tragédie – šoa. A všem, kteří dovedou říct NE totalitním režimům. Těm, co dovedou rozlišovat mezi dobrem a zlem. Těm, co se dokáží rozhodnout. Pro koho slovo demokracie představuje nápravu chyb, životní styl“.2

V posledních letech přede mnou Arnošt Lustig, můj otec, odhalil svá tři přání. Zaprvé chtěl vdechnout duši těm, kteří se nenarodili pod šťastnou hvězdou. Zadruhé toužil, aby jeho příběhy byly krásné jako píseň. A zatřetí si přál, aby byl čten i za padesát let. Jsem přesvědčená, že Arnošt Lustig se bude číst, dokud literatura bude literaturou.

Eva Lustigová
spoluzakladatelka Nadačního fondu Arnošta Lustiga
7. 5. 2025

1 Arnošt Lustig, Dobrý den, pane Lustig. Myšlenky o životě, 1999

2 Ibid.

I

1. srpna. Jednou. Spona do vlasů a hřebínek.

6. srpna. Třikrát. Vycházková hůl. Dámský deštník. Plnicí pero a lahvička modrého inkoustu.

11. srpna. Šestkrát. Sklenice řídkého mléka pro nemluvňata. Tlumok a pánské galoše. Dámský příruční kufr z vulkánfíbru. Osminka žitného chleba. Přídavkové lístky pro těžce pracující.

Je to už jedenáctý den, co spím na půdě vedle Hasičského domu na třídě L. Pan L. pro mě nechal zařídit mansardu. Mám odtud výhled okénkem ve střeše na hory a na Hamburská kasárna, odkud odjíždějí transporty a kam přijíždějí nové. Na severní baště rostou olše a lípy. Listí začalo žloutnout. Nejdříve zežloutne, pak opadá.

Ráno jsem se probudila ve tři hodiny. Jedna z krys, která je tu doma dávno přede mnou, škrábala v podlaze jako kočka nebo pes. Podívala jsem se okénkem ve střeše. Nebe bylo jasné, plné srpnových hvězd. Viděla jsem všechny ty nebeské konstelace, jejichž jména jsem dávno zapomněla nebo nikdy neznala. Včera pršelo. Bylo to něco jiného, než když jsem ještě před dvěma týdny bydlela s Ludmilou v Domově dívek na L 410 a slyšely jsme bušit kapky na dlažbu, na okna, stromy a okapy. Vím, že sem nezatéká.

Jednou. Krabička zápalek.

Seděl u mne starý O. a zůstal skoro až do rána. Vypráví mi o svých cestách po světě a nikdy se mě ani nedotkne. Stačí mu, že je se mnou, nebo že ho poslouchám. A není to žádný trik, cítím, že prostě opravdu nic nechce, nebo že nechce to, co je spíš pro mě spojené už skoro se vším.

Ale mohla bych se vsadit, že se na mě dívá, i když je černá tma a nemůže vidět ani na špičku nosu. Je to podivín, jako je mnoho lidí vyšinutých, i když nemají zrovna pevné místo ve zdejším blázinci. O. mi vyprávěl o Africe. Má zmrzačené prsty, jak mu je opalovali na Malé pevnosti za to, že maloval, co viděl a čemu jeho vyšetřující důstojník říkal „Greul Geschichten“.

O. mi líčil, jak vypadá Sahara. Jak se písek vlní jako zlaté moře. Jak člověk dýchá, jako by pil horký vzduch. Na začátku pouště je prý celé podzemní město, kde mají místní pouštní lidé svoje příbytky, koně, domácí zvířata a studny, takže tam žijí, jako by žili v nějaké hmatatelné noci. Pak mi líčil jednu ze slavností, kde si domorodci při svitu vysokých ohňů uprostřed noci vpichují dýky nebo meče z jedné strany hrdla, aby nůž prošel skrz a vylezl na druhém konci, aniž by se na nich objevila kapka krve. Ale ve dne nikdy neviděl ani stopu po nějakém podzemním pouštním městě, mohl tam vstoupit jen v noci.

Ráno mě vzal za ruku, podíval se na mě a rozplakal se.

Jednou. Slánka z modrobílého míšeňského porcelánu.

Nemám to ani daleko odtud do Magdeburských kasáren, kde je teď moje kuchyně a odkud dostávám svůj příděl. Pan L. mi přinesl jídelní lístek, „Speisenfolge der Woche“. Můžu si v tom číst.

Nemám naštěstí daleko ani do blázince v kasárnách Kavalír, kde je právě zavřená dcera zakladatele sionismu, pana Theodora Herzla. Pan L. říkal, že většinou mají géniové připitomělé děti a že asi výjimky potvrzují jen pravidlo. Kromě toho mi pan L. přinesl poslední výtisk jejich Mitteilungen der Jüdischen Selbstverwaltung Theresienstadt, jakým transportům se vydává pošta, kdy můžu odevzdat prádlo a že vedení vyhlásilo s německým souhlasem soutěž na pojmenování Bašty III, ovčince a ještě nějakých dvou ulic, a první cena je krabička sardinek, druhá půl kila mouky, čtvrt kila cukru a deset deka sany a třetí cena mě už nezajímala, protože pan L. připojil, jako obyčejně, rozsudky našeho židovského soudu, abych viděla, že mají věci pevně v rukou. Za rozkrádání balíčků zavřeli na čtyři neděle do vězeňských cel v Magdeburských kasárnách židovští soudci a židovská policie osm lidí, za to, že nenastoupili do práce, dostali čtrnáct dní nějaký pan Schilling a pan Scheidl, za to, že se mu rozutekli dělníci, dostal týden nějaký Kurt Besser. V kavárně na Hauptstraße 2 dávají v pátek klavírní koncert Sommer – Herz (Chopin) a v sobotu Beethovena. Začíná se v 19.15 a vstup je volný. Banka je otevřena v pondělí od 7.30 do 12.30 a Centrální koupelny na Parkstraße pro transporty s lichým koncovým číslem v úterý, ve čtvrtek a v neděli. Má se šetřit topivem, samozřejmě. Počítám, že budeme dostávat jídlo studené a v koupelnách se spokojíme se studenou vodou.

Blázinec vypadá mezi stromy, postavený z čerstvých cihel, jako pekárna. Kousek dál je Odvšivovací stanice s vysokým komínem a ještě dál je pošta. Na velkém kasárenském dvoře blázince se kdysi proháněly jezdecké pluky císařovny Marie Terezie, o které se vyprávějí choulostivé a košilaté historky, jak si vybírala mezi vojáky, a když se nenašlo dost vojáků nebo důstojníků, že dala přednost koním.

Po koních není ani památky. Jen udusaná hlína na všech dvorech kasáren a na střechách obytných stavení a někdejších stájí, kde jsou teď nemocní, zarůstá zelenošedým mechem.

Je to už naše obvyklá vycházka, když přijde Ludmila. Někdy se k nám přidá i Milena. Jednou Milena řekla: „Už se nám stejně nemůže nic horšího stát.“

Na to Ludmila odpověděla: „Jak to? Můžeš taky zešílet.“

Mě spíš zajímalo, jak dlouho s tím může člověk chodit, jíst a spát, aniž by to muselo někomu vadit, a jestli to náhodou není můj případ.

Blázni mají pravidelné vycházky, na některých je vidět, že se mají na co těšit, jiné to asi nezajímá. Ale na dvoře se dívají na zamřížovaná okna zvenku a je to jistě rozdíl vidět mříže zvenku nebo zevnitř. Keře kolem dokola za dva roky zhoustly.

Snažím se vždycky uhodnout, která je asi dcera autora knihy Židovský stát. Ale může to být kterákoli z žen. Nikdy jsem na to nepřišla a nikdo mi nic nepotvrdil.

28. srpna. Třikrát. Dvě gramofonové desky. Osminka žitného chleba. Dostojevský, Zločin a trest. Cestovní manikýrová souprava. V noci dvakrát. Ohřívací láhev. Deset dekagramů práškového cukru.

29. srpna. Dvakrát. Svazek růžových dopisních papírů. Pilníček na nehty.

30. srpna. Pětkrát. Sbírka pohlednic z nejkrásnějších evropských měst a lázeňských středisek. Osminka žitného chleba. Dva brambory. Padesát marek v desetimarkových bankovkách. Kožený rámeček na fotografie.

Jednou. Ručně pletený vlněný lyžařský svetr.

Podle pana L. jsou na světě tři druhy lidí. Rozhodčí, jako na kopané, kteří se tváří nestranně a přísně a chtějí, aby každé jejich rozhodnutí, i to nejhorší, pokládali všichni bez odmluvy za to nejsprávnější. Kolumbové, co objevují něco, co už dávno existuje, takže najdou pokaždé místo Indie, za kterou se vydali, Ameriku, která tam už dávno byla. Třetí jsou Napoleoni. Vedou Francii do válek, aby ji zachránili, a výsledek je porážka Francie.

Pro pana L. jsou osudy zemí jen zrcadlem lidských osudů, nebo obráceně. Myslí si, že to jde s lidstvem z kopce už hezkých pár století, ale naneštěstí nebo naštěstí nikdy se všemi najednou, a tak tomu nikdy nikdo doopravdy nebrání. Pochybuje, že by se to dalo spravit. Mluví o dekadenci, ale nikdy mi význam toho slova přesně nevysvětlil.

Vzal mě do zdejších katakomb a prohlásil, že to je místo, kde budou žít lidi, kteří přežijí tuhle válku, takže jim nemáme co závidět.

Drželi jsme se chvíli za ruce. Pan L. mě upozornil, že je lepší v katakombách nemluvit; nemůžeme vědět, jak daleko se nese zvuk; kdo všechno to může slyšet. Pustila jsem se ho.

Cítila jsem, že je krok ode mě. Otočila jsem se do strany. Ale najednou tu už nebyl. Vyšeptla jsem. Neslo se to daleko. Udělala jsem krok poslepu. Někde daleko ještě dozníval můj šepot. Už jsem to neopakovala. Vzduch ztěžkl. Tma zhoustla. Zvuk, ticho duněly. Zadrhlo se mi v hrdle. Cítila jsem se strašně. Bála jsem se. Nutila jsem se k smíchu. Nepřipadalo mi to směšné ani trochu. Kde je východ? Cítila jsem se jako na konci světa, na konci času. Zpotila jsem se okamžitě od hlavy až k patám. Najednou jsem ucítila za krkem dech a ústa a dlaň pana L. Vzala jsem ho zas za ruku, vylekaná i s úlevou.

Venku jsem vychutnala světlo. Ghetto mi připadalo jako domov. Slyšela jsem hlas pana L. Myslím, že jsem ho v tu chvíli nenáviděla za to, že jsem ho tak potřebovala.

„Nikdo mě už nedostane do podzemí,“ řekla jsem. Dívala jsem se do slunce, až mě to skoro oslepilo. Byla to jedna z mála příležitostí, kdy se ukazoval se mnou venku. „Už vím, jak se cítí slepí, němí a hluší, ztracení, utopení někde na dně oceánu.“ Myslela jsem na lidi, kteří se ztratí a už nenajdou východ. Na lidi, kterým už nepomůže, že byli slušnější, než se od nich čekalo, za okolností, kdy je jen málokdo slušný. Je to strašné na někom úplně záviset. Chtít něco, co nemám, co můžu dostat jen od těch druhých. Nevěděla jsem, že ve tmě se ve mně zvětšuje všechno, co na sobě nemám ráda, zbabělost, strach, zuřivost.

„Už dlouho nebylo tak hezky,“ řekla jsem.

„Perlo,“ řekl. „Perličko.“

„Nechci se bát tmy,“ řekla jsem.

Podíval se na mě, jako se dospělí dívají na dítě. Řekl, že jsem hezká, ale přála jsem si být hrubá. Nemám ráda bludiště. Měla jsem na něj skoro zlost, že je tak vyrovnaný, na rozdíl ode mě, od Ludmily, Mileny, od mých známých pořád ještě civilizovaný. Přála bych si ovládat se jako pan L.

Chovat se, jako by se mě sebevětší neúspěch, strach, porážka nedotýkaly.

Zkoušel mi vysvětlit význam slova dekadence, ale nebyla jsem si jista. Jsou dekadentní, nebo chytré země nebo lidi, kteří zacházejí se všemi zásadami jako s toaletním papírem, neberou si k srdci žádný slib, ať už ho dali nebo dostali, a spojí se nebo zradí každého podle toho, kdy a jak se jim to hodí? Nedá se jim věřit a nevěří nakonec ani sobě samým. Zákeřně bodnou člověka do zad ve chvíli, kdy se s ním objímají, hůř než poslední podkoní. A nedá se věřit, že by se mohli změnit k lepšímu. Mohou být jen silnější nebo slabší. Ve skutečnosti jsou schopni okrást a zničit celý svět, jen aby byli o pětník bohatší. Ale přitom totéž říkají o svých soupeřích a protivnících, troufají si jen na slabé a nadbíhají silným.

Je těmi věcmi posedlý, jako bychom nebyli, kde jsme, a jako by to nevykládal jen mně, nýbrž nějakým přesným vykreslením okolností mohl tyhle záležitosti změnit.

Říká: „Někteří lidi nejsou ani jako rozhodčí, ani jako Kolumbové, ani jako Napoleoni. Jsou bezbarví, bez tvaru, nic, nic, jen čirá existence. Jejich jediným cílem je otřít se o ty, kteří jsou lepší než oni, kteří víc dokázali.“ Věděla jsem, na koho narážel. Znal jednoho našeho člověka, který nikdy nedorostl na vojenskou míru, a tak si to vynahrazoval tím, že spíš křičel, než mluvil, a někdy doslova jen vykřikoval, aby na sebe upozornil.

Převedla jsem to na rozdíl mezi mužem a ženou. Na to se usmál: „Žena by se ráda bavila dvacet minut před tím a muž až dvacet minut po tom.“

A dodal, že žena a muž jsou jen zřídka ve stejné náladě.

Začínáme být všichni čím dál tím pověrčivější. Ludmila začala strašit sama sebe kromě černou kočkou, která prý přináší smůlu, když přeběhne člověku přes cestu, třináctkou.

Včera mi Ludmila řekla: „Je to vždycky tak, že když jdeš s někým do postele, riskuješ v každém případě, že získáš tělo a ztratíš přátelství, které tě k tomu přivedlo? Dostaneš někdy víc, než čekáš, a dáš taky víc, než se od tebe čeká?“

Na to jsem jí řekla: „Ludmilko, někdo krade a někdo lže. Pro někoho je život jako bankovní loupež, kde na jedné straně riskuje sebe a na druhé, když to dokáže udělat bez dlouhého rozmýšlení, si odnese tolik, kolik v pokladně zrovna našel.“

Na to Lída mlčela.

Pak jsem se podívala ven a ukázala jí na věž kostela, kde tlouklo pět hodin. „Jsou věci, které se opakují, a věci, které jsou jen jednou. A jsou lidi, pro které se věci opakují, a lidi, pro které jsou jen jednou. Poslouchám už desátý den ty krásné, pomalé zvony, jako srdce něčeho tak velkého, že tomu nerozumím, a vím, že to není pro mě.

Nevím ani, kolik set let už tady ta věž stojí a kolik je zvonu ve zvonici, ale dovedu si představit, že všechna ta staletí bijou jako teď, pomalu, důkladně, aniž by změnily hlas nebo rytmus, a budou tak tlouct ještě mnoho dalších set let, když nepřijde zemětřesení nebo potopa; a na rozdíl od tebe nebo ode mě nebudou slibovat nic než jaro, léto, podzim a zimu, narození, smrt, výročí, zatímco ty ani já nevíme, co bude zítra nebo co se stane ještě dnes večer nebo přes noc.“

Pětkrát. Svíčka. Sklenice jahodové marmelády. Zimní ponožky. Dvacet pět marek. Jedenáct marek.

Jednou. Pět metrů elektrického drátu se zástrčkami na koncích. Krabička zavíracích špendlíků.

Milena má známého v kolumbáriu, kde se shromažďuje popel z lidí, kteří už natáhli bačkory, než se to, z jedné vody na čisto, vysype jednou za čas do Ohře, aby se měly ryby v moři dobře.

Podle pana L. je to teď tři sta lidí denně. A tak se dívám na Milenu a na Ludmilu a na svoje sousedy, na neznámé lidi a představuji si je jako ryby. Nikdy si nepředstavuju lidi jako popel.

Ty mrtvé svážejí během dopoledne pohřební vozy, tažené lidmi, osm vpředu, osm po stranách a čtyři vzadu, a předtím a potom slouží vozy pekárnám na rozvážku chleba nebo na převážení stavebního materiálu.

Řekla jsem Mileně: „Věřila bys mi, že jsem ještě neviděla mrtvého člověka zblízka?“

Chtěla jsem ji tím přivést na to, co hledá v kolumbáriu, když si chce promluvit s nějakým člověkem.

„Měla by sis zvykat,“ vyhnula se přímé odpovědi.

„Vyhýbám se mrtvým možná ze stejných důvodů, z jakých se jim chceš ty přiblížit.“

Milena chodí v botách s vysokým podpatkem, klopýtá za pohřebním vozem a vypadá elegantní a směšná.

„Doufám, že tě odradí zima, když tě neodradilo slunce,“ řekla jsem.

Večer jsem to vyprávěla Ludmile. Ludmila se dívala do ztracena; jako bych si mohla domyslet, co přijde. Byla jsem skoro ráda, že to přišlo.

Ludmila mi řekla: „Měla bys žaludek na to zaplést se s někým z těch lidí z kasina nebo z komandatury, že tam pořád koukáš?“ Nevím, jestli čekala, že jí odpovím.

1. září 1943. Ptala jsem se ho opatrně, jestli by ho nebavilo víc sedět za strojem a létat než se zabývat vězeňskou technikou. Na to se jen usmál. Řekl mi, jako bych rozuměla německým věcem, že jejich Nacionálně socialistická revoluce od něho vyžaduje věrnost a bezmeznou oddanost na každém úseku, na frontě stejně jako v zázemí. Neodvážila jsem se ho zeptat, proč jeho věrnost nezahrnuje i jeho Brunhildu.

Snažil se mě přesvědčit, že je jiný než ti ostatní. Rozhodně odvážnější a ne tak úzkoprsý, jak řekl doslova.

Řekl mi, že jsem hezká, mám nohy, jako by je maloval Albrecht Dürer, a že je skoro škoda, že jsem Židovka.

Potom mi řekl, co viděl a co se naučil v jiných táborech, o kterých ještě nemáme ani tušení, a o čem nemluví otevřeně ani v té nejvyšší německé společnosti, kromě uzavřeného kruhu zasvěcených štábních důstojníků. Pokud šlo o jeho život tady, zmínil se, že si vybírá mezi našimi lidmi za spolupracovníky lidi, kteří nemají nejčistší svědomí. Ohradil se proti používání pojmů zrada nebo věrnost v našich podmínkách. A dodal, že si zároveň vybírá i ty nejlepší z nás, protože v průběhu věcí, kdy jsou nuceni se rozhodovat mezi horším a nejhorším, už se nejeví nikomu v nejlepším světle. Pak se divil, jak to tu mám čisté, poměrně ovšem, jak dodal.

„Žije tu se mnou velká myš,“ řekla jsem. „Stará krysa.“

„Je tu opravdu plno krys. Celá země je plná krys, všechny domy, chodby, půdy a kuchyně nebo ložnice.“

„Nikdo je nehubí,“ řekla jsem.

„Máme plné ruce práce,“ vzdychl si.

Když jsem se ho zeptala, jestli nemá strach se se mnou stýkat, usmál se a řekl, že mě může zabít libovolným způsobem, v kteroukoli denní nebo noční dobu. A že to ostatně nemusí dělat sám, že by se ani nechtěl dívat na mou krev.

Očekával, že mi to přijde k smíchu. Myslela jsem spíš na to, jak se ti nejlepší z našich lidí ocitnou v jedné bárce s těmi nejhoršími a veslují k neznámému cíli ruku v ruce, ráz dva, ráz dva, jako by v okamžiku, kdy někdo přežije, se automaticky mělo smazat všechno, co bylo.

„Kde je ta stará krysa?“ zeptal se. Ukázala jsem mu do kouta podlahy. Střelil tam. Pak mi nabídl, že se zeptá, jakou bych měla šanci dostat se do některého z nových ústavů, kde převychovávají ženy podle požadavků nordické rasy.

„Už nestřílejte,“ požádala jsem ho. „Nikdo nebude vědět, co se děje.“

Zpozorněla jsem spíš, když říkal, že není vždycky zapotřebí postřílet celou vesnici, celou ulici, vystřílet celý dům, že stačí někdy zabít jednoho člověka v jednom domě, v jedné vesnici nebo městě, aby celý barák, ulice, město, a někdy celá země přísahaly poslušnost německým úřadům.

Je hodně způsobů, jak potěšit muže. Pokud jsem něco neznala, stihla jsem se naučit, co jsem jen mohla. Přitom si říkám, že mám ještě štěstí a že je dost lidí, co jsou na tom daleko hůř. Naučila jsem se nestěžovat si, ani se nelitovat, nemám dokonce ani ráda, kdyby někdo litoval mě. Myslím si, že jsem opravdu poměrně šťastna. Jednou mi někdo ve frontě na polívku řekl, abych se modlila, že vypadám smutně. Myslela jsem si, proč ne. Ale neumím se modlit. Musela jsem si vymyslet svou vlastní modlitbu. Nevím, kde se to rozhoduje, zda bude člověk šťastný nebo nešťastný.

Na rozdíl od Ludmily si nekladu meze jako ona. Něco mi říká, co je přijatelné, a proč a co není, a proč. A co je pro mě lepší, horší, nebo nejlepší, nebo nejhorší. To, co je nejlepší pro muže, je většinou dobré i pro mě. V tom jsem se jistě narodila pod šťastnou hvězdou.

I když Kabalista se zase jednou blýsknul, že „kdo se příliš zabývá ženami, způsobuje si újmu a stává se dítkem pekla“. Představuju si sebe samu jako dceru pekla. Ještě nikdo tam nebyl. Kdoví jak to je? Všechny staré moudrosti se zdají ze vzdálenosti času slabé, když je chce člověk nasadit na nové kopyto. Může si strčit celou svou kabalu do kapsy. Ale drží se toho, jako by se snad topil. Možná že se topí, ale ještě o tom neví. Napadlo mě už párkrát, že ženy neznásilňují muže, jako je tomu naopak. Tělo je nástrojem hry, která někdy přestává být jen zábavná. Ale stejně je to i naopak. Alespoň u mě. Horší by bylo, kdyby to tak nebylo. A kromě toho, všechno za čas omrzí. Z těch nejpřekvapivějších věcí jsou najednou všední věci, a zničehonic, s někým jiným, se to stane zase tím nejzajímavějším. A když nemůžu vyměnit tělo, můžu být ráda, že vyměním to druhé.

Stejně žijeme, podle pana L., mezi dvěma potopami. Řekla jsem to Lídě, že to přece nepřichází k nikomu jako blesk z čistého nebe. A pár mužských je dost chytrých nebo zkušených, aby věděli, že by měli dát ze všeho nejdřív sami najevo, že to nepokládají za žádnou zvrhlost.

Zeptala jsem se Lídy: „Máš ráda vlažné mléko?“

2. září 1943. Pan L., člen Rady starších, mi říkal, že nechce, abychom se bavili o Terezíně. Pro dnešní odpoledne mi navrhl jako námět ke konverzaci Monte Carlo, kde prohrál jednou dvoutýdenní hotelovou penzi a museli odjet se ženou o týden dřív, než původně zamýšleli, nebo jakýkoli přístav podle mé volby, pokud to nebude Hamburk nebo Bremerhaven.

Pan L. by se nikdy nebavil o krysách, i kdyby je viděl u svých nohou.

Nebyl tu už dlouho. Jednou uvedl na svou obranu, proč tak dávno nepřišel, nějakého francouzského autora, že láska sílí podvýživou a umírá na přesycenost, na rozdíl od nás.

Chtěl ode mě totéž, co německý letecký důstojník, o kterém neví, nebo si možná jenom myslím, že o něm neví, i když jsem se rozhodla mlčet jako ryba. Jednou jsem o tom udělala poznámku a Ludmila se tvářila, jako kdyby se jí dělalo špatně. Neřekla jsem už, že může mít po ruce kapesník. Nebo použít kousek pánské košile.

Pan L. mi řekl, že máme minulost, ale nemáme budoucnost. Je to, jako by sledoval představení, ale díval se dozadu a zároveň v něm hrál.

Nad pevností letěli čápi. Byli bílí, velcí a silní, s černými křídly. Letěli asi do Afriky.

Stavila jsem se na L 218. Padla jsem hned v průchodu na Kabalistu. Kluk z jeho pracovní čety, Erna H., stál u jámy na odpadky, kterou čistil, s lopatou v ruce a díval se na vlaštovku, jak letěla s žížalou v zobáčku do hnízda v okapu pod střechou. Vlaštovka letěla elegantním obloukem a Erna H. pronesl jako ve snu dvě slova. Kabalista se ho udiveně zeptal: „Ty něco víš o Maximu Gorkém?“

„Tys neslyšel o největším letadle světa? Čtyři motory na každém křídle? Jak vyletělo a spadlo, protože do něj kopla doprovodná stíhačka?“

Kabalista se uklidnil. Ulevilo se mu, že kluk s lopatou nebyl tak sečtělý, jak se zpočátku vylekal. Ernoušek H. je jeden z těch lapků, co se specializují na příruční kufříky čerstvě došlých transportů, ačkoli ho nikdy nechytili při něčem, aby ho mohli připojit k jeho kamarádům z Domova těžce vychovatelných, kam chodil ve dne v noci, kdykoli měl chviličku volnou. Mezi zloději byl vždycky Erna H. nejslavnější, protože byl první, kdo se spustil po Baště III do zahrady Oberscharführera Heindla a přinesl Kátě Círerové růži, aby jí směl stáhnout kalhoty. Jestli má někdo, jak říkával pan L., i tady úctu k zákonům, pak Ernoušek H. by mohl sloužit za příklad někoho, kdo má ke všem zákonům leda neúctu.

Jednou mě pozval jako svou společnici do L 417, Školy Prvního domova, nebo taky prý Školy Fjodora Dostojevského, už po lichtsperre, abych viděla, že i ti nejchytřejší, co vydávají svůj vlastní časopis, nemají ani z desetiny tolik vlastních zkušeností jako on.

Na cestě z L 417 mi ukázal cestovní budík, který jim vzal, jenom aby viděli, až jim ho zítra přijde vrátit, že jejich postřeh není zdaleka takový, jak se tváří.

Vyprávěla jsem Lídě, jak jsem jednou seděla ve škole, měla jsem na sobě bílou blůzku s krátkými nabíranými rukávy z květované prací látky, a moje sousedka v lavici mi najednou řekla, jak mám hezkou jemnou kůži.

Obrátila jsem se k ní hlavou a zeptala jsem se jí, jestli je to dobře nebo špatně.

„Podívej se,“ řekla. „Máš jen takové chloupky, jako když vezmeš do ruky broskev.“

„Kdo o to stojí,“ zalhala jsem tenkrát.

Ale myslela jsem na to, jak mě budou hladit kluci a jestli to budou mít rádi. Nebyla jsem kdovíjak vyspělá, na tváři a na kůži jsem měla spoustu vyrážek. Taky v prsou jsem nevypadala kdovíjak dospěle.

Pan L. se držel svého námětu. Tvrdil, že největší světové přístavy ztratí lesk možná ještě dříve, než se odtud dostaneme, a ty krásné lodi, o kterých mluvíme jako o malbách, hudebních skladbách nebo jiných uměleckých výtvorech, budou sloužit už jenom jako zábavní podniky, restaurace nebo přepychové noční kluby.

Pak se usmál, ale v jeho úsměvu se dá číst, že máme tak šanci jedna k pěti milionům.

„Půjdete si se mnou zatančit?“ zeptala jsem se.

„Teď hned?“ pochopil pan L. „Na kterou loď chceš? Na Normandii? Na Queen Mary? Obě mají modrou stužku za rekordní plavbu přes oceán.“

„Doufám, že nedostanu mořskou nemoc.“

„V přístavu to ještě tak nehoupe,“ řekl pan L.

5. listopadu. Jednou. Příruční kufřík na klobouky. Odpoledne dvakrát. Souprava zimního ženského prádla. Večer třikrát. Pánské šněrovací vysoké boty. Podkolenky. Nůžtičky na nehty.

Když takhle prší, mám dojem, jako bych byla v láhvi a voda kolem nás stoupala až k hrdlu.

6. listopadu. „Jsme jako zvířata,“ řekla Ludmila. „Jíme jako koně, ve stoje nebo v chůzi, spíme v chlívě jako hovada, jsme ustrašení, i když nám zrovna nic na pohled nehrozí, a hlavně posloucháme jako otroci. Nejsme zdaleka tak krásní, jak si myslíme. Každý druhý by mohl být ovce, narodit se se čtyřma nohama a vlnou, která se dá stříhat. Nic na tom nezmění, že se to nelíbí ani jednomu z deseti nebo jednomu ze sta.“

„Takové starosti jsou mi vzdálené jako Monte Carlo,“ řekla jsem. „Můžu ti vyprávět o staré kryse, která mě vytrhává ze sna a škrábe na dřevo, když chceš.“

„Dovedla bys zabít někoho jen proto, že je Němec?“ Ale asi nestála o mou odpověď, protože hned dodala: „Proč se necháme lámat a ohýbat a mačkat a nezabíjíme je zpátky?“

„Nikdo tě ještě nezabil,“ řekla jsem a podívala jsem se na ni. Lída je hezká, skoro už dospělá, i když si myslí, že dospělost vytvářejí pokud možno co největší prsa. Má černé oči jako Cikánka, ale světlé nazlátlé vlasy a velice vznešenou chůzi. Když ji dokážu poslouchat a neslyšet, cítím se vedle ní jako ryba ve vodě. Je to jeden z lidí, od kterých, jak cítím, mi nehrozí žádné nebezpečí ani konkurence.

„Nechci čekat, až bude pozdě,“ řekla Ludmila.

Pak řekla: „Měla jsem sen jako v bibli. O žížalách, ještěrkách, hmyzu a červech. Stála jsem na dvoře s plotem z velkých drátěných ok a po smetišti si chodil houser a zobal a kloval brouky a žížaly, někdy si je vzal do zobáku, zdvihl krk a pak si je spouštěl do žaludku. Vím, že sny mají význam, který se vztahuje ke každému člověku zvlášť. Nikdo mi zatím nedokázal vysvětlit, co znamená spánek kromě toho, že si odpočinu. Nechápu někdy, proč se cítím zničehonic jako vyvržená, nikam nepatřím, jsem si protivná, sama sobě jako cizinec.“

„Já si spíš představuju kamna, plná uhlí, komínem protahuje horký dým a loupe ze stěn led a nemusím sedět v pokoji v kabátě, s dekou na kolenou a v rukavicích,“ řekla jsem. „Jsem posedlá slovy. Slovy jako ryby nebo stromy, jako voda, vzduch, obloha, lidi, nebo skály, nebo step.“

Dala jsem Ludmile dva brambory a poprosila jsem ji, aby mi neděkovala víc než stokrát. Když se mě ptala, kam jdu, řekla jsem, že mám důležitou schůzku. Pan L. mi zařídil, že nemusím chodit s žádným pracovním oddílem. Kromě sčítání na Bohušovické louce nechodím nikam, kam nechci. Neřekla jsem jí, že mi pan L. věnoval tenhle černý sešitek, abych si mohla zapisovat, jak řekl, co si ženy zaznamenávají stejně pravidelně nebo nepravidelně jako příjmy. Zapsala jsem si, co se mně zdálo důležité. Když jsem byla malá, říkala mi maminka, že lhát je největší ze všech hříchů, ale nezmínila se, zda to zahrnuje i to, když člověk nalhává něco sám sobě nebo když lžu někomu, protože lže stokrát, tisíckrát víc mně.

Vyšla jsem si na procházku kolem Hasičského domu, parku, kde je kasino a z druhé strany komandatura; spřádala jsem si, co by se stalo, kdybych potkala leteckého důstojníka; a vychutnávala jsem, že mi bude za pár dní sedmnáct.

Lída mi řekla: „Taky se ti někdy zdá, že nežiješ? Jako by to byl nějaký pohybující se, dýchající, mluvící sen? Jako bys byla, čekáš v řadě na polívku, a zároveň, jako bys nebyla? Lidi do tebe strkají, nadávají ti, ale ty neslyšíš. Jsi a současně nejsi. Je to taková zvláštní existence, když jsi pořád jenom oddělena jakoby tou nejtenčí hranicí mezi neexistencí, ale ne jako larva, z které se vyklube motýl, ani jako člověk, který si lehne a čeká, až usne.“

Nato jsem vylíčila Lídě, jak jsem jednou jako malá holka dostala od tatínka facku za to, že jsem ztratila novou čepici. Ve skutečnosti jsem ji neztratila, ale zahodila do šachty od výtahu v našem domě. Byla tam pohřbená na půl roku.

„Nebyla to jen bolest, co jsem cítila,“ řekla jsem. „A byla to poměrně pořádná facka na to, jaký měl tatínek vztek a já malou tvářičku. Nebyly mně ani čtyři. Byla jsi už někdy opilá?“ zeptala jsem se nakonec, ale vím, že neměla zatím z čeho. Napadlo mě, jestli se dožijeme s Lídou roku 1944.

6. listopadu. Jednou. Vidlička, lžíce, nůž. Večer dvakrát. Košík na brambory. Dopisní papíry, ještě nenačatý svazek. V noci dvakrát. Vajíčko natvrdo. Sáček sušené mrkve. Kartáč a šampon na vlasy.

„Milena na tebe žárlí,“ řekla Lída.

„Číňani věří, že žárlivost je spíš sebeláska než láska,“ odpověděla jsem.

Starý O. přišel, ale hned se zas sbíral, že půjde. Proč? „Jen krátká návštěva potěší,“ řekl.

8. listopadu 1943. Do Domova mládeže na L 218 a D 417 ve velkém zeleném roháku chodím teď, jako chodívali lidi do kina Roxy nebo do kavárny Aschermann. Haryček Geduld si všiml mých černých přízových rukavic a ptal se, jestli jsem se dala z nudy k „entlausungdienst“ v Odvšivovací stanici.

Seděli jsme nahoře na jeho kavalci a hráli jsme Monopol. Kupony vyrábí Haryček Geduld z lepenkového papíru. Hru Haryček příslušně přizpůsobil. Kromě toho, že se hádá s vedoucím poschodí Kabalistou a shání kdejaký spis o francouzské, ruské nebo kdovíjaké revoluci, skládá verše o slunci, světle mrtvých hvězd a podobně povzbuzujících věcech. Padla mi dvakrát šestka: „Pošlete okamžitě dva tisíce smradlavých Židů na odklízení sněhu na letiště v Ruzyni.“ Pak mi padla pětkrát dvojka: „Vraťte bance peníze, cenné papíry, šperky, hodinky, snubní prsteny, vyberte si potvrzení a čekejte na povolání do transportu.“ Zato Haryček měl třikrát trojku: „Objeďte celý svět na luxusní lodi v první třídě a vraťte se do mateřského přístavu. Na každé zastávce zaplaťte tisíc zlatých mincí. Kromě toho zaplaťte za každého cestujícího v podpalubí. Zvláštní prémie zaplaťte za vyjmutí ze státního svazku nebo za vystěhování. Je-li vám nad šestnáct, zaplaťte všechny absolvované školy nebo přeškolovací kurzy, které vám poskytl stát. V mateřském přístavu zaplaťte za plavbu pětinásobek.“ Pak měl jedničku: „Všechny přístavy jsou pro vás uzavřené. Předejte svůj majetek magistrátu. Vraťte se, kde jste byl před třemi hrami.“ Pětka se platí jen zimním prádlem, rukavicemi a kožichy, a kdo se tím dostane na políčko Zimní pomoc nebo Kraft durch Freude, odevzdá svoje věci a odebere se na políčko Terezín.

Haryček Geduld, jeden z míšenců, kteří neodjíždějí na východ, dokud jim buď není přes čtrnáct, nebo neinternují jejich rodiče, kteří byli dosud doma, doplňuje Monopol o další políčka a komplikace, jako například: „Zaplaťte okamžitě dodatečný nájem ze svého bytu, z kterého jste se před dvěma roky museli vystěhovat.“ Nebo: „Přineste okamžitě do úřadovny gestapa majetek, peníze a šperky, které jste propašoval do ghetta.“

Máloco ho baví jako tohle. Připojuje k tomu teď poplatky za transport na východ; prostě nic nám nenechá darovat. Protože sem přivezli zvířata z postřílené hornické vesnice Lidic, zpestřil Monopol o chovná zvířata, jako ovce, krávy, slepice, které Němci ušetřili.

Ptala jsem se ho, jestli má nové veršíky, a ukázal mi něco o Židovi, který utekl do lesů, ale vydal se dobrovolně gestapu; vzkázali mu, že když to neudělá do večera, oběsí mu maminku, tatínka a bratry, které oběsili hned, jak se vrátil, aby to viděl, než pověsili jeho.

„Neznáš náhodou přísloví, že se člověk nemá smát, když kolem něj všichni brečí? Tak stejně nemá plakat, když se všichni ostatní smějou.“

Podívala jsem se na něj. Přimaloval hned nato jedno políčko: „Les. Volá tě gestapo. Vrať se o padesát políček nazpět.“ A napadlo ho přidělat ještě políčko: „Vyměň si svou transportní kartičku za číslo, které nebude čtyřicet osm hodin v transportu. Zaplať předsedovi Rady starších plnou sumu ve zlatých mincích, s příplatky pro jeho právního poradce, pro vedoucího Registračního oddělení a pro šéfa Zdravotní služby. Hoď si kostkou, a když ti padne číslo pod šest, opakuj platbu s tím, že přidáš ještě stejnou sumu jako pro šéfa Zdravotní služby pro Hasiče. Házej tak dlouho, dokud ti nepadne šestka. Pokud se vydáš z fondů, připrav se na transport.“ Pak vyměnil políčko „Drang nach Osten“ za „Drang nach oben“. Expanze nahoru.

Za dvě hodiny nás to přestalo bavit. Bavili jsme se o „rassenschande“. To leží Ludmile v hlavě ze všeho nejvíc. Dívá se na budovu kasina, odkud jde chvílemi hudba, i když se tam tančí jen večer. Upozornila mě, když vycházel letecký důstojník.

Venku zas prší. Připomíná to potopu světa, která se nevalí, jen kape, kapku za kapkou. Haryček Geduld dal k lepšímu vtip, jak se naši pradědečkové naučili dýchat za čtyřicet dní pod vodou.

„Jedné žábě, která to spolkla poprvé, se pak zdálo, že jí kvůli tomu slezly vlasy,“ řekla Ludmila.

„Jen tak zničehonic? A co to bylo, co se stalo poprvé?“ zeptala jsem se jí.

„Víš sama, že u některých holek je to první, co od nich chtějí. Každý nemá takové štěstí, aby to přicházelo postupně a mohl si zvyknout. Aby to bylo několik mužů, jeden za druhým, nebo jen jeden, ale aby to nechtěl všechno najednou.“

„Chceš, abych ti to líčila jako jeden z důkazů nejzazší oddanosti?“ zeptala jsem se, protože znám Ludmilu a vím, jak chce naplnit i to nejstudenější nějakým teplem, protože víme všichni, co nám nejvíc chybí. „Je to možná něco, čím může žena vyjádřit všechno, co by byla schopna podstoupit, jestli víš, co myslím, nebo co je připravena udělat.“

„Nejdřív se s ním jen hladila a líbala a pak to udělala, protože byla ještě panna a nechtěla, aby nebyla panna. V noci se jí o tom zdálo. Měla sen, jak jí ten kluk hladí a líbá vzadu na krk, kde to měla ráda. A potom s ním byla v jednom lágru a dlouho neviděla zrcadlo, až se na sebe podívala v okně a viděla, že nemá vlasy.“

„To se jí tedy jen zdálo,“ řekla jsem.

„Jistě, ale zdálo se jí to až potom, co to opravdu spolkla.“

„Neměla vlasy proto, že jí je někdo ostříhal, jako je stříhají všem, nebo jí slezly, jako by byla nemocná?“

„Je to jen půl jejího snu,“ řekla Lída. „Pak se zas milovali. Byla do něj strašně zamilovaná a chtěla mu udělat všechno kvůli a taky sobě chtěla udělat všechno k vůli. Ale přitom mohla ta holka sledovat, jak taky tomu klukovi začínají mizet vlasy, obočí a řasy. Čím déle se milovali, tím to měl všechno řidší, ale na tom se to nezastavilo; najednou se jí začal před očima celý rozpouštět a ona se taky rozpouštěla; až docela zmizeli. Ztratili se.“

„Jak si to vykládáš? Co může takový sen znamenat?“

„Nevíš?“

„Jak to můžu vědět? A nevím ani, jestli to vůbec chci vědět.“

„Jak se tak rozpouštěli, jako když svítí hvězda a začíná hasnout, než docela zhasne a zůstane po ní na nebi černá jáma, začala ta holka plakat.“

„To snad měl ten její sen tři části?“

„Bylo to tak krásné, že se nemohla udržet a plakala. Ale bylo to zároveň taky hrozné. Jak se tak rozpouštěli, chtěla se zachytit jeho těla, jako by to tím mohla zastavit. Ale nezastavila to; rozpouštěli se bez ustání, a jak se ztráceli, měnilo se to ve světlo; v takové dva velké kruhy v rudé a žluté barvě. A ty světelné kruhy se stahovaly samy do sebe, jako by se vcucávaly, jestli víš, co myslím, jako dvě plochá slunce, kdyby ses dívala docela zblízka, a narážely na sebe bez hluku a zároveň tak hlasitě, jako když na sebe narazí ve stanici nárazníky dvou vagonů, ale nemůžeš to slyšet, jen vidět, protože jsi strašně daleko. Nic jim nepomohlo. Tratili se. Zůstalo jen to mrtvé světlo. A pak zhaslo i to světlo, jako když zhasne hvězda a nebe je prázdné.“

„Má ten sen ještě pokračování?“ zeptala jsem se.

„Ne, už je to celé,“ odpověděla Ludmila. „Můžeš si to vzít?“

„Děkuju, když myslíš, že se sny dají rozdávat, tak dobrá.“

Ludmila mi připadala jako ta ženská v Praze, co uměla tolik jazyků, že se nakonec s lidmi nedokázala dorozumět. Ale připadala jsem si taky tak. Ludmila vypadala, že má pláč na krajíčku.

„Chci se toho zbavit,“ řekla Ludmila.

„Co bylo, když se ta holka probudila?“ zeptala jsem se.

„Přinesla mu rudou růži. Tu nejhezčí, kterou v zahradě našla.“

„To byl taky sen? Udělala to předtím nebo potom, to, cos řekla, že udělala poprvé?“

„To byla skutečnost. Byl to všechno sen,“ řekla Ludmila.

„Nemusela to přece polykat,“ řekla jsem tiše. „Nemusíš to polykat. Ta holka,“ dodala jsem, „si to mohla jen nechat v ústech a pak, při líbání, mu to vrátit. To ani neříkám, jak je jednoduché to prostě vyplivnout.“ Usmála jsem se.

Lída se chytla rukama za břicho, jako by se jí udělalo špatně od žaludku. Nejdřív jsem myslela, že se jen hlasitěji nadechla. Rozbrečela se.

Nazítří jsme se šly s Lídou projít. Vzala si blůzu s pánským límečkem a kravatou, jako Němky. Vyprávěla jsem Lídě, jak lidi viděli Ernouška H., když mi nesl růži, protože to si nedokázal odpustit, aby si nevybalil alespoň v domě. Lída řekla, že mám štěstí a že věci dopadnou vždycky v můj prospěch a že jsem jako kočka, která, ať ji hodí ze sebevětší výšky, dopadne vždycky bezpečně na všechny čtyři. (Od té doby si představuju, jak letím z nějaké střechy a dopadám na všechny čtyři.) Bavily jsme se o bláznech, o Africe, jak mi ji líčil pan O., a o fantazii. Procházely jsme se kolem pekárny a chleba voněl tak krásně, jako voní růže, ale ještě líp, protože voněl opravdu, jako když se peče chleba; pak jsme šly kolem kovárny, kde to voní ohněm, železem a potem, a nakonec jsme skončily u blázince. Všechno nás vždycky nakonec přitáhne k blázinci.

Daleko, ale ne tak daleko, abychom je nemohly vidět, skoro jako by se jich člověk dotýkal, jsou hory, a hory z nějakého důvodu dávají člověku pocit, že je druh volnosti, kterou nikdo nemůže spoutat, i kdyby ho dal do nejhoršího vězení, a proč, to ještě nikdo neobjevil; je to jako v tom vtipu, který mi říkal pan L. o studentech medicíny, kteří chtěli, i když jen na králících a morčatech, objevit tajemství života, a tak rozkuchali spoustu zvířat, ale nikdy na to nepřišli, protože v rozkuchaných zvířatech už nebyla ani jiskra života. Pro Lídu, když je se mnou, je každý den, jako by spadl z nebe. Jednou je to panenská neposkvrněnost (ha, ha!), podruhé je to odvaha (to už mi není tak k smíchu) a potřetí třeba nezištnost.

Řekla jsem: „To, co mě láká ve fantazii, nemá už nikdy ten šmrnc ve skutečnosti. Dá se převést jen zlomek.“ Ale zároveň jsem myslela, že to, co je původně ve fantazii, už nikdy není tak docela nemožné převést do skutečnosti.

Blázni právě končili svou odpolední vycházku. Vypadali klidně a zoufale, někteří šli spořádaně a všichni, na které jsem se mohla podívat zblízka, měli smutné oči.

„Ale mě to, co mě láká v představě, nutí, abych to převedla do skutečnosti, aby mě to ve fantazii nezničilo,“ řekla Lída, jako by mi četla myšlenky. „Fantazie znamená prázdnotu, skutečnost naplnění.“

„Ale znamená taky začátek a konec,“ řekla jsem.

„Všechno znamená začátek a konec, každá vteřina,“ řekla Ludmila skoro smutně. „Každé vdechnutí, každý zlomeček snu.“

„Je to všechno někdy vzhůru nohama,“ řekla jsem.

Mlčela jsem. Věděla jsem, co přijde.

„Fantazie jako sen, zvrhlost jako lež, jako pravda. Ale fantazie, nebudeš mi to možná, holka, věřit, je pro mě někdy jediná skutečnost. Nebo ta nejpřijatelnější ze skutečností.“

Ludmila mlčela a dívala se na blázny. Přemýšlela o tom, co znamená pro děvče prázdnota a co plnost, co se v nich vzájemně ruší a kdy a taky asi jak. Jistě ji taky napadlo s kým. A jak často. A taky, jak Lidušku známe, proč.

Bez bláznů na vycházce blázinec ztichl. Bylo slyšet vítr a ze severu se hnaly bouřkové mraky. Začalo to vypadat na déšť. Ochladilo se. Šly jsme domů. Ludmila se ke mně přitiskla jako moje sestra nebo moje matka, nebo moje milenka. Když tu prší déle než hodinu, změní se celý Terezín v močál. Kdo nemusí být na ulici, zaleze do svého brlohu. Ulice, bašty, domy, všechno je plné bláta, do kterého buší kapky deště.

Ačkoli vytrvale prší, šla jsem na kopanou, na kterou jsem dostala dva lístky od pana L. Hraje se na velkém dvoře v Drážďanských kasárnách, dvakrát sedm mužů místo jedenáctek, protože hřiště je užší a kratší. Dohrává se podzimní liga, kterou zavedli Němci po popravách lidí, kterým přišli na to, že přes nejpřísnější zákazy posílali dopisy příbuzným, jak to tu vypadá, a někteří ani to ne, jen to, že žijí, pracují a jsou v pořádku.

Kasárna vytvářejí veliký obdélník, s třemi poschodími s krytými balustrádami. Vypadají jako starý zámek.

Na nejvyšší arkádě, aby dobře viděli, ale nebylo tak dobře vidět na ně, přihlíží skupina německých důstojníků a poddůstojníků. Každý z důstojníků je pánem jednoho z mužstev a sází na ně, v jednotlivých kolech i na konečné výsledky s prémiemi, jako se sází na dostizích. Prosázejí prý někdy půl nebo celý žold a slyšela jsem, že si na to i vypůjčují.

Hledala jsem mezi uniformami modrý letecký kabát. Od té doby, co u mě letecký důstojník byl, jsem ho mohla vidět, jen když vycházel z kasina nebo se projížděl na koni pod hradbami a jednou, když vstupoval do haly německé komandatury.

Hráli Elektrikáři proti Kleidekammer. Kleidekammer vyhrála pět dva. Pokud si jejich majitel vsadil dost peněz, které prohrál, mohla bych se vsadit sama proti sobě, že obrana, brankář a kdovíkdo ze zálohy nebo z útoku najde příště povolávací lístek do transportu na východ. Někteří důstojníci prohlížejí seznamy transportů z Prahy, aby vyčlenili bývalé hráče Hagiboru, nebo, jako v případě jednoho obránce předválečného mužstva Polaban Nymburk, pokud transporty z Prahy jen projíždějí Terezínem dále na východ.

Ludmila stojí vedle mě a dívá se na silné nohy hráčů a nemusí mluvit. Máme mezi fotbalisty dost známých. Fotbalisti, na rozdíl od lidí, kteří jen vzpomínají na to, čím kdysi byli, jako by si to mohli přiblížit ze ztracena, jsou i tady hvězdy první velikosti.

Hodně lidí si tu objevilo, že toho je hodně, co nebylo ani zdaleka tak důležité, jak to vypadalo; přinejmenším že už to není důležité pro mnoho lidí, na jejichž uznání kdysi něco záleželo.

A fotbal je něco, co je, jako každá hra, vymezeno pravidly, která dodržují obě strany. To platí přinejmenším od prvního hvizdu rozhodčího až k poslednímu zapískání. A rozhodčí jsou jako bozi, každé jejich rozhodnutí platí, alespoň na devadesát minut. Pro hodně lidí je kopaná poslední náboženství.

Proto je na každý zápas doslova nabito, i když prší jako dneska. Baví nás přetřásat všechny strategické a taktické triky a kličky spojené s kopanou, stejně jako nás baví mluvit o tom, kdo kde čím byl, jak ho to poznamenalo a čím je teď. Na lidech je stejně zajímavé to, čím byli, jako to, čím právě jsou a kam se asi ubírá směr jejich příštího osudu.

A jak nás to všechno zamíchalo, jako když se míchají karty, nebo jako když zemětřesení zničí všechno, co bylo, a lidi, kteří nikdy nebyli pohromadě, znali se jen vzdáleně, nesou najednou to všechno, čemu se dřív říkalo společný osud. Fotbal vede jako most z minulosti a můžeme pozorovat jednotlivé hráče a odhadovat, co s nimi bude. Mnoha lidem stojí fotbal za riziko, s kterým se nakonec nikdo netají, i když se o tom moc nemluví. S každým vážnějším zraněním se ocitne postižený hráč v transportu na východ, ale hodně z hráčů už by tam bylo dávno, nebýt fotbalu. Odevzdá dres, kopačky, skákadlo a jede.

Přitom všichni, doslova všichni stojí o to, aby hráli, protože je to nejenom připomínka toho, co bylo, ale toho, co přináší lidem jako každá hra to nejlepší z toho, co je teď, v tuhle chviličku. Viděla jsem pár hodně ostrých sporů o to, koho postaví a kdo bude sedět na lavici náhradníků, a nikdo nechce, aby ho vynechali, protože nikdo nemá jisté, že tu bude do příštího zápasu.

10. listopadu. Lahvička jahodové zavařeniny. Třikrát. Liščí kožešina, odpáraná z pánského kabátu. Petrolejová lampa se zrcátkem a hákem, abych ji mohla pověsit na skobu ve zdi.

Pan L. u mě zůstal na noc. Vyprávěl mi o kormoránech, kterým prý lovci v Číně připevní před lovem na hrdlo železný nákrčník, aby mohli ulovit rybu, ale nemohli ji sníst.

Ráno se mě Ludmila zeptala: „Chceš mi říct, že ti to dělá radost ho líbat, kam chce?“

A potom, jestli je to opravdu jako tisíce živých, mikroskopických drobných zvířátek, splývajících v jednu hmotu, nebo jestli to chutná jako rybí tuk.

„Je to živé, asi jako je živá krev,“ snažila jsem se.

Pak jsem se smála: „Každý si to může ochutnat, když ho to tolik zajímá.“

Potom mi řekla, co jí svěřil doktor H. z Amsterodamu. Hodně lidí, kteří sem přijíždějí ze všech jednadvaceti zemí, není po všech stránkách v pořádku. Pokud jde o poměrně vysoký počet degenerovaných, co na to mají papíry, nemusí to být v celkovém souhrnu vždycky na škodu, jak ji překvapilo. Některým dětem se dají například lámat prsty a kosti a necítí při tom bolest.

Jedna z takových nemocí se projevuje v tom, že děti vypadají jako malí, zkřehlí ptáci. Do tří let zajdou. A smrt prý vůbec nebolí. Je to ideálně bezbolestná smrt, jako když člověk usne, řekla Lída. Ale to není jediná výhoda – zbytek výhod, které máme z našich degenerovaných příslušníků, spočívá v tom, že se tím vyřazují ti nejslabší a duševně nejochablejší, takže nejenom vypadáme, ale i jsme jako celek silnější. Na to, že člověk může oslepnout nebo ochrnout jenom proto, že to měl někdo v jeho rodině, kdo si vzal, aniž to třeba věděl, zase někoho z takové rodiny, mě takový druh posílení zrovna nepovzbuzuje.

Panu L. odjela žena a holčička a chlapeček na východ a nemohl jim vyměnit registrační kartičky z Centrální evidence, ke které má přístup, jako je pro mě vyměňuje v době, kdy se sestavují a odcházejí transporty; i když nevím, jak dlouho to bude moci dělat a jak dlouho ho to bude bavit.

Samozřejmě, že kdyby mu na to lidi z Rady starších přišli, jel by za trest v nejbližším transportu; ale ví dobře, že to dělá každý, kdo má klíč od evidence a dvě ruce a stejně dobré nervy jako žaludek. Pan L. říká, že nebezpečí je krásné stejně jako hřích.

Většinou stačí vytáhnout moji kartičku během rozhodujících dvaceti čtyř nebo třiceti šesti hodin, kdy se sestavuje a povolává transport, a někdy dalších dvanáct nebo dvacet čtyři hodin, než odjede. Je v tom směru jako já, nemá rád, když mu děkuju víc než jednou, jako by mi zachránil život, protože to vždy stojí život někoho jiného. Je to jako půjčka, kterou nikdo nebudeme moci splatit. I když naštěstí lidi na náhradních kartičkách neznáme; já proto, že je nikdy nevidím a asi neuvidím, a pan L. proto, že se na ně pro jistotu nedívá. Je to jako ruská ruleta, o které mi jednou vyprávěl. Měli jsme oba tak dalece štěstí, že se to nikdy neprovalilo a nepoznali jsme žádná jména, ani dodatečně, pokud jde o pozůstalé. Ale když pan L. nemůže hnout prstem, jako to bylo v případě jeho rodiny, nechal je odjet, jako by se nic nestalo, jen jako když si člověk vyjde na ulici nepřipraven na tuhý mráz a vichr. Byl vážný a nemluvil, ale tak, jako když člověk nemluví, protože mu mrzne tvář, rty a všechno; a kdyby chtěl mluvit, vyšlo by to i tak jen znetvořené, jako když mluví zmrzlí.

Když pan L. dostane, co chce, vypráví mi o nich, jako by si je tím zpřítomnil jediným možným způsobem; myslím, že oceňuje, když ho poslouchám a zajímám se o maličkosti, které z dálky a nepřítomnosti vypadají daleko důležitější a bližší, než se naopak zdály důležité věci, z kterých se najednou stalo méně než loňský sníh. A tak mi najednou přestává být divné, že někdo, koho jsem v životě neviděla, pro mě znenadání existuje, aniž o tom má nejmenší tušení a možná už ani nežije.

Byl oba dva dny u mě a měla jsem dojem, jako by roztával. Díval se na mě, jako bych byla nahá, i když jsem byla oblečená, protože v noci je na půdě zima.

Matka pana L. byla tanečnice. To je skoro všechno, co vím o jeho minulosti. Nikdy nemluvil o svém otci.

Pan L. mi řekl, že jeho žena, než odjela z Prahy, měla operaci prsou. Ptala jsem se, jak to vypadá. Objel mi bříškem ukazováku po hrudi, velice jemně, a ukázal mi, že tam, kde se prsa dotýkají hrudi, je úzká, velice jemná nitka, jizva po operaci, a čím je doktor dražší a obratnější, tím tenčí ta zvláštní stezička je.

Ráno. Dvakrát. Váleček na těsto. Čtyřikrát. Sklenice s hořčicí. Žárovka. Deset marek, které si mohu kdykoli vyměnit.

11. listopadu. Jednou. Kelímek umělého medu. Dvanáct marek.

„Jsou tři druhy lidí, když si to chceš udělat jednoduché a neztrácet čas malichernými odchylkami,“ řekl pan L. jako obvykle skoro hned na uvítanou. „První jsou rozhodčí, co chtějí, aby jejich pravda byla závazná pro všechny bez odmluvy. A každou odmluvou si člověk jen přitíží. Druzí vyplouvají ke břehům Indie a objeví Ameriku. Vědí dobře, že svět už existuje, ale dokazují, že je to pravda, znovu, aby to spojili se svou maličkostí. A Napoleona nikdy nenapadlo, že zklamal Francii. Francie vždycky zklamala Napoleona.“

„Posledně jste mi to říkal trochu jinak,“ odpověděla jsem.

„Je to pokaždé jinak.“

Večer. Třikrát. Bolelo mě břicho. Krabička zápalek. Letecká obálka. Pět deka cukrového želé.

Napadlo mě, když pan L. odešel, jak je to mezi mužem a ženou. Muži se nudí, když jsou bez žen, a pak se nudí, když jsou s ženami. To, jak se muži a ženy vzájemně přitahují, obsahuje i zdroj rozmrzelosti. Platí to pro muže a ženy stejně, ale neplatí to stejně pro ženy a muže. Pan L. není jediný, kdo to většinou chce jen tak, jak mi naznačil, že to chce. Když se to vezme, je tím, i když naruby nebo vzhůru nohama, posedlá i Ludmila.

Starý O. mně vyprávěl o Africe v období sucha a hladu. Ležel vedle mě jako beránek, oblečený od hlavy až k patě, aniž na mě sáhl. Dotýká se mě jen očima. V jeho hlavě a srdci se musí odehrávat nepochopitelné věci a ví, že jsem jejich součást. Přibližuje si mým prostřednictvím všechny ženy, které miloval, které zradil a opustil a které zradily a opustily jeho? Nebo ženy a dívky, s nimiž byl šťasten a které na něho dodnes vzpomínají? Co se s ním stalo? Jak to, že zůstal tak sám, nebo proč o tom nikdy nemluví a místo toho mi vypráví o tajemných cestách napříč africkým kontinentem a dívá se na mě, jako by se díval na všechny ty minulé ženy, ale nejenom ženy ve smyslu milenek, i ženy, které maloval, dokud ještě neměl ohořelé nehty a prsty. Taky starý O. se mi dívá na prsa a můžu si jen domýšlet, co všechno ho napadá, a dívá se na moje oči a tváře, čelo, vlasy a nohy.

„Proč jste neměl nikdy děti?“ zeptala jsem se ho.

„Nenáviděly by mě, že jsem jim pomohl na svět, jaký je,“ odpověděl a usmál se.

„Není to pravda. Děti neobviňují rodiče za to, za co jejich rodiče nemůžou. Nikdy mě nenapadlo obviňovat mého tatínka za to, že je Hitler.“

Ležel vedle mě celou noc. Ani mně se nechtělo se ho dotýkat. Napadlo mě dost věcí. Pak jsem si představovala sebe, až budu stará, jako je starý O. A nakonec jsem si představovala, jak hladovějící žirafy překročily řeku Niger.

Pan L. mi přinesl zprávy z front a nechal mi tu seznam rozsudků, jak je soudní úředníci předložili židovské samosprávě ke schválení. Rosi Hirschová dostala deset dnů za to, že si vyzvedla oběd na nalezený potravinový lístek, a Felix Wolf čtrnáct dní za to, že si zfalšoval potravinový lístek a vyzvedl a snědl jeden oběd navíc. Pan Abel Schulhof dostal tři neděle za to, že vylákal od lidí ze starobince jejich jídlo pod falešným slibem, že jim za to přinese něco lepšího, co by jim nedělalo takové potíže. Mancie Breierová si odpočine čtrnáct dnů za patnáct kilo ukradených brambor a Elisa Severínová má tři měsíce chládku za ukradení balíčku na poště. Jonas de Vries má dva dny vězení za to, že na nádraží vzal prkno. A kapela hledá trumpetistu. Divila bych se, že by už ho nenašli.

Včera se na mě Ludmila obrátila, zda je to pravda, že Haryček Geduld je komunista.

„Ani ti přesně nevím,“ odpověděla jsem. „Kdo už nevěří v ještě něco jiného, než je jaro, léto, podzim a zima?“ usmála jsem se. Napadlo mě taky, že Haryk Geduld dělá někdy, jako by tajně, jen on a jeho sekta, věděl ještě něco, co už nikdo jiný neví.

Tatínek, co si pamatuju, se pokaždé zlobil, když mu někdo sliboval něco, co může být pravda leda na pár týdnů nebo měsíců, kdyby měli štěstí.

„Je v něm tolik nafoukanosti jako v balonu, než praskne,“ řekla Lída, jako by uhodla, na co jsem myslela. „Myslí si, že jenom proto, že si něco jiného myslí, liší se od těch druhých, jako by neměl stejný nos mezi očima jako oni, dvě ruce a tělo a dvě nohy, ale jako by zbytek ostatních měl nějaké neviditelné malomocenství.“

„Jeden komunista, co já vím, vyměnil tři svoje příděly chleba a cukru za učebnici ruštiny,“ řekla jsem. „Nejspíš věří, že mimo ráno, poledne a večer můžou ohlásit každé věžní hodiny taky svítání nebo soumrak, co já vím.“

„Tím chceš říct, že jsou to blázni? To bych se divila, že by toho byl schopen i Haryček Geduld. Budu sledovat, kdy se mu to vykouří z hlavy. Mělo by se to měřit podle toho, kolik kdo má ještě odvahy, to pro mě stačí,“ řekla Ludmila trochu smutně. Pak řekla: „Někomu stačí obrnit se nějakou myšlenkou, jako blázni. Mně by stačilo vědět jistě, ale zato bez ustání, ráno, v poledne a večer, co je pro mě důležité a co ne a co je důležité vůbec a co ne, jestli víš, co myslím. Protože jinak je to všechno směšné. Člověk může být rád, když slyší tlouct hodiny na věži a má představu, kolik je hodin, jestli je čas k jídlu nebo jít spát.“

„Já nevím,“ řekla jsem. „Všichni ti nejposedlejší nějakou myšlenkou jsou schopni obětovat kdekoho, především ty, co s nimi nesouhlasí. Vím od pana L., že sionisti ve vedení si myslí, že pro budoucí Zemi zaslíbenou je nejdůležitější uchovat v nejlepším stavu a pokud možno co nejpočetnější skupiny mladých lidí, kteří udrží i po válce krumpáč a lopatu v ruce a budou mít dost vůle jít překopávat poušť a hledat vodu ve skalách. Tak místo mladých odjíždějí starší a nejstarší a mohou dělat jen vyčítavé oči. A komunisti si zase myslí, že budoucí revoluce stačí omluvit, když místo sebe budou posílat na východ všechny, co ještě stojí mimo, protože kdo by potom takovou revoluci mohl provést?“

„Není nakonec pro ty staré nebo slabé a unavené opravdu lepší nasednout si do vlaku na východ a mít to za sebou dřív, než je to úplně usmýká?“ zeptala se Ludmila.

„Pokud vím, svolají si před každou revolucí schůzi, takže nikdo nemusí mít strach, že to přijde hodně rychle.“

Nabídla jsem jí něco z toho, co jsem tu měla. Ludmila se stydí začít jíst hned, jako by ta chvíle, kterou jí to trvá, něco znamenala.

Jednou. Lahvička aspirinu. Padesát marek. Dva třecí ručníky. Hodinky.

Kopaná nahrazuje bohoslužbu. Možná vzbouření. Padne gól, soudce ho neuzná, nařídí kopat ofsajd. Kluci za námi se neudrželi. Skandovali: „Soudce mrkev… Hanba… Křivda… Podvod…“ A: „Svinstvo…“ Hráli Elektrikáři proti Kuchařům. Dva jedna pro Elektrikáře. Všem mužstvům zaopatřili esesáci kopačky, dresy, chrániče. Podle ovací jsou Elektrikáři nesmrtelní. Kuchaři sestupují do pekla. Na poslední místo žebříčku.

„Znám kluky, kteří by dali pravou ruku za to, kdyby je zařadili,“ řekla jsem.

„Dala by ses taky opít rohlíkem, být kluk?“ chtěla vědět Ludmila.

„Poslouchej, zpívají snad chorál?“

„Musí to znamenat něco, na co nemám,“ řekla jsem.

Z balustrád odcházeli čeští četníci v zelených perelínách. Tři praporčíci a nadporučík Janeček v brčálově zelené mantile. S nimi dva esesáci z komandatury. Chodí se dívat, jako by hlídali. Sází na mužstva. Pár fotbalistů bylo slavných i mimo hranice Německa, Holandska nebo Dánska. Fotbalová a možná umělecká sláva jsou ty jediné, které nemuseli jejich nositelé nechat doma. Ludmila obdivuje drsnost, které se zároveň bojí. Líbí se jí nohy hráčů. Nechala by ses takhle okopat? Byly jsme tenhle týden na kopané už podruhé. Když neprší, je to ucházející zábava.

„Dokud si něco nezlomí nebo nevyvrtnou, budou tu mít svůj pelíšek,“ řekla jsem.

„Není to pro holky,“ podotkla. Zněla v tom závist, odsouzení i pohrdání. Obdivuje svět mužů, do kterého ještě nevstoupila. Uráží ji arogance, zpupnost rozhodčího. Pociťuje radost i úzkost. Myslí na nevýhody holek. Mít tolik peněz jako výčitek, byla by bohatá.

„Můžem se alespoň dívat,“ řekla jsem. „Neobelhávej se.“

„Kdo se obelhává?“

Na pár vteřin zrudla.

Vidím věci tam, kde Ludmila vidí, jako většina ostatních, to svoje? Zdá se mi, že ji něco pustoší, zatímco její tvář zkrásněla? Co všechno si Lída zapírá? Před čím se brání? Čeho lituje, že zmešká, jako by měla žít ještě sto let? Předhonili nás na ulici dva Elektrikáři, už osprchovaní a převlečení, a hvízdali. Mohla bych se vsadit, že to platilo našim zadečkům. Ludmila se zarputila. Zabořila oči do dlažby. Zase zrudla.

Večer přišla znovu Ludmila K. a zeptala jsem se jí, jestli jí ještě tak leží Haryček Geduld v hlavě. Nebyla ani nervózní, ani se nezlobila, že jsem ji nechala dost dlouho čekat dole.

Věnovala jsem jí sbírku rabínských moudrostí, které jsem zrovna dostala a do kterých bych stejně neměla velkou chuť. Pochybuju ostatně, že se do toho Ludmila v dohledném čase pustí.

Mluvila o německém básníkovi, který se dal pokřtít a který prý chodil za dcerou kata, a napadlo mě, proč to vytahuje, jako by mi chtěla říct ještě něco jiného. Zeptala jsem se jí, jestli by mohla chodit za synem kata, kdyby na to přišlo.

Ale o co jí šlo jistě víc, než co si Haryček myslí o způsobu, jak zbořit svět – o což se ostatně nemusí tak příliš starat, protože se o to stará tolika způsoby tolik jiných –, je souhrn jeho zkušeností, o kterých mi říkal.

Když byl ještě menší, než odjeli z Prahy, navštívil jednu ze svých tetiček. Zůstal tam přes noc. Měl nejrůžovější sny o ženách a dívkách z jejich ulice. Najednou cítil nervozitu, jakou ještě nikdy necítil. Něco ho vylekalo a nemohl ani zdaleka vyjádřit, co to bylo. Ale to, co ho tak vystrašilo, bylo zároveň docela příjemné. Když se probudil, cítil vlhkost v klíně. Nikdo mu do té doby neřekl, co se může stát a že to přichází samo od sebe. Nakonec se dovtípil, samozřejmě. Bylo to divné, příjemné a trochu to bolelo. Vyhrabal potom v tetině lékařské knize, že když to má chlapec nebo mladý muž poprvé, přináší to malou bolest, protože se „nově otevřel“.

„To zní hezky, že se ‚nově otevřel‘,“ řekla Ludmila. „Stálo tam taky, že žena musí být s mužem, když chce otěhotnět?“

Příjemně ji překvapilo, že také chlapecké tělo je v bolestech, když je to poprvé, jako tělo ženy. Ale připustila, že to není kdovíjaká bolest, je to jen leknutí a zbytek trochu bolesti, jako pomalu doznívající ozvěna. A myslela na to, že je to krása a bolest dohromady, jako sestra a bratr. A když vzala v úvahu, že židovští kluci musí většinou taky krvácet, když je podle starých rituálních předpisů zbavují kousku kůžičky osmý den po narození, opadl z ní, bůhvíproč, trochu strach, který měla ze svého vlastního těla.

„Za všechno, co je ve mně dobré nebo lepší než docela zkažené, vděčím svojí matce,“ řekla Lída. „To, že jsem třeba zdravá, i když ona je už s největší pravděpodobností mrtvá. A je to silnější, čím víc času uplynulo od jejího odjezdu. Ale bojím se, až to jednou bude tak silné, že to neunesu.“

Pak myslela na Gedulda a řekla: „Víš, děti bohatých by měly být skromnější než děti chudých. Měly by přece vědět, že za každou nespravedlnost se musí nějak zaplatit, nemyslíš?“

„I tady?“

„Právě i tady,“ odpověděla Ludmila.

„Ale proč by za každou nespravedlnost měly platit děti?“ chtěla jsem vědět.

Dívaly jsme se z okénka ve střeše v mojí mansardě s Ludmilou, jak kluci ze zdejšího Ústavu pro těžce vychovatelné kradou příruční zavazadla lidem, kteří přijeli právě z Kodaně, Berlína a Amsterodamu. Lída si přitom připadá jako vševidoucí. Lidi, kteří právě přijeli a prošli německým zacházením ve většině případů poprvé, ztrácejí všechnu opatrnost v domnění, že jim zůstane to, co jim nesebrali nacisti, než nastoupili do transportu a cestou. Jako by všechno, co dosud zažili od německých úředníků a vojáků, bylo jen výjimečné nebo jednorázové, začnou se po příjezdu, obklopeni židovskými úředníky a policisty, cítit bez nebezpečí. To je chvíle, kdy jim zdejší lidi ukradnou, na čem zrovna nemají majitelé ruce, nebo co si nepřivázali k zápěstí. Pro nejdrzejší kluky z Ústavu je rozhodující vzhled kufříků, jako by vzhled zavazadel zároveň určoval jejich obsah. Nikdy bych si nevzala do transportu na východ svůj nejlepší kufr, opakuju si pokaždé. Opatrnější zloději kradou kufry a kufříky co nejblíž k východům. Pokud jsou to transporty starších lidí, stačí někdy jít a vyžádat si kufr z jejich rukou, protože se najde dost takových, kteří si myslí, že jsou to nosiči, jako na nějakém nádraží. Odhadujeme s Ludmilou podle kufříků, kdy o ně majitel nebo majitelka přijde.

V druhé etapě vidíme, jak někteří mládenci zapadnou se svou kořistí do domů v nejbližší ulici a skrz průchody ve dvorech pak jdou, jako by to bylo odedávna jejich zavazadlo, skoro pomalu, i když se jistě třesou, aby se mohli přesvědčit, co je uvnitř a co se jim bude hodit. Nakonec nikoho nezajímá, komu zavazadlo patří. Když člověk ví, kdo, co a jak, přicházejí jako stín všechna pro a proti. A otázky jsou vždycky nepohodlné.

U registračních stolů, kde probíhá něco jako celní prohlídka na kontraband, tabák, alkohol, šperky a peníze všeho druhu, postižení poprvé objeví, co se stalo. Místo svého kufru dostanou evidenční číslo a kartičku. A tak ve chvíli, kdy si myslí, že mají to nejhorší za sebou, přijdou o zbytek majetku a stojí překvapeni, jako by z nich někdo stáhl šaty. Někteří zkamení, jako by nevěřili svým očím. Někteří pláčou.

„Jednou mi pan L. řekl, že vlci se nebojí psů, ale nemají rádi jejich štěkání,“ řekla jsem.

Šly jsme se podívat do blázince, kam chodíme s Lídou nejraději. Je tam jedna z Lídiných známých, Melisa F. Přijela do Terezína z Řecka, přestože její maminka je Židovka z Moravské Ostravy, kde jejímu tatínkovi patřila dopravní společnost s dvěma autobusy a dvanácti taxíky. Tatínka ranila mrtvice, když mu ukradli ve zdejší karanténě kufry, a maminku pak nastěhovali do jiných kasáren než Melisu.

Melisina maminka byla nejkrásnější žena, jakou jsme kdy viděly. Odjela hned potom, co odvezli popel jejich tatínka do zdejšího kolumbária, a Melise přeskočilo.

Viděla jsem už párkrát, že s Melisou se dá normálně mluvit. Vypadá taky hezká jako obrázek, jenom je bezdůvodně vystrašená a tak se kolem sebe taky dívá. Jednou měla na rtech zbytky jídla. Nechápala jsem dlouho, proč je v ústavu pro choromyslné, až jsem zkusila jednou podat jí ruku. Nikdo se jí nesměl dotknout. Jindy zas docela bez důvodu vyprskla jako kočka. Přitom se hezky strojí. Je vidět, že je dobře vychovaná.

Vyprávěla nám zase, jak se cítí sama, i když je mezi lidmi. A jak by si přála vdát se a mít děti. Lída – jak ji má ráda – říká, že se jen tváří, jako by měla ráda lidi. Nemá snad ráda ani sebe. Začaly jí šedivět vlasy. Má krásné kaštanové vlasy. Spala prý do poslední chvíle v jedné posteli s maminkou.

Měla jsem dojem, že se na nás Melisa F. dívala, jako by místo nás snad viděla nějaký dům, zahradu, v zahradě kolébku s děťátkem, které si bere k prsům a dává mu pít. A pak si nás přestala všímat a dívala se, jako by vyhlížela někoho, kdo právě přichází. Asi mluvila skrz nás se svým manželem. Počínala si, jako by k ní někdo přišel na krok, objala ho a políbila na rty a nakonec k němu zůstala přitisknuta.

Potom se dívala na svoje ruce, jako by držela v náručí děťátko. Otevírala rty. Možná že se bavila o tom, kolik děťátko přibralo. A čím ho krmí, jak ho převléká. Pak na sebe sáhla dlaní, jako matky, když se chtějí přesvědčit, kolik mají mléka. Usmála se blaženě. Byl to něžný úsměv, jako když se zvedne vítr a zašumí v listí. Melise zasvítily oči jako dvě zrcadla, v kterých se odráží úsměv batolete, které tu nikde nebylo.

Lída se chytla za ústa. A Melisa se nepřestávala usmívat; slyšela hlas, který jí říkal, že má důvod se usmívat, jako všechny ženy, které jsou šťastné.

Když jsme odcházely, říkal nám doktor, že Melisa odjíždí zítřejším transportem na východ, spolu s dvěma tisíci choromyslných.

„Někdo si zamane a vyhlásí, že v pondělí se hubí Cikáni, v úterý Židi, ve středu Zulukafři a ve čtvrtek Američani. A mně ani tobě už to ani nepřijde, protože to patří k běhu věcí, jako že se Země točí, slunce vychází a zase zapadá,“ řekla Lída.

A pak řekla: „Když takovou zprávu slyším, rozhlídnu se nejdřív, jak daleko ode mě se to děje, a teprve pak přijde to ostatní.“

Nakonec se zeptala, jako by ji snad opravdu zajímalo, co na to odpovím: „Myslela jsem si dřív, že to snad ani není možné, aby šlo vyhladit všechny lidi jednoho druhu, jako třeba Cikány, Židy, nebo nějaké jiné skupiny, dejme tomu jugoslávské kočebráky, co chodili v naší ulici v Praze s krámkem na řemeni a prodávali za pětník hřebínky, nože, ochranné gumy a nejlacinější voňavky, co jsem vůbec kdy viděla.“

Věděla jsem dobře, že Lída míří k něčemu jinému, a pak konečně řekla, že měla sen, v němž ležela na mojí matraci v mojí mansardě a někdo k ní přišel a chtěl, co chtějí většinou ode mě. Napadlo mě, že jí leží v hlavě, že můj slamník je většinou nacpanější než její slamník. Nestřídám ho taky tak často jako Ludmila. Můj slamník má přijatelné rozměry a výšku. A především nepáchne čpavkem jako většina zdejších slamníků.

„Nikdy se nebojíš, že z toho onemocníš?“ zeptala se konečně Lída.

„Ještě jsem neonemocněla ani neumřela,“ odpověděla jsem.

„Ale co kdybys dostala křeč, nebo se uprostřed něčeho lekla?“ řekla konečně. „Mám hrůzu, jen když si pomyslím, že jsou u toho zuby.“

Ale ani to nebylo přesně, co chtěla Liduška slyšet. Někdy mně dělá radost ji strašit nebo odpuzovat, jako bych věděla, že se jí musí dělat špatně od žaludku. Už jednou jsem jí řekla, že je to jen odrazem toho, jak se cítím sama. Co Ludmilu opravdu straší, je, že odjede na východ a nepozná to jinak než z toho, co se dovídá ode mě. Nebo že v člověku je od začátku do konce už všechno dané, jako by i v nemluvněti už byla obsažena stařena nebo stařec a v dítěti děvče nebo mladý muž, v každém záchvěvu života příznak smrti. Ale danost ještě neznamená, že si to člověk prožije. Vím sama, kolik je věcí, které člověk chce, a nikdy jich nemůže dosáhnout, a kolik je věcí, kterým by chtěl rozumět, a nikdy je nepochopí. Je to, jako by Ludmila skrz mnoho jiných slov říkala: „Jsem nevinná, ale nechci.“

Nikdy jsem jí neřekla, jaké to je opravdu, to znamená, že je to pokaždé stejné a zároveň pokaždé jiné. Mám jí vykládat, jaké to je, když nemám snídani nebo když jsem naopak sytá? Jak člověk cítí, že to nabývá jako nějaký cizí, povědomý život, jako když se spoutaný proud krve dere proti mně, jako by to všechno, i ústa a jazyk a zuby žily svým vlastním životem? Nebo že mám někdy nateklá ústa?

Jen někdy je to sladší a čistší, když si můžu říct, že je to jen to, co sama chci.

Nebo jí mám vyprávět, že myslím zlomek vteřiny na to, že bych mohla být muž a chtít, aby mi bylo tak dobře, abych byla tak pevná, a jak by mi bylo příjemné, kdyby byl někdo takovým způsobem se mnou?

„Jsme ještě mladé,“ říká Ludmila, „nechce se mně umřít.“

„Víš sama, kolikrát si člověk připraví provaz, aby se pověsil, a pak si na tom suší vyprané spodničky,“ řekla jsem.

„Nebo se mně nechce umřít dřív, než prožiju všechno, co má člověk prožít,“ řekla Lída.

„Asi je to tak, že jako člověk platí za odvahu, tak platí i za svůj strach. A s odříkáním možná je to podobné jako s tím, co si dokážeš dopřát.“

„Ještě jsem panna,“ řekla Ludmila.

„Buď ráda, že tě nikdo ještě neznásilnil.“

„Měla jsem sen, kde se to stalo. Nebo vlastně ani nevím přesně, co se stalo.“

„Žijeme v každém případě obě strašně rychle,“ řekla jsem.

„Rozumím všem dětem, které se nenarodí,“ řekla Ludmila. Pak řekla, že jsem se narodila dost hezká, abych si mohla dělat se svým tělem, co chci. „Ale nechce se mi brečet kvůli tomu na ulici,“ dodala.

Jednou mně Lída zkoušela vysvětlit, kde se to v ní bere. Cítí, jak se to na ni sápe, jako by to byl nějaký hmatatelný stín. Neví nikdy, odkud to přichází. A přichází to na ni v posledních týdnech častěji. Malátná chuť v ústech, pocit, jako když všechno umírá a končí, v nějaké zpomalené rychlosti, ale neodvratně. A i když člověk ví, že by se z toho dostal, kdyby se pohnul, nepohne se. Jako by to byla místnost, kde nejsou okna ani dveře.

„Co se ti zdálo?“ zeptala jsem se.

A pak: „Byl to Němec?“

„Možná že to byl Němec,“ odpověděla Ludmila. „Zkusila jsem si to pak představit znovu. Výkřik, hrůzu, pohyb rukou ke klínu a mdloby. Jela jsem s tím malířem, kterému na Malé pevnosti zmrzačili prsty. Ale tys už tu nebyla. Odjela jsi ve vagoně, kterým předtím jela Milena. A tak jsme objevily, že to jsou tytéž vagony, které jezdí na východ a nazpět a znovu a zase.“ Pak řekla, jak couvla ústy, protože se nechtěla zalknout krví.

„Jsi šílená,“ řekla jsem. „Nikdy bys to neudělala.“

„Možná že se bojím života, ne smrti,“ řekla Ludmila.

„Jistě bys nechtěla, aby kvůli tomu někdo vykrvácel,“ řekla jsem.

12. listopadu. Jednou. Kelímek domácího karamelu. Dvakrát. Polévková kostka. Mýdlo. Večer pětkrát. Tužka. Syrová okurka. Mýdlo. Nůž na otevírání dopisů, ostrý jako dýka.

Pan L. mi pro změnu vyprávěl o zkáze Titaniku. Vysvětlil mi, jak potopenou loď opředly legendy hned od začátku; a co nemělo co dělat ani s odvahou, ani s nedostatkem statečnosti. Je to vždycky tím horší, čím méně lidi vědí přesně. Líbila se mu legenda, jak ženy odmítaly vstup do dvaceti záchranných člunů, pokud v nich nebylo místo i pro jejich muže, a jak se děti držely rodičů a naopak a slavný mladý novomanžel nabízel své místo ve člunu nevěstě a hudba hrála valčíky Johanna Strausse, než se všichni potopili. Věděl, že lidi, pro které nebylo místo v záchranných člunech, kterých nebylo dost a kterých, jak řekl, není nikdy dost, se v panice shromáždili na zádi, protože Titanik se kvůli díře, způsobené ledovcem, potápěl přídí napřed; dívali se na své šťastnější spolucestující na moři kolem lodi, než naskákali do moře. Bylo to ve dvě hodiny dvacet minut s půlnoci – tolik vědí všichni přesně. Kdyby zůstali na lodi nebo ve svých kabinách, měli to za pár minut za sebou. V ledové vodě hynuli kolem čtyřiceti minut, v bolestech, vyčerpáni, než pomalu, ale jistě umrzli. Otázka, která pronásleduje ty, co zachránili, přežívá dodnes: jak to, že je nikdo nevzal do poloprázdných dvaceti člunů?

„Byla to krásná loď,“ řekl pan L. „Mělo se za to, že je nepotopitelná. Stalo se to patnáctého dubna 1912. Vyjela na svou první plavbu ze Southamptonu v Anglii do Nového Yorku v Americe. Hodně lidí si od té doby láme hlavu, zda hlavní otázka naší doby není náhodou, jak odcházet ze scény elegantně.“

„Tomu rozumím,“ řekla jsem.

„Největší zločin naší doby není pokud možno smazat ze světa starou civilizaci nebo vygumovat celý národ, skupinu, rasu nebo rasy, ale nevinnost a důvěru, že věci jsou správné tak, jak jsou.“

Nechtěla jsem, aby mi vysvětloval, jaké záležitosti má přesně na mysli. „Mám docela ráda legendy,“ řekla jsem. „Někdy se přistihuju, že mám dokonce ráda nejobyčejnější klepy.“ Obklopil nás soumrak. Pan L. mě vzal kolem ramen.

„Všechno nějak a někde začíná – musí začít, nemyslíš?“ usmál se pan L. Asi myslel na čtyřicet minut, kdy cestující z Titaniku umrzali spolehlivě v ledové vodě. Ledová voda je něco, co mám ze všeho nejvíce nerada, myslím. Mám na panu L. ráda, že není nikdy hrubý.

„Kdyby ti někdo náhodou nabízel šampaňské, podívej se na značku. Nic není na světě horší než laciné šampaňské. Leda by bylo správně vychlazené, pak smíš slevit.“

„Budu si to pamatovat,“ slíbila jsem mu. „Doufám, že na lodích, na kterých se budu plavit, podávají jen nejlepší značky.“

13. listopadu. Šestkrát. Dvacet dekagramů černého žitného chleba. Půlkilový sáček hrubé mouky. Kmín. Sůl. Dva a půl dekagramů margarínu. Deset deka práškového cukru.

14. listopadu. Zdálo se mi znovu o německém leteckém důstojníkovi. Bylo to, jako bych skoro chtěla, aby se mi o něm zdálo. Záviděla jsem Ludmile její sny. Nebo to bylo něco jiného.

Objevil se u mě na půdě mezi schodištěm a dveřmi, které jsem nechala otevřené, dokud někdo nepřijde. Byl elegantní, vymrzlý a brunátný ve tváři, v modrém soukenném kabátu s širokým opaskem, a dlaní si přidržoval svůj letecký mečík na dvou ozdobných šňůrách.

„Tuhle dýku mi udělal můj osobní mečíř v Sauerlandu, Kyselé zemi, na Rýně. Slyšela jsi o pruském kraji, o městě Solingen? Ukoval mi ji z těžby kousek odtud, z rudných zásob v Železných horách.“

Trvalo chvíli, než si sejmul čapku. Má plavé, skoro bílé nebo platinové vlasy, jemné jako žena, modré, inteligentní, na můj vkus trochu chladné oči a velice ostře řezané rysy ve tváři. Je vysoký a štíhlý. Pohybuje se volně, beze spěchu, jako by byl navyklý už od dětství vydávat rozkazy a vyslovovat svá přání, aniž by čekal odpor.

„Pojď blíž,“ říká. „Perla Sch.?“ A dívá se, jako by říkal: „Židovská kurva. Kdo by to řekl. Židovská kurva.“

Vím přesně, co chce, abych mu pomohla svléknout, nebo lépe řečeno, abych nechtěla víc než to, že mi pomůže při svlékání ze svého kabátu, a pak že už chce, abych se o něj postarala od začátku až do konce.

Kromě čísel si všechny ženy musely přidat k svému jménu Sára a muži Israel. Sára znamená hebrejsky princezna. Tak jsou všechny židovské ženy a dívky královského rodu.

Jednou jsem ho už takhle dlouho vyhlížela a pak jsem viděla, jak si krátí cestu z německého kasina přes park, kam naši lidi nesmějí a odkud zaznívá hezká taneční hudba. Potom mi řekl, že jsou to skladby Petera Kreudera, ale že je to pořád ještě hudba plná cizorodých prvků. Naznačil, kdo to má na svědomí. A tak si láme hlavu, jak to, že lidi, kteří podle něho pročachrovali celé dějiny – a jak někdo řekl, nemůžou žít ani umřít, jako nemocný stařec –, mají pořád, i když už nejsou, takový vliv na hudbu, na písemnictví a na justici.

Vím, že se celé řadě židovských děvčat nebo kluků zdá o tom, že mají známé na gestapu nebo jsou sami gestapo, důstojníci, komandanti, nosí německé uniformy, dobré boty a teplé soukenné pláště, kožišinové rukavice z opravdových tuleňů nebo opravdových křečků a králíků. Měla jsem často sen o tom, že jsem německá Beruška, z těch, které chodí do ghetta na přepadové kontroly a odnášejí si, co jen poberou, i když je to židovský majetek, a když najdou peníze, neviděla ani jsem ještě nikdy neslyšela, že by se některá z Berušek štítila se jich dotknout. Ale byla jsem Beruška-kavalír. Nikdy jsem nikomu nic nevzala. Prohlížela jsem věci starých židovských žen nebo dětí, které jsou bezmocnější než lidi jako já nebo jako dospělí, kteří pracují a dostávají přídělové lístky, takže jim nekručí od rána do večera a od soumraku k úsvitu v žaludku, a pokud jsem jim nemohla dát svou svačinu, nikdy jsem si od nich nic neodnesla. Provázely mne za to pohledy, které byly vděčnější, než když hrála Greta Garbo v Grandhotelu a směly jsme ještě chodit do biografu na nejlepší americké filmy. Odhadovala jsem rozdíl mezi tím být Židovka anebo Němka. A napadlo mě, jak bych se asi chovala, narodit se jako Němka.

Ptal se mě, skoro jako Ludmila, jak to chutná. Nebyl první z mužů, kteří to tak chtěli a pak se ptají, jak to chutná. Naznačila jsem mu, že je to skoro mimo chuť, že je to něco jiného, a kromě toho, že je to pokaždé jiné. Pak mi vyprávěl o jednom z těch rasových ústavů, o který se zajímal kvůli mně. Zůstal tam několik dní, aby viděl, co se tam provozuje, a překvapilo mě, že tam nejsou jen ženy a dívky, ale taky muži. Pokud jde o muže, nepřeměřují jim jen hlavy, ale zkoumají váhy a míry doslova všeho. Tvrdil, že mám ještě naději, ale abych byla trpělivá.

Líčil mi, co a jak pozoroval, jako když se dívá někdo lodním okénkem do kajuty z místa, odkud by nikdo nepředpokládal, že se dá vůbec někoho sledovat, zkoušky a měření, a dodal, že v některých ústavech jsou jen vybrané matky a stejně vybraní muži a v jiných zase na jednoho chovance nebo chovanku připadnou tři lékaři a tři ideologičtí pracovníci.

Ale napadlo mě, že je to jen slib, který přede mne prostře, jako by mě zval na budoucí hostinu, ke které nikdy nedojde.

Nejsem si docela jista, že bych chtěla odpovídat všem požadavkům čisté árijské rasy, mít míry, které odpovídají nordické lebce, chemickému složení vlasů, rozsahu úst od koutku ke koutku, síle rtů, a zároveň jsem někdy bezděčně pyšná na to, že jsem se narodila velice blízko takovým požadavkům a že je to stejně nelichotivé, jak mi to lichotí.

Ale důstojník opakoval, že ještě přicházím v úvahu a s trochou trpělivosti a s dávkou štěstí ještě nemám nic ztraceno. Napadlo mě taky, jak by asi vypadal, kdyby se narodil jako jeden z nás.

„Není vám tu zima?“ zeptala jsem se.

Vidím v duchu skupinku německých lékařů, kteří studují ve zkumavkách a v lahvích od mléka nebo od octu vlastnosti nejčistší rasy. Mají to, jak říká pan O., asi místo kinoteátru. Škoda, že se do takové ordinace nikdy nedostaneme, leda ve zkumavce, jako představitelé té nejnižší rasy. Zvláště Lídu bych ráda viděla, jak by se asi tvářila. Šlo by změnit její černé oči na modré?

I když se nás to týká jen nepřímo a vzdáleně, asi jako se týká ozvěna původního zdroje zvuku, je to pro nás obraz předzvěsti o budoucím pokolení. Historie neposkvrněné rasy, která se už rodí, zatímco ještě zamořujeme vzduch, hmyz lidstva bude za takových sto, tři sta let vypadat přesně tak, jak to vidí majitelé čisté germánské krve ve svých žilách už teď. A tak jako němečtí králové s čistou krví tvořili většinu evropských králů za posledních dva tisíce let, tak budou zase ovládat celý svět, se snadností, jako by hráli ping-pong.

Byli možná opravdu většinu doby v minulosti panská rasa. Slyší ozvěny něčeho, co sama nemůžu slyšet a co neslyší nikdo mimo nich? Ale jak můžou přesvědčit o své vyvolenosti někoho, kdo k tomu má tak daleko jako pan L., starý O., Ludmila, nebo já sama a můj tatínek a moje maminka? Kabalista říká, že král, kterého neuznají za krále všichni kolem něho, není ve skutečnosti králem, i kdyby si posadil na hlavu pětiposchoďovou korunu ze zlata, stříbra a drahých kamenů.

„Není tu zrovna nejtepleji,“ odpověděl, „ale to nebude žádný problém,“ dodal.

Chtěl znovu to, co chtěl hned od počátku, ještě než si později sedl na mou matraci. Říkal zase, jak mám krásná ústa a že je tím posedlý, ale že se mnou je to něco jiného. Mezi hradbami pevnosti si může dovolit všechno, uvedl. Vím sama, že si smí dovolit všechno, že tu není nic, co by měl zakázané, pokud nejsou nikde němečtí svědci.

Je to mimo vinu, mimo stud, jako bychom byli něco jako druh stínu, kterým člověk prostupuje, i když může určit jeho polohu, tvar, velikost. Je to stejné a zároveň jiné, než když na východní frontě nebo na západě, když létá, ztrácí to, čemu se dříve říkalo svědomí. Ostatně svědomí, jak napsal Adolf Hitler, je jenom židovský vynález, který mrzačí lidskou osobnost stejně, jako obřízka mrzačí jeho tělo, jak letecký důstojník uvedl.

„Jsou to vaši lidi, kteří zakazují první to, po čem sami nejvíce touží,“ řekl.

Vracelo ho to k dobám, kdy všichni lidé byli rozděleni na otroky a na pány, ale je to zároveň ještě něco jiného. Zahrnuje to jen něco z takové minulosti, jestliže mu rozumím.

Napadlo mě, že krysa, s kterou bydlím, taky nemá potíže. Má jen strach, hlad, něco chce. Vytanulo mi na mysli, proč se asi říká potkanům v Čechách „německá myš“.

A napadlo mě, kdo zakazuje to, po čem sám nejvíc touží. A co to zahrnuje.

Kdybych byla Němka, obešla bych se bez svědomí? Důstojník se najednou usmál. Řekl, jako by uhodl, nač jsem myslela, že se tu může cítit jako v příběhu o Adamovi a Evě naruby, protože dokud byli v ráji, trápilo je poznání, zatímco on svoje poznání leda vychutná.

Je to mimo lež, protože může lhát nebo nemusí, ale kdo má právo a možnost mu vyvrátit, že černé není bílé, že nůž není tužka, krev voda nebo vězení dětské hřiště a koupelna jen místo, kde ze sebe člověk spláchne prach a pot? Tomu jsem nerozuměla, ale víc mi nevysvětlil.

Viděla jsem sama, jak nabýval každým slovem sebevědomí a cítil se jak ryba ve vodě. Je to jistě jedna z těch věcí, které závidíme Němcům, že je to pro ně přirozené, jako by se opravdu narodili, aby byli nahoře, vítězili, poráželi ty druhé a zařizovali se ve světě, jako by byl od začátku až do konce jejich, po svém. Ve chvíli, kdy začne věřit, že jsem veš, červ nebo zločinec, protože jsem se narodila z jiné matky, proč by mě nezašlápl, nesmetl nebo nezabil? A napadlo ho, zda si myslím, že být na jejich místě jiní z těch, co nás neměli a nebudou mít nikdy rádi, bylo by to pro nás lepší? Muselo ho napadnout, že jsem opatrná s odpovědí, protože se bojím, aby mě nezabil nebo nenechal zabít, nebo aby si to nerozmyslel s možností dostat mě do jednoho z těch nordických ústavů.

Napadlo mě, co jsem neřekla ještě nikomu, ani Ludmile, že to všechno, co mi říkal důstojník, zahrnuje jenom jeho.

Proč se všichni najednou držíme týchž věcí jako nějakého stínu?

A napadlo mě ještě, že jsem ve skutečnosti jenom jedna z poddaných, protože samozřejmě nejsem ani vzdáleně blízko ničemu z toho, co je německé. Ale pokud jde o mě, můžu dělat, co chci, až na to, že kdykoli najdu rovnováhu mezi tím, co je lepší a horší, a vrátím se k tomu, je mi, jako bych se vracela k nebezpečí nebo tomu druhu rovnováhy, jako když jsem byla ještě dítě; i když netrvá nikdy dlouho a vystřídají ho zase neznámé úzkosti, o jejichž původu, stejně jako Ludmila, nic nevím. Je to, jako by se člověk mohl válet v blátě, jako když se povalují podsvinčata v bahně, a přece mu stačilo jít pod vodu, kterou to ze sebe spláchne a nemá už s bahnem co dělat.

„Vím, že jste silný,“ řekla jsem, „ještě jiným druhem síly, než je ve svalech.“

Ptala jsem se ho, jak to vypadá v kasinu kousek od mojí mansardy, odkud slyším hudbu, pro mě dost hezkou, abych si mohla myslet, že svět je krásný, i když ne vždycky pro mě. Němci rádi tančí ve svitu loučí nebo svící, mají tam starý dubový nábytek, jaký zdobí sály v německých zámcích, ale taky ve francouzských a belgických zámcích, odkud si některé kusy nábytku přivezli. Klavír je německý. Na oknech zevnitř je rudý samet, ale zvenku to není vidět pro hustě tkané plátno černého zatemnění proti leteckým náletům.

„Na malou kurvičku, jakých je tu asi víc než dost, máš hezkou hlavu,“ řekl.

Vyprávěl mi, jaký druh křesel je rozložen po okrajích sálu, kde na stěnách visí jen a jen zrcadla a dva velké obrazy, výjevy z německých dějin. Na jednom obraze je císař Henry II., který prvně vyhnal naše lidi, a křižácký masakr na Rýně v roce 1146. Chvíli mi vysvětloval obsah a smysl těch dvou obrazů, ačkoli jsem si to mohla snadno domyslet, a pak se mě zeptal:

„Dokázala by sis myslet, že je ženské tělo zbraň?“

„Už jste se mě na to ptal minule,“ odpověděla jsem, aniž bych ve skutečnosti odpověděla. „Ale to jste říkal, že přijdete nejpozději do týdne.“ Viděla jsem, co to v něm vyvolalo. Podíval se na mě a neřekl ani slovo.

Potom viděl černé desky a popsané osmerky. A najednou, aniž padlo slovo, jsem viděla, že psát si deník může být stejně nebezpečné jako to, čemu se říká velezrada nebo co uráží lidi, kteří mají veškerou moc nad vším, co je živé, neživé, psané, nebo co si člověk myslí.

Měla jsem o něm podobný sen minulý týden, ale to se mně zdálo, že přišel jen proto, aby zjistil, kdo tu tiskne letáčky, jaké jsem už několikrát dostala do rukou, na špatném zažloutlém papíru. Nemohla jsem ho uspokojit, protože jsem nikoho z těch lidí, kteří to dělají, nikdy neviděla. Nato mi řekl, že nevědět je vždycky pohodlnější než vědět. A podotkl, že mám hezké rty. Potom řekl, jako pan L., že mám hezké boky. O nohou mluvil, když podruhé našel cestu na mou půdu, 2. září. Čekala jsem, že půjde ještě dál, nebo hlouběji, ale řekl, že mám hezké hrdlo.

„Hrdlo?“ opakovala jsem. Sáhla jsem si bříšky prstů na krk.

Mluvil o polehčujících okolnostech a proč se musí člověk zříci jednoho, když chce dosáhnout toho druhého. Můj zjev, jak dodal, je pro mě polehčující okolnost a napadlo mě, že jsem vlastně vždycky od sebe samé nechtěla víc než se co nejlépe prodat. Oblékl se sám, pomalu, a odešel, elegantní, jako když přišel.

Zbytek noci se mi zdála jediná věta. Opakovala jsem si ji v naději, že ji poněkolikáté popletu, zpřeházím slova a najdu nakonec lichotivější smysl, ale nepovedlo se mi to.

15. listopadu. Jednou. Červená síťová taška. Třikrát. Otevírač na konzervy. Stříbrná šroubovací tužka. Podkova pro štěstí. Pětkrát. Plnicí pero. Šátek z bílého hedvábí. Pět syrových brambor. Vlašský ořech. Kartáč na šaty.

„Taky si myslíš, že jsi zvrácená, ještě než něco uděláš?“ zeptala se Ludmila.

„Možná, že jsme všichni zvrácení,“ odpověděla jsem.

„Co pokládáš za největší zvrhlost?“

„Nedodržet slovo. Někdo mně, já někomu. Někdo někomu. Ztratit trpělivost, ještě než uděláš první krok. Vylejvat si zlost na někom, kdo za nic nemůže. Ničit se, jako by zítra končil svět. Nebo ještě dnes, v poledne, než si vyfasuješ kaši z čočkové náhražky. Lhát si, podvádět se, namlouvat si, že jsi ze železa nebo z vaty. Svádět to na to, že jsi jednou nohou ještě dítě. Nebo snít o tom, co se nemůže uskutečnit. Věřit, že změníš něco, co už nikdo nezmění, protože to patří k věcem, které máš nebo se můžou stát jen jednou, jestli víš, co myslím. Nechat se odradit první nepříjemností. Zmalomyslnět, protože ses zklamala i v sobě. Roztrhat si život na kousíčky, jako bys rozstříhala látku na šaty na tisíc malých záplat, které už nemůžeš sešít. Vzdát se starých kamarádů pro první výhodu. Smířit se. Vzdát se.“

Vzpomněla jsem si, čemu říká pan L. chiméra. Soukala jsem to ze sebe pomalu, abych to probrala až do dna, beze zbytku, jako bych si chtěla vyprázdnit nebo vydrhnout duši.

„Lituješ se?“ řekla Ludmila.

„Co myslíš?“ zeptala jsem se.

Neřekla jsem Lídě, že druhou stranou litování na vlastní adresu je svádět na sebe něco, za co nemůžu ani ve snu. A vybavila jsem si najednou, že se mi zase zdálo o leteckém důstojníkovi. Přistihla jsem se při smířlivosti, kterou zazlívám děvčatům z českého pohraničí, když se derou, aby mohly sloužit jako servírky v německém Kameradschaftsheimu; mluví německy a smějou se v jednom kuse i na nejnižší šarže. Kdoví jaká bych byla na jejich místě? V Kameradschaftsheimu byla zábava německého personálu, důstojníci, poddůstojníci a jejich ženy a pozvaná společnost. Hrála česká kapela. Komandant zjednal rukama klid. Nařídil hudebníkům opustit stupínek, nechat nástroje na židli a uklidit se k nachové zácloně. Kapelník musel zůstat.

„Jako pěna,“ řekl mu komandant.

Postavil mu na hlavu slánku. Ustoupil asi na patnáct kroků, až se zastavil u stěny, o kterou se opíral letecký důstojník. Vystřelil třikrát, ale slánku nezasáhl, jen lalůček kapelníkova ucha. Byla jsem jednou ze servírek a ošetřila jsem mu to ubrouskem, který jsem vzala ženě komandanta. Krev kapala na podlahu. Vzala jsem slánku a postavila jsem si ji sama na hlavu. Letec vzal revolver z ruky komandanta a zamířil. Dívala jsem se mu do očí. Letec vystřelil. Slánka se roztříštila v zácloně.

„Hudba,“ řekl letec. Zazněla melodie Petra Kreudera: Music, Music, Music, kterou hráli v Praze už v roce 1939, kdy jsem byla malá holka.

„Nemůžeš si zakázat nic, čeho ses nějak dotkla,“ řekla jsem Ludmile. „Jestli tomu chceš říkat zvrácenost, je to tvoje věc.“

„Chtěla bych vědět, jestli se to dědí,“ řekla Ludmila.

„Kdybych byla pták, asi bych lítala; jako ryba bych plavala; jako člověk můžu existovat jen ve světě, do kterého jsem se narodila, jako ty; jako všichni. Až potkám výjimku, můžeš se spolehnout, že ti řeknu,“ řekla jsem Lídě.

„Někdy bych si přála, abychom byly sestřičky,“ řekla Lída.

„Kdo by to chtěl? Co bys z toho měla?“ zabránila jsem jí, aby se na mě vrhla a umokřila mi tvář.

„Máš něco, co nikdo nemá.“

„Pochybuju. To, co od sebe lidi chtějí, má pro toho druhého asi jen málokdo. Možná že nikdo. Možná že to ani neexistuje, jestli víš, co myslím. Nebo toho má každý jen kapku. Je to jako rybí jikry. Jako zrníčka v granátovém jablíčku, jestli tě napadá, co mám na mysli.“

„Neber mi naději.“

„Dobře, mysli si, že jsi moje sestra,“ řekla jsem. „Chceš tuhle krajkovou? Vem si ji.“

16. listopadu. Dvakrát. Svíčka a zápalky. Síťka na vlasy. Krabice suchého lihu. Třikrát. Čtvrtka žitného chleba. Dvě deka margarínu. Teploměr. Plechový koflík. Litrová termoska.

Starý O. nás doprovázel s Ludmilou do Hasičského domu. Šli jsme na půdu do kabaretu, kde dávali Netopýra s paní a panem Hoferovými z Vídně. Vzali jsme si tmavé oblečení a cítili jsme se skoro jako v Praze. Starý O. si nás vedl jako dvě dcery nebo jako dvě milenky, přítelkyně a mohla jsem si představit, jak se asi nosil po všech koutech Evropy, dokud se to ještě smělo. Lidi si nás všímali, zdravili ho a odpovídal jim širokým úsměvem, jako by jen to, že jsme vedle něho dvě, znamenalo tolik jako rozdíl mezi Mont Blankem a Mont Everestem, a napadlo mě, že bych byla na chvíli docela ráda v jeho kůži.

Na druhé straně ulice šla Milena, a když nás viděla, křikla: „Na vašem místě bych už v životě nikomu nedovolila, aby vám říkal, že jste starý!“

Starý O. asi neslyšel dobře, nebo si nepřipustil, že to patří jemu; v každém případě se podíval na mě, na Ludmilu, a se stejně rozzářenýma očima člověka, kterému něco připomíná, když si vede dvě mladé dámy po chodníku, se zeptal chraptivě Mileny, jestli mu něco chce.

„Ať si už nikdo v životě nedovolí vám říkat, že jste snad starý!“ opakovala Milena.

Starý O. se cítil jako snad nikdy. Ale najednou ho něco napadlo a přepustil Mileně svůj lístek. Slíbila jsem mu, že mu to budu potom vyprávět. Řekl, že Netopýra už viděl a slyšel.

Ludmila zase řekla: „Je to hrozné i v myšlenkách. A pak, když to končí tak, jak to říkáš.“

„Proč na to myslíš, jako člověk myslí na hříchy, kterých se sám nikdy nedopustil, ale je jim už blízko tím, jak je horlivě odmítá?“ zeptala jsem se. A pak jsem se zmínila, že k tomu vždycky nějakým způsobem dojde.

„Kdoví proč to chtějí,“ podotkla Ludmila. „Kdoví co se s nimi stalo?“

„Je to jen částečná záhada,“ řekla jsem. „Třeba je to pomsta za to, že kdysi museli sát a byli na tom tak závislí. Nevím. Je to jistě převrácenost. Ale můžeš si na to zvyknout a pak to není hrozné. Je to jen jedna z těch věcí.“

„Želatina?“

„Skoro.“

„Jak to chutná?“

„Nechutná to. Je to něco jiného.“

„Říkalas, že je to, jako když nastydneš a máš na prsou hlen.“

„Někdy si myslím, že je to, jako by měl strom kořeny a mohl je jíst. Nebo když z kůry dospělého stromu vytéká kapka smoly. Je v tom tajemství, i když je pro tebe bezmála samozřejmé a neděláš to zdaleka poprvé. Je ti, jako by ses učila zvykat si na to ještě dávno předtím, než to opravdu uděláš.“

V Lídě zněla ozvěna, jak je to možné, aby to bylo stále čistší a nakonec snad sladší. „Ta jediná důležitá věc,“ řekla jsem, „na které v tu vteřinu záleží, asi zároveň způsobuje, že se tím trochu zvětším. Cítím chvění a ptám se: způsobila jsem tohle chvění já? Je to kvůli mým ústům?“

„Nikdy ses nepozvracela?“

„Když o tom mluvíš takhle, ani se nedivím, že ti to připadá ubohé,“ řekla jsem. „Může to být takové, když se k tomu musíš nutit; když potřebuješ příliš mnoho síly k tomu, abys to udělala. Proč si nepřipomenout, že to nejlepší může být, co člověk sám chce udělat, z nejrůznějších důvodů.“

Ale myslela jsem si, že by se to mohlo změnit, a že když jsem bez snídaně, připadá mi celý svět ubohý a scvrklý, malý, opravdu žádná sláva.

„Chtěla bys to, kdybys byla muž?“ zeptala se nakonec Lída.

„Na všechny hříchy myslíš daleko před tím, než je uděláš,“ odpověděla jsem jí.

Panu L. se dostal do rukou německý seznam o dovezených koních, skotu, prasatech, součty koz, ovcí a králíků, které mají v ovčinci na starost naše děvčata, a který sepsal velitel nacistické bezpečnostní policie, pan SS Standartenführer Horst Böhm.

Pan L. si to četl zdola nahoru a shora dolů, znovu a znovu, snad stokrát, jako by něčemu nemohl přijít na kloub. „Něco vám nesouhlasí?“ zeptala jsem se. Podal mi seznam. Podívala jsem se, co to bylo. „Spal to,“ řekl mi.

„Jsou všichni takoví?“ zeptala jsem se. „Takoví pedanti?“

Myslím, že už vím, čemu nemohl přijít na kloub. Tady to je:

I. Dne 9. VI. 1942 v 19.45 hod. mi nařídil telefonicky SS Gruppenführer Frank z Berlína, že na základě rozhodnutí Vůdce má být obec Lidice vypálena. Dospělí muži mají být zastřeleni, ženy přijdou do koncentračního tábora a děti mají dostat vhodnou výchovu. Nato bylo provedeno:

1. Obec byla nejprve obklíčena jednou rotou ochranné policie.

2. V noci byla tato rota vystřídána 200 muži wehrmachtu z náhradního praporu ve Slaném. Ochranná policie zatkla všechny obyvatele a shromáždila je nejdřív v obci.

3. Ženy a děti, a to 198 žen a 98 dětí, byly nákladními automobily odvezeny do jedné tělocvičny na Kladně. Střežil je tam četnický oddíl oberlandratu v Kladně.

4. Po příchodu dalších dvou rot ochranné policie z Prahy byl shromážděn dobytek, obilí, zemědělské stroje, jízdní kola, šicí stroje a další hodnotné spotřební předměty a odvezeny z obce, a to:

32 koní, 167 kusů skotu, 150 prasat, 144 koz, 16 ovcí, ještě nezjištěný počet drůbeže a králíků, ještě nezjištěné množství obilí a šrotu, 32 zemědělských vozů, 3 elektromotory, 1 kruhová pila, 1 pluh, 3 ruční vozíky, 1 secí stroj (to vše umístěno na státním statku v Buštěhradě),

dále 100 jízdních kol, 3 motocykly, 1 malé osobní auto, 3 váhy, 1 strojek na maso, 40 duchen a 74 polštářů, 3 dětské kočárky, 18 rozhlasových přijímačů, 27 šicích strojů, 1 elektrická pračka, 96 párů pánských bot, 83 párů dámských bot a velké množství potravin a spotřebních předmětů (umístěno u stát. policie v Kladně).

Soupis provedlo protektorátní četnictvo z Kladna pod velením občana německé národnosti podplukovníka Víta.

5. Za svítání byli dle obecní kartotéky identifikováni zatčení dospělí mužové – 173 mužů –, kteří bezprostředně nato byli na určeném místě zastřeleni rotou ochranné policie o počtu 1/2/20.

6. Po vyklizení obce bylo založeno ohniště, k němuž dal wehrmacht k dispozici 200 litrů benzinu. Další potřebné množství 300 litrů benzinu a 200 litrů petroleje dodalo gestapo.

7. Po udělení přesných pokynů příslušným důstojníkem požární policie z velitelství pořádkové policie v Praze, jak mají být požáry rozdmychávány, byl 10. VI. 1942 v 7 hodin ráno zapálen první dům. V 10 hodin byly všechny domy obce v plamenech.

8. Oddíl Židů z terezínského ghetta pohřbil 11. VI. 1942 mrtvoly zastřelených v hromadném hrobě v obci.

9. Dne 11. VI. 1942 byla nasazena četa zákopníků SS v počtu 1/1/35 k vyhození zdí do povětří. Tato rota nestačí, neboť podle mínění odborníků by dvě silné roty vybavené nejlepším nářadím měly nejméně 14 dní co dělat.

10. K zajištění dalších hodnotných předmětů, jako hospodářských strojů a železa vhodného ke šrotování, byly nasazeny 3 oddíly říšské pracovní služby, kterých se současně používá jako odklizovacího oddílu pro zákopníky.

11. Pozemkovému úřadu v Praze bylo nařízeno, aby převzal celou užitkovou plochu obce k zemědělskému obhospodařování.

12. Děti budou odtransportovány 12. VI. 1942 večer.

13. Zatčené ženy budou odvezeny 13. VI. 1942 do koncentračního tábora.

Poněvadž byla k dispozici jen česká požární policie, nebylo použito hasičů.

II. Předkládá se SS Obergruppenführerovi Daluegovi s prosbou, aby vzal na vědomí.

III. SS Gruppenführerovi K. H. Frankovi.

Böhme, v. r.

„Co je to jedna, lomeno dvě, lomeno dvacet?“

„Jeden důstojník, dva poddůstojníci a dvacet policistů,“ vysvětlil mi pan L.

„Kdo tam byl z našich lidí? Někdo, koho znám?“ Myslela jsem na starého O.

„Jeden strojek na maso,“ řekl pan L.

Viděla jsem, že mě neposlouchá. Dívala jsem se na divné stíny, které vrhala tvář pana L. na trámy, na zdi a na podlahu.

Pak jsem to stočila do ruličky, přidržela nad svíčkou a spálila.

17. listopadu. Opakoval se mi znovu sen o tom, jak mě letecký důstojník pověřil úkolem zjistit, kdo píše, rozmnožuje a rozdává letáčky, kde se navádějí lidi, aby pracovali pomalu pro říšskou válečnou produkci, protože každým zabitým vojákem spojenců se oddaluje konec války, stejně jako každým nacistickým vojákem, který musí zůstat za frontou, se naopak konec války přibližuje. A taky, že s každým německým vojákem, kterého zadržujeme kvůli sobě tady, zachraňujeme život ruského, anglického nebo amerického vojáka, kterého by zastřelil. Trochu mi to připomíná, jak hrajeme Monopol.

Ale netvářil se, že by způsob, jakým se zdržuje u mě, nestál za takové vyvážení. Protože u mě nemá ani ty nejmenší zábrany, a to v žádném směru, vypadá na okamžik, jako by se ho zmocnil epileptický záchvat.

Jednou jsem měla na vteřinu skoro strach, jako by umíral. Ale bála jsem se mu to říct, až to řekl sám za sebe.

„Takhle jsme blíž smrti než na frontě,“ řekl. „Možná že když usínáme, jsme tomu stejně tak blízko.“ A pak mi ukázal, jak ho zranili na levém boku, a pohladil si dlaní dlouhou jizvu od bodné rány.

Vylíčil mi krátce, jak k tomu přišel při jednom nouzovém přistání, kdy museli použít pomoci nějakých vesničanů, aby se dostal dost rychle do lazaretu. Tvrdil, že ho bodli, když byl v bezvědomí.

„Nebudu v žádném případě první, koho zabili, a můžu ti už dopředu povědět, že by mě museli zabít stonásobně, tisícinásobně nebo, podle toho, kterou skupinou to poměřuješ, desetitisíckrát, aby dostali nazpět krev, kterou kvůli mně ztratili,“ řekl stejným hlasem jako prve. A dodal, že je to vytloukání klínu klínem. A vzdychl si, jako by viděl všech deset tisíc způsobů v jediném zlomku vteřiny před sebou, takže žádná slova by nemohla být dost výstižná, kdyby to hodlal popsat. Ale nevycházím mu vstříc, abych si to zkoušela představit a doplnit.

Pak mi řekl, jak si představuje, co mám udělat, abych si zasloužila svou nordickou převýchovu a tím vlastně život. Byla to stejně složitá jako jednoduchá operace a nebylo příliš těžké ji okamžitě podstoupit. Měla jsem se připojit ke skupině lidí na pražském nádraží, do zvláštního vozu. Upozornil mě, abych si nedělala starosti s osudem lidí, kteří zůstanou tady, protože budou doslova mimo moje starosti. A uvedl, kdy mohou být všechny okolnosti jen polehčující, i když jsem přišla na zvláštní vlastnost okolností, že čím těžší, tím více polehčující se mohou zdát, ale nemusí být.

A tak jsem se ocitla nejprve ve vlaku a potom na lodi, když jsme dojeli do přístavu. Byla jsem s lidmi, kteří mě pokládají za jednu z nich a neměli tušení o mojí dvojí tváři. Byla jsem v neviditelném vztahu k leteckému důstojníkovi, který tu nebyl, a neodvážila jsem se předstírat ještě větší blízkost k lidem, s nimiž jsem byla. Měla jsem se cítit zavázaná důstojníkovi za něco, co mně nebylo ani dost málo příjemné. Bylo to, jako bych musela hrát hru, kde jeden svět pracuje k zničení druhého světa, jehož součástí zůstává, a nikdo nezná způsob, jak tomu zabránit. A tak se mi moje touha prodat se ve světě, kde se prodává doslova všechno, splnila jinak, než jak jsem si původně představovala.

Druhá strana světa, oddělená oceánem, byla opravdu druhá strana světa. Moře bylo stejně krásné, jako když mi ho líčil pan L. Měla jsem vlastní kajutu. Obsluhoval mě stevard, který mě učil anglicky, protože jsem se nechtěla domlouvat německy a česky neuměl. Vedla jsem vybraný život celých osm dní a devět nocí, po které trvala plavba. Odpoledne jsem se vyhřívala na sluníčku, a když vanul vítr, s přikrývkou na kolenou, s čajem a zákusky jsem pozorovala vlny, obzor, létající ryby a racky a krásné velké ptáky, kteří mají hnízda na neviditelných skalách nebo březích. Četla jsem si tu knížku, z které jsem tady, aniž bych věděla přesně proč, a taky aniž bych porozuměla všemu, co se tam píše, dostala horečku. Po večeři, která trvala dvě nebo tři hodiny, jsme tančili v místnostech, které vypadaly jako zámecké sály se sloupy, zrcadly a bohatými obrazy ve zlatých rámech, s doprovodem hudby, kterou řídil lodní kapelník. A nad hudbou, jako bzučení, bylo slyšet hučení moře a ještě temnější hučení strojů v podpalubí. V noci mě stevard doprovázel do kajuty a někdy jsme se dívali na moře v noci, jak bylo obrovské, neznámé a krásné. Sledovala jsem na zádi dlouhý bílý vír, osvětlený měsícem, rýhu za lodí, jak rozviřoval moře obrovský lodní šroub.

Ráno jsem vycházela z kajuty sama. Pozorovala jsem zpěněné vrcholky vln v jitřním moři, o kterých mi vyprávěl starý O., a jak si hrály jako malí delfíni. Mraky visely na modré obloze nízko a šedě jako dým z dýmky. Pozorovala jsem lodníky, jak leští bronzová kování na zábradlí a co bylo na lodi z mosazi nebo oceli, a všechno se blyštělo. Měla jsem roztěkanou rozmluvu s paní, která asi nemohla dospat, o anglických, francouzských a ruských lodích. Žena s sebou měla jednadevadesátiletou matku. Zřejmě brala s manželem na všechny výlety a cesty svou maminku.

„Podívej se támhle, maminko,“ řekla žena. „Vidíš tu druhou loď?“

„Ne,“ odpověděla matka.

„Matka už nemá tak dobré oči, jak mívala,“ řekla žena ke mně a pak se znovu obrátila k matce. „Maminko, Kolumbus musel mít pravdu, když říkal, že lodi přepadají za okraj světa… ta loď zrovna zmizela.“

„Opravdu?“ zeptala se matka a v hlase jí zněla úleva.

„Ano, má drahá, ztratila se,“ řekla dcera, třebaže loď bylo ještě vidět jasně na obzoru jako modrý den, bílé vlny a nejnižší oblaka nebo létající ryby.

Sedmý den večer mě pozval k tanci kapitán. Byl to vysoký, štíhlý čtyřicetiletý člověk, podobný mému tatínkovi, ale chvílemi jsem měla skoro dojem, jako by to byl dvojník německého leteckého důstojníka.

Loď se jmenovala Smrt. Ptala jsem se ho, koho to napadlo, pokřtít tak krásnou loď tak podivným jménem, ale kapitán se usmál a řekl mi, že je to jen slovo a že si mohu svou loď přejmenovat na jakékoli jméno, které mi vyhovuje. Víc o tom neřekl.

A pak, jak chtěl změnit námět rozhovoru, jsme se začali bavit při tanci o démonech. Nikdy s nikým nemluvím o démonech, a kdyby o tom jednou nezačala Ludmila sama, mou zásluhou bychom se k tomu asi nedostali. Vyprávěla jsem mu o Mileně. Ze všech děvčat, s kterými jsem byla na L 410, byla Milena tak podivná, že ji nikdo nelitoval, když odjela zářijovým transportem v roce 1943 do Rodinného tábora na východě. Nikdy nikomu, co si pamatuju, neudělala radost, jako by si myslela, že za cizí radost se platí vlastní zatrpklostí.

Kapitána to zajímalo do té míry, že se usmál a řekl, že takové lidi má každá loď. A že vedle lidí, kteří odcházejí a vzbuzují lítost, jsou takoví jako Milena, kterou nikdo nelituje. Najednou jsem viděla nebo cítila, že Milena byla taky démon. Nebo že každý démon je někdo se svými chutěmi, jednáním, vkusem. A že se loď jmenovala Smrt, abych musela vidět, že všechno, co je tak velké, je smrt. A že je to smrt, která dělá lidi s konečnou platností větší, než byli, dokud žili, jako by to byl naruby obrácený, teprve teď přehledný život, přátelé i nepřátelé. Teprve smrt zhodnocuje každého, kým opravdu byl a kým nikdy nebyl. A najednou mi přišlo k smíchu, že se už o mně několikrát říkalo, že jsem umřela. A že i ty nejsilnější i ty nejslabší čeká nakonec týž úděl. A že život je jenom to, co je přiměřené a přehledné, snad malé nebo skromné, a velikost je smrt.

Tančila jsem s kapitánem ještě několik vteřin nato, co hudba dohrála, a kapitán se na mě zase tak usmál jako prve, jako by věděl, co mi šlo hlavou.

„Jsem někdy posedlá Milenou,“ řekla jsem.

„Jsme jimi všichni čas od času posedlí,“ odpověděl kapitán. Byla mezi námi tajná, nevyslovená dohoda a věděl, oč mi šlo, aniž to vyslovil. Měl velice hluboký hlas, vážné oči, a i když se smál pozvednutými koutky, cítila jsem pronikavost jeho pohledu, jako by se nesmál ve skutečnosti ani trochu.

Opakoval mi potom, že jak jsem malá, tak jsem krásnější, než si myslím.

A pak řekl: „Moji důstojníci a lodníci vědí, kdo je kdo, když s ním jdou. Každý z nich ví, co dělá s ženou, kterou svádí.“

Na to jsem neodpověděla. Je to stejný přepych, jako je přepych jeho loď, myslela jsem si, obviňovat někoho za to, co dělá a co tím z někoho dělá.

A tak jsem myslela na to, proč kvůli lidem jako Milena se zdají některé scény krvavější a neočekávanější a střídají se prudčeji, než jak je na to člověk připraven.

Hudebníci měli podobné uniformy, jako mají lodní stevardi. A najednou jsem si uvědomila, jaký je to jazyk, kterým se s kapitánem domlouváme. Byl to stejný jazyk, v jakém bylo napsáno na přídi a na zádi jméno lodi, jak bylo vymalováno na každém záchranném člunu a jak svítilo ve světle nad barem, odkud nosili hudebníkům citronádu nebo pivo, co kdo chtěl pít. Loď plula snadno. Už mě přestalo udivovat, že v tak obrovském prostoru se i tak nepatrná loď zdá pevná a neztrácí orientaci.

Ptala jsem se kapitána, zda přitom myslí na lidi, které loď veze. Odpověděl mi, že ani ne tolik, jako myslí na loď, na zákony plavby, které jsou rozhodující pro bezpečnost lodi.

Myslela jsem na to, že jsou to nakonec lidi, kteří postavili loď, ale skoro jsem se bála, že mi kapitán řekne pravdu, a místo toho jsem řekla, že tančím radši pomalejší tance.

„Některé skladby se uvádějí poprvé na lodích,“ řekl kapitán. Přitiskl se ke mně, protože hráli tango, a když jsem se odtáhla, výsledkem toho bylo, že mě objímal ještě těsněji.

A najednou jsem se usmála, ale kapitán neměl tušení, že to bylo proto, poněvadž jsem si uvědomila, že mám nejenom proti kapitánovi, ale proti všemu, co teprve přijde, svou „zbraň“. Začala jsem se cítit na úrovni, na jaké byl kapitán a jeho důstojníci a mužstvo, pasažéři i ti, s jejichž skupinou jsem jela. A věděla jsem, že svou zbraň nebudu váhat použít, když nebudu chtít, aby mě zmrzačila přesila věcí. Ale vím, že vysloveno by to mohlo znít omšele. V noci se mi zdálo, že jsme si prohodili s kapitánem úlohy. A kapitán, dokud byl v mé kůži, musel vědět, že některé věci, které vím, budu muset sdělit německému leteckému důstojníkovi.

Zkazilo mi to sen o plavbě. Když jsem v přístavu na druhé straně oceánu šla k vousáčovi, abych na sebe řekla, co mě tížilo, položil mi prst na ústa a dlaň na hruď a proti mému očekávání se na mě usmál. Šel mi z toho mráz po zádech. Probudila jsem se zimou.

Jednou. Dvacet tři marek. Šampon na vlasy.

Haryček Geduld zdokonalil svůj Monopol. Už se nehraje podle židovských pravidel, že jedna strana nařizuje a druhá poslušně plní všechny rozkazy až k sebezničení, ani podle ruských, anglických nebo italských pravidel, podle kterých Geduld obnovuje hru, aby nás bavila a zahrnula všechny možné změny. Teď už byli všichni nepřátelé Německa poraženi a vyhlazeni a Haryček přemaloval políčka na německá území, od Aljašky přes Ural až k atlantskému pobřeží ve Francii a potom druhou polokouli na hnědo a označil je hákovými křížky.

A tak se teď ničí na válečném políčku Haryho Gedulda Němci mezi sebou podle stejných pravidel, podle kterých zničili v desetileté válce celý svět. „Dejte si přeměřit lebku, pohlavní orgán a tloušťku vlasů a postavte se na políčko ‚Zelené oči‘“. Kdo dostane šestku: „Zastřelte okamžitě majitele farmy s černými vlasy a vezměte si jeho plavovlasou ženu a dceru a postupte si o deset políček.“

Vyhrává jen Geduldův Adolf Hitler, který zůstal sám, ale vrací se na začátek hry, protože nemá, kdo by mu upekl chleba, ušil šaty, boty a postavil střechu nad hlavou. Na prvním a posledním políčku udělal Haryček místo hákových křížků otazníky.

Dostala jsem kartičku: „Zastřelte svého otce, zapřel židovskou babičku.“

Četla jsem si to a zeptala jsem se ho, jestli náhodou taky už není blázen. Zeptal se nás, jestli už nás náhodou taky napadlo jako jeho, jak vypadal ten člověk, ne tak dávno před námi, takových, dejme tomu, sto padesát babiček dozadu, když do něj zatloukali hřebíky, jeden do každé dlaně a jeden do nataženého nártu u nohou, a musel vědět, že se ze svého olivového dřeva už nedostane. Napadlo nás obě, že měl strach. Někde jsem ostatně četla, že strach, když na to přijde, je větší než Bůh a silnější než všechno. A napadlo mě, jaký druh strachu to asi byl. Podle Haryčka – a nejen podle něho – jsme všichni z jednoho masa.

„To se ti říká, když nejsi vyvolená rasa,“ řekla jsem. „Chtěla bych tě slyšet, jak by ses vyjadřoval, kdyby ses náhodou narodil jako jeden z nich.“

„Co váží víc, když chtějí spravedlnost ti utlačení, nebo když chtějí spravedlnost pro všechny i ti, které nikdo neutlačuje?“ zeptal se Haryček Geduld.

Haryčka odjakživa bavilo obracet věci z nohou na hlavu a z líce na rub. Jako by našel víc pravdy v jedné takové zvrácenině než v tom, co už je pěkně přežvýkané v modlitebních knížkách nebo ve starých čítankách.

„Docela ráda bych tě viděla, jak by ses choval, kdybys byl z německého masa. Nebo z nějakého jiného čistokrevného masa. Kdybys měl krev čistou jako víno. Něco na ten způsob, jestli víš, co tím myslím. Kdyby ti prospívaly věci tak, jak jsou.“

Pak jsem se zeptala: „Myslíš, že všichni ti lidi, před kterými v duchu smekám a kterým tajně nadržuju, ať se narodili, kde chtěli, protože našli odvahu tam, kde druzí našli něco jiného, měli tajně taky jen strach, že kdyby je někdo viděl zblízka, že by se zhrozil, jak uboze vypadali, v očích úzkost, a jak se jim třeba tajně, když to nikdo neviděl, třásly kolena i ruce?“

Haryček se na mě dlouze podíval. Čekala jsem, co řekne.

„Musela ses někdy podívat do zrcadla, aby ses přesvědčila, že ještě existuješ?“

Jako obyčejně pohádali se s Lídou, která obvinila svoji rodinu, kromě zbytku všech, které tím myslela, že jdou na popraviště jako ovce, a že by radši hrála Geduldův původní Monopol. Nato se jí Haryček Geduld jenom zeptal, proč vězňové, kteří jsou odsouzeni k dlouholetému žaláři nebo k smrti, nikdy nebo jen v naprosté menšině neskončí svůj život dobrovolně, bez ohledu na svou rasu, národnost nebo legendy, které jsou s jednotlivými lidmi nebo národnostmi spojené, dřív, než to za ně udělá kat. Vyjmenoval pár příkladů.

Pak začal malovat nová políčka Monopolu, ale kdo si to sestavil, měl jednu z jeho básniček, tentokrát o tom, jak se všichni držíme života zuby nehty, jako se ho zatím drželi zuby nehty všichni lidi před námi a jako se ho nejspíš budou držet všichni ještě dlouho po nás. Pak nás obě pozval, protože zítra, jak se důvěrně dověděl od Kabalisty, pojede transport a on je v něm, abychom se tu stavily večer, až se setmí.

Jednou. Dva brambory. Dvakrát. Čtvrtka žitného chleba. Poukázka na dva obědy.

Připomenula jsem starému O. slib vyprávět mi pro změnu o Mexiku. Měla jsem strach, že snad oněměl. Ležel vedle mě hodinu, jako by mu vyřízli jazyk. Líčil mi pak zátoku na nejjižnějším cípu Tichého oceánu, kde bydlel v chatrči, kde skákali po střeše v noci psi. Kohouti kokrhali celou noc, každou noc. Vyprávěl mi o barvách a zvucích. O ještěrkách v tropickém přístavu, kde vyběhnou z břehu na hladinu tak rychle, že se udrží do poloviny zátoky nad vodou, jako by běžely po zadních, než se pod nimi hladina proboří a odplavou. Vyprávěl mi o paláci z bílého mramoru, který se propadá do bahna a jednoho dne zmizí, jako by nikdy nebyl.

Zarazilo mě, co říkal o městě, kde španělští dobyvatelé nenašli živou duši, protože obyvatelé už vyhynuli. Pořádali prý zápasy na hřištích, podobných fotbalovým, s kamenným kruhem po straně, jímž museli hráči prostrčit kamenný míč. Kdo vyhrál, toho obětovali bohům. Proč, chtěla jsem vědět? Kdoví, asi zdegenerovali, soudil starý O. Každá společnost, která zabíjí nejlepší a nechá nejhorší, je vzhůru nohama; zaměňuje dobré za špatné, krásné za ošklivé, porážku s vítězstvím a obráceně.

Se starým O. se dá na rozdíl od některých lidí mluvit o všem. S někým se nedá mluvit o ničem.

Pak mi líčil mrtvé město s měsíční a sluneční pyramidou, kde obětovali panensky čistou indiánskou dívku: vyvedli ji po schodech sluneční pyramidy na plochý vrcholek, vbodli jí do ohbí v loktech ostny kaktusu, aby krvácela a omdlela, než ji, k poctě slunce, spálí.

Starý O. si vzdychl. Taky jsem si povzdechla. Zamluvila jsem to otázkou o paláci, co mizí v bahně. Je to palác krásy, odpověděl starý O. Když tam byl, vyhrávala lidem před palácem tříčlenná kapela žebráků: beznohý trumpetista, jeho osmiletá dcera tloukla do bubnu, na kterém stálo červenými tiskacími písmeny Zapomenuti osudem, a šestiletý kluk v ukrutném odpoledním vedru vyluzoval na nástroj v podobě ryby se záhyby jako valchy na praní kouskem dřívka zvuky do rytmu otce a sestry. Starý O. jim hodil do košíku všechny drobné, co měl, pak přidal polovinu svých papírových peněz. Neusmáli se, ani nepoděkovali.

Starý O. chvíli mlčel, než mi začal vyprávět o mexických býčích zápasech ve smrtelném španělském stylu, ale místo šesti býků, jako v hlavním městě, zabili v zátoce za horké odpoledne jen čtyři. V tropickém lednovém vedru spolu soutěžili dva matadoři, kterým asistovali bratři, bratranci, rodinná přízeň. Podle starého O. je to jednostranný tanec. Býk, od chvíle, co vběhne do arény, je odsouzen, i kdyby byl sebechytřejší, sebestatečnější, sebeschopnější. Starý si pamatoval černého býka, kterému probodl matador hřbet až do plic a který chrlil z nozder rubínově rudou krev, kterou pak zřízenci zametli v písku, když dvojspřeží velkých mezků odtáhlo zabité zvíře. Proč to lidi chtějí, ptala jsem se. Zvíře, které bylo kdysi silnější než člověk, teď sklízí pradávnou žeň. Zvíře platí za svá někdejší vítězství, člověk platí za své někdejší porážky. Nic se nepromlčí, dokud nad námi svítí hvězdy, šumí moře, vane vítr, odpověděl starý O. Měl v očích mlhu. Pamatoval si, že měl vstupenku na bariéru na stinné straně, číslo 11, v třetí řadě. Matadorovi se vyzul v zápase s černým býkem taneční střevíc. Pikador, tlusťoch, nejstarší bratr matadora, spadl z koně, když je nabral býk. Starý O. se ubytoval v hotelu Galícia. Chodil ráno na menudo, dršťkovou polévku do Kantýny naděje.

„Jak se řekne španělsky naděje?“ zeptala jsem se.

„Esperanza,“ odpověděl. „Posloucháš mě?“

„Některé věci znějí nádherně,“ řekla jsem. „Kantýna naděje, hotel Galícia, Zapomenuti osudem.“

Starý O. viděl zblízka sopku Popokatepetl se zasněženým vrcholkem; šlapal po prachu z lávy, kterou sopka vychrlila a který už dávno vystydl. Ochutnal v Mexiku ovoce, o kterém teď už jen snil, jako snil o své práci, ztracených malbách, vyschlých barvách. Jídlo starého O. v Mexiku nikdy nezklamalo. A odmlčel se zas a až do rána jsem od něj neslyšela ani slovo.

Bavily jsme se s Liduškou o tom, co je pro nás kdy ze všeho nejdůležitější. Ludmila zjistila ke své hrůze, že se to mění. Dřív jí stačilo vědět, že její známí, lidi, které má ráda – rodiče, babička, kamarádi – se mají dobře a vede se jim alespoň obstojně; všechno, co potřebovala ke štěstí, bylo, že ji měli rádi. K tomu si přidala, jak je hezká, a celkem jí to stačilo. Stačilo jí nikomu nekřivdit, aby si připadala dobrá. Nebrala si víc odpovědnosti za nic, nač nemohla dosáhnout. Všechno, co jí život přinášel, bylo nové. Cítila se jako cestovatel, který se vydává na cestu ze dne na den, z noci na noc, a připravovala se na své větší stanice, dospívání a někde před ní dospělost, a sbírala cestou své zkušenosti, jako každý, a schovávala si je, aby je využila pro to, co teprve přichází.

Ale pro mě se to taky mění. Není to už jen moje rodina, přítelkyně, kluci, kabaret nebo divadlo, knížky a trochu zkaženosti, co mi zajistilo kousek dobrodružství. Byla bych docela ráda, kdybych mohla říct, že ze všeho nejdůležitější je pro mě pohled na měsíc a hvězdy, na noční oblohu; minulost, která skrývá své tajemství, a budoucnost, která se zdá lepší, protože obsahuje naději. Svět, jaký asi je. Spánek, protože přináší sny; a snění ve dne, které mi vynahradí všechno, co nemám.

„Bojím se cizinců,“ řekla jsem. „Tmy. Že se ocitnu na dně, chudá, opuštěná, zbavená toho, čemu moje maminka říkala čest, že budu potrestaná a ztratím něco důležitého, i když to není mou vinou.“

„Věříš fakticky tolik ve štěstí, v osud?“

„Nevím.“

„Ráda bych věřila jako ty, že mě čeká něco krásného. Něco nečekaného. Něco, co je pro tebe romantické. Ale mám strach, že se spálím. Nebo že se zblázním jako lidi v ústavu choromyslných. Nebo že promarním svůj život, že se mi nesplní nic, co opravdu chci. Dřív jsem se bála, že umřu. Bojíš se umřít? Čeho se bojíš?“

Věděla jsem, že Ludmila chtěla mluvit o svém strachu. „Bojím se celou dobu umřít,“ řekla jsem. „Že nikdy v ničem neuspěju. Bojím se cest, jako se někdo bojí výšky.“ Myslela na to, proč se kluci zajímají o holky. Podotkla jsem, že je to určitě instinkt, ale je to taky jejich já, velké jako věž kostela na náměstí, touha po přátelství a cokoli, co to posiluje. Najednou se mi zdálo, že pro Ludmilu už nejsou směšné věci tak k smíchu. Usmála jsem se na ni.

„Až půjdeš příště bruslit, přečti si pravidla a nařízení, Liduško. Když upadneš, snaž se co nejrychleji se zase dostat na nohy.“

„Jistě, já vím,“ usmála se Ludmila nazpět. „A nejezdi tak rychle. Co říkáš klukům, když od tebe chtějí slyšet něco hezkého?“

„Jednou jsem někomu řekla, že mi připomíná mého dědečka, který byl ohromný dobrák,“ zachechtala jsem se.

„Ráda bych věděla, co je to láska,“ řekla náhle Ludmila. „Kolik je v tom přátelství a odvahy. Kolik to obsahuje šílenství, lži a nezodpovědnosti. Jestli je to jen výsada šťastných.“ Zastrčila si blůzku do sukně. Měla kostkovanou sukni, stejnou, kterou nosila, už když přišla do dětského domova na L 410. „Chtěla bych vědět, jaký druh magie to je. Proč se zamilovaní jen usmívají a proč se lidi, kteří se spálí, tváří, jako by jen oni věděli co a jak.“

„Nepustila bych si nikoho k tělu,“ řekla jsem. „Jenom se mě proboha neptej, co odděluje lásku od vášně a vášeň od žláz. Je to asi něco jako spojení mezi teplem a ohněm. Nepotřebuješ vždycky oheň, ale potřebuješ teplo.“

„Co když potřebuješ světlo?“ zeptala se nečekaně Lída.

„Chvílemi jsem pro to mrtvá. Vypadám živá, ale jsem mrtvá. Víš, co chci říct?“ smála jsem se znovu. Ludmila myslela pravděpodobně na věci, jako je hrdost, čest, statečnost a odpovědnost. Pro ni to bylo poslední stéblo. Proč? Nemám potuchy proč. Myslela na to, kdy má holka dát hodně, aby dostala nazpět jen málo? Na strach, který všechno mrzačí? Na soucit, který nikomu nepomáhá? „Možná že to není horší než barvoslepost,“ řekla jsem. „Nevšimla sis, že lidi chtějí znát pravdu, ale když přijde na tyhle záležitosti, dávají přednost lži?“ Je možné srovnat lásku s ohněm, který se živí i stravuje sám sebou?

„Nechci být jen zvíře,“ řekla Ludmila. „Máš ráda noc? Vyprávělas mi, že doma jsi měla ohromně ráda noc.“

„To bylo doma. Když bylo všecko normální. Teď už o noc tak nestojím.“

„Proč?“

„Připadám si v noci jako jiný člověk.“ Neřekla jsem, že některé noci si připadám, jako by se blížil konec světa, nějaká strašná katastrofa, nebo jako bych snad byla poslední člověk na světě. „Ještě doma jsem si myslela, že v noci se zdá i zbabělci, že je odvážnější, slabému, že je silnější, a ošklivým se může zdát, že jsou hezčí. Teď na mě sedá v noci hrůza. A když se rozední, nerozptyluje se to samo o sobě jen proto, že tě budí světlo, slunce. Už pro mě není noc jen druh světla jako ještě doma.“

„Mě noc a tma hypnotizuje,“ řekla Ludmila.

Myslela jsem na to, jaké to bylo, když jsem měla doma ráda noc, protože jsem se neměla čeho bát. Mohla jsem si opravdu myslet, že slabí budou mít víc síly, a se sílou odvahu a snad naději? Dřív jsem se těšila na noc, jako jsem se těšila na rozednění, až se probudím.

„To se změní. Všechno se změní. Až na to, co se nezmění,“ řekla jsem. „Znala jsem v Praze na Hagiboru dva kluky. Vždycky si přinesli na hřiště kytary. Už odjeli na východ, i s kytarami. Měli příjemný hlas. Hráli a zpívali moc hezky. Když jsi je slyšela, připadali ti báječní. Ale jakmile přestali, byli to nejprotivnější kluci, jaké si můžeš představit. Byli takoví už odjakživa. Nebylo na nich nic, kromě toho, když hráli na kytaru a zpívali.“

Zdálo se mně, že pro Ludmilu je tma jako písek pro pštrosa. Starý O. mi řekl, že pštros žije pětadvacet let. To je hodně málo pro ptáka. Co lidi? Můžu si představit, jak se Ludmila cítí. Starý O. mi vyprávěl, že v moři žije ryba – samička, s maličkým samcem, kterého krmí, protože je tak nepatrný, a nečeká od něj za to nic, jen že ji oplodní. Je s ní celý život, pořád se zmenšuje, než zajde, zatímco matka ryba žije. Starý O. to říkal, jako by chtěl odsoudit, jak někdo žije. Nelíbilo se mu to. Vzala jsem Ludmilu za ruku. Měla ji studenou, jako by nespala ani nejedla. Ale nemůžu jí dneska pomoct.

Myslím na sny. Lídě se zdálo, že měla prsa nalitá mlékem a Haryček Geduld jí říkal: „Pomůžu ti.“ Věděla, že tomu rozumí.

19. listopadu. Pětkrát. Flanelová pánská košile. Tkaničky do vysokých šněrovacích bot. Tepláky. Dva tucty dámských kapesníčků. Japonský vějíř.

20. listopadu. Jednou. Čtvrtka žitného chleba. Třikrát. Třicet marek. Dvě a půl deka margarínu. Sáček sušené cibulky.

Pan L. mi řekl, že většinu starců stěhují ze soukromých domů, protože jim tam už netekla voda. Mají místo latríny jámy. Nemusí mi to říkat. Dám radši přednost rejdům mé krysy. Nemám chuť se bavit o těch starých.

Pan L. nechce o kryse ani slyšet. Řekl mi, že ve starém Egyptě dávali dětem, které byly nevyléčitelně nemocné, spolknout myš. Přišli na to o čtyři tisíce let později, když párali mumie dětí. Vymyslel si to? Sotva. Nepatlá se v takových věcech. Někdy jsme si daleko, i když jsme si blízko. Jak to, že někdo pochopí během vteřiny, kdy má odejít?

Pan L. mě rád líbá a chce, abych ho líbala. (S tím nemám potíže.) Důležitější než fotbaloví rozhodčí, Kolumbové a Napoleoni je pro něj rozdíl mezi mužem a ženou. Tvrdí, že to nebyli kdysi muži, kteří zaháněli krvácející ženy do kouta, jako by se jich štítili, ale naopak ženy, které se zbavovaly v ústraní dotěrnosti mužů. Ženy jsou podle pana L. střídmější, i když jsou vášnivé (uvedl pár příkladů). Muž je vždycky vyhladovělý.

Ve vedení došlo zase ke změnám. Je z toho trochu nervózní. Nerad slouží Němcům, i když ví, že samospráva je lepší než čistě německá nařízení. Ale pochybuje současně: je samospráva ve všem všudy – anebo alespoň zlomkem nebo stínem své činnosti – lepší? Kolik odpovědnosti na sebe smí židovská samospráva vzít, aby se pan L. necítil jako spolupracovník? Bohužel, jak si postěžoval, nikdo nežijeme ve vzduchoprázdnu.

Pan L. mně řekl o své představě života, který má smysl: aby si člověk směl dělat věci po svém a aby – sám za sebe – věděl, že udělal, co měl udělat.

Najednou už nemusel nic dodávat, vysvětlovat, věděla jsem, že je to pravda. Nejen jeho pravda a pro něj. Ale cítila jsem, jaká rozhodnutí samosprávy za tím straší jako neviditelný stín.

Bylo mi líto, že podobných věcí neříká víc. Zároveň vím, že jsou věci, o kterých se ani nedá moc mluvit: zrada – například; láska je jen jedna z nich. Podle pana L. je vždycky – nebo skoro vždycky – to nejkrásnější zakázané. Možná, dodal, že je to dobře.

Asi měl na mysli opak, jako často, když mluví o takových záležitostech. Věci, které slova jen pokazí. Neviděné a neslyšené a nevyjádřené věci. Plakat, když tě nikdo neslyší, hladit si potlučená kolena, když tě nikdo nevidí. „Proč je každému člověku blíž zrada než nezištnost?“ zeptal se mě, jako bych snad věděla odpověď. „Proč dokážeme zrazovat i své nejbližší ještě dřív, než je ujistíme o své důvěryhodnosti?“

Pan L. mi představil klauna z německého cirkusu Busch, který už nesmí rozesmávat německé obecenstvo z manéže, protože se narodil z židovské maminky. Pan Vili Franzblau. Řekla jsem „těší mě“ a pan L. se jen pousmál. Klaunovi se stýská po cirkusové společnosti, manéži, pilinách, obecenstvu. Měl svého právního zástupce, který věřil, že žádný umělec nemá a nedostává, co by si zasloužil, jen co si ujedná.

„O všem se dá jednat, kromě té jedné záležitosti,“ řekl. Byl jednou v San Francisku. Lituje, že nepožádal v Americe o papíry.

„V čem vidíte takový rozdíl?“ usmál se pan L. „Stárnout byste musel všude. A kde z vás nakonec neudělají, s vaším laskavým přispěním, spoluviníka?“

Klaun, pan Vili Franzblau, pochopil, jak to pan L. myslel: „Jistě. Z domova se vždycky stane prozatímnost, zatímco z prozatímnosti domov.“

Slovíčko „spoluvina“ utopil v očích a ve slině, kterou spolkl.

A pak, když si podávali ruce, klaun lehce, přímo umělecky, zezadu nakopnul pana L. na hlavní třídě, společně s maličkou piruetou, a oba se rozesmáli jako za starých časů.

„Miláčku,“ řekl mi pan L. „Nesmíš mě přeceňovat. Nejsem Král Slunce. Je to, jako bys děkovala kapitánovi na Titaniku.“

O Němcích, jak zacházejí s Radou starších, uvedl: „Slibují, nesplní, slíbí znovu, znovu nesplní, a za každou věrolomnost, na kterou se jim nikdo neodváží namítnout slovíčko, slíbí, co neudělají zítra. Sliby se slibují, blázni se radují. Členové Rady jsou dezorientováni a od zasedání k zasedání smutnější. Jsme Němcům i sami sobě pro blázny.“

Řekla jsem mu na to, že holky jako Ludmila a Milena, když dostanou lístky do kavárny nebo na filmování, si černí obočí pastou na boty. „Pastou na boty?“ zeptal se. Prohodil, že z desítky lidí, odsouzených včera za malé krádeže, kradlo devět poprvé v životě. Jen desátý se ani nestyděl. Byl to zloděj z povolání.

Přišlo mu to k smíchu, ačkoli mluvil o lidech v Radě, kteří dají přednost sebemenšímu osobnímu zájmu před do nebe volajícím zájmem všech. Nechtělo se mu bavit se o marnivosti, strachu nebo předsudcích, o tom, čím se lidi podobají studni, temnější čím hlubší.

„Znal jsem výletní parník ve Švýcarsku, kde během letní sezony pravidelně jednou za tři neděle vypuknul požár. Měli podezření na jednoho z lodníků. Protože nemohli nic dokázat, vyplouvali znovu, bez ohledu na to, že mají ve svém středu žháře. Nakonec parník vyhořel. Vyřešilo se to tím, že společnost zkrachovala.“

Hledal srovnání, jak dodal, jen s ohledem na pocit, že je u konce s rozumem. Asi mu připomínám slovíčkem „děkuju“, že i když nezapaluje výletní parníky ve Švýcarsku, udržuje si svůj tajný ohníček a jen sám ví, kde bere dříví, aby mě neztratil. Dívá se mi do očí jako do zrcadla.

Nemusel říkat, že každý německý poručík nebo desátník si připadá v ghettu jako Král Slunce. Nebo že chtít pro mě postihnout, co bylo v Radě, je jako chtít na suchu dohnat potopu.

Ještě řekl, že když byl mladší, učil se nazpaměť verše. Měl rád Heineho. Und scheint die Sonne noch so schön, zum Ende muss sie untergehn. V básních je zapomenutý nebo ztracený smysl věcí. Tajemství všeho, co bylo, kam se to vrací. Paměť mu ještě slouží, doufá.

Řekla jsem, že si taky připadám jako cestující na Titaniku. Přivřel oči a zvedl své husté obočí. Máme to místo slov, tichou radost z porozumění.

„Ještě plujeme a lodní orchestry hrajou ostošest,“ dal mi ruku kolem ramen. „Třeba ještě ledovec, k němuž směřujeme, roztaje.“

21. listopadu. Ludmila mi řekla až na poslední chvíli, že dostala povolání do transportu, a když pan L. nepřišel a nemohla jsem ho najít, viděla jsem sama, že Lídin osud je zpečetěn. Všechny věci, které se v mém životě staly a měly i ten nejmenší rozhodující význam, se staly pomalu, neodvolatelně a jakoby beze spěchu. Přišly, jako když z mraků prší, nebo z dešťů je povodeň. Možná že přišly rychle, ale to se zdálo jen z pohledu nazpátek. Mohla jsem je skoro sledovat, jako když člověk čeká ve stanici na přijíždějící vlak a vidí ho už z dálky jako kulatou tečku a pak v jasnějších obrysech. A je to vždycky doslova jak vlak, který přijede, zastaví, aby si člověk mohl nastoupit, a zase odjede.

Kdykoli se stalo v mém životě něco, co mělo neodvratné následky, ochromilo to, alespoň načas, mou schopnost pochopit, jak to, že je teprve minuta, hodina, noc, nebo pár dní, co se to stalo, než jsem se vzpamatovala, abych věděla, že je to konec něčeho a začátek něčeho jiného; jako bych skoro chtěla, aby uplynula co nejrychleji co nejdelší doba, měsíc, rok, dva roky, i když takové přání znamená přiblížit se k svému vlastnímu zániku, obrazně i ve skutečnosti. Je to vlak, který jede, ale do kterého můžeme jenom nastoupit a nikdy vystoupit.

S Ludmilou odjela poslední z děvčat, s kterými jsem tu byla od začátku. A teď, když vím, že už se nevrátí, zdá se mi teprve, jako bych pochopila, kdo a kým byla. Zdá se mi, jako bych nehnula ani prstem, abych tomu zabránila. Nebyl tu gram na neviditelné váze, že jsem byla nakonec i ráda? Proč? Nevím proč.

Jednou. Deset dekagramů práškového cukru.

V noci jsem měla kromě snů o žirafách sen o klidu. Hvězdy na nočním nebi letěly v klínovém tvaru jako divoké husy. Slyšela jsem se ve snu, jak říkám: Hvězdy letí na jih. Je jim tu zima. Podívej se, nejsou krásné?

Když jsem se probudila, chtěla jsem si to znovu přivolat, ale jako ozvěnu někde ve mně jsem slyšela: Co budu dělat? Pan L. říká, že nás svět už dávno nepotřebuje a že nikdo nikoho nepostrádá. Bylo to tak už odjakživa, nebo je to tak jenom s námi? Cítím se, jako bych vedla dvojí život. Jako by každý z lidí, které znám, měl přinejmenším dva životy. Jako bych měla duši jako ponorka, která má nejrůznější vzduchové komory. Jako bych měla několik duší, pro každý den jinou, pro každou noc, duši na neděli, duši na pondělí, duši na to, když spím nebo bdím, jsem sama nebo s někým. Jako by můj život bylo nějaké divadelní představení, v němž účinkuju a sama se na sebe dívám. Sama sobě zrcadlem. První život jako představení, na které se dívají nejrůznější diváci. Ten druhý život, jako bych teprve sepisovala svůj výstup v nějaké utajené, ale skutečné a ještě neuvedené hře.

Je to dva roky, co jsme přijeli do Terezína. Bylo to hezké, když jsme byli všichni pohromadě, i když to nebylo zrovna nejlepší po jiných stránkách. Zůstat tu dva roky je jako být někde jinde padesát nebo sto let; tolik se toho stalo, tolik lidí se ztratilo, tolik představ se zvrhlo.

A přitom všichni víme, že tam, kam jezdí transporty, je to nesrovnatelně horší. A tak se volba mezi tím, co je dobré a špatné, zúžila do volby mezi horším a nejhorším.

Nejhorší jsou dny, kdy se svolává do transportů. Stačí jen poslouchat, jak úředník z Centrální evidence vyvolává čísla a jména lidí a bloků a ubikací. Je mi, jako bych se zmenšila, jako bych byla menší než ten nejmenší hmyz a čekala, zda to bude moje jméno, co přečte a vyvolá úředník jako příští. A pak přijde úleva, jako by člověk vešel z mrazu do tepla, z pekla do nějakého nezměřitelného bezpečí, že jsem to tentokráte nebyla já, že to bylo jméno mého souseda, přítele, nepřítele, matky, otce, bratra, sestry.

Jsme opravdu všichni stejní, jak říká pan L.? Snad jsem jen já sama tak zkažená, že mnou prostupuje tajná, tichoučká blaženost, že jsem tomu zase jednou utekla, že mám štěstí uprostřed tolika neštěstí, že jsem šťastná uprostřed neštěstí jiných? Kde se to ve mně vzalo? Kdo to do mě nalil? Kde jsem to posbírala? Mohla bych se toho nějak zbavit, kdybych opravdu chtěla? Neztratí se ta míra, o které mluvil pan L.?

Byla bych stokrát radši žirafou, o kterých se mi v noci zdálo, nebo mrtvou hvězdou, která vypadá jako divoká husa a letí na jih. A přece jsem slyšela o lidech, kteří si vyměnili transportní čísla za někoho, na kom jim záleží. Sama vím o tatínkovi, který odjel transportem za cenu, že tu zůstanou jeho dvě holčičky, když jim umřela maminka na nějaký zánět žláz v podpaží. Vím o synovi, který odjel, aby tu mohla zůstat jeho maminka, které je přes sedmdesát a má život na krajíčku.

Je to tak, jak říká pan L., že lze snad změnit podmínky, v kterých člověk žije, ale ne lidskou povahu? Do jaké míry může moje sobectví nabývat, než se změní v něco už daleko jiného?

Jsem hnusná, protože se těším, že žiju, když přesně vím, jak musí být všem těm potrefeným, které vybrali a kteří odjíždějí. A přece jsem ráda, chci žít.

Jak říká pan L., je to neposkvrněný německý svět, před kterým všichni ustupovali tak dlouho, protože se zdál velký a stále sílil a ještě sílí, který spolkne všechno a všechny, doslova všechno a všechny, a v jehož duši se náš strach mění na jeho sílu. Je to opravdu svět postavený na strachu, na bezmocnosti, ne na naději. Jaká může být budoucnost světa, z něhož stačí odhrabat pár centimetrů prachu, aby bylo vidět, slyšet a cítit strach, ten největší strach, jaký kdy člověk z člověka měl?

Večer půjdu na náměstí, kde hraje kapela Fricka Weise. Když je slyším hrát a zpívat, nikdy se tolik nebojím jako ráno, když se vzbudím. Pan L. říká, že zdejší Ghettoswingers mají slušnou úroveň a že by obstáli i v Novém Yorku, kdyby na to přišlo. Ale ani kapela Promenade, za kterou odpovídá pan Carlo Taube, není špatná. S hudbou, včetně Café tria v kavárně vedle náměstí, se mi chce víc věřit, že nakonec všechno dobře dopadne.

Pan L. se díval skoro závistivě na leteckého důstojníka. Usoudil, že je to dokonalý německý oficír. Měla jsem v noci horečku.

Myslím na Lídu. Myslím na to, co by se asi stalo, kdybych se ode dneška, dejme tomu, za čtrnáct dní v pravé poledne soustředila jen na ni? Mohla by zachytit moje myšlenky, jako když vysílá rádiová stanice signály a jiná je přijímá? Přerušilo by to její myšlenky, kdyby o něčem uvažovala, spánek, kdyby spala, nebo hovor, kdyby s někým právě mluvila? Šlo by to za ní až do hrobu, jestliže už zahynula?

Chtěla bych ji ohřát, kdyby myšlenky hřály, nakrmit, kdyby sytily, oživit, kdyby už ji zabili. Asi nejsem sama, koho to napadá. A přesto vím, že se nedá změnit nic a že i moje myšlenky budou jako ozvěna toho nejsilnějšího výkřiku, který slábne každou vteřinou. Nakonec na ni zapomenu nebo si vzpomenu jen občas.

Dvakrát. Osminka žitného chleba. Pět marek. Třikrát. Krabice toaletního mýdla. Kašmírový šátek. Pět marek.

Dostala jsem zarděnky.

II

Měla jsem většinou potíže se svými sny, stejně tak, jako mi význam těla zastiňoval skoro všechno ostatní už od mých třinácti let. Přeskakuje to daleko, na paní Ernu V. z našeho domu, když jsem byla malá a byli jsme ještě v Praze, takže si už neodnáší z našeho bytu květináče, křesla a maminčin toaletní stoleček, ale naopak, ještě nám přináší sušenou zeleninu, karamel z vařeného mléka a cukru a kufříky, do kterých se to každému z nás vejde, aniž se tím zvýší dovolená váha padesát kilo na osobu. Dívá se na tatínka, jako by litovala, že nejedeme jenom s maminkou samy, a pláče, ale nevím, kolik slz patří lítosti, že nebude mít tatínka už ani dost blízko, aby si mohla spřádat, co si spřádala, a kolik zbytku. Je jí čtyřicet a je hezká.

Některé sny mi připomínají, jak dalece se mám ráda a jak se někdy nemám ráda, aniž bych věděla proč. Možná že to, co mám na sobě nejradši, je ve skutečnosti vzpomínka na malou holku, kterou jsem kdysi byla.

Do třinácti let se mi pořád něco strašného zdálo, a i když jsem většinou na své sny zapomněla, dojem úzkosti zůstával, než zase udělal místo příštímu snu.

Když Ludmila zjistila, že už nejsem originální, jak se tomu začalo říkat v Domově dívek na L 410, mohla jsem ji přesvědčit, že je to se mnou lepší. Koho by bavilo hrát domino s čtrnáctiletými chlapečky? Začala jsem mít lepší sny, o divokých koních na volné louce. Dala jsem sbohem všem těm pocitům, jako by člověk byl celistvý a zároveň neúplný, místo klidu narůstající podezření, že celá ta slavná neporušenost je vlastně vězení. Ptala jsem se, k čemu je mi čistota, když jejím jediným výsledkem je odloučenost a smutek?

A když Lída chtěla vědět, jaké to bylo, mohla jsem jí odpovědět, že je to, jako když člověk sleduje, jak se rozbíjí vajíčko, ona sama vytéká ze skořápky a drží se stěn, jako nějaká želatinová hmota.

Zdá se mi to teď strašně daleko, vracet se ke chvíli, kdy jsem poprvé cítila svoje tělo. Bylo mi vždycky spíš zdrojem údivu. Dotknout se sebe samé znamenalo dotýkat se něčeho, co snad ani není doslova moje. Pamatuju se na svoje kostnaté ručičky a prsty, co a jak váhavě sledují. V jednom kuse jsem se ptala: Je to moje? Tahle prsa jsou moje? Proč má žena to, co má, a muž, co ho dělá mužem? Byla bych někdo jiný, kdybych to neměla? A pak jsem se dívala na svoje tělo jako na něco, co mi bude poskytovat radost a já budu poskytovat radost jemu. A dělala jsem věci, kterým jsem nerozuměla, a moje tělo mi dělalo věci, kterým jsem zase pro změnu nerozuměla já. Trvalo to dlouho, než jsme se stali přáteli, moje tělo a moje mysl. Snažím se vyhrabat chvíli, když jsme začali chápat – moje tělo a moje hlava –, co a jak se svými nelogickými, ale možná že nutnými požadavky. První byl rozpor mezi tím, že moje tělo už se zdálo hotové, skoro připravené mít děti, ale v hlavě to ještě dávno nebylo tak daleko. A k tomu přistupovala touha někoho milovat, často člověka, kterého bych ani nemohla mít ráda. Hodně z toho byla nejasná, krásná touha, z které mně bylo smutno, ale hezky smutno. Věděla jsem, že musím sladit tělo a mozek ještě dřív, než si zase začnu lámat hlavu, jak asi vypadám v pohledu těch druhých. Ale něco mi říkalo, že si budu muset vystačit sama, moje tělo a já.

Maminka ke mně nepouštěla tatínka, když jsem se myla nebo když mně pomáhala mýt se, už od mých dvanácti let. Ačkoli to neříkala, myslela si, že vidět dcery v koupelně je vyhrazeno jen milencům a manželům, ne otcům. Možná že to je jeden z důvodů, proč se ve svých slabých chvilkách vychloubají tatínkové před svými dcerami svými dávnými nebo vymyšlenými milenkami. Je asi už od začátku jen jediná svoboda, kterou si může dovolit člověk téměř neomezeně, ve svém mozku. Zahrnuje to i ty nejpodivnější věci. Je to svoboda, která by asi nesnesla hlas, a i kdyby ho měla, pak ne sdělení.

Nebylo to samozřejmě tak jednoduché, jako když jsem si vzala boty s bruslemi a šla bruslit nebo plavky v létě a šla se koupat na Žlutou plovárnu. Někdy jsem se cítila nervózní, když se mě někdo chtěl dotknout. Naježila jsem se a ztuhla.

Mám podezření, že to pramenilo z několika věcí, které se staly, když jsem byla tak malá, že rodiče přede mnou nedělali tajnosti z toho, co se později snažili zakrýt. Ale byl to druh nervozity, který nepominul docela ani později, když jsem byla s nějakým klukem blízko. Vidím v duchu maminku, jak se krčí, když se jí tatínek chtěl dotknout jako muž ženy a ona nechtěla. Jednou jsem si šla lehnout o něco dřív než obvykle a zbytek rodiny byl v kuchyni. Maminka si pak šla taky lehnout. Tatínek za ní přišel, naklonil se nad ní a začal k ní mluvit naléhavým, hlubokým hlasem, jakým mluví dospělí v takové chvíli. Maminka by asi umřela dodatečně, kdyby věděla, že o tom přemýšlím, že o tom vím a že o tom dokonce píšu, chudinka. Maminka odpovídala na jeho slova: „Ne, ne, jsi odporný, nech mě na pokoji!“ Tatínek zas něco řekl a maminka opakovala: „Jdi pryč!“ Nevím, co musel tatínek udělat, protože najednou maminka vyskočila z postele a odešla do pokoje, kde spala sestra a bratr. Slyšela jsem všechno skrz zeď. Maminka zabouchla dveře a tatínek musel projít do kuchyně skrz místnost, kde jsem ležela, a slyšela jsem maminku, jak opakovala: „Ne, řekla jsem ti už jednou, že ne.“ A pak znovu: „Jsi nechutný. Jsi mi odporný! Jdi a nech mě! Odejdi! Měl by ses stydět. Probudím děti!“ Zápasili spolu. Maminka uklouzla přes stolek. Tatínek řekl něco posměšného. A pak odešel. Maminka nespala v jejich společné manželské posteli několik dnů. Možná že jsem tomu měla rozumět už tehdy, ale nerozuměla jsem ničemu. Teď možná dovedu poskládat i dodatečně všechno dohromady, aby mi vyšel obraz, který neubere nic mamince ani tatínkovi. Vím, že moji rodiče neznamenají všechny muže a ženy a zároveň znamenají všechno, co se týká ženy a muže. Byla jsem tenkrát zděšená. Nenáviděla jsem maminku za to, že nesnáší tatínka. Myslela jsem si, že jsem po něm. A že s tím budu mít potíže, jako měl tatínek s maminkou. Tak jsem se stala nejdřív nedočkavou a pak skoro chladnou, jako by to bylo něco, co dělám, protože to dělala maminka.

Ale sny o divokých koních na volných loukách, v létě na svěží světle zelené trávě nebo v zimě na sněhu, kdy od kopyt létá sníh, vytlačily ty špatné sny. Ludmile jsem řekla, že to, na co se ptala, ke mně přišlo poprvé, když jsem se koupala. A to obojí, sny o koních a koupání, se mi propojuje. Pamatuju si, jak jsem jednou jako malá holka četla knížku, že sen o koni znamená něco jiného. Tenkrát jsme zběhaly kdekoho a vyptávaly se tetiček, maminek, známých a nakonec učitelek, jestli se jim taky někdy zdálo, že jezdí na koni. Skoro všem, kterých jsme se na to ptaly, se o tom zdálo. Ale nikdo nevěděl, co to znamená. Cítily jsme se úžasně zkušené a taktně jsme se hihňaly. Věděly jsme přesně, co dělaly.

Koně, louky, slunečné stráně a pak se k tomu připojily snové zápasy, které podstupovali kluci ze školy a neznámí mladí muži z knížek, novin a filmů za nejsvízelnějších okolností jen pro mě. Spouštěli se ze skal po tenkém laně, jen aby mě mohli vidět, poslat mi vzdušný polibek a zase odcházet, přes hloubky, které vyvolávaly závrať.

V další snové etapě jsem se měnila sobě samé před očima. Nabývala jsem tím ztracené rovnováhy, jak jsem dokázala být v jeden okamžik šťastná a v rozmezí vteřiny stejně tak nešťastná, aniž by to mělo důvod. Proto jsem rozuměla, když se Ludmila nebo Milena zničehonic rozplakaly.

Nevím, jestli jsou to sny, ale vím, že jsou ve mně síly, které jsem ještě nevyužila a s kterými by se dalo něco dokázat. Vzpomínám si, kolikrát jsem se takhle cítila do doby, kdy mi bylo třináct, a kdy, jak maminka naznačovala, se z dítěte stává žena.

Někdy cítím svoje tělo jako oheň, který nejde uhasit. Je to naštěstí neviditelný oheň a to, co spaluje, jsou také jen nezbadatelné věci. Je ve mně někdy tolik energie, že ani nerozumím, odkud se bere, protože i kdybych znala víc lidí jako pan L. nebo malý rabín B., který ke mně chodí už týden, a cikánsko-židovský míšenec Laszlo Berkovič, kteří se starají o to, abych netrpěla hladem, nemohla bych říct, že se najím sedm dní v týdnu tak, jak bych chtěla nebo potřebovala.

Je to jiný druh napětí, nějaká odlišná energie od těch, které znám. Pan L. mi na to řekl, že jsem hladová. Dobře, jsem hladová, samozřejmě, každý je tu hladový. Ale není to ten druh hladu, který odejde, když sníme kus chleba. A protože pan L. a já sama víme, jak je to s některými věcmi, tak i jeho jednoduchá větička o tom, že jsem hladová, není ve skutečnosti ani zdaleka tak jednoduchá.

28. listopadu. Jednou. Pět deka práškového cukru. V noci pětkrát. Dvacet deka chlebové mouky. Album na poštovní známky. Šicí souprava se špulkou černých a hnědých nití. Patnáct marek.

„Neznám nic horšího než laciné nebo zteplalé šampaňské,“ řekl pan L.

„Jistě, slyšela jsem o tom,“ vyšla jsem mu vstříc. Jeho výraz říkal: Jistě, holčičko, tam už jsme spolu byli, není-liž pravda?

„Ačkoli s ledem je nakonec snesitelné i laciné šampaňské,“ slevil. Teď viděl v mém výraze jako v zrcadle, co jsem nemohla potlačit. Tam už jsme spolu byli, není-liž pravda? Ale tentokrát neřekl o Titaniku ani slovo.

Ludmila našla na půdě, kde lidi ještě občas hledají poklady, mezi starými krámy deník stařeny, která už odjela na východ. Nechápala, jak mohl někdo zapisovat záležitosti, po kterých nezůstane ani stín. Ale četla si v tom jako v románu o lidech a světě, v němž si nenamočila ani bříška prstů.

Snila jsem, jak sedím v trávě v zahradě. Najednou jsem zaslechla cvrlikání a viděla načechraného ptáčka, jak poskakuje. Otevíral zobáček a pískal. Nastavila jsem ruku a skočil mi na dlaň. Hladila jsem mu peří a krmila ho drobečky chleba. Čím déle jsem ho hladila, tím jasnější měl peří, měnil barvy. Pak odletěl, snažila jsem se ho sledovat kam, ale nešlo to. Nechal mi zelené peříčko, které jsem si dala do knihy, kterou jsem četla. Když jsem ho chtěla najít, zmizelo taky.

Vrátila jsem rozhadrovaný deník Lídě.

„Jsem z lidí taky někdy zmatená,“ připustila jsem. „Asi jsme všichni zmatení.“

„Potkala jsem včera učitele z Domova holek na L 410. Nikdo není jen dotčený nebo nedotčený, říkal.“

„Žije to ve mně jako v tobě,“ řekla jsem.

Dvakrát. Německo-český slovníček Langenscheid. Pánské kapesníky.

29. listopadu. Viděla jsem leteckého důstojníka, jak se projížděl na koni, s vlajícím kabátem, na pláni před domem zdejšího komandanta. Pak se k němu připojila manželka velitele. Jeli oba na silných bělouších a nejezdili mimořádně rychle, ale vypadalo to dobře. Vidím tedy, že je ještě tady.

Když u mě byl naposled, vyprávěl mi o inspekční cestě v okupovaných částech Jugoslávie, kde mu přinesli místní lidé košík s rybíma očima; totiž myslel si na začátku, že jsou to rybí oči, než zjistil něco jiného.

Usmál se a dodal, že v témže košíku mu pak přinesli broskve a bosenské švestky. Vím, že mi to říká, jako by mě zkoušel a zároveň jako by zkoušel i sebe, pokud jde o něco, čemu by se mohlo říkat stud.

Po chvíli odjeli směrem k Malé pevnosti, k horám, a na okamžik jsem viděla majorovu ženu, s ruměncem ve tváři, prsatou a dobře živenou, v krásném kožichu. Důstojník měl svůj mečík a místo čapky kožišinovou čepici.

Když se vraceli, bylo ještě světlo a viděla jsem, jak vede oba koně, zčervenalý jízdou ve svěžím vzduchu, od úst jim šla pára a majorova žena si uhlazovala narezlé vlasy. Pilot se choval dvorně a majorova žena to oceňovala.

Jednou. Osminka žitného chleba.

Dvakrát. Osm marek. Dvě a půl deka margarínu.

Ludmila řekla: „Jsme sobci.“

„Nakonec je každý sobec,“ přisvědčila jsem. „Musela bych si myslet, že jsi blázen, kdybych si myslela, že sobectví je ti docela cizí. Jde o to, kde je míra každého sobectví.“

„Co tím chceš říct?“ zeptala se Lída.

„Znala jsem jednoho člověka, který o tom strašně přemýšlel. Pana L. G. Psal si denně svoje vlastní desatero. Měl plnou pusu přátelství, ale když něco dostal, nechal si to jen pro sebe. Říkal: ‚Jsme všichni kurvy, bratři a sestry, dámy a pánové; jen musíme znát míru.‘“

Jindy mi řekla: „Před rokem jsme měli dobré zprávy. Tatínek dostal místo a vyneslo mu to dost, aby pozval matku do Prahy a mohla mě navštívit. Chtěla jsem, aby přijela, protože si potřebovala oddechnout a já se s ní chtěla znovu seznámit. Měla bys ji ráda, kdybyste se potkaly. Nejlepší byla, když tatínek nebyl nablízku. Měla z něj hrůzu, protože někdy měl tatínek hroznou náladu. Ale maminka byla hodná. Měla v sobě něco elegantního, jestli víš, co chci říct; princezna, kterou jako dítě ukradli žebráci. Chovala se vždycky půl jako zvíře a půl dáma. Měla pekelný život. Nechápu, jak si mohla vzít člověka, který byl většinou jako zvíře. Není to ode mě moc hezké, takhle mluvit.“

Pamatovala si něco, co ještě nikomu neřekla. Asi to potřebovala někomu povědět.

Ludmila se mě zničehonic zeptala u zdi za blázincem: „Jak ti bylo, když jsi viděla poprvé nahého muže?“

Myslela asi na to, jaké to je, když se ukáže holka poprvé muži. Vím, že vidí hodněkrát předtím nahá sebe samu, buď v zrcadle, nebo bez. Vím taky, co to znamená pro mě být nahá. Znamená to čekání, trpělivost i netrpělivost, výzvu, hlad, vztek, splátku a dluh. Všechno, co je tělo a duše, maso a naděje, touha a strach. Nabídka i odmítnutí. Žádost a vzdor. Být nahá znamená začátek i konec, okamžik i trvalost, domýšlivost i opak domýšlivosti, ale ještě něco jiného než skromnost, i když taky skromnost. Je to pokora i sebevědomí. Bezbrannost a steré pokušení. Jako by celý svět byl až do téhle chviličky slepý. Nemá to konec. Je to prapůvodnost ženy. Návrat k stvoření i co z toho teprve přijde.

Ale možná že to Ludmilu napadlo, protože viděla mezi nemocnými v okně muže, který se za mřížemi obnažil. Nespěchala jsem.

Zeptala se mě ještě dřív, než jsem si rozmyslela odpověď. „Bylas taky nahá?“

Stačilo mi přivřít souhlasně oči. Usmála jsem se. „První dojem nikdy nestačíš udělat dvakrát.“

„Musí to být jako řeč,“ řekla Ludmila. „Stud i nestoudnost. Vina i nevinnost.“

„Je to řeč. Je to jazyk ženských. Je to, jako když vyjdeš z úkrytu. Nebo z nejdelších katakomb. Ale je to i radost. Víš, že nikomu nezabíráš místo, ani mu neužíráš, co má každý jen pro sebe. Je to čistota, když na to přijde.“ A myslela jsem si: ano, je to špína i čistota, přijde na to, a Ludmilka by to už měla vědět. Myslela jsem chvíli na blázinec a na to, co to pro mě znamená být nahá. Pak jsem myslela na starého O., co pro něj znamená nahá žena. Myslela jsem na nevinné druhy posedlosti, kterými jsou postiženi někteří lidi. A myslela jsem na to, čím se nahota ženy vyrovná všemu, co je tady a teď, i tomu, co přijde, i když se všechna přítomnost bez výjimky vyrovná jen šílenství a u všeho číhá přinejmenším smrt.

„Když jsi nahá, nikomu nic nebereš,“ řekla jsem. „Naopak, všichni berou tobě. Jen s tím, že ti můžou vzít všechno a zároveň ti všechno zůstává.“

„Byla bych ráda, kdyby to tak bylo,“ řekla Lída.

„Nemůžeš dostat při stvoření víc než tělo. Víc než co je, co bude, co nikdy nebude. Nenapadlo tě někdy, jak je to směšné, že dřív, než lidi vynalezli hodiny, už měli svoje tělo?“ Smála jsem se. Lídě ani tak do smíchu nebylo.

30. listopadu. Když popisuji hluk zabouchnutých dveří, něco, co se právě stalo a je to stejně blízko jako ozvěna podpatků klapajících po schodech, shledávám znovu a znovu, že je to už něco jiného. A i když to zrovna není lež, jen to, co se stalo, musím přidávat slova a škrtat a jen někdy se mi zdá, jako by v jedné protichůdnosti bylo víc pravdy, než kdybych snesla na hromadu všechna slova, která znám. Napadlo mě, zda pravda je obsažena v tom, co se stalo, a co člověk cítí, proč se to stalo, a co se musí stát, protože se to stalo.

Je to jedna z těch mnoha věcí, které jsou živé jen pod povrchem, jimž rozumějí jen ti, co jsou obklopeni situací jako ryba vodou. Je asi těžké, snad dokonce nemožné přenést to vyprávěním nebo zápisem, aby tomu alespoň přibližně rozuměli ti, ke kterým se to dostává jen zprostředkovaně. Ale k těm, jimž se to jen zprostředkuje, patřím už za chvíli sama. Hodně věcí, které se staly teprve včera, už jsou dneska téměř nesrozumitelné. Jako nějaký výkřik, který zazní a utichá, než zmizí. Jako když mluvím s někým, kdo je taky z Prahy jako já, a stojí u toho, někdo, kdo se narodil v Berlíně a komu uniká tolik, jako by rozuměl jen slovům, ale ani z jedné desetiny tomu, co se tím všechno říká.

Současně s tím mě napadlo, čím člověk vlastně dospívá? Kde je hranice, do které je to ještě dětství a odkud už je to dospělost? Není to jistě jen hlava, tělo a věk, i když je to zároveň i hlava, tělo a věk. Je to trpělivost? Schopnost přijmout nezměnitelné? Přijmout své omyly nebo porážky a nelitovat se, anebo umět vyhrát a nenadýmat se? Je to beztoho vždycky jen výsledek jednoho kola, než přijde další. Jistě to nemá jen výhody. Kdy někomu pomáhá nebo škodí povaha? Jakou v tom hraje úlohu pravda a lež, upřímnost nebo přetvářka? Schopnost s nimi nakládat, jak si zaslouží? Ludmilu napadlo, že je to možná řada neštěstí, kterými člověk dospívá. Je to, jako když mi rabín B. řekl, že každý, kdo ještě žije v listopadu roku 1943, žije na něčí úkor, bez ohledu na to, v kterém táboře, vězení, nebo v které svobodné zemi žije, i když to třeba ještě dost dobře neví.

Zažila jsem takové debaty s panem L., když odjížděli moji rodiče. Taky tvrdil, že jedou jen přestárlí, ačkoli tatínkovi bylo sotva čtyřicet. Pak se mě zeptal, zda mně už někdy lhal, a smál se, když jsem odpověděla, že by to bylo všechno horší, kdyby nelhal. Dokonce i každý, kdo umírá, tvrdil malý rabín, umírá už na něčí úkor.

Má to mnoho výhod, svěřovat se trpělivosti papíru, i když je to jen jednostranné. Pamatuju si, jak jednou vnikl Haryček Geduld v noci do německého skladu se zabavenými knihami, aby sehnal svazek, jehož jméno měl na papírku i se jménem spisovatele, že za to od člověka, který to chtěl, dostane maso. Ten člověk tehdy pracoval v Řeznickém domě.

Miloval v tu dobu dívku, kterou jsem znala. Dianu, které jsme říkaly von Dubai. Byla krásná, jako jsou obrázky filmových a divadelních hvězd na křídovém papíře, s malými prsy a nejpravidelnějším obličejem, jaký jsem kdy viděla. Byla štíhlá, hezky se smála a hodně četla. Nosila blůzku z modrého a bílého třecího ručníku, jak se to tu rozmohlo v létě 1943. Řezník se jmenoval Josef Reinisch, a jak vypadali vedle sebe andělsky, objevovali se na ulici poškrábaní, Diana s oteklýma očima a její milenec se stopami, jak ho pokousala.

Přesto to byla velká láska a Milena a všechny holky z L 410 o nich mluvily se závistí a obdivem, kterému jsem rozuměla.

Věděla jsem ještě ten večer, že se obrátil na Haryčka Gedulda, který měl pověst sečtělého člověka a zároveň lapky. Chtěli od něj, aby jim opatřil Kupce benátského, že za to dostane dobře vážených půl kila hovězího na guláš. Nechci říkat, kdo slyšel poprvé jméno spisovatele, ale vím, že Haryčkovi prošly do rána rukama stovky svazků, než našel Williama Shakespeara.

Nazítří, aniž mu o to někdo řekl, přinesl Reinischovi Erna H. v ruksaku všech šestnáct svazků, které tam ohryzávaly myši, aniž ho o to někdo požádal, jen proto, aby se neřeklo, že je snad horší než Haryček Geduld. Zklamalo ho, jak zaprášeně knihy vypadaly.

Diana von Dubai už odjela a taky Josef Reinisch už odjel. Někdo říkal, že ho zabilo auto, než dojel na místo určení.

Pan L. mi řekl, že když spím, vypadám andělsky nevinně, velice čistá ve tváři a s uvolněným tělem, jako když někde na mechu leží laňka. Napadlo mě, jak je to s pohledem člověka, jako by se díval skrze neviditelné zrcadlo na někoho jiného a zároveň se v tom obrážel sám.

Potom mně blahopřál k sedmnáctým narozeninám a měla jsem zase jako už několikrát dojem, jako by mě objímal jako jedno ze svých dvou ztracených dětí. Vydržel sedět hodinu na polštářku vedle mojí matrace, než jsem se probudila. Cítila jsem snad už ve spánku, že se na mě dívá. Možná že mě hladil, ve skutečnosti nebo v duchu, ale cítila jsem jeho pohled jako dotek. Napadlo mě, že pan L. je třikrát tak starý než já. Ačkoli je opatrný na lichotky, řekl mně, že jsem nejen možná to poslední, co v životě má, ale jistě i to nejkrásnější. Nejhorší na tom je, že to neznělo, jako by lhal. Jednou ode mě chtěl, abych usnula za okolností, za kterých jsem většinou opatrná.

Už jsem se u pana L. vzdala dávno odhadů, co udělá a co ne, jak dlouho se bude ještě chtít u mě zastavit a kdy ho to přejde, a vždycky jsem se přepočítala. Dokonce i když už jsem i několikrát byla skoro jista, že nepřijde, objevil se znovu.

Někdy si hraje na Nostrodama, převráceného života, který prorokoval tak dlouho, že svět povedou blbci bez hlavy, až se to stalo, i když možná nejenom díky jemu. Ale pan L. k tomu poznamenal, že se Nostrodamus mýlil, že bez hlavy budou naopak ti rozumní. Nevzpomínám si už, jestli to bylo na čtyři sta let, nebo před čtyřmi sty lety. Předpověděl Napoleona, Hitlera, periskop, ponorky a obě světové války a prý ještě jednu, třetí na konci století.

Jednou mi pan L. slíbil, že kdyby měl odjet, jakkoli rychlé to bude, nezapomene vytáhnout mou kartičku z Centrální evidence, a pak si s ní můžu naložit, jak uznám za vhodné.

Jistě musí vědět, že každá živá mrtvola má šanci nejvýš čtyřicet osm hodin udržet se neviditelná, protože do dvou nebo tří dnů musí počet těch, co zůstávají v pevnosti, souhlasit do jednoho s počtem těch, kteří odjeli. A každé sčítání lidí jde po místnostech, barácích, blocích a ulicích, takže Centrální kartotéka je to první, co se doplní.

Už jsem si tak zvykla na jeho přítomnost, že mně chybí, když nepřijde. Poznám u něho dobře jen to, kdy chce odejít, než to, pro co si přesně přichází. Stačí mi jeho pohled, slovo, vzdech. Když dlouho nejde a ohlásil se, doufám, že ho nebudou na vedení zaměstnávat příliš dlouho. Někdy se baví důstojníci tím, že chytají na ulici lidi bez propustky a odvážejí je na Malou pevnost. Nikdo se ještě nevrátil z Malé pevnosti, kromě starého O., ale toho vrátili s opálenými bříšky prstů, jako varování. Pan L. je první, kdo říká, že za všechno na světě musíme zaplatit a v konečném souhrnu nikdo, kdo nehne prstem, nedostane, co má nejradši.

„Doufám, že mi odpustíš, co jsem ti pokazil,“ říká.

„Nemyslím, že byste mi zkazil víc věcí, než kolik si lidé pokazí sami,“ řekla jsem.

„Všichni přijdem nakonec všem chutím na chuť,“ usmál se.

„Nic jste mi nezkazil,“ řekla jsem. „Naopak.“

Potom, při řeči o důstojnících na komandatuře, začal mluvit o leteckém důstojníkovi, který přilétá ve svém vlastním jednoplošníku a vrací se na frontu, podle vzoru Reinharda Tristana Eugena Heydricha, generála policie v Praze, který, než ho zabili, tím chtěl vyhladit sebemenší zmínky o své babičce Sáře, z jejíhož hrobu dal odstranit nápisy. Na velkostatku jeho vdovy Liny Heydrichové pracují skupiny mladých mužů ze zdejších pracovních jednotek.

Myslím, že jsem při zmínce o leteckém důstojníkovi zrudla, a nevím, jestli si toho pan L. všiml.

„Viděla jsem jednou, jak přijel na koni do kasina a nechal stát koně upoutaného u stromu v parku před fontánou,“ řekla jsem.

„Jsou jako stromy, které rostou až do nebe,“ řekl pan L.

Byla jsem ráda, že už o leteckém důstojníkovi nepadlo slovo. Teprve později, když už taky pan L. odjel, mě napadlo, zda jeho narážka neznamenala pro mě pokyn navázání styků, anebo, v dalším případě, k výměně, jako pan L. sliboval jednomu z důstojníků na komandatuře, že za každé průkazně lepší zacházení s obyvatelstvem by mohl dostat po válce od Rady starších nedvojsmyslné dobrozdání. Ale to bylo ještě daleko později. Mezitím jsem viděla leteckého důstojníka v husarském kožíšku a potom tu byl a vyprávěl mi o zařízeních na východě, jak mi o nich ještě nikdy nevyprávěl, a nechápal, jak jsem mu mohla naslouchat bez zachvění svalu ve tváři. Než pan L. odjel, vyprávěl mi často nejen o svojí rodině, ale i o milenkách, které pro něho, čím blíž byl ke konci, vystupovaly jakoby ze ztracena, jako by se nakonec nic nemělo člověku ztratit z toho, co měl, prožil, viděl, slyšel a čeho se dotkl, v jakémkoli směru.

Mám na některé lidi štěstí. Je to něco, co je v nich dobrého, řekla bych. Nezmizí to nikdy. Nezmizí to ani za těch nejsurovějších okolností. Naopak, za takových okolností to jen vyniká. Někteří lidi jsou krásní. Není to jen pravidelnost obličeje, oči, účes, nos nebo ústa, urostlost postavy nebo umění vypadat dobře. Je to v lidech, v tom, co a čím jsou a jak to na ty druhé působí.

Do transportu, s kterým odjížděl pan L., zařadili jednoho prominentního vězně z komandatury, německého sportovního činovníka Fredy Hirsche. Byl jedním z prvních, co se netajili tím, že je zajímá spíš jejich pohlaví než to druhé. Byl jeden z nejlepších a také z nejhezčích mužů a pár holek se o něj pokoušelo, z toho jednoho hlediska marně, i když jako společník stál vždycky za pár slov. Vypadal přesně, jak si asi Němci představují ideál nordického člověka, jen s tím, že měl snědou pleť a černé vlnité vlasy. Uměl si vždy opatřit brilantinu.

Viděla jsem ho, jak nastupoval do vagonu, než ho zaplombovali, zarostlý, ale vzpřímený, schopný vést nejen nějaké tělocvičné mužstvo, ale podpálit Berlín, kde se narodil. Jeho vlasy byly ještě vlnitější, protože neměl brilantinu.

Pro hodně lidí je život jako cesta po laně nataženém nad propastí. Někdo to přechází – s tyčí v rukou nebo bez tyče – skoro s úsměvem, jiný se skousnutými zuby. Někdo snad i padá s úsměvem. Nebo alespoň padá a nekřičí.

Takový, řekla bych, byl v tu chvíli Fredy Hirsch. Asi si říkal, že neudělá Němcům radost, aby s tak krásným tělem a tak hezkou tváří vypadal jako troska. Je to, asi jako když kluci na šestnáctce hrajou karty a nikdy by ani za nic, i kdyby prohráli příděl chleba a polívky na tři dny za sebou, nepohnuli svalem ve tváři.

Napadlo mě, že Fredy Hirsch byl z Německa a že se možná styděl nejenom za sebe. Říkal, že když se vrátí, chtěl by žít v Praze, už ne v Německu.

Jednou mluvil pan L. o tom, jak se zdokonalujeme v umění, o kterém se radši moc nemluví, i když si na to každý vyšetří kousíček času, o umění umírat. Umění prohrávat bylo asi v žebříčku pana L. hned vedle toho.

Napadlo mě, jak jsem zmeškala zeptat se pana L. včas na možnost něco udělat pro Lídu, když jsem se dověděla, že je v transportu na východ. Ludmila odjížděla dospělá, díky Haryčkovi Geduldovi a tomu, jak jsme trávily poslední noc před jejím odjezdem 22. listopadu 1943 na velkém pokoji Haryčka Gedulda na L 218.

1. prosince. Jednou. Šestnáctinka žitného chleba. Pětkrát. Deset marek. Dětské počítadlo. Pánský zimník z látky gromby. Pět dekagramů rýže. Sedm marek.

2. prosince. Jednou. Krajíček chleba s margarínem, posypaný cukrem.

3. prosince. Dvakrát. Kožené pánské rukavice. Lyžařská hůlka.

4. prosince. Moje první vzpomínka v životě se rozplývá. Vidím černošedý obrázek na stěně, podle které stála na délku moje první dětská postýlka. Spala jsem dohromady s bratrem a sestrou. Ve zdi bylo okno. Oknem nebylo vidět na ulici, ale do obývacího pokoje, odkud vedla dvě okna na ulici. Ulice se jmenovala Královská třída a pamatuju si, jak jsem byla na název naší ulice pyšná.

Nemůžu si vybavit celou zeď, ale vidím obývací pokoj. Málokdy vidím v paměti mou postel nebo sestru anebo bratra či sebe samu. Dokážu vidět jen to, co bylo na dohled skrz okno ve stěně až k oknům do ulice, a pak až co bylo naproti přes ulici, zase okna a co se rozplývá za nimi.

Možná proto jsou okna a světlo v mém životě tak důležité, nevím. Proto nemám ráda tmavé místnosti, černé nebo tmavé dekorace, těžké husté záclony, zatemnění proti leteckým náletům anebo dobře zavřené dveře, aby nešly rychle a snadno otevřít.

Ale tak to možná chápu až teď, kdy sem pronikají první zvěsti o místnostech bez oken, i když to byly původně tělocvičny, jízdárny, skladiště nebo opravdové koupelny se sprchami. Dívám se s podezřením na parní lázně a nechci si příliš domýšlet, co všechno můžou znamenat neprodyšné dveře, kde z vnitřní strany nejsou kliky. Tovární haly nebo jízdárna jsou mi stejně podezřelé.

A potom vidím v duchu, jak se vracím, až kam se dokážu vrátit, osmiramenný svícen, který přinesla do naší domácnosti ve své výbavě maminka jakožto dar od její maminky, kdoví kolik babiček dozadu. Svícen byl buď už rozsvícený, nebo v něm stály bílé štíhlé svíce. Nevím.

Jistě záleží na tom, v jaké náladě se k tomu vracím, na co jsem myslela nebo co jsem dělala předtím a co mě čeká potom, abych je viděla buď rozsvícené, nebo zhasnuté. Můžu to vidět obojí, jak chci, ale v každém případě je to rozmazaná vzpomínka.

Je jistě možné, že si na to vzpomínám až dodatečně, společně s tím, co mi kdo říkal, nebo že mi to řekli maminka nebo tatínek, sestra nebo bratr. Ale teď si na to vzpomínám opravdu. Jsem ráda, že jsem jako první věc v životě viděla svícen, který občas tatínka napadlo prodat, když nebyl dlouho čistý, a samozřejmě ho nikdy neprodal, když maminka nebyla líná prohlásit pokaždé znovu, že leda jen přes její mrtvolu. Spojil se mi v jakousi ozvěnu dávné slávy a vzrušení a od té doby mám ráda svíčky všeho druhu.

Třeba mám od té doby sklon k oslavám, k hudbě a zvláště osvětleným místnostem nebo ulicím, už od začátku.

Dodatečně vidím svícen a svíce jen skrz zeď. Byl to asi první svícen a první oheň, které jsem v životě zaznamenala. Svíce byly nepoužité ve svícnu většinu roku, než přišla maminka a zapálila je, jednu po druhé, během několika nocí. Tatínek legendu, která se k tomu připojovala, pokládal za dávný, a proto už nevinný předsudek, s kterým se dá snadno žít, zatímco jsem už ležela v posteli a bylo to pak to první, co jsem viděla ráno, když jsem otevřela oči: shořelé svíčky.

Nejsem si nikdy docela jista, že je to přesně takhle, jak píšu, ale vím, proč jsou důležité věci, které se nám stanou v životě poprvé, ať je to cokoli, protože víme, že s námi půjdou od začátku až do konce. A v souvislosti s těmito věcmi se mi začalo zdát, že všechny důležité otázky v mém životě, stejně jako tahle, nebudou moci být nikdy zodpovězeny. Ale když se na to dívám z té lepší stránky, vybavuju si svícen a svíčky, ohlas těch dávných legend, které mamince připomínaly dávnou a úspěšnou vzpouru, aby mohla zapomenout na ty neúspěšné, a očistu toho, pro co znala maminka slovo znesvěcení; slyším, jakkoli vzdáleně, ohlas vítězství, které se netratilo ani v pozdějších porážkách, kterých bylo rozhodně víc. Maminka znala jména králů a snažila se najít v každém z jejich jmen nějaký nový smysl.

Nikdy jsem nedokázala pochopit to dávné bludiště událostí, lidí a co jim předcházelo, jen jako ozvěnu toho, co potom přišlo a co možná ještě trvá. A tak si prostřednictvím osmiramenného svícnu a svíček vybavuju okno ve zdi a kus stěny a okno do ulice, kterým se dá sledovat, co se děje na druhém konci bytu a přes ulici.

A zatímco to popisuju, obrázek zdi a okna v ní se zvýrazňuje. Jsem ráda, protože alespoň vidím, že vedle okna byly dveře, které vedly do ložnice a z ložnice do obývacího pokoje.

Byly to bílé lakované dveře s mléčným sklem v horní polovině, na kterém byly rytiny květin.

Mléčné sklo mi najednou připomíná zimu; ale ne bruslení a sáňkování, jak jsem je znala s bratrem a sestrou; spíš zdejší zimu, která se blíží. Zahrnuje psaní i tohle? Spoléhám se teď na vzpomínky v mnoha směrech. Ale dvě věci jsou mi najednou k smíchu: Předně to, co píšu, je směšné a malicherné, a přece je to pro mě jediným důkazem existence. A to, co je do třetice, neumím ani popsat, pokud nechci, aby mi to uteklo někam jinam. A konečně je tu ještě něco za čtvrté: vzpomínám si opravdu na pokoj a osmiramenný svícen se svíčkami, na legendy o neohroženosti a udatnosti těch neznámých lidí, kterých se dovolávala maminka, nebo je to jen vzpomínka na staré fotografie, které bral tatínek, když jsem byla malá? Asi to nebudu už nikdy vědět.

A přitom den ode dne, rok od roku ve mně sedí tahle vzpomínka pevněji a zavání příjemnou, povědomou a ztracenou vůní jako všechny vzpomínky. Je to, jako když maminka pekla v zimě pečivo – zůstává to ve mně jako stín, který doprovází všechno, i když není v noci nebo v pravé poledne vidět, ať už jsem ji vzala, kde jsem ji vzala.

5. prosince. Jednou. Sklenice mléka pro nemluvňata. Sedmkrát. Velký lodní kufr. Kožišinový límec. Padesát dva marek. Ložní prádlo na dvě postele. Krabice dámských kapesníků. Plnicí pero značky Parker, zlaté. Dvanáct marek padesát feniků.

6. prosince. Když jsem malému rabínovi B. řekla, že mám prostitutky ráda, jako je měl rád pan L. a jako je má rád Laszlo Berkovič, viděla jsem na jeho tváři nejenom souhlas, ale ještě něco jiného. Překvapilo ho, že mám lodní kufr jako stůl a láhev od vína jako vázu.

Rozhodně je s prostitutkami víc legrace než se svícnem, svíčkami, ohněm a dírou ve zdi. Jednak proto, že jsou živé, mluví a odpovídají člověku, když se jich na něco zeptá, za druhé jsou většinou hezčí a za třetí jsou jediné, které dokážou skutečně pohrdat tím vším, co vyjadřují věci nebo peníze, i když znají dobře cenu věcí a peněz.

Potkávala jsem takové ženy už jako malá holčička. Musela jsem povědět malému rabínovi, že mezi ně nezařazuji maminku, která potřebuje aspirin pro svoje dítě a neví, jak si ho opatřit. Ani manželky, jejichž muži potřebují něco teď a hned, nebo jim bude hrozit nejenom to, že nebudou muži, ale že nebudou vůbec. A taky nemluvím o dcerách, které se snaží dostat tatínka nebo maminku, sestru nebo bratra z transportu a nemají pana L., jako jsem ho měla já, a neznají žádného z prominentních lidí, důstojníků nebo lidí toho druhu, nemluvě o lidech, kteří se snaží dostat z transportu sami sebe.

V domě, kde jsem se narodila, v jedné z nejstarších částí Prahy, v omšelém čtyřpatrovém činžáku, který mi dodatečně připomíná starý strom, jsem měla přítelkyni Pavlu. Byla tlustá, ošklivá a protivná. Měla kudrnaté vlasy, ale nebyla ani Židovka, ani Cikánka. Neměla jsem ji zrovna dvakrát ráda, ale hrála jsem si s ní, protože bydlela vedle v bytě, jen přes chodbu, byly jsme stejně staré a chodily jsme do jedné třídy. Do koho jsem se zato skoro bláznivě zamilovala, byla její maminka.

Vzpomínka na Pavlu a její maminku je moje druhá nejsilnější vzpomínka. Měla v očích záblesk něčeho, co nedokážu popsat. Je to jen v některých ženách, jako je pro nás něco, dejme tomu, jen v některých hvězdách. Dodatečně si uvědomuju, že je to něco, co nemají některé nejkrásnější ženy, které potom, když vyjdou ze svého prostředí, jako se to stalo mnoha ženám tady, vypadají ještě skleslejší a sešlejší, než opravdu jsou.

Nevím, co to je, ale vím, že to existuje. Je v tom něco stejně nezávislého a krásného, jako to mají některá zvířata.

Pavlina maminka byla silná, chladnokrevná a duchapřítomná. Neviděla jsem nikdy, že by ji někdo nebo něco vyvedlo z míry. Měla v sobě schopnost čekat a posuzovat věci po svém, i když se uměla dohřát a odmítla udělat něco, co se jí nelíbilo.

Byla v ní energie, jako by si v sobě nesla neviditelný oheň, o který se může člověk ohřát, jen když ví, jak s ním zacházet, aby se nespálil. Nikdo pro ni nebyl dokonalý, kromě „lidí na úmrtních oznámeních“. To, co se mi na ní líbilo, byla schopnost dívat se na věci ještě dopředu, jako by se nebála, že bude vyloučena z toho si je užít.

Měla jsem vždycky, když jsem jí byla blízko, dojem, že by mohla dokázat víc, než zatím dokázala, ale že o tom ví a že nemusí spěchat. Měla výrazné, hezké rysy, pro které ji lidi měli rádi, něco spolehlivého v pohledu, co lidem vnukávalo důvěru. Je toho hodně, co má člověk ve tváři, čím se představuje, jako když obchodní cestující předávají svým zákazníkům vizitku. Měla dlouhý krk, jako elegantní kůň, a dojem koně podporovaly vlasy, které si česala do copu. Nosila na sobě spoustu exotické šminky. Voněla už na dvacet kroků mnoha krásnými vůněmi, mezi kterými musel být i heřmánek. Vzpomínám si na její tmavé oči a sytě rudé rty. Nosila obvykle co nejtěsnější svetr k tělu, takže její prsa vynikala způsobem, který byl velice ženský.

Svetry si kupovala většinou s výstřihem do V. Vyhrnovala si rukávy až k předloktím; měla snědou, velice hladkou pleť. Někdy v noci vůbec nespala, jak jsem věděla od Pavly, nebo spala jen hodinu, ale nikdy nevypadala unavená.

Pokaždé ji vidím v duchu stát v jejich bytě. Myslím, že neměla manžela. Na záchod se muselo ze všech bytů chodit přes chodbu, takže jsem ji viděla v nejrůznějších toaletách, od koupacího pláště, nejrůznějších kaftanů, županů a spodního prádla až k elegantním šatům, jaké se nosí na ples, nebo v kožichu z králičích kůží, pod kterým spolehlivě neměla ani spodničku.

Později mi tatínek řekl, že nebyla tak docela bez pevného zaměstnání, jak to vypadalo, hrála v ženské kapele, ale nevěděl, na jaký nástroj. Její byt byl vkusnější než náš. Náš byt sloužil dobře svému účelu, ale byt Pavliny maminky měl ještě něco navíc. Na všem lpěla patina odešlých, přítomných i chystaných dobrodružství. Jejich byt měl tajemství, jako je obsahuje život některých lidí. Pamatuju se, že v bytě Pavly mohl každý sedět, stát nebo dělat si, co se mu zachtělo. U nás byla vždycky blízko maminka se svým „nedělej tohle, nedělej támhleto!“. Pavlina maminka se v jejich domácnosti nikdy nestarala o to, co děláme.

Vzpomínám si, že často líbala velice mladé muže. Ani na jednoho z nich se nepamatuju podrobně. Spíš si vzpomínám na to, jak se mladíci tvářili. Nebo jak se na ni dívali, pokaždé jako by chtěli ještě něco navíc, než dostali, nebo jako by si něco nevybrali. Byli to opravdu nápadně mladí muži. Někteří, když odcházeli, za sebou vykřikovali nelichotivé poznámky, které Pavlina maminka přecházela.

Cestou na záchod jsem viděla, jak se s některými mladými muži prala v bytě a s jinými ležela, jako by svět mimo ně neexistoval.

Jednou jsem ji potkala na chodbě jen v kabátku, s bosýma nohama a neměla pod kabátem nic a smála se na mladíka, který šel na druhém konci chodby a vykřikoval nazpět hrubosti.

Někdy vydržela stát Pavlina maminka hodiny před zrcadlem, jako by na sobě a na svém obraze něco hledala, co nikdy nikdo nenašel. S krásnou tváří, prsy a boky, s elegantníma štíhlýma nohama vypadala jako herečka. Měla jsem ji doopravdy ráda. Ptala jsem se v duchu, proč moje maminka není tak hezká.

Později, když už jsem byla starší, měla ženskou návštěvu – snad maminku nebo babičku, která jí říkala: „Jsi blázen, že se staráš, blázen, že dáváš. Chytří lidi znají něco lepšího než dávat – berou.“ Pavlina maminka dala staré ženě svazeček peněz a smála se. Stará si vzala peníze a odešla. Jindy přišla na návštěvu dívka kolem patnácti s houslemi v černém pouzdru. Zaslechla jsem, co říkala dívce: „Ženy, které dávají všechno a nic za to nechtějí, taky obvykle nic nedostanou. Ženy, které se zdráhají, muži odměňují, přemlouvají a neví, co by pro ně udělali. Ale zároveň muži, kteří odměňují jen potvory, si bez oddechu stěžují, že ženy jsou mrchy.“

Některé dny její vlasy najednou změnily barvu a zrudly, zatímco červený svetr zčernal, byl ještě těsnější, a obočí zmizelo, změnilo oblouk nebo se zkrátilo. Její oči byly černé, jako by v nich hořelo. Ale nebyl to žádný ďábelský oheň. Nebylo v tom nikdy nic zlého.

A tehdy, jako čtyřletá, jsem si přála vypadat a chovat se, až dozraju, jako Pavlina maminka.

Občas, jak mi tatínek později řekl, jsem utíkala z domova. Maminka mě držela na procházkách pevně za ruku, ale povedlo se mně pokaždé vytrhnout se jí a odběhnout někam, kde jsem si mohla najít něco nového. Vzpomínám si, jaký o mě měla maminka strach.

Jednou mně maminka vyprávěla, jak mě vzala k řece, když mi byly dva roky. Bylo to prvně, co jsem viděla vodu. Bylo to pod dlouhým mostem, maminka mě držela za ruku a za druhou mě držela teta. Bály se, že budu mít strach z vody. Vytrhla jsem se jim a běžela jsem rovnou do řeky. Smála jsem se, celá mokrá.

Stěhovali jsme se dvakrát. V druhém domě, kam jsme se přestěhovali, jsem už dostala svou vlastní postel. Měla jsem modrý polštář, sestra žlutý. Když rodiče zhasli, ptala jsem se sestry, co by chtěla, abych jí vyprávěla.

A když se zeptala, co bych pro ni měla, odpověděla jsem, že se podívám a hned jí to řeknu.

Sáhla jsem pod polštář a vytáhla jsem zlatý klíček. Nikdo to nesměl vidět. Skříňka byla malá. Měla dvě přihrádky. Uvnitř byly knihy nejrůznějších velikostí. Ale žádná z nich nebyla ještě potištěná. Teprve když jsem přejela bříškem prstů po vazbách, naskákaly na nich názvy.

Dokázala jsem vyprávět hodiny. Moje sestra měla ráda koně a byla ráda, když mohla nasednout se svým miláčkem a odjíždět nocí do zámku, kde se každou noc provdala, kdežto já odjela za svým milým, ale kvůli něčemu jinému než mít svatbu. Dávala jsem přednost jen příležitostným setkáním. Začala jsem skoro věřit, že jsem tak hezká, jak mi lidi často říkali.

Byla jsem přesvědčená, že až se naučím číst a psát, budu psát takové příběhy, z kterých bych měla sama radost. Zdálo se to stejně jednoduché jako jít si lehnout do čisté postele a spát a ráno se probudit a vědět, že až otevřu oči, uvidím maminku.

Když mi bylo čtrnáct, život se změnil. Nejen skutečné věci, ale i staré sny se rozplynuly. Záležitosti, vždycky tak přehledné, se najednou zamotaly a pomalu jsem si nebyla jistá už ničím.

Uvědomila jsem si, co všechno se může stát, tak jak si člověk uvědomí, že půjde spát, ráno se probudí, a třebaže tam byla maminka skoro pokaždé, už tam není.

Tenkrát jsem pochopila, že už nechci být dítě. Chtěla jsem dospět co nejrychleji. Vrací se mi, jak mě prosil pan L., než odjel, abych s ním zůstala tak, jak zůstane on se mnou; když jsem mu to udělala k vůli, usnul jako dítě, jako když jsem byla malá a dokázala jsem sedět na hrníčku celé hodiny, až jsem usnula s dudlíkem v puse. Ráno mi řekl, že to bylo to nejsladší, jak kdy usínal. A že by si přál, aby, až bude muset zemřít, umíral takhle. Přeběhl mi mráz po zádech a napadlo mě, jak je zvláštní, jak se všechno dostane nakonec k tomu. Slyším melodii všech slov, která píšu, a snažím se, aby zněla do poslední tečky tak, jak to bylo pravdivé, když se to stalo.

Jednou. Krabička patentek.

Je to oheň, který cítím, když píšu, a napadá mě, že já sama jsem ten oheň, když píšu. Je to doslova, jako bych hořela. Není to nic, co bych dokázala popsat. Obsahuje to věc, která je stejně silná jako život.

Od chvíle, kdy jsem si začala psát deník, už mi skoro nestačí, když se něco jen „stane“. Teprve když to napíšu, zdá se mi, jako bych svůj oheň utišila. Přitom sám pocit ohně a hoření není spojen s žádnou věcí, které mě obklopují. Nevím, zda přichází z neznámých zdrojů a jestli to nejtajnější pro mě má nenahraditelnou cenu. Je to, jako by mně slova a papír říkaly: „Spálíme tě se vším všudy. Se všemi tvými pocity a žádostmi. Ale neboj se, když vytrváš, je možné, že najdeš, co hledáš.“ A ozvěna těch slov jako by říkala: „Ať děláš cokoli.“ A chápu, že to, co jsem napsala, může být jen moje pravda. Je to taky jako vítr, nebo jako vlna, která se valí a strhává mě s sebou i s tím, kde stojím a na co se dívám, a zdvihá a odnáší mě na jiné místo, kde mně, aniž bych si to dokázala vysvětlit, připadá všechno povědomé; jako bych to už odedávna znala; a kam jsem se vždycky chtěla dostat a kam jsem se ještě nikdy nedostala.

Uvědomuju si, že tím, co jsem psala, jsem chtěla dosáhnout smysl toho, co se stalo v mém životě a co bylo důležité, aniž bych tím objevila skutečný význam.

Už od půlnoci mám hlad. Čtu si v jídelním lístku z minulého týdne už od svítání:

Mittag:

Montag: Fleischrisotto, Kaffee

Dienstag: Knödel m. Tunke, Kaffee

Mittwoch: Nudeleintopf m. Fleisch, Kaffee

Donnerstag: Kartoffelsuppe, Buchteln m. Kreme

Freitag: Kartoffeln m. Tunke, Kaffee

Samstag: Karbonadeln m. Knödel u. Tunke, Kaffee

Sonntag: Buchteln m. Kreme, Kaffee

7. prosince. Jednou. Brašnička od fotoaparátu.

Dvakrát. Vojenský chlebník. Dvacet pět marek. Třikrát. Krabička zápalek. Svíčka. Mýdlo. Pětkrát. Čtvrtka německého komisárku. Rajské jablíčko. Padesát ghetto-korun. Kilo brambor. Šest marek. Říká se, že nebude pitná voda. Skoro se bojím být jen sama se sebou.

Na třinácté narozeniny jsem se probudila a najednou pochopila, co bylo předtím tajemství. Zdálo se mi, poprvé v životě, že jsem blíž smrti, že život je křehký jako vajíčko ve skořápce, prolétající vesmírem; každé zrníčko hvězdného prachu ho může rozbít v setině vteřiny. Zkrotla jsem. Nic se nedělo. Bylo slunné ráno. Ve vzduchu viselo ticho a světlo. Všichni, které jsem znala, ještě žili. Je těžké to vyslovit. Byl to strach dospívat a současně touha dospět? Radost a smutek zároveň? Nerozuměla jsem. Dotkla se mě prázdnota. Ještě včera jsem byla volná nebo nevinná a během noci se to změnilo, zatímco jsem spala? Procitla jsem v ozvěně prázdna nebo jeho důvodů. Tak se probudíš a už nejsi, co ještě včera, dítě, svá stará známá, aniž pohneš malíčkem. Najednou se bojíš nového dne, prázdnoty. Proč? Asi to nikdo neví. A stejně zničehonic jsem věděla, že nemůžu nikomu věřit, jako ještě do včerejška, snad ani sobě, a že nepatřím nikomu a jen částečně sobě samé. A pak mi to příští zkušenosti jen potvrzovaly: moje i zkušenosti rodičů, kamarádů a kamarádek, všech. Asi bych nedokázala spočítat, kolikrát jsem se od té doby probudila dřív, než jsem se vyspala dosyta jako předtím, hrůzou, že mě ta vnitřní prázdnota sežere.

8. prosince. Jednou. Karetní hra. Dvakrát. Kalendář z minulého roku. Láhev od vína se svíčkou. Třikrát. Zámek a jmenovka ke kufru. Padesát marek. Dvacet marek.

Pak je tu ještě jeden můj sen, který se mnou doslova vyrůstal, jak jsem vyrůstala sama. Zdál se mi každou noc, někdy několikrát za noc.

Když jsem byla malá, snad čtyři pět let, moje maminka onemocněla. Víc než půl roku byla připoutána na lůžko s poruchou páteře. Nesměla jsem k ní lézt do postele jako předtím a maminka mě nemohla brát do rukou a mazlit se se mnou jako dříve. Navykla jsem si chodit do její ložnice už od malička, ale teď jsem dostávala strach, když jsem ji viděla, jak bezmocně leží, s očima upřenýma na strop. Neměla jsem tušení, jak je smutná a jak ji to bolí.

Jednoho dne odešla a začala se o nás starat babička; vařila, prala a pekla, zůstala s námi. Tatínek taky najal pomocnici Lízu, která babičce pomáhala. Koupaly mě a braly mě na procházku jako předtím maminka s tetou. Lízu jsme potřebovali, protože babička chodila s tatínkem za maminkou do nemocnice a někdy tam zůstávali dlouho.

Byl to pokaždé prázdný pokoj, bez nábytku a bez zařízení, s výjimkou postele a židle vedle ní. Na židli seděla jako stín žena a vedle ní uprostřed pokoje stál člověk. Měla jsem strach přistoupit k posteli. Přitulila jsem se k ženě v židli, plakala jsem a neodvažovala jsem se udělat ani krok. Žena v židli i muž, který stál uprostřed pokoje, se mě snažili přesvědčit, abych se nebála a šla blíž a řekla k ženě pod peřinou pár slov.

Teď samozřejmě chápu, že žena v lůžku byla maminka, žena v křesle moje babička Hana a tenký, vyčouhlý a přísný pán maminčin doktor.

Pochopila jsem, že můj strach ve snu se napájel z nepochopitelné, jen tušené ztráty a z osamění, v němž jsem se kvůli tomu ocitla a které mně nikdo nemohl vysvětlit a jež jsem si sama nemohla vysvětlit. Byla to nedůvěra ke všem, jimiž jsem byla obklopena, zvláště k tatínkovi.

Žena v lůžku se ani vzdáleně nepodobala mamince. Byla hubená a velmi tichá. Měla dlouhé vlasy, spletené vzadu do drdolu, a najednou se mi zdály tenké, jak prošedivěly. Teď si můžu samozřejmě domyslet, že to způsobily léky a nejrůznější prostředky pro utišení bolesti. Ležela v lůžku, plakala a volala moje jméno. Ale bála jsem se přiblížit k její posteli, i když mě babička Hana napomínala a pobízela, abych to udělala. Nakonec mě babička vzala za ruku, odvedla mě k maminčině posteli a řekla: „Perlo, to je tvoje maminka. Dej jí pusu. Má tě ráda. Nevidíš, že je to tvoje maminka a jak tě má ráda?“

Měla jsem strach, že je to trik, a ani mě nenapadlo nechat se napálit a neudělala jsem ani krok. Ale v duchu jsem přímo vyskočila a nahnula jsem se nad ni a nechala jsem se políbit. Potom jsem sama vzala babičku Hanu za ruku, ale chtěla jsem, aby mě odvedla z pokoje.

Chápu, že jsem si dlouho nebyla jista totožností neznámé ženy v posteli, třebaže jsem pořád věděla, že to byla maminčina ložnice. Výsledek toho byl, že jsem se bála blízkosti kohokoli. Cítila jsem, že se nedá nikomu důvěřovat. A že všechny moje myšlenky a tužby musí zůstat mým tajemstvím.

Připadá mi divné, že najednou vyprávím příběh o mojí mamince, její nemoci a snu. Nikdy jsem to nikomu neřekla. Všechno se ve mně už dávno uvolnilo, ale tohle vyprávím dnes poprvé, i když jen na papíře. Zdálo se mi, že to ani nemám komu povědět, kdo by to mohl sdílet, aniž mě prozradil, nebo to zesměšnil.

Bylo by asi směšné, kdybych říkala, že papír je jako moje babička Hana, jako Líza, která se celou tu dobu tenkrát o mě starala, nebo jako díra v duši, která se může zaplnit jen tím, že to někomu povím.

A zároveň se mně zdá, že je to jen to, co se přesně hodí na sedmnáctiletou holku jako já, že je to skoro všechno, co opravdu potřebuje. I kdyby se nejmenovala Perla, ale třeba Dita. Nebo Jana. Jakkoli.

Dostala jsem Lídinu nemoc. Ptám se, proč se tolik nádherných mužů nebouří proti Hitlerovi a jeho vojákům a zmocněncům, proti zdejším nacistům, proti všemu, co nám tak nekonečně leze krkem, minutu za minutou, den za dnem, rok za rokem.

Pan L. mi řekl: „Dovedeš si představit, jak kdysi vypadaly zápasy gladiátorů, když římský císař shlížel do obrovské arény, v níž byl muž, proti kterému vypustili z dvířek a klecí v hradbách lva? Víme i teď, z pouhé ozvěny zápasu, jak k nám ještě doléhá, co se dělo, a jak jedině mohl skončit. Nešlo o to, kdo bude poražený a kdo vítěz, jestli člověk nebo lev. Šlo jenom o to, zda člověk prohraje důstojně v drápech a v tlamě lva, nebo jako ubožák. To je i naše otázka. Moje i tvoje otázka.“

„Muži by měli bojovat,“ řekla jsem. „I ženy by měly bojovat. I děti. Nechci, aby se o nás říkalo, že jsme se chovali jako staré báby.“

„Myslíš, že by na našem místě byli Rusové, Francouzi nebo Američani lepší, ponecháni sami proti lvu v aréně, vyhladovělí, osamělí, lhostejní všem, doslova všem, miláčku, nepohodlní předtím i potom, budoucím vítězům stejně tak jako poraženým? Myslíš, že by byli alespoň o vlas, o zlomek, o stín jiní nebo lepší než my?“

„Přece si myslím, že by se mělo bojovat, že by muži měli bojovat, i ženy a děti, silní i mrzáci, starci, kdo má dvě ruce a deset prstů, nebo jen jednu ruku a pět prstů s ostrými nehty,“ opakovala jsem mu.

Do ghetta přivezli transportem ze západu holandského pilota, který nemá ruku a nohu; ztratil je, když ho sestřelili nad Německem v anglickém letadle, a našli mu v papírech i mezi nohama, kam patří. Je to modrooký blonďák a chodí po korze s dvěma holemi. Myslím, že není v ghettě muž, který by byl žádoucnější pro všechny holky, ženy než náš Holanďan.

Nikdo se ho neptá na podrobnosti; víme dost tím, že letěl, aby shazoval na nacisty bomby, a sestřelili ho i s letounem a že nemá nohu a ruku. Myslím, že na něj pan L. žárlil. Myslím, že na něj žárlí všichni muži, o nichž jsem posledně s panem L. mluvila. Byla to žárlivost, i závist, i obdiv.

Doufám, že si ten holandsko-anglický pilot užije všechno, co mu schází tím, že nemá nohu a ruku.

Byla bych šťastná, kdyby tu zaklepal a omluvil se, že přichází bez ohlášení, stejně tak jako mnoho a mnoho jiných terezínských žen.

9. prosince. Jsem čím dál tím radši, když si můžu zapálit svíčku nebo petrolejku a sednout si k psaní. Jednou pan L. připustil, když jsme o tom mluvili, že povaha psaní obsahuje něco, co způsobilo, že ještě nebylo ničím nahrazeno a patrně nikdy nebude. Ale není to jenom v tom, co člověk píše, ale kdy to píše. Cítím přesně, kdy je můj hlas „autentický“. Nemůžu povědět, v čem to spočívá, ale můžu říct, když to tak je. Cítím to.

Stará krysa v útrobách podlahy byla dnes drzá a hlučnější než jindy. Slyšela jsem, že když je krys hodně, vrhají se na lidi a dokážou je sežrat zaživa.

Když jsem byla malá, zdálo se mi, že se můj tatínek změnil. Přestal s námi mluvit, i když s námi mluvil jako dřív. Jako docela malá holka jsem byla šťastná a jeden z důvodů byl jistě v tom, jak jsem se cítila blízko tatínkovi. I když později jsem se skoro takhle cítila s maminkou, nebylo to tak hned ze začátku; dráždilo mě hodně z toho, co maminka říkala nebo dělala. Tatínek se mi zdál veselejší, bezstarostnější, a proto příjemnější.

Když mi bylo deset, všechno se změnilo. Tatínek se už tolik nehádal s maminkou, ale začal trávit hodně času mimo domov a nebavil se s námi jako dřív. Neptal se nás skoro na nic. A když už se na něco zeptal, nedal si ani práci s tím, aby počkal na odpověď.

Kdoví jaké měl potíže? Ale na mě to spadlo jako z čistého nebe. Zdálo se mi, jako by mě tatínek přestal vnímat, jako bych snad neexistovala. Maminka na to reagovala tak, že okamžitě odcházela nebo se alespoň otočila k tatínkovi zády. Ucházela jsem se o tatínkovu přízeň svým způsobem.

S odstupem času ve mně sílí stará podezření, i když čím jsou starší, tím se zdají malichernější. Věděl o tom tatínek? Věděla o tom maminka?

Myslela jsem na tatínka z nejrůznějších stránek. Některé z nich byly silné. Možná že jsem byla posedlá některými stránkami života a nechtěla jsem vidět ty druhé. Ale možná že to, o čem mluvím, lekalo tenkrát i tatínka, o mamince nemluvě. Jistě to se mnou maminka neměla lehké. Hodně jsme se přely. Začala tenkrát vypadat taky jinak. Ale výsledkem toho bylo, že jsem ji začala mít radši. Přinejmenším proto, že na mě už tolik nekřičela.

Stýskalo se mi po časech, kdy si se mnou tatínek hrál, jako si hrál s bratrem nebo se sestrou. Znamenalo to, že mě alespoň bere na vědomí. A tak mi zůstala maminka, ačkoli tatínek byl pořád s námi a později jeho výlety z domova prořídly. Cítila jsem se vedle tatínka jako duch. Bylo to pro mě to nejhorší na světě, když se někdo ke mně choval, jako by mě neviděl, jako bych byla průsvitná, jako bych nebyla.

Je to v každém ohledu už dávno, i bez ohledu na čas, který už uplynul. Ale každý si nese všechno, co prožil, s sebou a jde to s ním celý život, ať jde, kam chce.

Jednou. Šestnáctinka žitného chleba.

Vzpomínám si, co jsem tenkrát pokládala za neštěstí. Mou oblíbenou tetu Elišku ranila mrtvice. Dva dny nato, co ji odvezli do špitálu, ranila mrtvice strýčka Alberta. Neměli děti. Táhlo jim k sedmdesátce a měli se rádi. Pak šel můj bratr do nemocnice se slepým střevem, sestru Rosálii pokousal pes a maminka našla u tatínka v kapse náušnice.

Jednou mi starý O. říkal, že na poušti, když je dlouho sucho a hlad, ženy ztrácejí měsíční pravidelnost, aby nerodily děti do hladové pouště.

„To ti vážně říkal?“ chtěla vědět Lída.

„Jo, a rodiny, co spolu držely, se rozkládají, každý se chce udržet na vlastní pěst, žena, muž, bratr, sestry.“

„Někdy bych skoro chtěla, abychom byly sestry.“

„To už máme za sebou, ne?“

„Styděla by ses za mě?“

„Jestli přežijeme a zůstaneme samy, můžeme žít dohromady.“

Čím to, že se minulost zdá tak důležitá, nebo proč je alespoň tak výrazná? Jednou mi Ludmila řekla: „Ty nemluvíš? Ztratilas jazyk?“

„Nemám, co bych řekla,“ odpověděla jsem jí.

„Jak může některý muž pohrdat ženami, když by bez žen sám nebyl, jestli víš, co myslím?“

„Vím dobře, co myslíš,“ řekla jsem. „Hodně lidí se tváří, jako by něco, co je podmínkou života, bylo méně než vzduch.“

„Čím jsme tu déle, tím jsem asi skromnější.“

„Je to skoro směšné, že je muž podmínkou ženy a žena podmínkou muže,“ řekla jsem ještě a překvapilo mě, jak to znělo.

„Myslíš, že láska, nebo to, čemu se tak říká, je odvaha, hlad i strach?“ zeptala se najednou Lída. „Možná že je to i touha, nenávist a pohrdání,“ řekla jsem. „Nebo zima, horko, vítr, bezvětří.“ Jeden kluk na L 218 mi říkal: „Vůbec nic nemám vůči holkám, které se cítí volnější než vítr a líbají se a spí, s kým se jim zachce. Můžou mě klidně zahrnout; byl bych hlupák, kdybych s nimi nešel. Ale vzít bych si takovou holku nechtěl.“

Pak jsme se šly, jako obvykle, projít kolem blázince. Odvaha, hlad i strach? Nakonec to zahrnuje všechno, myslela jsem si. Mohla bych to vztahovat doslova na všechno, včetně mé staré krysy, i toho, proč chodíme právě tudy. Je to to, o čem se nejvíc mluví, ale z čeho se zároveň tolik utajuje. A tak to, co se zdá div ne jako veřejný majetek, jako když celé město mluvilo o Diance a Reinischovi, má nejvíc tajemství. Lidi to chtějí, když to nemají, a nechtějí to, když toho mají hodně.

Než jsem se naučila sledovat své nejtajnější požadavky, všechny ty polotušené nejasné touhy a jiné touhy, cítila jsem se ztracená.

„Slyšela jsem jednou,“ řekla Ludmila, „že ženské tělo má svůj vlastní úsudek a že neotěhotní, dokud pro to není všechno zralé.“

„Věřím tomu,“ podotkla jsem. „Kromě toho to nějakým způsobem opravdu tak pracuje. Cítím se často znovu jako panna. Panenství je něco stejně tak tělesného, jako netělesného.“

Ludmila mi visela na rtech a za ní byl blázinec, zarostlý houštím, a blázni ještě nevyšli, zavření za svými zatemněnými a zamřížovanými okny.

„Taky jsem dospěla k náhledu, že ti z mužů, kteří mají rádi svou matku, mají ženy radši než ti, kterým je lhostejná,“ dodala jsem.

„Proč?“

„Nevím proč. Můžu jen odhadnout z toho, jak někdo mluví o své matce, jakým způsobem bude zacházet se mnou. Ještě to nikdy neselhalo. Muži, kteří mají rádi ženy, mají rádi svou matku.“

„Myslíš, že je to, jako by něco spláceli?“

„Spíš jako by v něčem pokračovali,“ řekla jsem pomalu. „Jako by jim jedno ztělesňovalo druhé. A nemluvě o tom, že takoví muži dovedou zacházet s ženou daleko líp. Takové ženě je s takovým mužem lépe.“

Dívaly jsme se do oken blázince. Někteří muži nemají rádi ženy. Stejně tak je to naopak. Nemá to vysvětlení, nebo je neznám. Ale vím to. Muži potřebují ženy, stejně tak jako ženy potřebují muže. Ale kromě toho jen ten jeden určitý druh má rád ženy, protože jim rozumí a připouští, aniž by o tom musel uvažovat, že ženy můžou rozumět jemu.

„Někteří muži by mohli mít rádi ženu, ale nedovedou to,“ řekla jsem ještě. „Vědí, kde jsou dveře, a vědí, kde jsou klíče, ale nechápou, že otevřít se může zámek jen v určitou chvíli, pokud se nechtějí dostat dovnitř vyraženými dveřmi s rozbitým zámkem. Tím nemyslím jen tělo, i když hodně z toho je tělo. Někdy jeden z nich žije, ale je pro tohle mrtvý. Muž nebo žena.“

S některými muži se děje ještě něco jiného a nedá se nic dělat, než nad nimi zlomit hůl. Někteří muži jsou takoví jako pokoj, v kterém je jen zima. Pro některé je to pokoj, naplněný tím nejpříjemnějším teplem, které si berou a které zároveň udržují. A na druhé straně jak některé ženy jako já používají svoje tělo jako zbraň, tak využijí své mužnosti někteří muži. Pokud to není obchod, jako když bratr Liny Gugenheimové chodil se svou sestrou a ještě později mi připomínal potulného komedianta, co chodí od vesnice ke vsi a od města k městu s cvičenou opicí na řetězu a vybírá po představení penízky do klobouku. I když Gugenheim vybíral po porci práškového cukru, chleba nebo umělého medu, čím kdo tady může platit, jak vím z vlastní zkušenosti.

Mění se to s tím, jak se člověku mění skoro před očima doslova všechno. Jen blázinec tu stojí a bude tu stát, i když blázni zahynou nebo odejdou. Někdy to není ani muž, ani žena, co je rozhodující, ale lidská povaha. Lidi se podobají zvířatům, liškám, pavoukům, dravcům a vím, že moje hledisko je příliš „moje“ a že to neplatí pro všechny.

Nakonec jsem Ludmile řekla: „Jsem asi ráda, že jsem žena, protože žena funguje daleko snadněji než muž. U kluků je to napojené všechno na tolik věcí, že stačí, aby došlo ke krátkému spojení, když selže jedna jediná z nich.“

„Jak to myslíš?“

„Nejsem zdaleka tak nervózní jako kluci nebo muži, které vidím,“ odpověděla jsem.

Myslím na to, že starý O. odjel, zeptala jsem se ho, jestli bych mu udělala radost, kdybych před ním ležela tak, jako se kdysi díval na svoje modely, když je maloval. Někdy je mi líto, že měl tak zmrzačené prsty, aby už nikdy nemohl vzít štětec do ruky, a představovala jsem si, jak mě maluje a jak bych se vyjímala v nějakém krásném domě, nebo dokonce galerii, nahá a bílá, s výrazem, který by neříkal jen to, co je vidět, ale i to, co vidí jen ti nejlepší malíři, jako by se mohli dívat hluboko nebo vysoko.

Odpověděl mi, že by mi byla zima. Řekla jsem, že mi to nevadí. Že se klidně schovám pod deku jen tak, jak jsem, kdyby o to stál. Ale nechtěla jsem, aby se rozplakal v tu chvíli, kdy, aniž mi ještě odpověděl, jsem to udělala a zůstala ležet vedle něho, aby se na mě mohl dívat.

Asi za hodinu jsme měly procházky dost a Lída mě doprovodila k mému baráku.

Píšu a dívám se na tužku v ruce, na papír, na svoje prsty. Jednou mi pan L. říkal, jak rostou stromy; nikdo nevidí, jak rostou, a najednou je strom velký. Víme všichni, že to není najednou. Vypadá to jen jako najednou.

Napadlo mě, že když píšu data, vyvolává to ve mně něco, čemu nikdy nerozumím. Kdoví co bude zajímat lidi v roce 1999? Můj život mi připadá jako plyn, který se drží v dětském barevném balonku. Znamená psaní pokus zachytit dým, který se rozplývá proti obloze, vodu, která protéká mezi prsty, vysvětlit si nevysvětlitelné?

Vyměnila jsem svíčku. Několika lidem jsem řekla, že když přijdou příště, měli by zkusit opatřit mi svíčky. Všechno je při starém a zároveň se všechno změnilo. Než pan L. odjel, přinesl mi jako první celou krabici svíček. Někteří lidé poznají okamžitě, co je důležité, i když to včera ještě tak důležité nebylo. Stačí mi někdy dívat se na plamínek. Začínám psát, až když mi slova začnou znít, čím znějí, když se mi píše dobře, a vím, že to má smysl, i když jen pro mě. Někdy to obsahuje několikerý čas; přinejmenším ten, co už uplynul, a ten, který teprve přijde. Ducha lidí, kteří odešli, někde jsou, nebo už nejsou.

Kabalista mě seznámil s rabínem B., kterému utekla žena. Dívala jsem se, jak se na mě díval. V pohledu lidí můžu najít poslední dobou podobu lidí, kteří odešli, včetně maminky, tatínka, pana L. nebo Haryčka Gedulda. Někdy ji nacházím v neznámých lidech, které potkávám na třídě L. nebo na třídě Q. Nejhorší je, když vidím podobu svého tatínka i ve tváři leteckého důstojníka, který mě zase navštívil a skoro se divil, že tu ještě jsem.

„Taková malá a taková vytrvalost,“ řekl a spolkl slovo za slovem „malá“.

„Máme dovoleno všechno a nemáme dovoleno nic,“ řekl malý rabín.

Vykládal mi o člověku, který zaslechl z hlasu oblohy a větru svoje jméno, dvakrát za sebou. Zdálo se mi to divné, ale žijeme všichni v rozdvojení mezi tím, co bylo a co je. Vyprávěla jsem mu naopak o Ludmile. Držel se toho, jak ten člověk osedlal bílou oslici, vzal si k ruce dva sluhy, otýpku dříví, křesadlo, ostrý nůž a nejmladšího syna pod záminkou, že mu bude pomáhat.

Tvářil se, jako by také zaslechl hlasy, jako by to byla ozvěna hlasu, který slyšel ten tehdejší muž; a jako by to bylo obráceně a čas postupoval dozadu místo dopředu. Mluvil o ohni, na kterém se mělo opékat tělo člověka místo trupu jehněte, ne jako důkaz krutosti, ale nejzazší oddanosti. Znělo mi to jako nějaká křečovitá, na ruby obrácená oddanost. Nechtěla bych zkoumat, jak daleko má taková minulá oddanost k budoucímu rozčarování. Dal ten tatínek synovi do pusy roubík, aby se to obešlo bez křiku?

Rabín B. už mi nemusel líčit víc, jak se ten člověk díval nahoru a jak se v tichu kopců a pouště odehrával rozhovor mrzáka s invalidou.

Když myslím na modlitby malého rabína, který ani tady nejí nic, co se plazí a zároveň lítá, v čem jsou červi a krev, napadá mě zároveň to, co mi kdysi někdo řekl, že nemá smysl obviňovat myší díru z ukrádání zrní.

Ale rabín B. chtěl, abych si s ním začala přeříkávat, co se stalo, ale abych nepřestávala u chvíle, kdy stařec, možná povzbuzený, pomatený, posílený i zastrašený svou myšlenkou, nastavil nůž ostřím dolů, aby podřízl hrdlo vlastnímu dítěti a ušetřil mu spáleniny.

Možná, napadlo mě, že kdyby se ten člověk tenkrát zeptal proč, nemuseli jsme se na to ptát dneska.

Lekla jsem se, že bude chtít, abych uznala, čím to bylo milosrdnější, protože všichni samozřejmě víme, že lepší věci se můžou zhoršit, ale především i z těch horších se můžou stát ještě horší a z těch ty nejhorší.

Chtěl, abych si představila výzvu, akci a její dovršení. Ale abych si odmyslela neviditelný déšť, který uhasil oheň, a abych viděla všechno, toho člověka, konec, syna a oheň, na kterém ležel, zatímco otec se snažil dívat se jinam.

Používal stále užší výběr slov, mezi nimiž se opakovala slova jako „oheň“ a „ticho“ a „nebe“.

Dostane se to nakonec vždycky k „obětovat nebo neobětovat, zabít nebo nezabít“. Proč si pořád namlouváme, jak jsme napřed, jako by to bylo tak dobré. Co je na tom dobré, být tak daleko napřed? Neměli jsme se náhodou vrátit k zabíjení dřív, než nás sem svezli jako jateční zvířata, určená na porážku? Koho jsme předběhli?

„Chcete říct, že je to teď Terezín, jako to byly Ďábelské ostrovy, o kterých mi vyprávěl pan L., nebo Sibiř, Torquemadovy hranice?“ Doufala jsem, že nepozná, co jsem si v duchu představila.

„A předtím římské kříže, asyrská kopí, babylonské meče, v každém pokolení znovu a znovu, jak už se pro vás vždycky něco najde,“ odpověděl mi rabín B.

„Kdo by se o tom pořád bavil?“ řekla jsem. „Jsou mi protivní lidé, co mají ze všeho nejdřív na jazyku utrpení dva tisíce let dozadu, jako by to ještě pokračovalo.“

Chtěl říct, že co bylo, je, a co je, už bylo? Mohla jsem mu říct jen, že lidem je vždycky košile bližší než kabát, ale nejsem rabín a přišel taky kvůli něčemu jinému, než aby mi vyprávěl o starých časech. Zeptal se mě, zda bych chtěla, aby mi to udělal můj tatínek. Políbila jsem ho na čelo. „Co když jsem to udělala já jemu?“ zeptala jsem se.

Pak jsem řekla, že nechápu, proč se říká, že je lepší mít deset starostí než jednu. „Nemáme asi dost rádi sami sebe,“ usmála jsem se.

Řekl, že mám jemnou a čistou pleť, a myslel na to, jak je to všechno s námi, jako by každá vteřina byla jen skulina, kterou to k nám pronikne. A byla jsem ráda, že se nezeptal, proč ten člověk tehdy nepodřezal sám sebe.

Čekala jsem, až přestane hlasitě dýchat, jako by odněkud přiběhl nebo naopak někam běžel. Měl zrudlé oči, jako by několik nocí, než sem přišel, nespal. Bylo možné, že se v jednom kuse modlil, než ke mně přišel?

Čekala jsem trpělivě a občas jsem se po straně koukala na jeho tvář, zšedlou, jako mají lidi, kteří sedí dlouho ve vězení. Celý se zpotil. Měl oči tak vlhké, jako by ho dusil kouř. Vytíral si je, jako by mu do nich snad nalétaly popílky.

Viděla jsem, že si zdaleka neodpočinul, ani se v něm nic neuvolnilo. Pak mi vyprávěl o soudu, na který člověk zavolá svého jediného Boha. A s důkazy, které nashromáždí za dobu, která začala s vypovězením našich dědečků z Egypta, jako by se narodit z matky, jako jsou naše, bylo stejné jako mít lepru, přes římské císaře, španělské krále, kalify, křižáky a kdejakou sebranku až po Adolfa Hitlera, ho odsoudí k tomu, aby byl člověkem.

Usmála jsem se, protože mě napadlo, jestli proto snad přišel sem. Pošle ho do Terezína? Theresienstadt, pošta Bauschowitz, Langestraße, N. 18, jako když dostával Haryček Geduld od rodičů z Prahy potravinové balíčky? Napadlo mě, jestli by snad neměl náhodou postavit radši před soud ty všechny, co vyjmenoval, ale stačil mi pohled na jeho zarudlá očička, abych ho nechala.

A tak jsem seděla vedle rabína a napadlo mě, že bych ho neměla rušit, protože soudce, o kterém se zmínil, je on sám. Kdo by to do něj řekl, myslela jsem si. Rabínek byl drobný, se zrzavými vousy, které si zrovna nejpečlivěji nevyholuje, s rezavými vlasy, které si češe asi jen obden. A díval se na mě – mimo mě, někam do prázdna – svýma krásnýma vodnatýma očima, z kterých jen těžko poznám, jestli slzí, jako když loupám cibuli, nebo pláče.

„Dobře, dobře,“ řekla jsem neurčitě.

A pak jsem řekla: „Vždycky mi říkali, že narodit se jako člověk je největší výsada vůbec. Proč z toho dělat ten nejtěžší trest?“

A nakonec: „Co si tím chcete dokázat?“ zeptala jsem se.

Ale rabínek mi neodpovídal. Asi soudil Boha. Asi měl plné ruce práce. Asi viděl soudní síň, nebo to byla moje půda, s krysou pod podlahou, s okénkem ve střeše a s pořád ještě poměrně slušně nacpaným slamníkem bez nepříjemného pachu čpavku. Můj stoleček, moje židle, trámy, břevna v podlaze a tajná slova, která slyšel, ale která jsem nemohla slyšet s ním, zahrnula všechny zákazy zákona, kterých je tři sta šedesát pět, přesně jako dnů v roce, a zbylé zákony, povolení, kterých je zase přesně tolik jako údů v lidském těle, celkem šest set třináct, jak vím od Kabalisty. Mlčel dost dlouho, asi se proces protahoval a Bůh se bránil, aby se nemusel stát člověkem, nebo už skoro byl, ale pořád se ještě musel rabínovi odpovídat a zodpovídat, jako by něčemu nějakým rozhodnutím šlo udělat jednou provždy konec.

Byly to složité důkazy a rabínek si nejspíš dal záležet, aby nevynechal nic.

Rabínek se tvářil zarputile, jako někdo, koho už mnohokrát zaskočili, oklamali a teď toho má dost, a dospěl až ke svému buď anebo.

Ale asi se svého buď anebo lekal, že mu to vyrazilo dech a slova mu uvízla v hrdle. Asi našel ještě víc obviňujících důkazů, než čekal.

Z toho, jak se rabínek tvářil, jako by se dusil zlostí, nebo jako by plakal vyčerpáním, nebo jako by už neměl slova a chtěl to dát najevo očima, výrazem pootevřených úst, proužky potu, kterým se zbrotil, s nezapjatými kalhotami v pase a v košili, která potřebovala vyprat, se dalo pochybovat, že by se Bůh dokázal obhájit, nebo že by ho rabínek zprostil obžaloby, nebo že by alespoň odložil soud na zítra nebo na neurčito.

Připadala jsem si najednou na svojí půdičce jako v nějakém tunelu mezi nebem a zemí. Mohla jsem si představovat, jak se soudí, co kdo říká, jak to obrací na všechny strany a jak možná rabínek slyší svůj hlas, kterým odsuzuje Boha: „Bože, odsuzuju tě k tomu, aby ses za to všechno, cos dopustil, stal člověkem. Jako člověk dostaneš číslo a vzdáš se toho, na cos celý život pracoval, necháš si jen padesát kilo a nastoupíš do Veletržního paláce a odjedeš nákladním vlakem do Terezína a ztratíš všechna práva, která oddělují člověka od zvířete, které vynalezlo oheň, písmo a hrdost. Ale na tom to ještě neskončí. Budeš mít hlad a bude ti zima. Ztratíš důvěru v budoucnost. Budeš nemocný a nenajdeš lékaře, budeš sám, ale nebudeš mít ani tušení o tom, co se stalo s tvými nejbližšími. A i když dostaneš místo v nějaké zdejší ubikaci, budeš se ve dne v noci chvět strachem, vysloveným i nevysloveným, zjevným i skrytým, že to ještě zdaleka není ta poslední stanice, že příští bude Buchenwald, Bergen-Belsen, nebo Auschwitz-Birkenau bei Neuberun, ale už se nebudeš moci dovolávat ničeho a nikoho, aby ses jen tolikrát zklamal, kolikrát se odvoláš, protože budeš jedním z nás.“

Představila jsem si na chviličku mou starou krysu jako přísedící. A opasky německých vojáků, na kterých stojí Gott mit uns.

Nakonec, podle toho, jak vypadal, musel asi rabínek vidět svého Boha, který se nemůže odvolat, protože je člověk a vypadá jako Josef Eisen z bloku XII z ubikace 1–124 v Sudetských kasárnách, který dostal pět týdnů za to, že vzal svému spolubydlícímu, když odešel na noční směnu skládat na rampu uhlí, dva páry bot, budíka a dva páry ponožek, nebo jako Willy Falk, který vyfasoval deset neděl za šest zcizených potravinových balíčků z pošty. Všichni obžalovaní jsou si v něčem podobní, napadlo mě, a dívala jsem se na rabínka, jestli už se svým soudem skončil.

Vzdychla jsem si. Rabínek si taky vzdychl. Zívla jsem. Ale rabínek se znovu zhluboka nadechl a z očí mu tekly slzy proudem.

„Máme naštěstí hezké počasí,“ řekla jsem. „Říkali, že bude ukrutná zima a že nikdo nedostane uhlí nebo dříví.“

Pak si rabínek začal zapínat kalhoty a košili a oblékl si svůj kabátek a ovázal si kolem krku šálu. Rozmazal si saze po tváři, a když odcházel, vypadal shrbený, jako soudce, který něco ztratil cestou sem a hledá to, s pohledem sklopeným k zemi, na cestě nazpět.

Až když odešel, napadlo mě, jestli náhodou nepláče proto, že Boha osvobodil pro nedostatek důkazů. Nebo pro přemíru důkazů. Nebo proto, že potřeboval znovu od něčeho začít. Když od něj odešla manželka, jak mi pak řekl Kabalista, zůstal sám a byla jsem první, koho navštívil. Byla prý stejně maličká jako rabín B. Byla hezká a prostála skoro osm hodin denně před zrcadlem. Byla posedlá leskem zrcadel. Když přišla do společnosti, kde měli zrcadlo, dívala se lidem přes ramena, aby na sebe viděla. „Jak poznáte, že umírá celý svět, když umíráme možná jen my dva?“ řekla jsem. „Podle toho, že odumře ohled člověka k člověku,“ odpověděl. Někdy se směju, protože mám strach, a z rabínka skoro šel najednou strach.

Dívaly jsem se s Ludmilou ze stráně na blázinec. Bylo hezké, slunné odpoledne. Milena tu měla bratrance doktora; pověděl jí o architektovi z Heidelbergu, který měl hrůzu, aby neztratil stín. Nevěděly jsme dodnes, který to byl. Třeba už odjel i se svým strachem o stín. Potom jsem si všimla člověka, který se pořád otáčel; chvíli se díval za sebe, s očima rozevřenýma strachem, pak se usmál, šel dál, a opakoval to během celé procházky. Vzpomněla jsem si na Milenu a na toho architekta a na bratrance, který už tu nebyl.

„To je ten člověk, o kterém věděla Milena,“ řekla jsem.

„Jaký člověk?“ chtěla vědět Ludmila.

Lída si nechala ukázat na muže; pořád se otáčel, zastavoval se a ti druzí do něj strkali nebo ho předbíhali. Teď zamával vztaženýma rukama jako pták křídly. Usmál se krátce a rychle a dohonil několik párů a dostal se zase na své místo v průvodu. Pak se znovu zastavil, otočil, aby se přesvědčil rozevřenýma očima, že stín, který vrhá, je na místě. Odrážel ty druhé, mával rukama, rušil ty ostatní.

„Ach,“ řekla Ludmila. „Máš pravdu.“

„Proč se asi tolik bojí o stín,“ řekla jsem.

„Třeba je to to poslední, co má.“

„Stín je smrt, nemusí mít strach, že zmešká.“

„Vím, co je to naděje,“ řekla Lída. „Záplata na všechno, co se ti zpřetrhalo nebo rozpáralo, opotřebovalo a sešlo.“

„Nadějí nedospíváš,“ řekla jsem.

„To jsi na omylu, naopak, jenom nadějí dospíváš. Nadějí a rozčarováním. Jsou to dvojčata.“

„Dospíváš hladem, zimou, úzkostí, jak si s tím dokážeš poradit,“ řekla jsem.

Dívaly jsme se na toho člověka, který se ustavičně přesvědčoval, že má svůj stín, jako by stín byl spíš život, než naopak. Dokonce bránil lidem za ním, aby na jeho stín šlapali, anebo se mi to alespoň zdálo.

„Co od sebe chceš?“ zeptala se Ludmila a nespouštěla oči z toho člověka, který – možná – byl tím, o němž mluvila Milena a její bratranec.

„Nic nebo málo, Liduško.“ A od druhých taky, chtěla jsem říct, ale neřekla.

„Myslíš, že dospělost je mít sílu říct některým věcem nebo lidem ne?“ zeptala jsem se místo odpovědi. „Ovládat se, když ti všechno dovoluje být zvíře? Připustit, že napětí, omezení nebo nebezpečí jsou jenom denní chlebíček?“

„Stín,“ řekla Ludmila.

„Krev,“ řekla jsem. „Duše.“

„Stín,“ opakovala Ludmila.

„Život,“ řekla jsem.

„A pak už ani stín?“ řekla Ludmila.

„Blázni,“ řekla jsem.

Ludmila asi nepokládala za štěstí, že jsme toho člověka objevily; nebo že jsme si alespoň mohly myslet, že jsme ho našly. Mezitím, co jsme mluvily, se nám zase ztratil.

Slyšela jsem od pana L. asi dvě hodiny před tím, než si spakoval kufr, že v márnici odhalil SS Bergl, který nedostudoval medicínu a občas si zajde do zdejší nemocnice nebo márnice, doktora, který vytrhával mrtvým zlaté zuby, než je zpopelnil. Doktora okamžitě zařadili do štráfky, trestného transportu na východ. Pan L. řekl, že by nerad jel s tím doktorem v jednom vagonu.

Ludmila chápala, co pro mě pan L. znamená, ale Milena se jednou skoro rozčílila, jako by byla moje maminka nebo starší sestra. Bylo to hned ráno, kdy se mi asi těsně před probuzením zdálo, že jsem v synagoze, kde oplakávají pana L. Obsadili všechna místa v půlkruhu kolem oltáře. Přišli lidi všech možných národností. Pronášeli chvalořeči na pana L. Najednou jsem se podívala a viděla, že mluví papež. Jeho hlas se nesl přes truchlící dav jako všeomývající, konejšivá vlna. Říkal, jaký báječný muž byl pan L. A jak je smutné ho ztratit; nejen pro nás, pro svět. Pozorovala jsem papeže: měl krémově zbarvenou róbu se zářivými pruhy zlata od středu dolů. Všimla jsem si, jak zlato oslňuje pokaždé, když papež vztáhl paže, aby zdůraznil, co říká, a róba se zvlnila. Rozhlédla jsem se po synagoze, ale nerozeznala jsem nikoho. Bylo tu mnoho žen, mladé, starší, všech věků, všech vah. Objemné ženy, ozdobené nákladně vyhlížejícím pozlátkem nebo klenoty, se sevřenou hrudí, které se bily v prsa a vzlykaly. Dívky, usazené mlčenlivě vedle svých truchlících matek a babiček. A pak hlas papeže ztrácel na síle a lidi začali opouštět synagogu. Slunce proudilo do modlitebny otevřenými dveřmi. Dav mě tlačil ven a pořád jsem nepoznávala ani jedinou známou tvář. Cítila jsem se prázdná, osamělá, bez pana L. skoro ztracená. Pak se mi zdálo, že jsme s ženou pana L. v Praze a hledáme pro něj s jeho dětmi vhodný dárek k jednapadesátým narozeninám, zatímco pan L. čeká v hotelu se svou ženou, až se vrátíme. Koupila jsem mu zrcadlo.

Řekla jsem Mileně: „Sny jsou jako život; nikdy si nepamatuješ, kdy začnou, jen si obstojně uvědomíš, kdy skončí.“

Pan L. mi řekl, že jsem, možná ale jen mírně, hnutá. Pokládala jsem – a pořád to ještě pokládám – za lichotku, za kterou mu ani už nemůžu dost poděkovat. Asi nevěděl, co to pro mě znamená. Jen mírně hnutá? To není špatné. „Jinak bys mě přece nemohla mít ráda,“ smál se pan L. „Je to přinejmenším nepravděpodobné,“ dodal. A přece čerpám z téhle nepravděpodobné náklonnosti nebo lásky sílu čelit šílenství. Vím to i teď, když za mě už nemůže vytahovat mou kartičku v centrální evidenci.

„Možná že moje největší síla je v tom, jak jsem hnutá,“ řekla jsem Mileně.

Ludmila věděla, že pan L. pro mě není jen známost jako většina jiných. Myslím už od začátku na pana L. jinak než na ostatní. Milena měla za to, že ze mě saje krev, mou mladou sílu, svěžest, co je na sedmnáctiletých holkách krásné, i když třeba jen ve srovnání s věkem muže, když je mu přes padesát. Myslela jsem vždycky na pana L. častěji než na všechny muže, s nimiž jsem se už seznámila, dohromady. Možná že příliš často. Je v něm síla, na které se posiluju, kterou se napájím, i když už odjel. V jeho přítomnosti jsem byla možná slabší než v přítomnosti druhých. Taky jsem, když jsme byli spolu, zbledla ve srovnání s ním. Ale v jeho nepřítomnosti mě posilovaly a posilují i pouhé myšlenky na pana L. Když mi Milena řekla, že si mám najít práci jako ostatní holky v pevnosti, odpověděla jsem jí, aby sklapla; i kdybych neměla nikoho jiného než pana L., bylo by to jako celodenní nebo celonoční zaměstnání. Milena se zarazila: nevěděla, co mi na to říct. Myslela jsem pak na to, jak jsem dobře odpověděla a co na tom bylo pravdy. V souvislosti s panem L. jsem se nikdy nemusela dívat na hodiny, odpovídat se vedoucím práce, bloku, domu, místnosti, ani platit – ani to nejmenší – a ani dostat, a přece jsem byla radši a častěji s panem L. než s kýmkoli jiným. Jeho síla přechází do mé jako sluneční energie do Kyfoz. V jeho přítomnosti jsem přijímala jeho a moje příběhy jako s žádnou a žádným z mých vášnivých, ospalých a zajímavých nebo nudných a věrných či nevěrných známostí nebo milenců.

S panem L. jsem si hlouběji uvědomila svůj život, jeho život, životy lidí kolem, i když jsou ve vzduchu, ne na papíře. Na papíře, jak vidím, se zachycuje jen – nebo většinou – úzkost, naděje, touha a strach. Možná že tříšť, střepinky příběhů, ale ne příběh sám.

Taky pan L. se mě jednou zeptal, jak to chutná. Nemohla jsem mu říct, že jsem ochutnala jen jeho, ale mohla jsem mu říct, že v něm je celý svět chutí a příchutí, jako je možná celý svět v jednom člověku, v něm. Chutnal mně nejčastěji jako oblaky, jako hodiny před tím, než se spustí déšť, hustý, silný, a přece měkký. Někdy mi chutnal jako zperlený, zpěněný čaj, když se přelije z koflíku do koflíku anebo z konvice. Jako by člověk ochutnal perly v tekuté podobě, napojené matkou perlou, jejím vemínkem, vyvařené v nejlepším cejlonském čaji. Mírně nahořklé, maličko jako vybraná smetana, ale nepopsatelně krásné. Jak jsem mu měla povědět, že chutná jako tekuté perly a přerušovaná mračna? Jak jsem ho měla přimět, aby rozuměl, že rozumět tomu je falešné porozumění, jako chvilička mezi sněním a probuzením, kdy chápu beze zbytku smysl snu jen do chvíle, než rozevřu oči a ze snu je nejasné tajemství, vzdálené ve všech čtyřech dimenzích od skutečnosti. Tak je to s mužem, s ním, s panem L. S možností pochopit muže, nejenom se ho zmocnit, jako se muž zmocňuje dívky, přidržet se něčeho, čeho se nikdo nemůže přidržet napořád, a přiblížit si všechny čtyři rozměry z toho jediného, alespoň na okamžik, z toho, jak chutná.

Jednou jsem panu L. říkala, než usnul, pohádku. Byla kdysi dívka, trochu hnutá, která si probírala v hlavě příběh, jeho a její příběh, když spolu poprvé leželi. Byl to dobrý příběh, protože to byl jejich příběh. Stačilo jí to žít, i když jí dal zápisník, aby si všechno zapisovala. Ale zkusila to: Jednou žila bláznivá dívka, začala, která se zahleděla do muže, který byl o třicet čtyři let starší. Nebyla si jista, že je to pravda, sen anebo jen příběh, kus jejího života. Byla to nepravděpodobná láska, vyšperkovaná různými myšlenkami, někdy pochybnými, jindy sny. K snídani měla přerušované dešťové mraky, k obědu rozpuštěné perly a k večeři někdy jedla úzkost a muka nebo bolest, kterou znají jen dívky. Ale bez ohledu na častý hlad a kolik nepravděpodobnosti její známost zahrnula, sytilo jí to od nejzazšího povrchu její kůže až do hlubin její duše…

Nemůžu povědět už ani Mileně, že příběh pana L. pro mě pokračuje i v jeho přítomnosti. Přesahuje tisíce kilometrů asi nejen cest, tratí, lágrů, času, duševních hnutí, toho všeho, co visí jako šaty na věšáku anebo trčí jako prázdný věšák ve vyprázdněné skříni, mezi sněním a skutečností. Ale v duchu to někdy povídám Ludmilce. A Ludmila, třebaže nechápala, odkud se to bere a kam to člověka dostává, věděla alespoň tolik, co si přeju v souvislosti s panem L. ze všeho nejvíc, aby to nikdy neskončilo.

Nerada říkám to slovíčko, ale ráda bych ho alespoň dodatečně použila: Perla miluje pana L.

Jednou. Prší. Všecko mi zmoklo, zvlhnul mi svetr, mám studené nohy. Není moc příjemné potkávat starce a stařeny, kterým teče z nosu, mají zamlžené brejle a nemůžou si ani utřít nos, mají fialové rty a dá jim práci otočit klíčem nebo stisknout kliku ve studeném zámku. První chřipka je straší zápalem plic.

Nedokážu si vzpomenout, kde sen začal. Byla jsem v domě s hustou řadou oken, která vyhlížela na slunný chodník a řadu jiných oken naproti. Najednou jsem viděla, že jsou zazděná. Zrovna jsem se dověděla, že tři moje nejlepší kamarádky se budou stěhovat, už natrvalo. Pravděpodobně se už neuvidíme. Zavalila mě samota. Jen někde v duši nebo srdci mám fotografie všech tří děvčat a údaje, co s nimi je, co dělají, kde žijou, skoro jako úmrtní oznámení, jako by už nežily, jen v tom, co o nich kdo napsal. Chybějí data, hrob! Nevím, jestli to bylo, nebo ještě je. Dívám se znovu na obrázky a je mi do pláče. Podívala jsem se z okna a viděla jsem pana L. Ploužil se, nahrblý, skoro stoletý, a pomáhal si holí jako slepec, který se chce před každým krokem přesvědčit, jestli jde pořád ještě dobře po chodníku. Přišel ke mně a řekl mi, že umírá. Dostal infekci do nohy. Umře na otravu krve. Nechci mu věřit. Nemůžu mluvit. Podává mi bílou obálku. Říká mi, že umře hned teď, tady. Beru si ji. Odchází. Stojím, svírám obálku a vím, že nechci obálku, ale jeho. Pláču a pláču. Nevidím žalem. Najednou jsem někde jinde, kolem mě plno cizinců. Dívám se na obálku v ruce. Jsou v ní nějaké potvrzenky. Jedna je zlatá s francouzskou adresou, s nerozluštitelnou poznámkou, která něco znamená, na co asi už nepřijdu. Nevím, nerozumím. Chci pana L. Lidi kolem zajímá obálka. Vidí na mě, že nevím, co mám dělat pro samý smutek, a ptají se mě, co je v obálce. Dávám jim to, je mi všecko jedno. Najednou jsme v krásném obchodním domě, o kterém mi vyprávěl pan L. Je to snad Paříž, kde několikrát byl, a dům se jmenuje Hermes, prodávají tu přepychové věci pro bohaté, od drahých bot, prádla, šatů ke kožichům a sedlům na koně. Cena bot převyšuje několikanásobně plat švadleny nebo písařky anebo strojvůdce na lokomotivě, jak mi pan L. říkal. Ženy, které si vzaly obálku, vyměňují potvrzenky za peníze. Zlatý papír je na odpoledne a lze za něj koupit parfémy. Náhle vidím Francouzku v bílém plášti, jaké nosí v salonu krásy. Začíná zdravotní hodinka. Jsme v sauně. Francouzka se na mě dívá, jako by mi říkala, že sauna je pro mě, ne pro ženy, které mi vzaly potvrzenky. Vlévá se do mě nová síla. Získávám zkušenost nebo moudrost, kterou může získat člověk, jen kdyby žil tisíc roků. Myslím pořád na pana L. a jsem mu vděčna za dárek a nepřestávám ho v duchu oplakávat. Znovu jsem s ženami, které mi vzaly kupony. Vyměňují je za klenoty. Ale jsou to podivné šperky. Kulaté zeměkouličky, vytvořené z démantu. Jedna má rudé kameny jako rubíny, zasazené do zlatých jezírek, druhá je z modrých kamenů. Ale nevím, jaký je to druh. Když vyhloubím nehtem otvor do každé kouličky, aby se mi tam vešel prst, vidím, že kameny jsou obroušeny do tvaru bříška prstu. Je to krása všech krás, ale najednou dostávám vztek. Ženy mě okradly. Zneužily mého oplakávání, odkaz, který jsem měla od pana L. Šla jsem k pultu ke klenotníkovi a řekla mu, že chci šperky. A taky chci nazpět všechny kupony. Všichni vědí, že mi to patří. Probudila jsem se ve chvíli, kdy jsem převalovala kouličky vzácných kamenů v dlaních pod světlem plamínku svíčky. Měla jsem oteklé a bolavé oči od pláče, ale cítila jsem se nějakým podivným způsobem šťastná a povzbuzená dárky, které jsem ve snu dostala. Asi jsem znovu usnula, sen pokračoval, pořád jsem postrádala tři moje nejlepší kamarádky a zjistila jsem, že jedna z nich byla moje sestra. Zůstala mi po ní jen prázdná postel. Chtěla jsem všem a všemu utéct. A znovu jsem se probudila a konec snu se mi ztratil. Začala jsem nový den.

Na jihu Francie jednou obědval pan L. v nádražní restauraci. Podával se losos na tři způsoby: na talířku rozsekané červené masíčko lososa jako tatarský biftek, potom uzený losos a třetí vařený losos s berneazskou omáčkou. K tomu brambůrky, opékané v koňském sádle, z kterého se netloustne. Koňské sádlo prý taky zprostředkuje mužům sílu, kterou závidí koňům. Nebylo to ani tak drahé, řekl pan L. Co prodražilo oběd skoro neuvěřitelně, bylo šampaňské, ale ne samotné; číšník se zeptal, jestli smí do vína ukápnout koňak. Pan L. přikývl. Jeho žena se vyjádřila, že jí šampaňské ještě neučarovalo, a když se pan L. otázal proč, odpověděla, že jí bublinky lezou do nosu. Předtím nepila šampaňské s kapkou koňaku a pan L. si myslel, že jí to přijde vhod. Až na to, že to byl nějaký hodně starý a vzácný koňak, každá krůpěj se dala při placení vyvážit zlatem. Pan L. mi dal radu, abych se vždycky, pokud jde o pití, zeptala napřed na cenu, ročník a nestyděla se zajít do nejzazších podrobností. Pamatuju si do posledního všechna jídla, o kterých mi pan L. vyprávěl.

Koupil si ve Francii taky boty, nejdražší, co vůbec koupil. Polovysoké boty do deště nebo na lov i na vycházky, vypadaly jako přezůvky a byla to anglická značka Loob. Byly pekelně drahé a říkal, že jsou to boty jako rolls-royce. Kdykoli se na nich něco opotřebuje, dali mu číslo, jako je třeba k tajné bankovní schránce, a zaručili, že se o jeho boty nadosmrti postarají; stačí je poslat na udanou adresu, a cokoli s nimi bude, prošlapaná podrážka, natržený jazyk, podpatek, zkrátka všechno, opraví je, i kdyby je měli rozebrat a znovu ušít, a co nejrychleji mu je zase pošlou. Byly to hnědé boty z dobré hovězí kůže, v kterých odjel. Musím uznat, že vypadaly pořád dobře.

Pan L. si myslel už dlouho, že nechuť zabíjet se někdy, za podobných okolností, jako jsou naše, rovná sebevraždě.

Sebezničení. Kdo odmítá zabíjet, toho zabijou. A jestli se to zdá někomu primitivní, ať se zamyslí. Kdo odmítá zabíjet, nabízí svému protivníkovi hruď, aby ho bodnul, uškrtil, zadusil. Válka znamená zabíjení. Souhlas se zabíjením, ne nesouhlas. Kdo nezabíjí, může se už dopředu pokládat za zabitého. Jen blbeček, zpozdilec, sebevrah nezabíjí.

Pokud jde o fanatickou oddanost myšlence, pokládal to pan L. za něco daleko staršího, než s čím přišel Hitler, aby se mohlo stát ctností, že dítě udá rodiče, syn se vzdá otce, otec nabídne, že otočí synovi za zradu myšlenky provaz kolem krku, jako by ho učil vázat si kravatu. To všechno už tady bylo, viz náš vlastní případ oddanosti, která dokáže překročit hranice rodiny, solidarity s nejbližšími, včetně – jak známo – prvorozených.

Jednou se bavil pan L. s rabínkem B. a zdálo se mi, že z toho, co řekli, celá ta slavná židovská revoluce, kdy skončili s obětováním lidí a rozhodli se obětovat nanejvýš zvířata, byla možná nádherná, ale asi už ne tak užitečná. Leda těm, co nás zabíjeli, předtím, tehdy a potom.

Nemůžu říct, že mi pan L. mluvil z duše anebo že se mu to snad zamlouvalo. Vůbec ne. Nezamiloval se do zabíjení; jen prohlédl a objevil, co se zastřelo mnoha slovy a představami a iluzemi nebo mýty, a prohlédl i neviditelným až na dno a zatočila se mu hlava, když si to uvedl do příslušných souvislostí.

„Je to spíš otázka lidské povahy a můžu ti říct, že z toho nedostávám záchvat nadšení, spíš závrať člověka, který padá a ví o tom, že se řítí dolů,“ řekl pan L.

Nechtěla jsem ho rušit, když se tak příkře řítil. Podle toho, jak se tvářil, to byl rychlý a prudký spád a čekala jsem, až se zastaví.

„Není to otázka dobra a zla, správně nebo nesprávně,“ dodal pan L. „Je to otázka světa, do kterého ses narodila a kde se zabíjí, jako se vždycky zabíjelo a možná bude ještě dlouho zabíjet. Ale tváříme se už dlouho jako slepí, nechceme vidět svět, kde se zabíjí. A proč se pořád zabíjí, na to nás ani nenapadne se zeptat, abychom si náhodou nemuseli odpovědět. Je to židovská nemoc. Je to smrtelná nemoc, možná. Ale ani když ti tohle všechno říkám, nejsem si jist, kdyby ses mě zeptala nebo mě postavila do situace zabít nebo nezabít, zabít nebo se dát zabít, že bych radši zabil. Jsem asi taky už nevyléčitelně nemocen: nezabil bych. A tak se musím nechat zabít. Není to nakonec krásné, jak je to jednoduché?“

A pak řekl s trochu jízlivým úsměvem: „Můžeš mě klidně zařadit mezi lidi, kteří tím, že odmítají zabít, se vlastně dobrovolně hlásí, aby je zabili. Tím, že nezabiju, jsem sám sobě zabijákem. I když je to dobrovolnost, z které je mi na zvracení.“

„Na vašem místě bych se neobviňovala,“ řekla jsem.

„To je další otázka: nevím už, je-li na místě se obvinit, nebo obhajovat, když nezabíjím a nechci zabíjet, zatímco těm druhým klesají únavou ze zabíjení ruce.“

Byla jsem se podívat na blázinec a bylo to poprvé, co jsem šla sama. Všechno se zdá ještě opuštěnější a zarostlejší. Bojí se ještě Ludmila ze všeho nejvíc toho, že by mohla zešílet?

Prázdný vypadá blázinec ještě hůř, než když tu byli lidi. Dívala jsem se na houští, na listí, které ještě zůstalo na stromech, jako bych hledala nebo čekala na ozvěnu slov, když jsme si tu s Ludmilou povídaly.

Musí to být dlouhá cesta, kterou každý člověk ujde, a vede nějakým tunelem, který měří tisíce let. Napadlo mě, že každý list, který vyroste na stromech kolem blázince, může vyrůst jen proto, že jsou tu takové stromy. Je to směšné, ale připadám si najednou jako list, který si uvědomuje strom. Naštěstí jsou vrata blázince na zámek, okna zatažena zevnitř a mříže nedovolí nikomu, aby se tam dostal, i kdyby snad chtěl.

Ludmila zničehonic řekla, že je to ještě dobře, že jsou blázince.

Bavily jsme se s Lídou o krysách. Viděla jsem na ní, že jí to dalo práci, mluvit o krysách, jako by se bavila o počasí. Ale začala s tím sama:

„Máš tu krysu, nebo celou krysí kolonii?“

„Náhodou tu mám jenom tu jednu starou krysí královnu,“ řekla jsem. „Jednou sem přišla jiná krysa a už jsem myslela, jak se tak začaly okukovat, že se sblíží, ale moje krysa ji najednou napadla a vyhnala.“

„Je to pravda, že jenom krysy a lidi se vzájemně vyvražďují?“

„Říkám, že nevím, když nevím,“ odpověděla jsem. „A co vlci? Co krokodýlové? Krokodýlové jsou prý ze všech nejhorší. Maminka sežere mládě nebo bratr sestřičku. O otci a rodině nemluvě.“

„Krysy jsou všude, kde jsou lidi,“ řekla Ludmila. „Jsou i v lodích.“

„Můžeš to obrátit vzhůru nohama,“ navrhla jsem.

„Povzbuzuje mě, že se jich lidi nezbavili, i když je chtějí ausrotten, jako Němci nás. Takže mě potěší i podobnost čistě náhodná,“ dodala.

„Moc toho o krysách nevím, například pan L. mi jednou tvrdil, že krysy, jako sovy a hadi, jsou noční zvířata, ale moje společnice má asi obrácené chutě. Rodí se jako králíci. Možná že krysy rozumějí lidským zvykům líp než někteří lidi,“ řekla jsem. Vadilo mi, že se Lída přirovnává ke krysám.

„Asi jen krysa a člověk dokážou přežít, co se dá přežít,“ řekla Ludmila.

„Necháme toho, ano?“ zeptala jsem se tiše. Neřekla jsem, že krysy, dokonce už mrtvé, roznášejí čtrnáct nemocí.

„Hodně z toho, co dělají krysy, svádějí na nás,“ řekla Lída.

„Chtějí to mít asi jednoduché,“ odpověděla jsem.

Bylo mi špatně od žaludku. Ale i Lídě bylo špatně od žaludku; jenže nebylo to z krys; snažila se řečmi o krysách zaclonit něco jiného. Chtěla mi říct, že krysa přenášela ve středověku mor, ne my, jak se to svádělo na její a na mou prababičku a pradědečka, a teď přenáší žloutenku? Někdo mi říkal, že nejvíc krys je v přístavech na řekách i na mořích asi proto, že jsou tam největší skladiště zásob, sýpky, to nejdůležitější, co lidi mají, jídlo.

Nakonec se mi sune všechno smykem k jídlu. Jsem asi pořád ještě normálně mlsná.

Dostaly jsme tenkrát s Lídou lístek do kavárny a potkávaly jsme se s lidmi kolem Ghettoswingers. Tihle lidi žijí nebo jsou schopni skoro všude žít jako ve snu.

Lístek mi dala manažerka, paní Itsiksonová, která nejen vypadá jako kdysi Pavlina maminka, ale asi měla stejné povolání, než se vypracovala k tomuhle.

Vím, že říkala na začátku kavárny místním servírkám, jako by byly někde v Londýně: „Můžete přijmout všechno na světě, milé dámy. Zlato, stříbro, drahé kamení nebo marku dvacet feniků. Ale musí to mít třídu. Jak říkala moje maminka ještě na Podkarpatské Rusi: Když máš chleba, nůž na krájení se vždycky najde.“

Vyprávěla nám, jak začala svou kariéru v baru. A jak si ze začátku z hostí utahovala. Lhala jim a oni lhali jí. Dávali si nejrůznější jména. Marta Andreotti, Cecílie Bernini nebo Rozálie Fergusson. Jednou si pozvala po práci do pokoje námořníka, který se jí opravdu líbil. Nakonec vytrousil nad jejím lůžkem z kapsy u kalhot padesátku. Řekla mu, že ztrácí peníze, aby si tu padesátku zase vzal. Odpověděl jí, že si to může nechat. Měla to za dost špatný vtip.

Ale pak zjistila, že to, co vypadalo na začátku jako hra a žertování, je čím dál tím nepříjemnější, protože to začíná být pravda. Ale když říkala hostům pravdu, mysleli si stejně, že lže. Nakonec nebyla s to je přesvědčit ani o tom, jak se doopravdy jmenuje.

„Je tu hezká hudba,“ řekla jsem.

„Když se toho dočkáš, poslechneš si ještě hezčí,“ řekla manažerka. „Sama se ti o to postarám.“

„Já vím,“ řekla Lída. „Bude to jako v básničce od Haryčka Gedulda, jak si po válce zařídíme reparace za každý den, který jsme tu promarnili.“

„Jasně,“ řekla jsem. „Prostě si člověk přijde k pokladně mezi desátou a dvanáctou a pán v černém obleku každému vyplatí za každý den, co jsme tu strávili, příslušnou sumičku.“

„Nikdy není pozdě, když je člověk Němec,“ řekla Ludmilka.

Paní Itsiksonová se na mě podívala, usmála se a šla si po svém.

Jednou, v klidnější chvilce, než začala pracovat, mi paní Itsiksonová řekla: „Někde mezi devatenácti a dvaadvaceti jsem si objevila, že můj vztah k mužům je to nejdůležitější v životě. Našla jsem něco přitažlivého u každého muže, kterého jsem potkala. Starší a staří, mladí chlapci, tesaři, číšníci, kněží, Španělé, Němci, Židi nebo Arabové, všichni měli něco, co mě uchvacovalo. Jak utají ženská jako já takové tajemství před okolním světem a možná i sama před sebou? Provdá se. Tajemství, které jsem si nesla hluboko v srdci od okamžiku svatby až k první nevěře, mě trápilo léta a zmírnilo to jen mateřství. Provdala jsem se hlavně proto, abych utekla něčemu, co se ze mě mohlo stát? Jak to, že muži a co jsem pro ně cítila, propukalo s takovou silou? Určitě to bylo nepohodlné a nepříjemné tajemství. Děsilo mě to a pochybovala jsem, že chápu, proč jsem se vdala, už během svatby. Po létech, když jsem odešla od manžela, začala jsem chápat své vlastní potřeby: jak může žena vnímat okolní svět; jedna z mých potřeb byli muži, kteří mě nikdy nezklamali – alespoň v tom, jak ve mně vzbuzovali ženu; to, co vzrušuje ženu; v tom, co si o sobě jako žena myslí; jak se na sebe kouká.“

Jednou. Dopisní papíry s monogramem V. W.

Někdo mi vzkázal, že jsem nebezpečná, že ho má existence obtěžuje a že dělám v noci rámus, nehledě na to, jaký je na mě na ulici nepříjemný pohled. Bydlím zřejmě po odjezdu pana L. ve své mansardičce příliš dlouho.

Čtu si po sobě, co jsem napsala. Vím, že můj ubohý „píšící hlas“ je to jediné, co je opravdu moje. Nemusím to s ničím srovnávat, abych věděla, že i když se mi chce někdy sama pro sebe vykřiknout „to je ono!“, vyprchá moje nadšení skoro stejně rychle, jak přišlo. Chtěla bych stihnout co nejvíc v co nejkratším čase a zároveň vidím, jak mi i nejjasnější obrazy proklouzávají mezi prsty jako písek. Snažím se zbavit podružných maličkostí. Píše se mi někdy hezky. To „hezky“ znamená, že vím skoro přesně, co píšu, nepouštím se do vět s přehnanou energií, která mi jindy našeptává: „Když tohle a tohle nenapíšeš okamžitě, zapomeneš na to, ztratí se ti to a nikdy už nenajdeš podstatu, kterou to mělo.“ A když nemám o psaní ani takové mínění, odkládám radši tužku i v duchu.

Nechápala jsem nikdy, proč mi lidi říkali, že je s tím spojeno tolik špatnosti, jako to namlouvali ostatním děvčatům. A že se nemám do ničeho pouštět, když nechci ztratit, co má každý jen jednou. Pochybovala jsem o tom, že by si radši člověk neměl nic začínat, pokud si někoho rovnou nevezme. Možná že si lidi zošklivili tolik věcí, že to zahrnulo i tohle.

Jistě je v každém hranice, která způsobí, že člověk otevře náruč jednomu člověku nebo osmnácti lidem, jako když jsme byly s Ludmilou předtím, než odjel Haryček Geduld a jeho parta, na L 218 a Lída dostala, co vždycky chtěla, osminásobně. Někdo dosáhne takových čísel najednou a někomu to zabere celý život.

Někdo má dlouhý a někdo jiný zase velice krátký život, to je všechno, co k tomu můžu říct. Pamatuju se dobře na napětí mých prvních hříchů. Obsahuje to nějaký tunel, kterým drží můj život pohromadě, i když to zároveň můj život rozděluje. Mohla bych přísahat, že je to pravda. Může to znamenat to nejlepší spojení, jako bych splývala s lidmi, světem, se vším, co znamená život, nějakým základním způsobem. I když to má, jako všechno, i druhé stránky. Především je takový svazek příjemný. Obsahuje něco, bez čeho se cítím ztracená. Ale je tu tenounká čára, kterou nesmím překročit, když nechci poškodit něco, co by teprve mohlo přijít.

A potom, když můžu sledovat, jak někdo ztrácí zájem, ztrácím s tím současně něco dobrého, co bylo od té doby ve mně. Možná že tohle ví hodně lidí už napoprvé. A je to pravda, jak jsem řekla jednou Haryčkovi Geduldovi, že bych se mohla otevřít doslova všemu, obejmout celý svět. A do třetice je v tom klíč, kterým rozeznávám, kdo je kdo a kdo jsem s tím nebo jiným člověkem já sama, ty lepší i ty horší stránky.

Myslím, že je to druh lásky, kterým milují matky. Ve vztahu matky a dítěte je z matčiny strany druh všeobecného souhlasu, který se projeví dávno předtím, než se narodíme, a projevuje se v těle matky stejně jako v tělíčku jejího dítěte a jako v mém těle.

Není to žádná smlouva, kterou někdo plní a jiný porušuje. Není v tom pýcha, i když je v tom taky pýcha. Je v tom bezstarostnost i oddanost. Oslava, ke které potřebujeme jen sebe, žádné bohatství, zámky, sídla, ostrovy. Někdy, když už nezbývá moc času, oslava pro všechny najednou. U mě se projevuje především v tom jediném místě. Cítím svět nejsilněji mezi nohama.

Mám pocit, jako bych tím opravdu mohla poznat celý svět. A je to dost k tomu, abych mohla jít třeba s třemi sty lidí najednou. A pak je to ještě něco třetího. Tenhle všeobjímající pocit netrvá dlouho. Ustupuje a potom se už tak pěkně necítím.

Vracím se někdy k dnům, kdy jsem poprvé začala chodit s kluky. Nemohla jsem věřit, že by muži mohli mít takový strach z děvčat, aby nakonec holky musely za muži běhat. A výsledek toho byl, že každý kluk, který o mě projevil zájem, když mně bylo dvanáct nebo třináct, byl pro mě něco jako Pátek pro Robinsona na pustém ostrově.

Bylo to vždycky poznání – byla to věc – ty věci – které měly po chvíli svůj vlastní život. Věděla jsem, co bych od sebe očekávala, kdybych byla na chvíli muž.

Pamatuju si, jak mě jednou poslal tatínek k tetě na venkov. Bylo to v největším vedru a každý den jsem čekala, jestli se něco nestane. Pak jsem objevila stodolu na konci statku, před začátkem lesa, na mezi, z které vyrůstala obrovská lípa a kde se každý večer líbal učitel s ženou ze statku. Začali u stromu a pak se schovali pod vůz a mohla jsem je sledovat, v měsíčním světle pod hvězdami, jak se milovali. Záviděla jsem té ženě. Přála jsem si být na jejím místě. Přála jsem si, aby si nás učitel střídal a abych tam ležela a aby někdy líbal a miloval mě. Vím, že učitel později, když jsem se na něj dívala a začala ho zdravit, musel znát mé nejtajnější myšlenky. Usmíval se na pozdrav jako člověk, který ví, jaké nás spojuje tajemství.

Pamatuju si, jak jsem nerada odjížděla z prázdnin, ale než jsem opravdu odjela, políbil mě učitel na rozloučenou na ústa. Zapomněla jsem na hodně svých učitelů. Nikdy jsem nezapomněla na polibek toho učitele.

Teď mě napadá, že třeba věděl, že jsem je pozorovala, když se líbali a milovali. Ta žena to jistě nevěděla, ale on to s největší pravděpodobností věděl. Mohl si myslet jako tenkrát starý O., když nás doprovázel s Ludmilou na Netopýra do Hasičského domu, že je současně s dvěma ženami, s dospělou a zralou ženou a s děvčetem, napůl ještě opravdu dítětem? Proč to muži chtějí?

Byl to nazrzlý, usměvavý člověk, oblečený spíš jako dělník než jako učitel. Se silnýma rukama, širokými rameny a úzkými boky, jako herec, který hrál Tarzana, když jsem byla malá a chodili jsme s tatínkem a bratrem a sestrou do kina. Nikdy jsem ho nepřestala mít ráda; nikdy jsem nepřestala snít, že je to všechno nazpět a že tam na seně, v měsíčním světle, blízko voňavého lesa, v horké letní noci, miluje mě a tu ženu, nebo tu ženu a mě.

Vzpomínám si na příhodu, kdy mně nebylo víc než šest nebo sedm. Přišla jsem ze školy a pozvala si tři nebo čtyři kluky ze třídy domů. Věděla jsem, že maminka je pryč. Vzpomínám si, jak jsem si oblékla její oblíbený župan. Byl to tmavomodrý bavlněný župánek s prošívanými klopami, s opaskem kolem boků, s vyšitými bílými květy. Připadala jsem si v županu ohromně dospělá. Otevřela jsem klukům dveře, vyzvala je, aby šli dál, pustila hudbu a tančila pro ně nejexotičtější tance, jaké jsem si dokázala vymyslet. Pozorovala jsem je přitom, jak se tváří, a cítila z toho, jak se dívali, že jsem si je podmanila záhadou, kterou si podmaňují muže ženy. Ještě jsem nevěděla o dívčích a ženských pletichách, rejdech nebo milostných zápletkách, ale vychutnávala jsem to, aniž jsem to dokázala pojmenovat. Už tehdy jsem vnímala, že holka je jako ryba ve vodě, nemusí se učit plavat. Plave. Když jsem dotančila, požádala jsem je zdvořile, aby odešli. Pak jsem šla do maminčiny a tatínkovy ložnice, svlékla si župan a dívala se na sebe do zrcadla dlouho, déle než kdykoli předtím. A dospěla jsem k závěru, že musím být něco zvláštního.

Od toho dne jsem cítila svoje ženské tajemství, to nevyslovitelné, co ani nezávisí na slovech; pocit záhadnosti a vzrušení, které mi to přinášelo, byly nejen příznaky, ale první vědomí mé ženskosti; nesla jsem si od té doby tajemství svého drzého i odvážného pozvání malých kluků k tanci až sem.

V jedenácti už jsem měla vyvinuté tělo, pokud to lze tak povědět; a ochutnávala jsem první potěšení, které má člověk sám se sebou. Určitě to bylo mé nejhlubší tajemství: objevovat si svoje tělo, zvláště části, o kterých se mluví málo nebo radši vůbec ne, protože zrovna ty části mně umožnily tolik. Nejdůležitější na mém tajemství nebylo, že provádím něco, co se nemá či nesmí, ale že jsem si objevila něco krásného o sobě, co nikdo jiný na světě neví a nikdy se nedoví; protože to bylo jenom moje tělo a stalo se mi zdrojem potěšení, aniž bych vedle sebe potřebovala někoho jiného.

Udržovala jsem si tajemství okouzlení nebo opojení sama sebou dlouho. I s pochybnostmi, které se samozřejmě přidaly, ozvěna všeho, co člověk v tom směru zaznamená nebo pomíjí. Bylo to pořád mezi vinou a nevinností, krása, kterou má život bez hříchu, i hřích, nebo takzvaný hřích.

Ptala jsem se později rabínka B., jak to, že je hřích krásný? Nechal mě bez odpovědi. Odpovídám si na to sama: Někdy. Některý hřích. Asi jen hřích toho druhu.

Ale moje první opravdová zkušenost sahá ještě dál. Pamatuju si, jak jsem ležela s tatínkem v posteli a jaké to bylo usnout vedle něho, schoulena do klubíčka a cítit ho vedle sebe. Nikdy mě přitom nenapadlo, že by si tatínek mohl myslet něco jiného.

Jen vzdáleně si vzpomínám na bolest a krev, protože se mi zdá skoro jisté, že to u toho bylo.

Ve škole jsem navazovala známosti už v poměrně nízkých třídách, ale couvla jsem pokaždé v okamžiku, kdy se zdálo, že kluci moje návrhy přijímají. To byla ozvěna maminky, která byla zděšená ze všeho, co bylo spojené s kluky, s pohlavím, s nemocemi. A tak jsem dávala přednost přátelským vztahům s příležitostnými dotyky a polibky.

Ale základní pocit byl, že jsem to chtěla mít za sebou. Můj první opravdový muž byl devatenáctiletý instalatér, který mě pozval do vypůjčené domácnosti, kde měli lampu, kterou, jak si pamatuju, zhasl, a pak jsem znervózněla. Lampa všechno osvětlovala zvláštním způsobem a pak i tma byla zvláštní. Něco mi říkalo: „Teď to přijde, tohle je ono.“ Myslím, že neplýtval časem. Pamatuju se, jak jsem si ho chtěla prohlédnout. Chtěla jsem si prohlídnout to nejdůležitější.

Začala jsem myslet na maminku a na tatínka. Bála jsem se, že nic nevím. Zpotila jsem se na celém těle. Tvářila jsem se možná, jako bych dělala takové věci už odedávna, ale dostávala jsem větší a větší strach. Pamatuju se, jak se polekal. „Co je?“ ptal se. Odpověděla jsem mu, že jsem takhle s klukem poprvé. I když jsem si v koutku duše myslela, že ne. Začal být stejně nervózní. „To jsem nevěděl,“ opakoval. „Nemělas vůbec strach.“ Mluvil o mém strachu a zakrýval svůj vlastní. A byli jsme oba nervózní, protože nikde neviděl stopy toho, že jsem poprvé s mužem. Rozsvítil lampu. Jistě se bál toho, jak jsem mladá. A potom mě napadlo, proč se docela jednoduše nezeptal, odpověděla bych mu a všechno by bylo jasné. Později jsem si to dovedla vysvětlit, protože se to opakovalo. Nechtěl se ve skutečnosti do něčeho zaplést, zajímal se jenom o moje tělo, o tu příjemnější stránku.

Zbytek dne jsem se tenkrát cítila mizerně. Noc byla strašná. A ráno nejhorší. Opakovala jsem si: „Bože, proč jsi to dopustil, abych spala s tím instalatérem?“ Ale přitom jsem se zároveň skoro šíleně smála. Byla jsem ve skutečnosti šťastná, že jsem udělala to, co předtím udělala moje maminka, moje teta, babička, všechny ženy v naší rodině, které už byly vdané. Jen jsem proseděla celý den ve strachu, že to na mně maminka pozná. Nepoznala nic.

Bylo to to první, co mě naučilo nestarat se tolik o zítřek. Někdy to pracovalo dobře, jindy hůř. Někdy jsem se těšila, a jindy litovala. Je možné, že lidi v tomhle směru přeceňují ty druhé, protože je současně ve většině případů podceňují. Měla jsem odjakživa sklon k tomu, hledat si v životě svoje vlastní pravidla. Ale kdykoli jsem je našla, začala jsem je sama mít ze všeho nejdřív nerada. Možná proto, že neplatila nikdy na déle než na den, noc, někdy ani to ne. Ale věděla jsem, že tu musí být „Něco“, když se najdou lidi, kteří ode mě chtějí totéž, co chci od nich. A vím, že mám něco, co je moje, a přece to nemám jen pro sebe. Nikdy jsem nemohla věřit, že by to bylo špatné. I když to, jako nic na světě, asi nemůže být jen dobré.

Je mi, jako bych seděla nebo chodila na jehlách. Bolí mě hlava. Je to zase ta nenadálá změna, aniž by se něco stalo, pro kterou je mi všechno, co se týká mého života, podezřelé. Odkud to přichází? Kam se to vrací? Kam to všechno vede? Cítím se jako list, když žloutne; jako bych vysychala. Mám dny, kdy se cítím hluchá, slepá a otupělá, všechny mé schopnosti mrtvé. A pak jsou tu zase jiné dny. Chvílemi se mi zdá, že to, co bych potřebovala, je nějaká jehla, dost dlouhá, abych se mohla propíchnout až do mozku a pustit dovnitř do hlavy čerstvý vzduch. Je to, jako by úzkost ze všeho a z ničeho byla to nejsilnější a pokrývala všechno.

12. prosince. Třikrát. Dvacet tři marek. Šestnáctinka žitného chleba. Sáček sušené zeleniny do polévky. Mám průjem. Někdy mám průjem z jídla, jindy jen proto, že nevím, co bude.

III

13. prosince. Jednou. Tabulka čokolády. Tři syrové brambory. Pět marek.

14. prosince. Než Ludmila odjela a když jsem ji šla doprovodit na nástupiště do transportu a nesla jsem jednu z jejích krabic, převázaných provazem, zeptala se mě: „Věříš tomu, že existuje ďábel?“

Podívala jsem se na ni: „A ty?“

„Mám dojem, že jsem ho potkávala a potkávám denně,“ odpověděla skoro smutně. „A když se mě zeptáš, jestli má rohy, kopyta a chlupy, nebo jestli vřeští jako opice, tak ti musím říct, že ne. Vypadá jako voják v uniformě, jako úředník s vestou a hodinkami, které nikdy nezapomene natáhnout, nebo jako pojišťovací agent. A nejsou to jen muži, jsou to i ženy. Někdy se mnou mluví, ale nikdy proto, aby mi přesně řekl, o co jde. Nemusíš se na mě dívat jako na Melisu F.“

„Já vím,“ řekla jsem. „A když mluví, tak je to německy.“

„Mluví i německy, samozřejmě, ale mluví svým osobním jazykem.“

„A vždycky vypadá jako člověk?“

„Asi bys mi nevěřila, kdybych ti řekla, jak vypadá. Nikdy bys ani ve snu neřekla, že je to ďábel. Je to někdy vítr a déšť, sněhová bouře nebo nákladní vlak. Je to někdy naděje nebo iluze. Ale je to i chvíle, kdy padají domy, protože je zemětřesení, nebo když se srazí vlaky, nebo O. přišel říct, jak si mám pověsit transportní číslo na krk, a říkal: Nikdy nic nezmeškám a ty už nic nedohoníš.“

„Možná že lhal,“ řekla jsem.

„Jsem ráda, že jedu, stejně mi všechno připadá zvrhlé.“

„Mně spíš zvrhlost připadá někoho zabít, když ti nic neudělal, nebo nezabít, když ti naopak udělal tolik, že by si za to zasloužil, abys ho zabila,“ řekla jsem. Pak jsem s ní čekala na vlak, abychom věděly jistě, že přistaví vagony. Před každým transportem, jak dobře víme, se říká, že Němci už nemají vagony, nebo jsou rozbité tratě na východ, ale zatím vlaky přijíždějí a odjíždějí vždycky včas.

„Je to někdy menší než špendlíková hlavička,“ řekla jsem.

„Víš, jestli je to tak, jak se to říká, svléknu se až úplně na konci všeho,“ řekla Ludmila.

„Kdoví co všechno z toho, co se říká, jsou ty nejpustší výmysly,“ odpověděla jsem pomalu, aby jí to nebylo podezřelé. Myslela jsem na své vzdušné zámky během dne a sny v noci, na náznaky, které jsem si poskládala z toho, co mi stačil povědět pan L. „Drž mi tam místo, ale s ohledem na to, co mám ráda,“ dodala jsem.

„Jak se ti zdám?“

„Myslíš, jak vypadáš?“

Byla jsem ráda, že Lída dospěla v předchozí noci způsobem, o který tolik stála. Ludmila odjížděla ve stejném kabátu, s jakým přijela a do kterého jí nechal zašít tatínek tisícovku ještě v Praze. Měla teplé válenky jako na Sibiř a šálu kolem krku a na hlavě modrý baret.

„Vypadáš dobře,“ řekla jsem. Ještě den předtím se mě Ludmila ptala své otázky, jako by nemohla pochopit, co dokážou lidi polykat, a nejen ženy. Vypadala opravdu, jako by jela do střediska zimních sportů, jak sem někdy přijížděly Židovky z Berlína, kde jim mohli namluvit dítě do břicha.

„Doufám, že máš to nejlepší prádlo,“ řekla jsem zase.

Je to zvláštní, že lidi, kteří odjíždějí, vypadají krásní. Lidi, o kterých víme, že je už nikdy neuvidíme.

Ještě jsme chvíli mluvily, jako že jsem řekla co nejledabyleji, že mám strach, že mi můj nejsprávnější vlak už ujel, a že až pojedu, nebude to tak přepychově v krytých vagonech. Ludmila spolkla, že nakonec nikdo nezmešká, abych si nedělala starosti. Upravila si číslo na krku, jako by to byl medailonek na zlatém řetízku, a ne kus lepenky s číslem 137 na konopném provázku. A vzala si svoje krabice. A pak jsem po ní vzkázala pozdravy všem známým, s kterými se na východě potká.

Jednou. Polévková kostka. Síťka na vlasy. Župan. Dvě marky.

Napadlo mě posbírat si v paměti poslední slova, která kdo řekl, než odjel transportem na východ. Maminka: „Máš tak malou hlavu.“

Neřekla nic jiného a zní mi to bez přestání v uších, proč řekla zrovna tohle. Moje sestra řekla: „Prší.“ Můj bratr se ptal: „Už nejsi ospalá?“ Tatínek se usmál: „Budeme na sebe čekat.“ Haryček Geduld se dal naposled slyšet: „Pokaždé méně vagonů.“ Pan L., jak se pamatuju, mě pohladil po vlasech, prohlédl si mě, jako by si mě chtěl vrýt do paměti, a řekl: „Jen jednou. Každý jen jednou.“ A Laszlo Berkovič: „S dětmi to je všude veselejší.“ Milena: „Tam ti budu moct říct.“ Otec dvou holčiček, kterým zařídil, aby mohly zůstat v Terezíně, zatímco on sám odjížděl: „Držte se pohromadě.“ Proč neřekl „nikdy se nerozdělte“? Proč maminka řekla „máš tak malou hlavu“? Josef Reinisch řekl Dianě: „Tak je to vždycky to nejlepší.“ Někdo říkal malému dítěti: „Musíš mít sílu.“

Ale i předchozí rozmluvy před transportem byly zvláštní, jako by si vyšel člověk do deště bez šatů a tvářil se, že neprší, něco v tom smyslu. Někdo říkal, jako by se posmíval: „My už jedeme, ale vy ještě musíte čekat.“ Hezký pán si snad šeptal pro sebe: „Dívat se vysoko.“ Ach, řekla jsem si v duchu, vysoko, je to stejně tak jako hluboko? Byl oblečen, jako by jel na dovolenou do hor nebo k moři. Musel mít asi krásný život, myslela jsem si. Matka říkala dítěti, aby si nezapomnělo vázat pořádně tkaničky. Někdo se ptal, kolik má vlak vagonů. A jestliže je to pracovní transport, je dobré, že jedou muži i ženy a že v transportu nejsou přestárlí; pravděpodobně je to opravdu pracovní transport.

Jednou mi pan L. říkal, že lidi, než se dotknou drátů s napětím, mluví o věcech, jako že počasí vypadá na déšť, nebo naopak, že přijdou veliká letní vedra. Někteří sebevrazi, ještě v dobách, kdy si mohli připravit všechno v klidu, psali dopisy na rozloučenou, kde se tvářili, jako by jeli na nějakou cestu a nechali za sebou pokyny pro pozůstalé, kde najít klíč od sklepa, který účet se musí příští měsíc zaplatit a podobné věci. Dianka von Dubai odpověděla Reinischovi stejnými slovy a to bylo asi to poslední, co si v životě řekli: „Tak je to v životě vždycky to nejlepší.“

A tak jsem tu s posledními slovy lidí, kteří tu už nejsou, a můžu si je přebírat, jako by slova byla nedostupná jako studny, kde je daleko víc vody, než se zdá při pohledu na povrch.

První předseda Rady starších, než odjel, se snažil stát zpříma. Snad říkal něco právě tím. Měla jsem dojem, jako by v posledních slovech, která lidi říkají před transportem, shledávali, že to, co bylo dosud důležité, není tak důležité pro ty, co zůstávají. A také, že hodně z toho všeho je jiné, než se to říká.

Nevím. Nevím. Nevím. Napadlo mě, co bych řekla já, kdybych teď odjížděla, ale musela bych si nejdřív přebrat v duchu komu.

Jednou. Krysí jed. Lahvička aspirinů.

Naposled se nám nic s panem L. nepovedlo, protože jsem byla nemocná. Někdy přechodím chřipku a nic to není a jindy mně trvá tři dny, než se vzpamatuju. Pan L. za mnou byl dvakrát a jednou mě přikryl svým huňatým kožišinovým kabátem, který si směl nechat jako člen Rady starších, když ho ostatní museli odevzdat nacistům. Neměl ani možná předtím říkat, co mi říkal, protože jsem si představovala nejdřív Haryčka Gedulda, potom Ludmilu a nakonec sebe v sudu s ledovou vodou, dvanáct, šestnáct hodin, a jak mě pak přeměřují. Nebo jsem se viděla jako členka puckolony, jak utírám smetákem a hadrem rudé skvrny ze zdi, od které se odrážela nemluvňata.

Přinesl mi aspirin, ale nikdy jsem nespolkla žádný prášek. Ze sklepa bylo slyšet šíleného učitele hudby, který se sem na podzim nastěhoval a hrál i v nejhorších mrazech na housle, aby nevyšel ze cviku, jak tvrdil. Nemyla jsem se tři dny. Pan L. mě hladil po vlasech. Byl rád, když jsem měla pečlivě uprostřed nebo na straně učesanou pěšinku. Připomínala jsem mu prý dívku, která se jmenovala Eleonora Tepletonová. Ale bylo to vzdálené od toho, proč ke mně přicházel ještě před několika týdny, kdy opakoval, jak se přitom rád dívá na mou hlavu a tvář, když ležím, a díval se přitom i sám na sebe.

Pan L. si vzal s sebou do Birkenau mou fotografii. Napsala jsem mu na zadní stranu: Není toho moc, čím bych stála za vzpomínání. Hodně štěstí v budoucnosti. Všechno nejlepší. Perla.

Poslední noc před odjezdem se zdálo panu L. o věnci z kopretin, který měl na hlavě. Slyšel melodie, které předtím nikdy neslyšel.

Pan L. mi řekl: „Viděl jsem jednou obrázek: průřez Titanikem zpředu a vedle po pravé ruce ledovec; nad oběma hvězdné nebe. Jeden ze čtyř komínů ještě dýmal do ledového vzduchu, takže nerozeznáš hvězdy a jiskry. Ledovec vypadá jako hora, z které se valí balvany. Někde v polovině výšky lodi, na boku, kde byla druhá třída, parník a ledovec narazily. Nebyla to ani zdaleka nejhorší katastrofa. Lancastria, kterou Angličanům potopili Němci, jak jsi asi ještě četla v novinách, nebo Cap Arcona vzaly do hlubin každá pět tisíc lidí.“

Panu L. se asi nechtělo rozprávět o Titaniku, ale tak se k tomu dostal. Hledáme zrcadlo vlastního osudu? Vedl rozhovor se sebou. Chápu. Dělám to často, když jsem sama. Obdivuju, kolik toho ví o lodích? Víme oba, o čem mluví.

Říkal mi, že Kryštof Kolumbus, když se vydával na cestu, nevěděl, kam jede. Nevěděl ani, kde je, když tam dojel. Chápu jen vzdáleně, proč mi vyprávěl ze všech věcí zrovna o vyčerpané posádce, a kdoví, říkal pan L., jak to opravdu bylo, když Kolumbus pozoroval, jak se rozbíjí jeho vlajková loď o pobřežní skaliska. Pan L. se pozastavoval, proč většina posádky v tu chvíli spala, včetně Kolumba. Protože si celou noc vyměňovali tkaničky, korálky a bronzové zvonečky za zlato a asi taky pili a jedli, aby to oslavili, a kolem půlnoci narazili? Mohli zachránit loď, ale podlehli panice, říkal pan L. Utekli z lodi, když na ní měli zůstat. A když se vrátili, už do lodi vteklo tolik vody, že zůstala trčet na skále. Nejsměšnější na tom je, že všemu se dalo zabránit, opakoval mi pan L. Lidi jsou neuvěřitelně lehkomyslní, když stačí trochu prozíravosti, aby se předešlo katastrofě. Jako by nestačilo, co lidem nastraží příroda. Ale jedno pana L. přece jen povzbudilo: Kolumbus nevěděl, kde byl, ani když se vrátil. Divila jsem se, co je na tom panu L. k smíchu. „Nic než to, že Kolumbus se ztratil a my jsme tu.“ Mohla jsem si jen lámat hlavu, co tím chtěl říct. – Mluvil o něčem jiném. O genetických kódech, které s námi jdou statisíce a možná miliony let a půjdou ještě dál, pokud ovšem neztratíme krok a s krokem život. Kódy znamenají pro pana L. lásku, bolest, vzpomínky a představy, nejsmutnější i nejbujnější fantazie, anebo obráceně. Všechno, co nás předznamenalo a poznamenalo – včetně desetitisíciletého deště nebo vedra, sucha, povodní –, i kdybychom se dožili příštího roku.

Ludmila mi stačila povědět – nevím, jak na to přišla řeč –, že starý O., než odjel, jí řekl, že má anginu pectoris. Taky u něho našli cukrovku. Bál se, že oslepne. Nebo že přijde o nohu. Dovedu si představit, jak ho Ludmila uklidňovala: aby nevěřil doktorům. Třeba nic nemá. Hodně lidí se bojí, že oslepne.

Není moc povzbuzující dívat se na slamník, jak ho pozoruju už chvíli. Ačkoli mám jistě lepší slamník než devadesát devět lidí ze sta, už dávno jsem ho nedoplnila a je v něm hluboká kapsa, do které bych se pohodlně vešla i se svým kufrem, kdyby na to přišlo.

V útrobách podlahy je stará krysa, která se nedovede připomenout jinak než škrábáním.

Milena, než odjela na východ, nám ještě na L 410 vyprávěla svoje zkušenosti z náboženské výchovy v katolické škole, kam chodila, než objevily úřady jejímu tatínkovi i mamince židovské babičky.

Byla ve škole do třinácti let. Místo ručních prací je strašil kněz vytrvale nejstrašnějšími tresty, kdyby dovolily muži, aby se jich dotkl dřív, než se odměnou za jejich zdrženlivost stane to, co je zakázané, posvátné. Nehledě k tomu, jakou to vyvolávalo příjemnou hrůzu v děvčatech a jak se dotýkala sama sebe, než se odvážila jít dál, jak se přestala bát ulice po setmění, tmy a koutů v parcích, hustých keřů, aniž jim porostly šíje hustými černými chlupy, nebo aniž jim narostly rohy a postihl je smrtelný trest, nebo je něco postihlo dodatečně. Z hrůzy se narodilo očekávání, které známe všichni.

Řekla jsem panu L., že bych rozdělila věrnost mezi dvěma dušemi a těly silnou čarou. Mimochodem, byl to ten mladý kněz, který pak Milenu svedl.

Jednou nám Milena vyprávěla, jak vlezla v noci do zdejšího katolického kostela a co objevila. Řekla, že tam přichází podzemními chodbami, pocházejícími ještě z dob císařovny Marie Terezie, mladý kněz. Němci tyhle katakomby a chodby nezničili, protože každý pochopí, že jsou to ideální protiletecké kryty a skrýše. Pak Milena přišla na to, že v oltáři je tajný mechanismus, který odsune oltář a objeví se schody do hrobek a chodby ke skalám a k řece Ohři. Viděla jednou v noci, jak kněz zpovídal židovskou dívku. Nemohla zaslechnout do podrobností všechno, protože, jak řekla, kněz i dívka mluvili šeptem. A pak museli spěchat, protože už přicházelo ráno a světlo. Když to říkala Ludmile a mně, usmívala se, jako by slyšela v duchu katolického kněze, který mluví s židovskou dívkou o věcech, které se nikdy nedovíme.

Jen jednou se jí Ludmila zeptala, proč si vymyslela právě katolického kněze a židovskou dívku. A pak se svým tajemstvím Milena odjela na východ.

Každého, jak vidím, mám ráda nebo nerada z nejrůznějších důvodů a někdy přemýšlím o tom všem, z čeho se skládá člověk. Má to možná souvislost s mými náladami, které jsem ještě neměla, když mi bylo patnáct. Jsou to pocity, které se dostávají tajnou cestou ze dna mého mozku, bezdůvodný smutek nebo nevysvětlitelná radost a potom, bolení hlavy. Pan L. už věděl, jak s tím zacházet, ale vím sama, že se to dá přežít, když vydržím pár minut nebo hodin.

Nikdy jsem mu neřekla, že ve skutečnosti mám ze všeho, co je spojeno s ním, nejradši jeho hlas. Neznělo v tom jenom padesát jedna let jeho věku, ale to, co v něm skutečně bylo a čím byl, včetně toho, čím byl pan L. pro mě. Každý se projevuje v něčem a u pana L. to byl jeho hlas, v kterém byla jeho nejskutečnější podoba. Potom se stejně všechno podobá spánku. Chvíle, kdy usínají muži. A kdy i muži vypadají andělsky, protože nevinně. Nevím. Je to jako řeka, která přichází a odchází.

Byl tenkrát nervózní, možná proto, že viděl, že ze mě teď nemůže svůj kabát stáhnout. Měl dojem, jako by mu v hlavě, jak řekl, tikalo tisíce natažených hodinových strojků. Ptala jsem se prý, kdo je natahuje. Pak mi zařídil, abych dostala příděl uhlí a mohla si tu zatopit.

Potom jsem začala uvažovat o nejrůznějších druzích skutečnosti, která sahá od škrábání krys, kterým je zima jako mně, na dveře, pod podlahou a v rozích zdí, kde mají díry, až k obloze, z které září hvězdy, většinou, jak říkal pan L., už dávno mrtvé.

Možná že druh lidí, jako jsme my, je na tom taky tak, protože hodně lidí se podobá krysám, nejen tím, jak vypadají, ale co dělají, a hodně se zase naopak podobá hvězdám, jejichž světlo je mrtvé. Není ve skutečnosti vzpomínka na lidi něco podobného jako světlo hvězd, které už dávno neexistují?

Napadlo mě to potom znovu, když odjížděla Lída a dívala jsem se na padesát nákladních vagonů, v každém stovka lidí, jak mizely v zákrutech, celý obraz vlaku.

Ale Ludmila neměla pana L. ráda. Jednou mi řekla: „Znala jsem takového člověka. Kousl svou ženu do prsou.“

„Z lásky nebo ze vzteku?“

„Nevím, jak dalece jsou takoví lidi opravdu vášniví, když se milují, ale vím jistě, že se dovedou rozzuřit k nepříčetnosti.“

„Tak proč ji kousl, když ji tolik miloval?“

„Byl to básník,“ odpověděla Ludmila.

„Chceš tím říct, že mě kousne jednou pan L. do prsou?“

A když Ludmila mlčela: „Jsi posedlá kousáním. Není to poprvé, co mluvíš o tom, jak někdo někoho kousnul. Chceš ještě říct, že jí ukousl bradavku nebo co?“

„Myslíš, že je možné někomu ukousnout prsa?“ zeptala se Lída skoro tiše.

Dvakrát. Blok na psaní. Rámeček na fotografii. Pět marek.

Našla jsem ve svých věcech korespondenční lístek, který dostal Haryček Geduld minulý duben od svých rodičů z Barmherzigern Gasse v Praze číslo 8:

Můj nejmilejší chlapče. Potvrzuju Tvůj milý lístek a jsem ráda, žes dostal v pořádku trenýrky a punčochy. Adresa Jindry: Birkenau bei Neuberun, Oberschlesien. Musíš uvést na lístek rok jeho narození. 17. XII. 1922. Přeju Ti příjemné svátky. Buď zdráv. A mysli na svoje upřímně Tě milující rodiče. Srdečné pozdravy Frickovi, Věře a Ferni Weigertové.

Na známce s razítkem Adolf Hitler, s knírkem, jako obvykle.

15. prosince. Dvakrát. Vajíčko natvrdo. Deset marek. Třikrát. Vazelína. Pasta na zuby. Mýdlo.

Komu asi vypráví starý O. o Africe, o lvech, hadech, tajemných slavnostech a o podzemním městě na krajíčku Sahary? Jednou mi říkal, že nás kdysi zabíjeli i na Baleárských ostrovech.

Ludmila se nejvíc ze všeho bála, že ji budou na východě sterilizovat. Nebo že jí dají injekce, které jí změní složení krve, barvu vlasů a očí, jak se tu začalo říkat, že to našim lidem na východě dělají. Ptala jsem se jí, proč by jí to mělo tolik vadit.

„Nemyslím, že bych zvlášť spěchala na to, mít děti, ale je přece rozdíl nechat takové rozhodnutí na mně, nebo ho udělat bez ohledu na to, co chci nebo co nechci.“

A jako by v ní mluvily dvě Ludmily, řekla: „Zabíjejí nás jako mouchy. Jako mouchy.“

„Sledují tím, aby na světě žili jenom ti nejkrásnější,“ řekla jsem a doufala jsem, že to Ludmila pochopí, jak to říkám. „Nordická rasa, lebka, nos, oči, všechno. Je to jako vylučovací soutěže. Je to docela normální, co chceš? Ti nejkrásnější budou smět dělat děti, ale jenom s těmi nejčistokrevnějšími, a pojede to jako po másle, takže se budou zase rodit jenom ti nejkrásnější, a kdyby se náhodou narodilo dítě s křivým nosem, černými vlasy nebo šilhavýma očima, nos mu rozbijou, oči vyloupnou nebo vytrhají vlasy i se skalpem jako Indiáni. Budeme se jen koukat a závidět jim, a stydět se podívat třeba jen na vteřinu na sebe do zrcadla, protože takovou krásu a čistokrevnost a všechno jako podle nejpřísnějšího předpisu bychom ze sebe nedostali, ani kdyby nás ždímali nebo rozkrájeli.“

Ludmila mlčela. Pan L. mi vysvětlil rasovou teorii, i když prakticky víme už dost dobře, co znamená. Zarazilo mě, že v to věří nejenom Němci, ale i Francouzi nebo Angličani. Znamená to, že narodit se jako Němka, Francouzka nebo Angličanka, nebylo by mi to tak jasné, jako když se někdo narodí z židovské matky? Myslela bych si podobné věci být Němka, a ne Židovka? Němci tomu nasadili korunu, soudil pan L. A nemá cenu to svádět jen na to, že Hitler trávil noci jako mladík v nějakých vídeňských noclehárnách a neměl do čeho píchnout a kam se vrtnout anebo že se nenaučil malovat tváře a oči, jen hlavy a těla a architekturu, jako se to naučil starý O., protože nadání buď člověk má, nebo nemá, a nedá se s tím nic dělat a nepomůže mu ani železná vůle, známosti nebo peníze, nebo že ho nechali propadnout na zkoušce dva profesoři, a vylejvá si vztek na nás. Německá krev, německá půda, neposkvrněnost rasy, následovatelné instinkty, opovržení rozumem. A tak máme zakázáno – Ludmila, Haryček Geduld, Erna H. a moje maličkost – zapustit sémě do německé půdy. Kdoví co za zvrhlost by vyrašilo? Dobrá. Nejsme v stavu dokázat, že jsme neměli, přinejmenším ve čtyřech pokoleních dozadu, v nejlepším šestnácti, židovské předky. Je každý Němec s rodokmenem Teuton? Byl by rabínek B., narodit se jako árijec, krásný, majestátní a zdrženlivý? Znamená narodit se z židovské matky být démonický a smyslný a extravagantní, jak se vyjadřuje někdy Haryček Geduld? Je míšení ras zvířecí? Podle Hitlera – jak uvádí pan L. – jsou tři druhy lidí: zakladatelé civilizace, strážci a bořitelé civilizace. Árijci jsou budovatelé, Asiati strážci, my, Ludmila, pan L. a já, ničitelé civilizace. Albert Einstein je démon, Sigmund Freud ohryzává civilizaci jako potkan. Hitler je anděl. Pan L. se usmál: Einstein chtěl být radši houslistou než fyzikem. A Mozart by dal přednost stát se tanečníkem než muzikantem. Nikdo není ochoten přijmout, co je, a chce, co by spíš mohlo být, ale neví, jestli by to bylo lepší.

„Nechceš se projít k blázinci?“ zeptala se mě Ludmila.

Pak jsem řekla: „Neměla bys podceňovat původ, z koho a kdy se lidi rodí, jestliže ti záleží na tom, aby byl svět zítra krásnější než včera.“

Ludmila věděla, že je hezká. Měla někdy dny, kdy se lidi zastavovali na ulici a dívali se na ni, a říkala jsem jí sama dost často, jak se mamince a tatínkovi povedla. Ale někdy ji napadlo, jestli černé oči nejsou spíš nedostatek než přednost, zvláště v kombinaci se světlými zlatými vlasy, které si pro jistotu začala stříhat nakrátko jako mikádo.

„Kdyby na světě neběhaly holky jako ty,“ řekla jsem, „asi by se sami sobě nemohli zdát v jednom kuse tak úžasně čistokrevní, nemyslíš?“

16. prosince. Pětkrát. Kmín, sůl. Kilogram chlebové mouky. Dva a půl deka margarínu. Dvanáct marek. Pět dekagramů práškového cukru. Jednou. Sametový rukávník s křečkovou kožišinou uvnitř. Jednou. Polévková kostka.

17. prosince 1943. Vyměnila jsem svíčku, ačkoli upřímně řečeno nevím, kde vezmu další, až spotřebuju tyhle dvě poslední. Napadlo mě, že řeknu Kabalistovi. Někteří lidi neodjeli a jiní už dávno, a není to proto, že měli známé prominenty, jako jsem měla pana L., ale protože měli v danou chvíli větší nebo naopak menší štěstí a v konečném souhrnu je to ze všeho nejvíc štěstí, které umožní lidem přežít; jen někdy je to podíl toho, co tvoří protiváhu ke štěstí a nemyslím tím jenom smůlu. Napadlo mě, kde se asi můj rabínek soudí s Bohem. Je v tom jen mstivost, nebo touha po spravedlnosti? Odsoudit toho, kdo odsuzuje?

Podle Kabalisty je čtyřka v novém letopočtu dobrá. Když jsem chtěla vědět proč, usmál se jako na někoho, kdo nechodil do školy, a povídá: „Čtyři prvky života. Jednička znamená mocné a prosté číslo nebo slunce. Znamená i cíl. Začátek nových věcí. Devítka znamená dokonalost, trojjedinost, trojnásobnost. Trojka je číslo, v které věří spisovatelé. Znamená střed.“

„Znamená taky spravedlnost?“

„Nechtěla bys toho náhodou od jednoho čísla trochu moc najednou?“

„Které číslo znamená lásku?“

„Můžu ti říct, že jednička znamená vytrvalost,“ odpověděl.

„K čemu jsou mi čísla, když v nich nenajdu, co potřebuju?“ řekla jsem. „To se mi spíš líbí, co jsi říkal o starých džbánech, v kterých nic není, i když to, co říkáš o číslech, bys mohl nakonec říkat o všem.“

Vzal mě do Odvšivovací stanice a dal mi deset svíček. Cestou mi vyprávěl o člověku, který se vychloubal až do minulého transportu, co všechno dokázal přežít.

„Čtyřka v řadě za čtyřkou zajišťuje hrdinské činy. Znamená stálost v nestálosti. Čtvero větrů, čtvero světových stran, čtvero ročních období,“ řekl Kabalista.

„Byla bych radši, kdyby taková čtyřka v novém letopočtu znamenala dům, kde se dá bydlet beze strachu, že tě odvezou jako dobytek,“ řekla jsem.

„To spíš záleží na tom, z jakého těsta jsou lidi,“ řekl Kabalista. „O tvou kamarádku Ludmilu, než odjela, jak vím, ten poslední večer soupeřil Haryček Geduld s mládencem, který navrhl způsob, podle kterého se o ni budou ucházet jeden nebo druhý nebo alespoň v takovém pořadí. Zbytek už znáš sama, ne? Obnažili si paže až k lokti. Pak sevřeli vzhůru paži tak, aby sevřený loket udržel nedopalek cigarety.“

Viděly jsme s Lídou, jak to oba udělali a jak současně s tím, jak nedopalek dohořívá, jim naskakují pupence spálenin na kůži, a bylo zbytečné, co jim Lída říkala, že je to nesmysl, takhle se mrzačit, ještě než odjedou, a řekli jí, že tomu nerozumí, než zjistila, že to bylo kvůli ní.

„Lidi dělají se svým tělem nejrůznější věci, když vědí, že jedou na východ,“ řekla jsem. A vzpomněla jsem si na tu poslední noc, co jsme dělali, jak jsme zpívali a hráli na kytaru a jak byla Ludmila šťastná.

„Díky za svíčky,“ řekla jsem mu.

S Geduldem odjeli i kluci z německých rodin, které byly tak německé, že děti byly v hitlerjugend a tatínkové v armádě, než je šoupli sem, protože jim objevili, jako Mileně, židovské babičky. Kdoví kdo a jak si s nimi vyřizoval účty. S Kabalistou se o tom dá mluvit, ale nechtěla jsem ho zdržovat. Dal mi heslo v němčině: Sorge nicht. Nestarej se, něco v tom smyslu. Podle písmenek je to číslo 10. „S“ na začátku je jednička, „t“ na konci nula.

Ludmila se mě zeptala: „Je to pravda, že tvůj tatínek byl zubní technik?“ To už jsme tu byly dávno samy, bez rodičů, jako skoro všechny holky z L 410.

„Živil se tím,“ odpověděla jsem. „Myslím dřív. Tady se živil tím, že cpal v německé jízdárně žíně do sedel. Je tam francouzský ministr obchodu a námořnictví a dva němečtí generálové, myslím bývalí generálové.“

„To měl vznešenou společnost,“ řekla Ludmila.

„To je všechno, cos tím chtěla říct?“

Místo odpovědi se zeptala: „Myslíš, že se tím ještě zabývá?“

„Proč se mě ptáš, když víš, že to nemůžu vědět? Je to nejméně tisíc kilometrů odtud; nedostala jsem od nich nejmenší zprávu; nedělal to už ani tady.“

„Slyšela jsem od těch polských dětí, které přivezli a zase odeslali přes zdejší Odvšivovací stanici i s lékařským personálem, co dělají se zlatými zuby, než se jich zbaví. To, jak je posílají do sprch.“

„Jak bych to měla vědět, když je můj tatínek v nejlepším případě tam?“

„Protože podle těch dětí to některým lidem nedělají, až je vykoupou, ale už předem,“ řekla Ludmila.

Na to jsem neodpověděla. Dívala se na mě, jako by musela trpět za to, že se můj tatínek stal dentistou. Nebo si snad myslela, že se stal lázeňským ministrem? Nevím. Lída mi řekla: „Mám dojem, jako by všechno, co se se mnou děje, šlo v nějakém smyslu proti času. Jako bych věděla, že musím odjet, ale čekala nejdřív, až se můj vlak rozjede, a teprve pak přišla s krabicemi a kufrem na nástupiště, jestli víš, co myslím.“

„Jezdíš obvykle rychlíkem, nebo lokálkou?“

„Důležité není, čím jezdím, ale co všechno zmeškám,“ odpověděla mi. „Důležité je, že to hlavní mi vždycky uteče, ať přijdu včas nebo tři dny po tom, co se něco stalo, na jinou adresu, k jiným lidem, z jiných důvodů.“

Napadlo mě daleko později, že si tenkrát třeba Ludmila myslela, že to přežiju a že na světě není nic spravedlivé v rozměrech, na které nemáme vliv, ale ani v těch našich. Máme asi několik tváří a různé tváře pro různé příležitosti a nejrůznější lidi, noci, chvíle.

Dvakrát. Gumičky na lahve od zavařeniny, pět marek. Medailonek s kresbou krásné černovlasé ženy od Leonarda da Vinci.

Napadlo mě, že každý má dvojí historii, první plyne vedle té druhé, jako když mi starý O. říkal, že každý člověk žije kromě svého zjevného života ještě svůj tajný: je to historie králů a zemí stejně jako soukromá historie lidí, která nezahrnuje jen to, co se stalo jim, ale čím zasáhli do osudů ostatních. Nepovšimnutá, zapomenutá historie obyčejných lidí jako starý O., pan L., rabínek B., Ludmila nebo Haryček Geduld. A historie holek jako Milena, která se opakuje znovu a znovu, tisíckrát. Zajímalo by mě, kam to teče, kam se vlévají neznámé řeky životů neznámých lidí, do jakého neznámého moře.

Milenu dráždili lidi, kteří se tváří na novém místě anonymně, jako by nikdo nevěděl, odkud a kdo jsou, a nikdo je neznal. Ludmilu nakonec zase dráždila kasárna Kavalír, když tam stěhovali víc a víc starců, mužů i žen. Ptala jsem se tehdy pana L., čí je to nápad. Odpověděl mi, že v soukromých domech, kde bydleli ti nejstarší, se ucpalo nebo zrezivělo potrubí a neprotéká voda. Pan L. říkal, že starým lidem všechno zkracuje život, nejenom čas.

„Už nemáš ráda blázinec?“ zeptala jsem se Lídy.

„Včera tam vykopali jámy na nádvoří a muži i ženy tam chodí na záchod.“

„Nemají vodu,“ řekla jsem.

„Dva tam spadli,“ řekla Ludmila.

„Nechtěla bys asi být takhle stará,“ řekla jsem.

Taky se mi vrací v paměti věta, kterou naposled řekl pan L. o Kolumbovi, o kterém tak rád mluvil, jako by to byl klíč k něčemu, co hledal. Byl to Kolumbus, který se na cestě za novými zeměmi ztratil. Ty země a jejich obyvatelé tam už byli.

Před Hamburskými kasárnami jsem potkala Ernu H. Kost a kůže, v elegantním koženém kabátu skoro až pod kolena, s o číslo větším límečkem a kravatou, si nesl provazem převázanou krabici od margarínu se všemi svými svršky. Utrousil ke mně, že v Polsku ještě nebyl; vždycky si přál vidět cizí země. A mrknul na mě, jako by to byla cesta do cizinecké legie, jen přes Polsko.

„Rád jezdím oklikou,“ řekl svým tenkým hláskem.

„Přijedu brzy za tebou, jak to vypadá,“ řekla jsem.

„Nespěchej, dej mi čas, abych pro tebe mohl opatřit nějakou lepší večeři,“ povídá Ernoušek. „Nebo radši snídani, abych toho neměl hned na začátek moc najednou.“

„Mohla bych počítat s nějakým elegantním dámským kufříkem?“

„Chceš taky pouzdro na klobouky?“ zeptal se.

Vyvolávali poslední stovku do dvou tisíc. Pokynul mně volnou levičkou. Vyběhl klusem branou na rampu a po prkně do vagonu. Ve vagonu se otočil a poslal mi vzdušný polibek. Napadlo mě, že tenhle kluk si umí najít i v největším marastu nějakou legraci.

Jsem sama jako málokdy předtím. Mohla bych napsat dopis leda mojí spolubydlící. Milá kryso. Jak se pořád máš? Především přijmi milou vzpomínku a hodně pozdravů. V jednom kuse na Tebe myslím, co pořád děláš a co očekáváš od budoucnosti. Pokud jde o mě, snažím se radši na nic nemyslet. Milá kryso, co budeme dělat, až mi dojdou svíčky? Měj se zatím dobře, zdravím tě srdečně, Tvá Perla.

Než jsme došly s Ludmilou na nástupiště za Hamburskými kasárnami, kde stály přistavené vagony a připojovali lokomotivu, řekla najednou: „Víš, co mě mrzí skoro ze všeho nejvíc? Ještě nikdy v životě jsem nedostala telegram.“

„Telegram?“ opakovala jsem překvapeně.

„Tebe nenapadá, že jsou věci, které lidi na celém světě mají tak samozřejmě, jako že se ráno probudí a mají čaj s houskou?“

„Telegramy, pokud vím, se posílají, když se stane neštěstí, někdo umře nebo tak. Můj tatínek dostal telegram, když odvezli do nemocnice babičku, na kterou se už ani nepamatuju.“

„Ale někdo dostane telegram, že se mu narodilo dítě, nebo že se jeho přítelkyně provdala, přání k sedmnáctým narozeninám, nebo že vyhrál sto tisíc,“ řekla Ludmila.

Bylo to, jako když mi řekla, že má pocit, jako by ji už dávno ze všeho svlíkli a všechno jí vzali, jako by se to nejdřív všechno už někde projevilo, než se to stalo s ní. První den, kdy jí dali hvězdu, aby si ji přišila ve výši srdce, a oddělila se od těch druhých a oddělila ty druhé od sebe, potom, kdy museli odevzdat všechno až na padesát kilo, pokud se vešly do jednoho kufru, a odvezli je sem, až k tomu, že teď zase stojí na stanici a nastupuje na cestu někam, odkud se možná nikdo už nevrátí, a tak jako byli lidi v Praze nakonec rádi, že je nevidí, protože nebylo tak příjemné se dívat, jak a co se z nich stalo, tak budou nakonec rádi oni sami, když to s nimi Němci skončí jednou provždy. Měla takový pocit, už když Němci přišli do Prahy. Jako by ji stáhli z těla všechno, svlékli ji do naha, jako by neměla nic než sebe, a i to se jí najednou zdálo moc. Bylo to jako lavina. Jedna z těch nálad, které k člověku přijdou, aniž si to mohl nebo dovedl vysvětlit. Neviditelná, neslyšná lavina, jako by člověka držely neznámé, silné ruce a vymačkávaly z něj život. Jako by se připravovala, jak ji zabijou nebo rozříznou nebo jak sama sebe rozřízne. Připadala si jako vymačkaný citron. Všichni jsme se naučili čekat, až to přejde, ale Ludmila si to vložila do otázky, proč nikdy v životě nedostala od nikoho ani nikomu neposlala telegram. Jela v tmavém kostýmku, v černých vlněných punčochách, které jsem jí dala se zimním kabátem. Byla štíhlá a bledá.

Jednou. Láhev petroleje. Pytel uhlí. Sto padesát marek. Lékárnička s první pomocí.

Začala jsem používat na psaní ty dámské dopisní papíry, očíslovala jsem si je od jedné až do sta. Připadala jsem si jako vdova. Je to pravda, že se lidi na východě teď nebojí jen, že je zabijí, ale aby je nepohřbili zaživa?

Rabín B. se oběsil. Nějak se mu doneslo, že jeho děti poslal na východě německý doktor do D lágru do dvacátého čtvrtého baráku, kde injekcemi s jedem a olovem chtěl změnit barvu jejich očí z hnědých na modrou a jejich vlasů z tmavých na plavou.

Měla jsem zase sen, kde jsme byli celá rodina pohromadě; byla zima a jeli jsme do hor. Tatínek najal místnost v kamenném domě, kde byla velká jídelna a kde jsme večeřeli s ostatními lidmi, všichni společně. Každý, kdo chtěl jídlo, musel předtím, než ho pan vrchní obsloužil, odevzdat svou kartičku s jménem a číslem.

Na mě se jednou nedostalo. Vrchní mi řekl s kyselým úsměvem, že lituje, ale bez kartičky nedostanu večeři. Nevěděla jsem, co mám dělat; měla jsem strach, že bez večeře umřu do rána hlady. Byla jsem slabá a chudokrevná, šlo to se mnou z kopce, nemohlo to dobře dopadnout. A pak jsem vzala kartičku klukovi, který ji nechal ležet vedle svého talíře. A najednou jsme viděli, že je to poslední večeře. Všichni začali spěchat. Potom vrchní řekl, že kdo nemá kartičku, musí okamžitě sejít do údolí. Mrzlo až praštělo. Ačkoli nikdo už neřekl slovo, věděli jsme, že v údolí nečeká na ty, kdo tam sejdou, nic dobrého. Už to nebyla jen volba mezi tím, co je dobré nebo špatné, správné nebo nesprávné, spravedlivé či nespravedlivé, ale mezi přežít nebo nepřežít.

Neměla jsem moc času rozhodnout se, co mám udělat. Chtěla jsem vrátit kartičku tomu klukovi, ale pak bych musela sejít do údolí sama. Ale pak jsem musela vědět, že jestliže ten mládenec zahyne, zahyne kvůli mně a místo mě. Snažila jsem se to oddálit. Ale čas spěchal. A zároveň jsem si připadala příliš mladá na to, abych musela umřít. Je mi sedmnáct. Nemůžou mě přece nechat umřít. Proč? Začala jsem křičet.

Proč nevyreklamoval pan L. svou rodinu, jako to dělal s mou kartičkou? Neměl tenkrát tak dlouhé prsty? Jednou mi řekl: „Ty, které máme rádi, milujeme i s tím, co na nich nenávidíme.“ Měl v hlase únavu z lidí, kteří se nepřihlásili, když mohli, a odjíždějí nedobrovolně, už sami. Neznala jsem ani jeho ženu, ani jeho děti.

Proč nepoznám, co mně prospívá nebo co mně škodí? Nebo když už je pozdě? Proč je mně někdy všech lidí líto, i těch, které neznám, včetně sebe samé? Stačí mně podívat se na někoho a vím, co mu chybí. Proč to tak není obráceně?

Mohu téměř nahmatat, jak někde, docela uvnitř, kam nikdo nevidí, snad ani já sama ne, ve mně před každým rozhodnutím, s každým postřehem, i v souvislosti s tím, co sotva vnímám nebo zaznamenávám, zápasí dobro a zlo. Rány, které jsem dostávala a jež někomu zasadím. Je to ve všem, co dělám nebo nedělám.

Je to ještě štěstí, že do mě nikdo nevidí. Na co myslím, co mám za sebou nebo k čemu se teprve chystám. Ráda bych věřila v to dobré, nebo v to lepší, kdybych nevnímala současně to opačné. Posoudit to je nakonec vždycky ze všeho nejdřív na mně. Rozhoduju se správně? Ludmila věřila v to zlé. Pan L. byl někde mezi tím, jako bílá kočka v noci. Narodil se člověk, aby byl dobrý nebo zlý? Na čem to záleží, kromě něho? Je to vždycky nakonec zabít nebo aby zabili jeho?

Vím o tom, co je ve mně, tak hluboko, že to nikdy nevytáhnu na světlo a většinou si to jen představuju, ty tajné impulzy, rychlejší než let světla, nebo naopak hryzající jako nějaký trpělivý hlodavec, než dosáhne svého, podněty, které vyvrací samy sebe, než něco udělám, rozmyslím si, nebo řeknu. Je to, jako bych přesypávala horu písku, ale věděla o každém zrníčku. To, čeho se lekám, třebaže o tom nikdo neví.

Dívám se na hory. Připadám si slepá. Začala jsem si prozpěvovat Indiánskou píseň lásky, kterou si rád broukal pan L., jen abych si dokázala, že se tolik nezměnilo, nebo že nejsem němá. Prší. Mám pana L. v té písni. Pan L. se taky nikdy nenabažil Barkaroly Jacquesa Offenbacha, francouzského skladatele, syna rabína.

Ludmila se na mě koukala, jako by hledala, kde u mě končí nezištnost a začíná sobectví. Nechápala, že se to mísí? Nebo že nakonec každý udělá, co je mu nejprospěšnější, i kdyby to bylo tak ubohé, jako klapka od piána, kterou jsem našla před chvílí na schodech. Lída chtěla být dlouho nijaká, ani taková, ani maková, jako by se tím snad chránila. Snad je svět jako veliká ústa. Zuby, jazyk a hrtan. Něco nás požírá, včetně mé vlastní všežravosti. Je ta všežravost, všeničivost kořenu, z něhož všechno roste?

Včera odjel už třetí transport. Mám štěstí, nebo se má kartička ztratila?

Proč, navzdory svým horším zkušenostem, věřím pořád v tu lepší možnost, u sebe, u těch druhých? Někdy, když jsem kus dne sama a pak se s někým sejdu, cítím opilost, jako bych pila něco z lidí, co není hmatatelné, nemá trvalý tvar, jako voda, oheň, je průhledné jako vzduch, ale naplňuje mě jako krev, jako vzduch plíce, jako proud vody řeku, jako plameny oheň v ohništi, radost, která není jen radost. Jsem opilá lidmi, jako se někdo opíjí rumem nebo pan L. šampaňským? Snad mám štěstí, s jakou povahou jsem se narodila, nevím. Asi jsou věci, které nemají jméno, ale jsou neviditelné a spoluurčují, co s námi je. V lidech musí být něco dobrého, vedle toho všeho, co tak dobré není; i kdyby to byla jen iluze, zároveň to je, jinak bych to nemohla cítit. Je možné, že ačkoli je to z jednoho fládru, vidím to po svém, zatímco pro Lídu je to zlo? Lze vidět jednu věc dvojíma očima? Snad nejsou lidi jen svině, jak vidí Ludmila. Ale úplně bych jí to asi nevyvrátila.

Ernoušek H. mě vzal na náměstí. Poslouchali jsme Ghettoswingers. Chodí jako trhan, ale má vždycky vyleštěné polobotky. Věří, že vyčištěné boty jsou základem úspěchu. Všechny nedostatky oblečení se odpustí, pokud máš vyleštěné střevíce. Koko Schuman, nejmenší z hudebníků, s maličkým bříškem, tloukl paličkami do bubnů, asi patnáct minut.

Vyloudil ze svých oslích kůží něco, co mi nepřestává znít v hlavě. Rytmus pomateného světa, našeho města, lidí mezi Domovy mládeže a blázincem. Chvílemi mi připomínal nějakou šťastnou opici, ale ty melodie, které mi neodcházejí z hlavy, mě doprovázejí už druhý den, tajné společnice, kterými se cítím bohatá, něčím šťastnější.

Koko je německý židovský kluk, narodil se snad v Berlíně. Budu se na to muset Ernouška H. zeptat.

„Ještě nikdy v životě,“ řekla Ludmila.

„Co ještě nikdy v životě?“ chtěla jsem vědět.

„Nikdy jsem se necítila bezpečná, nikdy jistá, nikdy chráněná,“ řekla Ludmila. „Ani doma, jako dítě, ani ve škole, ani s lidmi, s kterými jsem byla a s nimiž jsem.“

Nemusela dodávat, čím se to znásobilo tady.

„Připadám si jako neviditelná sněhová koule, na kterou se nabaluje lavina.“

Každý den jí připadal zároveň intenzivní i rozbředlý, aniž si to dokázala vysvětlit. Skutečnost prožívala neskutečně, jako sen nebo něco mezi snem a probuzením a současně, díky bolesti hlavy, v zádech, bolesti duše, skutečněji než předtím. Něco ji užíralo.

„Neber to jako stížnost, nestěžuju si, vím, že je to odporné.“

„Neberu to tak,“ řekla jsem.

Pak jsem řekla: „Víš sama, jak to s námi je. Instinkt, kterým máme tak blízko zvířatům, ti pomáhá, abys nic jiného, než co je, nečekala.“

„Odkud se v tobě bere soucit, s kterým odpouštíš sobě i jiným?“

„Kde tě bolí?“ zeptala jsem se jí.

„V kříži,“ odpověděla Estera. „Je to pokaždé stejné. Připadám si jako stará ženská. Přišlo to s prvním krvácením. Bolí mě svaly ve stehnech. V pažích. Chvílemi v ledvinách. Jako bych měla záchvat žlučníku.“

„Co myslíš, že to je?“

„Nevím. Jsem možná nastydlá.“

„Nejsi sama.“

„To mně nepomáhá.“

Snad to patřilo k věci.

„Tenhle týden, hned v pondělí, jsem omdlela bolestí, naštěstí na latríně. Byla jsem sama. Najednou jsem se probudila a viděla jsem, že ležím na podlaze. Nemohlo to dlouho trvat. Možná pár vteřin nebo minutu. Bylo mi špatně.“

„Jsi unavená. Myslíš, že je to hladem?“

„Jo, cítím se, jako kdybych doběhla od začátku na konec světa.“

„Jsi hezká. Není to na tobě vidět.“

„Bojím se přiznat si pravdu.“

„Myslíš, že je vůbec nějaká pravda?“

Z Ludmily zněly zmatek, sklíčenost a bolest, kterou si možná namlouvala. Málokdo vidí do toho druhého. Ani Ludmila sama do sebe nevidí, myslela jsem si. Místo aby se otužila dobou, kterou tu už byla, zchoulostivěla.

„Všechno mi připadá rozbředlé. Vylévá se to přes mě do špíny, jako vodopád.“

Slovo vodopád ve mně vyvolalo myšlenky na cesty pana L. Na zkazky starého O. Přála jsem si, aby už Ludmila odešla.

Nemůžu spát. Zdá se mi, že slova přede mnou utíkají nebo se mi schovávají. Je ve mně napětí, v němž cítím svůj druh ohně, jako bych byla schopna spálit celý svět i se sebou, kdyby mě o to někdo požádal. Jednou mi pan L. říkal, že místo mě zařazuje do transportu nevyléčitelně nemocné. (Zařadil taky toho člověka, co se bál, že ztratí svůj stín?) Později mi to přestal říkat.

Často jsme s Lídou mluvily o lidech, kteří utekli včas a byli teď někde na nejvzdálenější straně oceánu. Někdo počítal miliardy, které to stálo. Mluvila o tom s Haryčkem Geduldem, když pak ráno říkala, že se devětkrát narodila, a Haryk Geduld ji opravil, že možná devětkrát umřela. Taky si vzpomínám, jak odjel Laszlo Berkovič se svými čtyřmi malými dětmi. Každé z nich mělo proutěné zavazadlo, které jim upletl tatínek, košík a krabici. Spojuje se mi s cikánskou nebo židovskou písní, jaké mi možná ani nezpíval nebo nehrál. Myslel, že nikdy nepojede, protože spravoval manželkám německých důstojníků nádobí, pletl jim košíky, košťata a kromě sítí na ryby i síťové houpačky, jakou sliboval, i když to nikdy nesplnil, mně. Byl to jediný člověk, který se mě před tím zeptal, jestli bych mohla mít děti.

21. prosince. Věděla jsem už několik dní, že letecký důstojník přijde, pokud je ještě v pevnosti. Nevěděla jsem jen kdy, a nevím, jestli jsem si to tolik přála nebo jestli to pro mě bylo jako zkouška něčeho jiného. Dívala jsem se na něj, jak stál ve dveřích, ve svém krásném soukenném modrém kabátě, s mečíkem nízko po boku. Držel ruce v kapsách. Usmíval se na mě, jako když přišel podruhé a viděl moje překvapení, že ho vidím, protože jsem tenkrát nečekala, že ještě přijde. Ale pak jsem věděla, co ho zajímá, co je to jediné, co ode mě chce, a jak jednou připustil, že je tím posedlý, jako by už nic mimo to neexistovalo. Dívala jsem se na něj, na jeho kabát, na široký límec s klopami, dvě řady stříbrných knoflíků, krásný střih a jistě dobrá práce zdejších krejčích, u kterých si skoro všichni důstojníci dávali šít uniformy, jak jsem věděla od pana L.

„Jsem zase tady,“ řekl. Podívala jsem se na něj.

„Vypadáš jako posledně, skoro až příliš dobře udržovaná na poměry,“ řekl. Rozhlížel se dlouze kolem sebe, nadzdvihoval okénko ve střeše ramenem a zase je spustil a podíval se na matraci a dveře, jako by si něco připomínal. Jak jsem se škrábla a použila jódové tinktury z příruční lékárničky, voněl tu ještě jód a viděla jsem, že si toho všiml. Usmál se, jako by mu to něco říkalo. Ale nezeptal se na nic. Viděl slamník, jak je proleželý od té doby, co tu nebyl, trámy, z kterých jsem sundala obrázek Franze Kafky, který mi kdysi dal Haryček Geduld, snový pohled, kterým jsem si podlepila deník, abych ho nezničila vlhkostí, svíčku na mém italském stolečku s cihlami, srovnanými až nahoru místo chybějící čtvrté nohy.

Stál přede mnou, vzpřímený, s pravou rukou založenou do boku a sevřenou v pěst, a zároveň uvolněně. Nemusel mi říkat, že takhle rád se asi dává fotografovat. Uniforma mu padla, všechny tři stříbrné knoflíky zapnuté, s železným křížem pod levou kapsou vlevo na prsou, nad kterou měl křidýlka Luftwaffe.

„Nemáš to tu nikdy tak zlé, jak by to mohlo zvenku vypadat,“ řekl důstojník.

„Máte krásnou dýku,“ řekla jsem.

„Máš tu víc věcí, než člověk v tvé kůži může potřebovat,“ řekl. „Perla-Sára.“

„Snažím se prodat, co můžu, a co nejde prodat, rozdávám,“ řekla jsem.

„V Německu ženy tvého druhu dávají a berou, ale nerozdávají,“ usmál se.

„Nikdy jsem si nestěžovala, ani bych neměla odvahu,“ řekla jsem.

„Nesmíme nic přehánět,“ řekl. „Když jsem tu byl naposled, pronikalo tady okénkem ve střeše zlaté světlo, a než jsem odešel, seděla na schodech krysa a myslela, že ve tmě ji nikdo neuvidí.“

„Nerada mluvím o krysách, ale myslím na ně taky často,“ řekla jsem. „Je tu chladno, můžu zavřít dveře?“

„Jsi lehce oblečená,“ řekl letecký důstojník.

„Je tu zima?“ zeptala jsem se ho.

„Je tu jak v kasinu,“ zavtipkoval si.

Viděla jsem se v duchu v oranžových šatech, které měly střih jako baletní úbor a koupila mi je maminka, když mi bylo pět let. Pamatuju si, jak moje sestra, která byla o tři roky starší, prohlásila, že když se do nich obleču a vyjdu v nich na ulici, budou si o mně lidi myslet, že mi přeskočilo. Takové šaty, říkala, už přece nikdo nenosí. Ale tady jsem si často na ty šaty vzpomněla, když jsem myslela na to, jak bych se asi vyjímala v německém kasinu. Neslyšela jsem už dlouho žádnou hudbu a pochopila jsem, že v takové zimě je kasino zavřené.

„Brzy bude večer,“ řekla jsem.

„Zapal svíčku,“ odpověděl důstojník.

Zapálila jsem svíčku. Rozlévala po mansardě blikavé světélko, přeskakovalo ze stěny na stěnu, z podlahy na strop a hrálo si se stínem důstojníka a s mým stínem. Poslední světlo dne a slunce se pomalu ztrácelo. Slunce bylo velice nízko.

„Už jsem skoro nečekal, že tady budeš,“ řekl.

„Jsem tady ještě,“ odpověděla jsem.

„Máš hlad?“

Stál ještě s rukama v kapsách, ale jsem už dost zkušená, abych viděla, co v nich lidé mohou mít, abych zároveň pochopila, že přišel s prázdnýma rukama.

„Můžeš se najíst,“ řekl důstojník, aniž mi co nabídl, a mohla jsem se dovtípit, co měl na mysli.

Všimla jsem si teprve teď zbytků jídla na jeho kabátu, skvrn po víně a mastných skvrn. Snažila jsem se odhadnout, odkud přichází. Ale nevypadal, že by byl opilý. Vypadal naopak jakoby ve střehu, nebo s tím druhem ledabylosti, který člověk kontroluje od první do poslední chvíle.

Vypadal urostlý, hezký, i když ještě zmrzlý, než se mu vrátila do tváře normální barva, protože i když tu mám zimu, nefouká tu alespoň prosincový vítr. Modrá barva jeho kabátu mi připomenula tři věci najednou. Oblohu, kvůli které si asi letci na celém světě volí barvu své uniformy, noc a ještě něco třetího. Měl modré oči jako já, ale světlejší. A pod opaskem, na pletených stříbrných šňůrách ze stejné látky, jako byly jeho epolety, měl svou dýku, německý mečík.

„A můžeš se přitom zahřát a zahřát i mě,“ řekl znovu důstojník.

A pomalu si začal rozpínat kabát, aniž mě vyzval, abych mu pomohla. Potom vytáhl, proti mému očekávání, z postranní kapsy kabátu plochou láhev francouzského koňaku.

„Jsem rád, že jsem tě tu našel,“ řekl.

„Jsem taky ráda, že jste mě tu našel,“ odpověděla jsem.

„Nic není jisté,“ řekl ještě.

„Mohla bych se ptát, proč jste přišel,“ řekla jsem.

„Zakázané ovoce,“ odpověděl důstojník.

„Nikdo vám nemůže nic zakázat.“

„Ne.“

Rozhlédl se po mansardě a našel pohledem na poličce pod trámem dva koflíky, které jsem dostala od Haryčka Gedulda loni v létě, když myslel, že odjede, a pak neodjel a bylo mu trapné mi o ně říkat nazpátek.

„Lidi všech bloků od tvojí ulice na jih jedou zítra transportem, o kterém ještě nikdo neví,“ řekl pomalu. A nalil do obou koflíků tolik, kolik mohl, aby bylo v obou stejně.

„Čekala jsem každý den, že dostanu povolání a jsem připravena,“ řekla jsem. „Můžu se připravit rychleji než za pět minut.“

„Najdeme všichni nakonec, co je nám souzeno,“ řekl důstojník.

Pak mě poučil, jak se taková věc pije, protože jsem mu řekla, že jsem francouzský koňak ještě v životě neokusila, a seděl naproti mně, na místě, kde už jednou seděl a kde sedával většinou pan L.

„Chutná ti to?“ zeptal se mě.

Místo odpovědi jsem mu řekla, že se mi o něm několikrát zdálo a co to bylo. Viděla jsem na něm, že ho to potěšilo, co se mi o něm zdálo, i když jsem mu neřekla všechno. Zdála jsem se mu asi povolná, jako by po mně mohl šlapat, kdyby chtěl.

„Doufám, že jsem si nezkazil jméno,“ řekl důstojník. A začal se rozepínat. „Taková malá a krásná,“ říkal přitom na mou adresu.

A přišlo mu zvláště k smíchu, že démoni jsou jako lidé. Dotkla jsem se koňaku špičkou jazyka. „Věděla jsem, že přijdete,“ řekla jsem. Bylo to, jako když se člověku všechno zatmí, když zavře oči, třebaže svítí slunce nebo svíčka. „A přála jsem si, aby to bylo ještě předtím, než odjedu, nebo než přijde konec roku.“

„Je to, jak říkám, že nic není jisté, a měla bys být první, kdo by to měl vědět,“ řekl. Za chvíli si podložil pod sebe kabát hedvábnou podšívkou navrch a ležel přede mnou nahý, aniž mě žádal, abych se také svlékla ze všeho. Opasek s dýkou si položil na druhou stranu slamníku, než kde prve seděl, aby to měl po ruce nebo pořád na očích. V jeho očích bylo něco, co v nich nebylo posledně, ani když tu byl poprvé. Byla to mlha, jako by viděl mnoho věcí najednou, ale žádnou dost přesně. Napadlo mě, že je to nějaký jeho německý sen, pro který si přichází ke mně. Pak shledal, že ho něco tlačí, a vytáhl z náprsní kapsy kabátu revolver značky Parabela a položil si ho k dýce.

Dívala jsem se na něj, jak pije, a pak jsem si přeměřila pohledem pistoli a mečík a řekla jsem: „Není to ještě meč a není to už obyčejný nůž,“ a myslela jsem na svůj nůž na otevírání pošty, který jsem dostala dvanáctého listopadu. A pak jsem myslela na to, že se důstojník díval, jako se dívala jednou Melisa F. A chtěl, abych se napila, i když řekl, že čím pomaleji se takový koňak upíjí, tím sladší utlumení všech strastí, jako je hlad, zima, bezútěšnost. A začal mluvit o dvou věcech, jak ležel beze všeho na matraci, na svém teplém kabátě, docela hezký v těle i ve tváři, o všem, co viděl, a jak je to vždycky znovu to dvojí, jako by si tím jenom potvrzoval svůj první dojem, že vina i nevina splývají. Zároveň se zmínil, že by ani nechtěl, abych musela vidět zlomek toho, co zažil sám.

Nepochopila jsem hned, jestli chce, abych litovala sebe nebo jeho, a poslouchala jsem, jak si vybíral jednotlivosti, kterými mě chtěl přesvědčit o tom, co byly ty dvě věci.

Uvedl případ zdejšího houslisty, který hrál se svým partnerem klavíristou a harmonikářem v místní kavárně, co ho potkalo na východě. Jak mu poslal kolega leteckého důstojníka, vojenský lékař, na špatnou stranu čtyři děti, ženu, a přece ten člověk, po odjezdu odtud člen lázeňské kapely, která hrála lidem před sprchami nebo na rampě, měl ve výrazu zlomek vděčnosti, že přežil alespoň sám.

Nevěděla jsem, co je to špatná strana, ale mohla jsem se domyslet. A uvedl, co nadhodila jednou i Ludmila, o matkách, které se musely dívat na to, jak při vystupování transportu z vlaku rozbíjeli vojáci úderem o zeď hlavičky jejich nemluvňatům, a přece bylo i v jejich hrůze vidět drápek, kterým se přidržovaly života.

„Proč chtějí všichni žít za každou cenu?“ divil se důstojník. Řekl, jak dal sám na vybranou matkám, aby poslaly své děti do koupelen jako podmínku, aby směly jít pracovat do muniční továrny, a kolik matek se vzdalo svých dětí, jako by mohly najít ještě možnost udělat si nové.

A pak tu byla druhá věc, která ho tak překvapila, jak to, že statisíce lidí jdou na porážku tak odevzdaně, že nemůže pochopit dvě strany téže mince.

„Šla bych na jejich místě taky,“ řekla jsem. „Proč ne? Na co ještě čekat?“

Snažila jsem se poslouchat drápání krysy v podlaze, ale krysa byla najednou tichá.

„Když nás posílají osidlovat nová východní území, říkají, že najdeme klid.“

Letecký důstojník se odlehle usmál. „Máš ráda oheň? Slyšel jsem, že tvoji lidé mají rádi oheň. A že popel znamená tolik věcí, že si to normální člověk ani nepamatuje.“

„Jaké věci?“ zeptala jsem se.

„Lítost a vykoupení,“ odpověděl letecký důstojník s pousmáním. „Odřeknutí se hříchu. Očištění a znovuzrození. Než se lidi naučili dělat mýdlo z kostí, asi používali pro stejné účely popel. Slyšela jsi někdy o Popeleční středě?“

„Ve škole,“ přisvědčila jsem. „Měla jsem katolické přítelkyně.“

„Voda a oheň jsou jako bratr a sestra. Můžeš se vodou umýt i zalknout.“

„Nedívám se na to takhle.“

„Byl jsem tam, kam občas, jak jsem ti řekl, jezdím na návštěvu, pokud se to tak dá říct,“ řekl letecký důstojník. „Je tam spousta ohně, a nejenom v pecích. Jsou tam jámy osm metrů dlouhé a hluboké jako pece, kde se mrtví opékají jako v kuchyňské peci nebo v pekle, co si vybereš. Jak vidím, nemáš ani tušení o pekle.“

„Nejsem tak nevinná,“ odpověděla jsem.

„Buď ráda,“ odpověděl důstojník, pohroužen ve svých myšlenkách. „Někteří lidi věří, že duše je v tvém stínu, ale věřila bys, že je spíš v tvém popelu, nebo že může být v ohni?“

„Moje duše je v mých vzpomínkách,“ smála jsem se. „V tom, co bude.“

„Jen málokdo má naději.“ Letecký důstojník se mnou mluvil a díval se na mě, jako když se žena svléká před slepým mužem, nebo když někdo něco říká hluchým a němým, kteří ani nevidí, že k nim mluví. Nebo jako člověk, který ke mně má vztah už zbavený pojmů jako důvěra, svědomí, stud, nebo ne? A tak jsem se mohla v duchu ptát sebe samé, jak dalece je to pro mě ještě lichotivé, včetně toho, že budu vědět dřív než pět tisíc jiných lidí, nač se mám připravit, než přijde ráno.

Díval se na mě jako letci, kteří shlížejí dolů na rozbitá města, už bez hlasu a bez podoby, spálená k nepoznání, jako na kusy kdysi živého těla; jako bych už taky byla bez duše, jen opar toho, co jsem byla dřív, a měla se teprve díky jeho přítomnosti vrátit nazpět do skutečnosti.

Proč nechodí radši do německé věznice vybírat si ženské? Až na to, že vzhlížel ke mně. Ale zároveň jsem byla ráda, že je tady. Minule mi říkal, jaké kouzlo mají vybombardovaná města, zvláštní pach, snad popela nebo zbytků kouře.

Myslela jsem na mnoho takových měst a napadlo mě, proč Němci jako on nechápou, když jim někdo měří stejným loktem a dostanou, co dělají druhým?

Ptala jsem se v duchu, zda se mám zeptat, co jsem se ho chtěla zeptat už dávno: Co mu dělá tak dobře, když zabíjí? Očekávala jsem, že mi odpoví, jak odpovídají vždycky lidi, kteří zabíjejí, že je to samozřejmé, jako byl odjakživa samozřejmý hlad, sucho, cholera. Vždycky to bylo, je a bude. Zabít nebo se nechat zabít. Je to stejné jako mít rád zvířata, děti, přírodu. Nebo mi řekne, že naši lidi na tom nebyli nikdy dobře, i když si mysleli, že ano, nebo se snažili dosáhnout výhody od špatných vlád, darů přírody, počasí nebo pohrom. Byla jsem připravena mu říct, že mi to nemusí opakovat, slyšela jsem to už mnohokrát.

Konečně jsem se ho zeptala. Místo odpovědi mi řekl: „Už jsi někdy letěla přes kanál a spadla do ledového moře?“ Čekal, co mu odpovím, a pak pokračoval: „Když vyloví naše letce, protože je příhodný proud nezanese až do Anglie, jsou zmrzlí jak odřezky ker. Člověku nesmí klesnout teplota o víc než pět stupňů Celsia, stejně jako mu nesmí víc stoupnout, aby přežil. Mohl bych ti vyprávět, jak mí známí doktoři se snaží přivést je nazpět k životu.“

Podíval se okénkem ve vikýři na slabé, ztrácející se prosincové slunce, na bílé mraky, nejdříve zrudlé a pak tmavé. Pár havranů s krákoráním přeletělo střechu. Den končil. Začala jsem svou poslední noc v Terezíně. Světlo svíčky zvýraznilo.

„Nevíme, kde je časová hranice pro piloty, co spadli do moře,“ dodal letecký důstojník. „Jak odolat slané vodě. Kolik jí může člověk vypít, aby přežil, když už má štěstí a nezmrzne?“

Přehlédl moje tělo pohledem, který mi byl už povědomý, až na jeden nový odstín.

„Ti nejsilnější, nejzdravější muži a ženy v tvém věku se cvičí v pohodlných vanách s ledovou vodou. Pak je zahřívají. Zatím se osvědčilo ze všeho nejvíc živočišné teplo. Nechají muže prochladnout na nejzazší hranici a pak ležet děvčata vedle nich. Někteří muži odmítají nechat se zahřát. Nechají své místo ve vanách podstoupit dalším.“

Řekla jsem: „Jsem ta první, kdo nemá rád zimu. Nemám ani ty správné deky.“

Skoro jsem si přála zahřát svým tělem někoho z našich mužů. Chtěl mi něco naznačit?

Taky jsem vyhlídla ven vikýřem. Prosincový den, který mě od rána studil, se najednou zdál mírný. Napadlo mě, že důstojník má modré oči jako slunce, které už mě nehřeje. Ale bylo to ještě slunce, které mě vidí, nejenom můj opar. Chtěl mi taky nabídnout cestu do zařízení, kde zmrazí muže a pak ho oživí živočišným teplem? Je to, co ode mě čeká? Ale nebylo to na mně, abych se ptala.

„Je směšné si myslet, že zabíjení zahrnuje jen kulku do čela, nůž do srdce nebo provaz kolem krku,“ usmál se důstojník. „I když o tom ještě náhodou nevíš.“

Byl asi rád, že jsem začala o zabíjení, ze stejného důvodu, pro který už jsem byla sama nerada. „Každé malé dítě to ví,“ řekla jsem, „i kdyby náhodou ještě neumělo rozeznat pondělí, úterý, nebo nevědělo, jak se píše datum na dopisy.“

Nechtěla jsem se tvářit, jako bych už byla v ledové vodě na minutu, den, noc nebo týden jako německý důstojník, kterého sestřelili, protože se cpal někam, kde neměl co dělat. Nebo se tvářit jako vězeň v pohodlné smaltované vaně, na kterém zkoušejí, co vydrží lidský organismus zvenku i zevnitř. Místo slané mořské vody mu nalijí do vany z lahvičky chemikálie. Anebo že se tisknu na někoho, kdo už zmrznul, abych mu vdechla nazpět život. Jak si může někdo – tak dlouho – myslet, že jeho život má větší cenu než můj život, než život Lídy, pana L., mého tatínka a mojí matky? Ale v očích důstojníka byla lež jako upřímnost, kterou mě vyznamenával.

Napadlo mě, co dělá z důstojníka lháře, i když mi říká pravdu – třebaže připouštím, že je mnohem lepší lhář, než byl třeba pan L. nebo Haryček Geduld anebo Ernoušek H. Než lidi, kteří mi vždycky lhali, aby dostali, co by měli i bez lhaní.

Pan L. mi říkal, že když se někdo dívá na strom dost dlouho, objeví, v čem je jiný než všechny ostatní stromy, jedinečný a neopakovatelný. A tak jsem najednou věděla, proč důstojník lže, i když říká nezvratnou pravdu o sestřelených pilotech Luftwaffe a pohodlných emailových vanách s ledovou vodou. Čekal, až v něm uvidím ten jediný strom, navzdory všem ostatním stromům? Měla jsem pocit jako naposled s Ludmilou, když jsme šly na procházku kolem zdi blázince v kasárnách Kavalír, už když odjeli choromyslní na východ a Rada starších tam zařídila starobinec, podél Wallstraße v bloku E VII. Dívala jsem se na hezkou tvář důstojníka, na krk a hranici, kde už se neholil a kde mužům přestávají růst vousy.

„Na co myslíte?“ zeptala jsem se.

„Na svou uniformu. Na svou vojenskou čest,“ odpověděl.

Vítr venku skučel a vlétal okénkem ve střeše dovnitř. Někde na střeše rozlomil tašku. Taška spadla s třeskem na dlažbu a roztříštila se. Důstojník se odmlčel. Musel si být jistý, že obdivuju každé jeho slovo. Za jakou hranicí se už neměří vina, jak ji měřil můj tatínek, maličký rabín, pan L.? Napadlo mě, že důstojník lhal, aby to vyznělo ještě pravdivěji než pravda. Ale pořád mi lichotilo, že je tu se mnou. Lež pro něj udělá stejně tolik jako revolver, letecký kulomet, ledová voda v moři nebo v pohodlné vaně. Ale nechtělo se mi odpouštět mu za to, že pokládá lež za ctnost, za kterou dostává zasloužené vyznamenání. Kde je pan L., aby mi to vysvětlil? Nebo maličký rabín? Oči důstojníka se mě ptaly, jestli to chápu. Měl v očích velkorysost, která stírá, alespoň na chvíli, rozdíl mezi ním a nepřítelem?

Zároveň se mihl v jeho pohledu zákmit smutku, jako u lidí odkázaných jen sami na sebe. A do třetice rub jeho stesku, nadšení ze sebe samého. Obdiv k sobě. Díval se na mě jako na psa, nebo jako do zrcadla.

„Každý má nakonec, co si zaslouží,“ řekl.

„Chtěla bych někdy vědět, co se děje v hlavě těch druhých,“ odpověděla jsem.

„Co si můžeš myslet, když šlápneš do mraveniště?“ zeptal se. „Věnuješ jim jen myšlenku, zlomek myšlenky. Nic víc. Někdy ani to ne.“

Podíval se na mě, jako by hledal, kam zmizely moje včerejšky, protože pokud šlo o zítřek, už věděl, stejně jako jsem to věděla sama, kam odjíždím.

Ležel na chvíli taky, jako by ležel v bílé smaltované vaně bez ledové vody, které se bál v anglickém moři. Vyložil si můj úsměv po svém. Spojilo nás to temné, čemu dodnes nerozumím, jako by obraz všech myšlenek na lež a zabíjení byla tělesná chuť, nějaký skrytý impulz, snaha dokázat si něco tím nejživočišnějším teplem. Něco, co mají zvířata. Co měli kdysi lidi, podle pana L., ale co se ztratilo a co se vrací jen v ozvěně. Přišlo mi skoro líto, že jsem to ztratila, jestliže se to ztrácí jednou provždy. Usmála jsem se na něj, jako jsem se jednou usmála na pana L.

Pila jsem tak pomalu, že si pak letecký důstojník přelil z mého koflíku k sobě. Ještě chvíli jsme mluvili a viděla jsem, že se dívá na svoje vlastní tělo a na moje ústa, jako by ze mě neviděl nic než moje rty a nakonec ani nic jiného nechtěl. Napadlo mě, že by mu nevadilo, kdybych neměla nic než hlavu a ústa, a na chvíli jsem si představovala mou hlavu oddělenou od těla a důstojníka, který pozoruje zvláštním pohledem moje rty.

Cítila jsem v něm přítomnost všeho, co mají lidi, kteří zabíjejí, aniž k tomu měli či potřebovali důvod. Přítomnost něčeho, co není nenávist, jen touha po tvrdosti, nesmiřitelnost, která se dá prokázat jen zabíjením. Někdo má radost z toho, co dá nebo dostane, jiný ze zabíjení, i kdyby musel zabíjet jen zvířata, a tak zabíjí zvířata, a při první příležitosti stejně bezdůvodně jako zvířata zabíjí lidi. Napadlo mě, že to není tak docela bez důvodu, protože já jsem ten důvod, každý, kdo mu přijde do cesty. Jeho přítomnost mi říkala, že pro každého, když přijde jeho chvíle, všude na světě a vždycky, se vyskytne někdo, kdo zabíjí bez důvodu.

Ale nemohla jsem mu to povědět – nebyl by to rozhovor jako s Haryčkem Geduldem o přátelství mezi mužem a ženou. (Haryček tvrdil, že přátelství mezi mužem a ženou je snadnější po tom. Pro ženu někdy před tím, řekla mu Milena. Proč. Protože po tom se cítí žena nepohodlně, trapně, jsou příliš důvěrní, muž o ní ví víc, než si žena třeba přála. Vytváří to pro ni tlak.)

„Němci rádi bojují,“ řekl důstojník.

„Ale proč tak rádi zabíjejí?“ zeptala jsem se.

„Když bojuješ, nemůžeš se tomu vyhnout. Každý, kdo bojuje, zabíjí.“

„Nedělá to z vás jiného člověka, než jste byl předtím?“

„Právě proto lidi zabíjejí,“ usmál se.

Jistě, Milena už věděla, proč lidi zabíjejí, aniž by k tomu museli mít důvod, a proč zabíjejí, aby byli jiní, než byli předtím.

Zeptal se mě, jestli vím, co je to inspirace. Ale odpověděl si sám: „Je to vzepětí vnitřních sil, o kterých víme jen málo. Těžko by sis to vysvětlila rozumem. Ve franštině znamená inspirace vdechnout. Ústa jsou proto klíčem inspirace. Znáš německé:

Trink, was klar ist,
Iss, was gar ist,
Sprich, was wahr ist.

Pij, co je čisté, jez, co je hotové, mluv pravdu. Ústa inspirují básníka. Ústa jsou most mezi přízemním a vznešeným. Inspirace úst zahrnuje nejskrytější utkvělé představy, probouzí sílu a touhu mnohem víc než jen pití, jídlo a mluvit. V ústech jsou pokora i zpupnost vedle sebe jako sourozenci.“

„Možná,“ řekla jsem za chvíli.

Leskly se mu oči jako už předtím.

Jeho tělo se probouzelo úměrně chvíli, jakou pozoroval moje rty. Možná že si v duchu něco říkal, nebo že něco říkal ve skutečnosti, ale myslím, že jsem to neslyšela, nebo nevnímala, anebo jsem tomu nerozuměla. Pochopila jsem, co chtěl, a nebylo to poprvé, co to ode mě dostával.

Mohla jsem na jeho tváři a ve výrazu jeho očí, jak je přivíral jako kočka, pozorovat každý můj dotek. Chvílemi se jeho výraz vzdaloval, jako by nebyl už tady, ale díval se do sebe a dotýkal se něčeho tak vzdáleného, jako je smrt a tajemství, které je spojeno se zrozením člověka.

Pak jsem pozorovala jeho ruce, jak natahoval prsty, jako by se chtěl dotknout něčeho nehmatatelného a zachytit se toho, a přitom se mu sevřely v pěst a znovu je rozevřel a přitiskl na oči, jako by nechtěl vidět už nic.

Slyšela jsem šramotit v rohu pod prkennou podlahou krysu, která tam byla už dlouho a začala být hlučnější než jindy.

Pomáhalo mi celou dobu vědomí, že ráno odjedu transportem, které vždycky odjížděly a po nichž se vracely jen vagony s jinými nebo týmiž lokomotivami a jinými strojvůdci, podle toho, které nádraží nebo které depo mělo volné stroje, aby znovu odjel transport, tisíc, dva tisíce, tři tisíce a v posledních týdnech vždycky pět tisíc lidí najednou; podobalo se to pocitu, jako když se řeka chystá přijmout krůpěj rosy a jako když se na to naopak připravuje kapka. Viděla jsem to dlouho jako krůpěj deště nebo špíny z louže nebo kapku krve, jako když jsem se prve škrábla a zastavovala jsem to jódem, nebo plivnutí nějakého člověka nebo zvířete. A stejně tak mi pomáhalo, že se nikdo s největší pravděpodobností nic nedoví a že ticho, které znervózňovalo pana L. a pak malého rabína B., se nezčeří ani natolik, jako když padne na hladinu jezera kámen a rozvíří kruhy a kruhy se pak ztratí, jako by nikdy nebyly. Nemusela jsem myslet na věci jako výčitka svědomí nebo zahanbení, ale i kdybych něco takového měla, bude se to ztrácet s každou otáčkou kol, čím dál se vlak dostane na své trase, kterou už projel tam a nazpět a znovu tam bezpočtukrát, ve dne nebo v noci, na jaře, v létě, na podzim nebo v zimě, za každého počasí.

Myslela jsem na ženy, které věří, že pomazat se tím, z čeho se rodí děti, je promění v čistší, nebo na dívky, které polknutím mnoha zárodků najednou věří, že budou zdravější, silnější a přitažlivější, a na Ludmilu a na mou matku a na Milenu a na všechna děvčata, která jsem znala. Mohla jsem si představit náš ranní vlak, jak pojede dnem a nocí, dva dny a dvě noci, přes Ústí nad Labem, přes Drážďany a Lodž nebo Krakov, jak to popsal jednou pan L., a jak se budou současně s tím vzdalovat stopy všeho, co se stalo kdekoliv mimo vlak.

Letecký důstojník byl čistý a voněl tabákem, parfémy jiných žen a jídlem. Slyšela jsem vzdechy jeho těla a vzdechy, které vycházely z jeho úst. Stále si držel zakryté oči a věděla jsem, že nemyslí už na nic, tak jako jsem musela myslet neustále na krysu v koutě, protože dělala takový hluk.

Neměla jsem chuť nechat se dostat tak daleko, abych záviděla kryse, že tu zůstane, dokud ji někdo nechytí do pasti, neotráví a potom nehodí do řeky nebo do ohně.

Ale v jednu chvíli jsem byla kryse blízko a porovnávala jsem svoje možnosti s jejími.

„Malá židovská kurva,“ říkal německý důstojník. „Perla Sch.“

Myslela jsem také na pleť německých žen, které jsem tu zažila a které budou v místech, kam se vydávám zítra ráno. Byla to pravda, co se tu říkalo, že se některé koupou v krvi? Nebo že si dělají stínidla na lampy z kůže panen nebo mladých mužů, kteří ještě nemají vrásky? Když tu byl letecký důstojník minule, přinesl si v kapse zimníku vazelínu, protože měl popraskané rty z východní zimy a větru, a chtěl, abych si je namazala také.

Nechápal, jak jsem se mohla tak dlouho udržet, abych vypadala, jak vypadám. Pak jsem myslela na to, jak byly šťastné některé matky, dokud čekaly na to, až se jim narodí dítě, když se ještě objímaly se svými muži a šeptaly, co si lidi šeptají, jako by to byla nezvratná pravda, a pak viděly, pokud se dokázaly koukat, zbytky svých nemluvňat po zdech. Někteří rodiče zahynuli dost brzy, než aby je mohly děti obviňovat ze svého osudu. Ale stejně tomu bylo v opačných případech.

Jen okamžik jsem byla opět kapitán, jako ve svém snu, a kapitán byl v mé kůži. A pouze na zlomek vteřiny to byli démoni, kteří se podobali někomu z nás. Moje ústa se zvětšila skoro současně se vzdechem, který se vydral z hrdla leteckého důstojníka, jako kdyby to nebyl jeho hlas, ale hlas stejně vzdálený jako hvězdy. Z útrob podlahy se zase začala ozývat stará krysa.

Ještě prve, když jsme mohli mluvit a ptala jsem se důstojníka, jakým způsobem se na východě sterilizují ženy, odpověděl mi, že mojí matky se to asi už netýká; ale když jsem se zmínila o Mileně nebo Ludmile, řekl, že je prosvěcují v rozkroku rentgenovými paprsky, pokud nejde o operační zákrok.

„Co bys chtěla říkat svým dětem?“ zeptal se.

Ale bylo slyšet z každého jeho slova, jak je mu směšná myšlenka na to, že bych mohla mít někdy děti a co bych jim chtěla asi povídat nebo co bych jim patrně nikdy neřekla. Moje myšlenky se začaly odvíjet tím jediným směrem, kterým se do této chvíle nabíjely. Bylo to jako dynamo, které ze sebe vydává sílu, kterou právě načerpalo. Nebudu mluvit o svých zubech, jak o tom někdy mluvila Ludmila K. A potom ani o krásném mečíku, který stejně jako pistole ležel tak blízko vedle mě. Protože stejně tak blízko, na hromádce, kde jsou moje psací potřeby, ležel zároveň nůž na otevírání dopisů, který jsem dostala současně s tužkou a mýdlem, jak jsem se upamatovala jasně, jako by se to právě stalo. Všechno se propojilo se vším. Jako by se ve mně všechno sbíralo, aby to vytvořilo jediný okamžik.

A nechce se mi mluvit ani o místě v boku hrdla, které je ještě citlivější než klín. A ani o výkřiku, když jsem stiskla zuby, jak nejsilněji jsem mohla, jako krysa, když se chce vysvobodit z pasti, anebo o výkřiku a změti rukou a pohybů. Nebylo jich ani zpětně tolik; ale zapletly se mi v jediný uzel, který nechci rozplétat.

Pak se mi zdálo, že ve svém hnízdě pod podlahou v rohu půdy ztichla i krysa. Nebylo slyšet dlouhou chvíli nic, ani škrábnutí. Čekala jsem chvíli, než se ozve.

Jednou mi paní Itsiksonová, která pracovala už před válkou v baru, řekla to první, co jí pověděla hlavní bardáma, když nastoupila jako sedmnáctiletá svoje nové místo: „Můžeš být ráda, že ses narodila jako žena. Neříkám, že nebudeš muset nikdy hladovět, že budeš mít vždycky plný šatník, nebo že bys měla nepočítané pozvání na výlet. Ale budeš na tom ve všech směrech daleko lepší, než bys byla, kdybys tu teď nestála a nečekala na první mužské hosty, kteří za tebe rádi zaplatí, když k nim budeš hodná. Většinou pro tebe udělají muži rádi všechno, alespoň na jeden večer, den nebo noc.“

Potom jí řekla, že to záleží na každé ženě zvlášť, jakou to všechno bude mít úroveň. Bylo to tak s ní celý život.

Ačkoli jsem tu ženu už nikdy nepotkala, zůstalo se mnou, co mi řekla, protože to bylo to nejdůležitější, co mi mohla povědět.

Ta německá žena na východě, o které sem došly zvěsti, se prý koupala ve svém vojenském baráku v smaltované vaně a její bílá kůže se odrážela od náplně vany jako lesní jahoda na talíři se šlehačkou. Zvala prý do koupelny svoje vojenské kolegy z SS a SA, seděla vzpřímená, s vysoko vyčesanými slámovými vlasy a usmívala se, jako by se pásla na jejich druhu údivu, do kterého se mísilo ocenění.

Když jsem si přečetla poslední zápis, napadá mě, že je to všechno i obráceně. Někdy se děti stydí za to, že přežily svoje rodiče. Ale je to stud, který přichází z nemožnosti ušetřit někoho, čeho by měl být ušetřen a co zatím neušetřilo nikoho, ať chtěl nebo nechtěl, snažil se nebo ne.

Pronikly sem pověsti z východu, že Fredy Hirsch se otrávil, když Němci dali zabít děti, o které se staral. Německý doktor, nebo důstojník, anebo polský kápo mu dali pilulku kyanidu. Slyšela jsem, že se ptal SS Sturmbanführera ve službě, odpovědného za transport a přicházejícího na inspekci, kde zase vraždil a loupil. Našli Fredy Hirsche zbitého do bezvědomí. Byl z Cách, studoval lékařství před válkou v anglickém Oxfordu a naučil se česky. Nikdy se nesklonil před nacisty. Nenáviděli a respektovali ho zároveň. Mohli ho jen poslat na východ.

V tu chvíli jsem myslela ze všeho nejvíc na Ludmilu a teprve potom na sebe a na leteckého důstojníka. Myslela jsem na to, co pokládala za hrozné, i když to bylo nevinné. Každá žena, jak věděla Ludmila, aniž by to okusila sama, je tomu v takové chvíli blízko, kdyby chtěla udělat, co jsem nakonec udělala. Lída tančila jednou, když jí bylo devět, sama ve svém pokoji a překvapil ji tatínek. Nikdy mu to neodpustila, ani teď, když už byl na východě.

Připravila jsem se na výkřik, který byl stejný, jako když muž někdy křičí.

Nemyslela jsem na tu drsnou sílu, která vniká do člověka zároveň s tím, co z něho uniká. Nepřekvapilo mě, že to nebyl okamžitý konec, jen okamžitá bolest, tak prudká, aby člověk ztratil i zbytek duchapřítomnosti, a měla jsem čas vzít si k ruce svůj nůž na otevírání dopisů.

Nevím už ani, jestli se tím ve mně uvolnily všechny z těch tlaků v novém souhrnu, jako pláč a stíny lidí, kteří byli. Nevím, opravdu nevím. Snad vím jen to, že někdy pociťuje člověk pevnou zem pod nohama jako peklo. A pak cítí, co cítilo už tolik lidí přede mnou, že jsme skutečně sami. Snad je to spojené ještě s něčím, čím jsou lidi sami, ve všech dobách. Jen někdy to vyvře, jako když se otevře sopka. Jde to možná jako rána nožem nebo kousnutí skrz všechny lidi, všechny doby, skrz všechna náboženství a představy i čas, stejně jako i my jsme jen součástí toho, čemu rozumíme jen v některých chvílích.

Je rozhodnutí k činu ze stejného těsta jako bezbrannost? Je člověk jako vlhká hlína, kterou lze hníst do nejrůznějších tvarů, aby z těch nejodpornějších mohly být ty nejkrásnější a z beztvarých pevné formy?

Možná že ano, možná že ne. Ale zároveň vím, že nemám, komu bych řekla, co se stane, když ti, co vykřiknou v předsmrtné bolesti, zmrzačí nebo zabijí předtím i ty, kteří by je mohli slyšet a přijít jim na pomoc.

Můžu se bavit s krysou, která mi nikdy neodpoví a která chvílemi škrábe na dřevo a dává mi o sobě vědět. Některé krysy prý skáčou až do výše ramen dospělého člověka jako kočky.

Máme pro sebe ty nejneočekávanější dary. Maso a kosti, oči, šlachy, krev. To, co si kdo myslí. Ještě není ráno, ale už není daleko. Nevím, proč mi letecký důstojník říkal všechno, co mi řekl, včetně toho, jak skončil první předseda Rady starších, kterého doprovázel k nástupišti do transportu na východ pan L. Drželi ho rok v bunkru, v košili, v které přišel, v jediné soupravě prádla.

Byl to tmavý bunkr, pro jednoho člověka. Nemusel uvádět, že ho to mohlo proměnit v kus hovada, kdyby neměl tak silnou vůli. Napadlo mě, že to byl týž člověk, kterému tolik záleželo na tom, aby co nejvíc mladých lidí přežilo a mohlo kopat studny ve vzdálené zemi, plné pouští a hluboko zavátých dějin, a kterému jen málokdo z těch starších asi odpustil. Kdoví? Za rok ho vytáhli z bunkru, nechali ho umýt a převléct a pozvali ho ke komandantovi D lágru, kde na něj čekala jeho žena, matka a syn. Němečtí důstojníci proti nim vypadali jako z módních časopisů, svěží, vyholení, a letecký důstojník mi řekl některé podrobnosti, abych nemusela pochybovat, že to viděl na vlastní oči. Komandant se zeptal někdejšího předsedy Rady starších před členy jeho rodiny, jestli ještě má tak silnou vidinu Zaslíbené země, pro niž ubíral starým z jejich přídělů, když mu dali možnost rozdělovat celkové zásoby, a přiřkl to těm, kteří by jednou mohli pomoci dovršit jeho sen.

Ten člověk se prý místo odpovědi jen usmál. Pobočník komandanta vytrhl parabelu ráže devět milimetrů a zastřelil mu před očima jeho matku. Komandant opakoval svůj dotaz. Pak pobočník zastřelil jeho syna a jeho ženu. Nakonec zastřelili jeho.

Pochopila jsem konečně, proč mi to všechno letecký důstojník říkal. Pod podlahou se ozývala velice slabě stará krysa. Napadlo mě, že zvuky krysy jsou pravda, že slova, která mi říká letecký důstojník, jsou pravdivá, že život, i kdyby se skládal jen ze lží, je jediný, pravdivý život.

Dokud ještě stál důstojník ve vchodu na mou půdu ve svém teplém krásném kabátě, s rukama v kapsách a odhadoval mě, jako se odhaduje zvíře nebo jako se odhaduje člověk, který je hluboko pod úrovní toho, kdo ho oceňuje, zeptal se mě najednou, jestli ještě doufám, že se věci změní, myslím pro mě, a co to je, z čeho můžu mít radost.

„Dostáváš ještě svůj příděl chleba?“

„Někdy.“

A pak jsem řekla: „Jsem tu pořád ještě stranou všeho, jako ta stará krysa. Rozumím už mnoha věcem z toho, co dělá.“

A když si mě důstojník nedůvěřivě prohlížel: „Když se můžu opláchnout a jít si lehnout a dívat se na hvězdy, stačí mi to připomenout, že svět se ještě točí kolem své osy.“

„Nikdo z vás neměl, nemá a nebude mít odvahu dohlédnout, kde je dno,“ řekl důstojník krátce. A pak se na mě zas podíval, jako by nemělo smysl se mnou mluvit o takových věcech. „Je to jako vodní soustava na řece dlouhé rok, dva, tři, pět let,“ dodal. „Za každou vodní branou, za každým dalším stavidlem blíž k moři je méně vody než předtím, až to dojde tak nízko, abys mohla vidět oblázky na dně, leklé ryby, pijavice, všechno, co je až úplně vespod.“

Pozoroval mě, jako by viděl místo moře poušť, místo lidí ryby a vodní vši, a sebe, jako by stál na vysoké hoře a díval se, jak zavírám oči, abych neviděla, že je to dno.

V šepotu leteckého důstojníka bylo přesvědčení někoho, kdo má dovoleno všechno; není nic, co by nesměl. Z toho, co kdysi platilo, pro něho neplatilo nic. Jeho tělo bylo měřítko všeho. Všichni procházeli jeho tělem. Snad jen to němé byla touha, zbytek byla slepá vůle, chtění, bezuzdnost. Vstupoval, skrze mě, jen do vlastního těla. Moje ústa už nebyla moje.

„Někomu nabízí život všechno,“ řekla jsem. Snažila jsem se zachytit zvuky krysy.

„Chci, aby sis myslela, když piješ mě, že piješ sebe,“ šeptal. Myslela jsem na pana L.

Ludmila se mě jednou docela vážně ptala, jak to má udělat, aby viděla z pravdy jen to, co unese, jako když pan L. odmítal i jenom mluvit o staré kryse, která tu vždycky byla, i když ji někdy neslyšel škrábat. Prolnulo se to všechno do prvního výkřiku, kterého jsem se skoro lekla, i když jsem na něj čekala. S druhým výkřikem, slabším než první, se ozvalo ještě něco jiného než bolest a pak to pohltila mdloba. I daleko slabší ruce než moje by dokázaly, co zbývalo udělat.

„Možná že toho není tolik, co se v životě nabízí,“ řekla jsem ještě.

Je pozdě. Ještě je tma. Z rohu v podlaze mě pozorují z díry velké jako mužská pěst krysí oči. Dívají se stejně vysoko, jak nízko. Je to snadné jako přišít knoflík. Slamník je nasátý a ještě saje, modré letecké sukno a namodralé hedvábí podšívky změnilo barvu. Za chvíli rozvážu slamník na kapse dole, schovám do něj všechno, jako bych ho doplňovala slámou a hadry, které už nebudu potřebovat, a pak ho obrátím. Až odejdu, zůstane tu krysa sama, bude ve tmě a nebude se muset ničeho bát.

Zbývá mi pár hodin. Vím, že si nemůžu vzít s sebou ani řádku z toho, co jsem napsala. Mám kabelku z černého lesklého voskovaného plátna s pevným zámkem, kterou jsem jednou dostala. Znám místo za trámem, kam jsem si dávala peníze a deník, kdyby náhodou v mojí nepřítomnosti přišel někdo nepovolaný, a kam nezatéká, a zastrčím ho jen o něco hlouběji, než jsem to dělala dosud.

Většinu věcí jsem už rozprodala nebo rozdala. Pojedu s poměrně elegantním kufrem, ale bude skoro prázdný, jestliže i tam, kam jedeme, na nás budou čekat v karanténě mládenci z tamějšího Ústavu pro těžce vychovatelné; až na to, že nebudu plakat, když si to všechno vezmou. Vím, že pro některé lidi je řízením osudu příští rok tak daleko, že se ho nedočkají ani ve vzdálenosti několika týdnů.

Než odjedu, vypláchnu si ústa v ledové vodě. Nechce se mi už psát. Je možné, že psát se dá jen potud, pokud je to alespoň trochu hra, jako druh závodu s časem. Kromě toho se nedá asi psát jen z radosti, ani pouze ze smutku.

Vrací se ke mně, co se jednou zeptala Ludmila: „Když lidi umírají, ti nejlepší z nich si přejou, aby po nich něco zůstalo. Ale víš, co si přeju sama? Aby po mně nezůstalo naprosto nic. Věříš mi to?“

„Proč mi to říkáš?“ zeptala jsem se jí. „Musím ti věřit, když mi to říkáš tak přesvědčivě.“

„Přeju si, aby i to, co by mohlo zůstat, vykrvácelo do poslední kapky, přesně jako já,“ řekla Ludmila.

Znělo to skoro jako ozvěna něčeho, co už bylo řečeno, nebo co už se stalo, co už mělo jméno a co se tím připomínalo.

„Rozumím tomu, nebo si alespoň myslím, že tomu rozumím,“ řekla jsem. „Chceš prostě zabít, když zabijou tebe. Je to, jako bys měla žízeň, ale místo vody se ti chtělo pít spravedlnost.“

Měla jsem dojem, že je to v nás tak hluboko, že to nikdy nikdo nevyrve, leda by nás zabil, ale ani pak to nezabije s námi.

„Mezi spravedlností a pomstou vede tak tenounká čára, že už ji nevidím,“ řekla Lída. „Už sis všimla, že všechno, co je kolem nás, lidi, věci, čas, minulost stejně jako výhledy do budoucnosti, i kdyby to mělo být všechno mezi zítřkem a co přijde za tisíc let, tě naučí zabít, i kdyby ses narodila jako ovečka?“

Myslím na světlo hvězd, které už jsou mrtvé, a které sem dopadá jako včera, zítra, ještě kdovíjak dlouho. Dám si práci, abych to tu zabarikádovala, až odjedu. Ale nechávám otevřené okno ve střeše, aby sem napadl sníh, napršelo sem a pak padal prach a popel, aby mé kryse pomohly jiné krysy a krysám ptáci a červi a hmyz. Už se nechci otáčet ve směru, kde leží slamník. Můj hlas mi říká jako vždycky, kdy v tom, co píšu, je pravda. Ale nenaplňuje mě už vzrušením jako pokaždé, když vím, že to, co píšu, je pravda. A současně vím, že pokud tohle vzrušení lže, pak nelže teď.

Je mi sedmnáct, ale cítím se stejně stará jako stromy, vítr, řeky. Jako hvězdy, světlo a tma. Můj kufr z vulkánfíbru leží na dva kroky ode mě, abych byla připravena, až zatluče ráno dole na vrata člověk z Ústřední evidence v Magdeburských kasárnách, kde úřadoval tak dlouho pan L.

Když mně byly čtyři roky, byla jsem zvyklá tančit a zpívat pro každého, kdo si o to řekl, v našem domě, na ulici, téměř všude. Když mi bylo dvanáct, říkala jsem si, že bych měla být hodná, o každý den, kterým dospěju, nezištnější. Slibovala jsem si tajně, co se budu snažit v životě dokázat. Ve třinácti moje tělo a moje hlava uzavřely dohodu. V šestnácti jsem se zaříkala, že se budu učit všemu, co se člověk jako já může naučit. A že se budu snažit mít pocit štěstí za všechno, co si to zaslouží.

Než přišel letecký důstojník, měla jsem v noci sen, jak zpívám a tančím, jako když mně byly čtyři. Tanec byl jiný, nejen proto, kolik vody uteklo, ale pocit tance byl stejný. Ale navzdory tanci jsem měla dojem, jako bych byla poslední člověk na světě. Chtěla jsem se v tom snu zeptat maminky, proč se musí stát tolik neštěstí, než se člověk změní. K lepšímu? K horšímu? Nevím, nevím. Nevím.

Jednou jsme se bavily s Ludmilou o hvězdách. Lídě se zdálo, že jen to, co je daleko, je krásné. Řekla jsem na to, že možná všechno, co je krásné, je dobré. „Možná že dřív bylo dobré to, co bylo krásné,“ řekla Ludmila. „Teď je snad krásné jen to, co není.“ Smála se.

Nejblíž ze všeho je mi krysa. Krysy nemají starosti s tím, co bude zítra. Můžu si představit zítra krysu, až kam dosahuje. Možná že budu i ve vlaku ze všeho nejvíc myslet na krysu. Cítím už teď, jako by její zuby byly moje zuby, její oči i v mém pohledu, kus krysího srdce v mé hrudi.

I na konci cesty, až nás vyženou z vagonů, se mnou bude představa krysy, na čem si pochutnává a čím mě přežije. Všechno zůstane s krysou. Nemusím se starat o jméno, data narození, adresu. Krysy se obejdou bez jmen, bez čísel, bez zpáteční adresy.

Dole na rampě stojí nákladní vlak, dobytčí vozy. Nebude na nás pršet, sněžit nebo foukat. Padesát vagonů. Namačkají nás jako sardinky. Než zaplombují vrata, hodí nám na hlavu pytel vařených brambor a krajnímu člověku vrazí do rukou kbelík s vodou, který, až ji vypijeme, může sloužit jako toaletní zařízení.

Je zima, svítí slunce. Na baštách, které obklopují terezínskou pevnost ze všech stran, leží sníh, ještě bílý, nejsou na něm šlépěje; kamenné kostky a cihly, z nichž svál noční vichr sníh, se lesknou jako led. Lokomotiva odfukuje a strojvůdce se dívá na hory. Vzduch je čistý. Z lokomotivy dýchá dojem tepla.

Za chvíli sejdu po dřevěných schodech a naposled uslyším, jak vržou, jako by vedly svůj tajný život, jako všechno a všichni.

Slyším v sobě ozvěny hlasů, které někdy přicházejí, skoro stejně neslyšně jako světlo těch pohaslých hvězd. Kdybych musela, udělala bych to znovu. Je to, jako bych byla něčím, jako je anténa, napojená na všechno. Mám na sobě svůj nejlepší kabát s našitým pánským liščím límcem a jsem asi bledá, jako když odjížděli Milena nebo Melisa F., pan L.

Za chvíli budu ve vagoně s číslem 44 na krku. Podle zkušenosti vím, že organizace Říšské dráhy je dokonalá. Nemusím se bát, že bychom neodjeli. Cítím se prázdná, jako bych neměla v kostech morek, jako by se obnažila moje existence, stejně, jako by ji pokryla neviditelná tma, a zároveň v sobě cítím přítomnost lidí, kteří už odjeli, jedou a ještě pojedou. Známí a neznámí, jsou se mnou. Odjedu, kam odjeli už téměř všichni.

22. prosince 1943
Perla Sch.

Z deníku sedmnáctileté Perly Sch. (Schlomovitchové), pojmenovaného nakonec Nemilovaná, jsem psal asi v roce 1976 nebo možná o něco dřív, když naše Eva dospívala a napadalo mě, co by se svou nevinností asi dělala v lágru ona. To mě napadalo často; nejen když jsem viděl svoje děti, ale všechny děti kolem, ve škole, v domě, na hřišti; anebo když jsem viděl balet Louskáček, a v aktu tance sněhových vloček mě napadlo, jak by je asi vezli, narodit se v oné době náhodou židovským maminkám, do Auschwitz-Birkenau a tam je zabili a spálili. Motivy knížky jsou hlubší o autorskou zoufalost, v které se mísí vzpomínka s bezmocí a vztek na nemožnost sdělit nesdělitelné. Díval jsem se na obrázek Anny Frankové a napadlo mě, jak by se asi chovala, kdyby přežila Bergen-Belsen, kde ji zabili. Poprosil jsem svou dceru Evu, aby se mi svěřovala se vším, nač myslí, co ji napadá o světě, a vysvětlil jí, proč to potřebuju, že píšu povídku o duši a o těle, o soubojích dobrého s horším a horšího s nejhorším a vracím se do časů války, k lidem, kterým by se podobala; jeden ze snů, mravní svár v horském domě, je odvozen přímo z jejího snu. A myslel jsem taky na sílu, kterou mají ženy a která je současně jejich nejzranitelnějším okamžikem, sílu, kterou mohou proměnit v zbraň, a na to, co udělala civilizace s člověkem za to, co člověk udělal s civilizací, kdy stačí odhrabat pár centimetrů povrchu, aby se ukázala holá, drsná podoba světa, v němž žijeme. Co má člověk dělat, když obětuje tělo, aby si zachránil duši. V téhle knížce musí být hodně neviditelného vzteku, neviditelné účasti, snaha o naprostou upřímnost a samozřejmě taky snaha, aby to jako povídka bylo ke čtení a mělo to, co mívají někdy vzpomínky, někdy i písně; co připadá člověku krásné i smutné; a jestliže je v tom nějaké poselství, tak možná to, že se musíme bránit, že je to naše právo, ale i povinnost, že bránit se musí i bezbranní, a je-li v něčem velikost člověka, je to právě v tom, že se postavil na odpor. Když jsem knížku dopsal v nejprostší formě, jakou jsem mohl zvolit a která dovoluje maximální pravdu ve všech ohledech, i když mírněnou nutností vkusu, protože věci těla jsou krásné spíš v zážitku než v popisu, dal jsem ji přečíst naší Evě. Zdálo se jí, že je v tom, jak řekla, „moc šťáv“. Založil jsem knížku do šuplíku a zapomněl na ni. Trochu jsem se bál, aby se někomu nezdálo, že zneužívám námětu k něčemu, co není dost důstojné. O hodně později se mě dcera zeptala, co se s povídkou o Perle stalo. Řekl jsem jí, že se jí zdála moc sexuální. Namítla, že tehdy snad ano, ale teď si to nemyslí. Poslal jsem ji hned další den do nakladatelství Škvoreckých, abych si vyzkoušel reakci čtenářů. Škvorecký mi napsal, že reakce je kladná. A tak jsem ji poslal i svému americkému nakladateli. A trochu jsem se bál odpovědi. Zavolali mně za tři dny zpátky, že se jim knížka líbí (vydali předtím Kateřinu Horovitzovou a Ditu Saxovou) a že ji vydají. Vedoucí redaktorka mi řekla, že odchází od Harper and Rough do Arbour House, a nemám-li námitek, že ji vzala s sebou. Neměl jsem námitek, knížka vyšla roku 1985, dostala ty nejlepší kritiky, jaké jsem si mohl představit, a Národní knižní cenu za nejlepší román roku 1986. A teď ji, stejně úzkostně jako v Kanadě a v Americe, posílám do rukou čtenářů, na kterých mi záleží nejvíc, které znám, asi jako znám sám sebe, a zbytek už musím nechat na nich.

Ve Washingtonu 7. července 1990
Arnošt Lustig

Ediční poznámka

V rámci přípravy textu pro naše elektronické vydání, jehož znění vychází z posledního autorsky revidovaného knižního vydání, jsme opravili pouze zjevné překlepy a plně jsme respektovali autorovo užívání velkých písmen, odrážející též mimojazykový postoj k reáliím (např. Národně socialistická revoluce, pojmenování budov v Terezíně, Žid, Cikánka aj.), i zvláštnosti interpunkce. Nedokážeme však rozlišit, ve kterých případech šlo o autorský záměr a ve kterých o redakční zásah v knižním vydání.

Redakce MKP

Arnošt Lustig (21. 12. 1926, Praha – 26. 2. 2011, Praha)

„Fascinuje mě židovská mravnost, podle které musí člověk dodržet dané slovo, i kdyby měl prodělat, protože to znamená, že má duši. Staří Židé věřili, že mravnost je jako pták letící nad mořem. V okamžiku, kdy přestane mávat křídly, spadne a utopí se. Slušnost si člověk nemůže našetřit ze včerejška. Musí být slušný teď, zítra, napořád, znovu a znovu.“

Arnošt Lustig

Prozaik, scenárista, novinář, pedagog, který věnoval podstatnou část své tvorby holocaustu. Patří k nejvýznamnějším světovým autorům zabývajícím se tímto tématem.

Věnovat se především leitmotivu židovské masové vraždy se rozhodl po zkušenostech z koncentračních táborů Terezín, Osvětim-Birkenau a Buchenwald. V dubnu 1945 se mu povedlo utéct z transportu smrti, který mířil z Buchenwaldu do Dachau nebo Terezína. V Praze se zúčastnil Květnového povstání. Z rodiny přežily pouze matka, sestra a sestřenice.

Po osvobození začal v Praze studovat obchodní akademii, na podzim 1945 přešel na Vysokou školu politickou a sociální, kde vystudoval novinářství. Profesní dráhu započal v Československém rozhlase v roce 1948 jako válečný dopisovatel z arabsko-izraelského konfliktu. V šedesátých letech patřil v Československu k nejprodávanějším autorům, jeho knížky vycházely ve více než půlmilionovém nákladu. Mezi lety 1961 a 1968 pracoval jako scenárista Filmového studia Barrandov. Filmy natočené podle jeho předloh a scénářů obdržely řadu trofejí na festivalech v Amsterodamu, Locarnu, Benátkách, Pesaru, Monte Carlu, Mannheimu, San Sebastianu. Do filmu Obchod na korze (1965), vůbec prvního československého filmu oceněného Oscarem (1966), napsal dialogy.

Pak strávil coby zakázaný spisovatel a scenárista přes dvacet let v emigraci, především ve Spojených státech, a za opuštění republiky ho československý komunistický režim odsoudil k nepodmíněnému trestu odnětí svobody. V USA se mu dostalo cti číst vlastní tvorbu v Bílém domě i v Kongresu. Na The American University ve Washingtonu, D. C., se stal profesorem literatury, tvůrčího psaní a filmu.

Po listopadu 1989 pracoval a žil střídavě ve Washingtonu, D. C., a v Praze. Doma v Čechách postupně publikoval 23 beletristických knih a řadu knih esejů, filozofických úvah, projevů a novinových článků. Dostalo se mu mnoha poct a významných funkcí – mimo jiné byl čestným předsedou Společnosti Franze Kafky a společnosti Česká hlava, členem filmové poroty Mezinárodního filmového festivalu v Karlových Varech. Stal se nositelem mezinárodní literární Ceny Franze Kafky, ceny Emmy za televizní scénář, laureátem Americké akademie umění a věd za celoživotní literární přínos, dvojnásobným nositelem Národní židovské ceny ve Spojených státech, nositelem Ceny Bʼnai Bʼrith, byl pasován rytířem Řádu Marka Twaina. Za novelu Modlitba pro Kateřinu Horovitzovou byl navržen na nejprestižnější americkou Národní knižní cenu, kterou však nezískal, protože tou dobou ještě nebyl americkým občanem. Opakovaně byl v užším seznamu spisovatelů nominovaných na Nobelovu cenu, za celoživotní dílo byl nominován na Mezinárodní Man Bookerovu cenu i na Pulitzerovu cenu. V roce 2018 byl digitálně zrestaurovaný film Démanty noci uveden na Filmovém festivalu v Cannes.

V srpnu 2020 byl v Praze založen Nadační fond Arnošta Lustiga za účelem šíření a rozvíjení humanistického odkazu jeho celoživotního díla.

Lustigův mimořádný globální dopad potvrzuje i skutečnost, že sté výročí jeho narození bylo organizací UNESCO zařazeno na prestižní seznam významných jubileí připomínaných v letech 2026–2027.

Eva Lustigová
Nadační fond Arnošta Lustiga,
www.lustigfoundation.cz

19. 1. 2026

Autoři nesou odpovědnost za výběr, prezentaci názorů a vyjádřené postoje obsažené v projektu FestivAL100, které nemusí nutně odrážet stanoviska UNESCO a nezavazují UNESCO.

Arnošt Lustig
Nemilovaná

Z deníku sedmnáctileté Perly Sch.

Jubilejní edice k 100. výročí narození Arnošta Lustiga

Úvodní slovo a medailon autora Eva Lustigová

Ex Libris Renáta Fučíková

Fotografie Petra T. Růžičková, Muzeum fotografie a moderních obrazových médií v Jindřichově Hradci

Fotografie na obálce EB Adventure Photography / Shutterstock.com

Korektura Stanislav Předota

Technická redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 3. 4. 2026

ISBN 978-80-274-4896-8 (epub)

ISBN 978-80-274-4897-5 (pdf)

ISBN 978-80-274-4898-2 (prc)