Zuta a svlečena

Milan Ohnisko

Znění tohoto textu vychází z díla Zuta a svlečena tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Druhé město v Brně v roce 2023.

§

Text díla (Milan Ohnisko: Zuta a svlečena), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 20. 2. 2026.

Kamilu Bouškovi

Tak málo ostražitý před vnějšími smysly,
tak často zabředlý do nicotných představ obraznosti.

Tomáš Kempenský

A tuto noc si obléknu hlavu do tvého prádla
A budu tvým ohanbím tvými prsy

Karel Hynek

Až do dne, kdy vyzvrátím čas.

Věra Linhartová

* * *

Na kříži v křoví…
          V zběsilosti bez příčiny
          veršům mezi půlkami
          klackem z kláštera

Tisíc let ve sluji…
          Ve Versailles z papundeklu
          v papučích z paštik
          v bludištích ementálů

A pak už smrt…
          S bryndákem vzpomínek
          bendžem a kytárou
          po Dřevěný řece

Plachý zloděj plecka…
          A falešné svíčkové
          konečně nákrok
          ke skoku beze studu

V nekonečném domě

Je plná síly, chamtivosti a ohně. Velmi hořká, horká, mastná. Výrazná silná chuť, divoké spojení. Krásné tučné tělo, šest palců dlouhý nos, černé oči a bílé zuby bez zápachu. Mění vzhled pokožky.

Ještě teplí jsme si sedli dozadu ke stolu. Oběd byl vynikající a chutný. Chladní rebelové nám ukázali svůj podvod v nekonečném domě, a ten rychle vyhořel.

Pak přišel Izák a svázal si ruce. Položil hlavu na stůl a mezi nohy si dal dvanáct žárovek. Jeho jezdci tvrdě pracovali. Kousali své osly a křičeli na své nepřátele.

Jsem v pořádku.

Helikoptéra

Proud vzduchu ohýbá trávu až k hlíně
Divoce vlají vlasy
Po stehně ti leze mravenec

Člověk
Lydii Bartošové

Člověk se vrací tam
odkud přišel

A odkud přišel
nikdo netuší

Žralokům to bylo zřejmě nepříjemné
a tak náhle zmizeli v hloubce

Poezie
Zdeňku Volfovi

Jako když
do podzemní vody
kape cín

* * *

Lodičky klapaly bytem a ticho duřelo.

Hajzl

Seš hajzl
řekla naštvaně

Stiskl jí ruku
a pošeptal jí něco do ucha

Usmála se
a opřela si hlavu
o jeho rameno

Tramvaj zacinkala

Opravdu nic nevím

Opravdu nic nevím
Čas jsou obrázky

Podívejte se na mé ruce a ramena:
nemůžu si sundat kalhoty

Budovali jsme od kořenů
a najednou se otevřely dveře
Vdechl jsem ženy
které si hrály s míči
jako by byly prach

Když to Bůh spatřil
popadl mne za límec
a smýkal mnou
jako zlým člověkem
Byla to agónie, konec
mlékárenského průmyslu

Léto skončilo
Vzali jsme se za ruce
a čekáme dítě

Rozvaloval se na pohovce

Rozvaloval se na pohovce
a očima bloudil po tapetách

Venku se pozvolna šeřilo

Čekalo ho překvapení

Ve skutečnosti

Nic! Nic!! Nic!!
Fr. Sokol-Tůma

Za těmi dveřmi nic není
a nikdy se nic neděje

Není slunce, jež by proteplilo tento den
není, kdo snil by tento sen

Nikdo neusnul
ani se neprobudil

Tenkrát na venkově

Ráda jsem se dívala, jak babička zabíjí králíky, slepice a různá nemocná zvířata. Z nemocných zvířat jsme dělali tlačenku, kterou jsme prodávali řezníkovi.

Jednou na mě bratránek vystřelil ze vzduchovky, dodnes mám pod okem jizvičku. Za trest mě přivázal k višni za stodolou, mluvil sprostě a plival mi do obličeje.

Čekala jsem na příležitost k útěku a dočkala se.

Doběhla jsem až k autobusové zastávce. Nějaký pán si tam četl básnickou sbírku Zuta a svlečena. Když mě uviděl, zavřel knihu a zeptal se, zda věřím v osud. Do roka jsme měli svatbu.

Můj muž je hodný a nepije. Z bratránka se stalo velké zvíře.

* * *

Je dobré, když si dopoledne natáhnu vlečku a zpod polštáře vylovím vývrhy a zbytky ryb. Vše dám do síťky od cibule a táhnu přes spády. Můj štěkot je trošku vyšší než u psů, stejně tak kňučení a pískot. Když mám zájem o páření, křičím tak strašně, až všichni utečou.

Tenkrát na Vyšehradě

Spalo starobylé město pod nimi, spali ptáci na stromech za jejich zády. Sundala si lodičky a opřela si hlavu o jeho rameno. Políbil ji do vlasů a řekl, napišme spolu báseň. Tak jo, ale začneš ty, řekla. Ne, začneš ty, řekl.

Hodina sebeprožívačů

Ona:
Jsou dva.

On:
Hledí si do očí tak zblízka, že ještě milimetr, a jejich bulvy se spojí.

Ona:
Jejich bulvy se spojily.

On:
Staly se jedním párem bulev.

Ona:
Spí starobylé město pod nimi.

On:
Spí ptáci na stromech za jejich zády.

Rty měla lahodně pootevřené

Rty měla lahodně pootevřené, já jsem však usínal, protože víno bylo těžké. „V lásce je důležité zvednout nohy k nebi a otevřít krabici,“ šeptala mi, zatímco spolustolovníci přisprostle pokřikovali na ústřici, která se právě chystala rodit.

Ukryl jsem tváře v dlaních a spatřil muže, který za mnou odjakživa běží a v náruči drží akvárium. Konečně mě doběhl. V rozpacích jsem se na něj usmál. Praštil mě do ksichtu a urazil mi nos.

Nos padal pomalu ke dnu a rybky jej okusovaly. Bublinky stoupající z nozder zářily jako perlový náhrdelník.

Je tolik smutku, kolik je radosti

Svět se stále houpe
Michel de Montaigne

I
Je tolik smutku, kolik je radosti
svou píci kousáním rozmělni

Smutek je jako radost
rozmělněte píci slinami

II
V opuštěném přístavu
kotví rezivá
loď, řekl

Zamyšleně na něj pohlédla

Co na to řeknou sousedi

Můžeš mi kurva říct
co na to řeknou sousedi?

Co vysloví jako nejzazší pravdu o bytí
aby ji vzápětí popřeli —

řkouce, že takovou
zaslechnouti lze jen v tichu?

Neum Muen

Neum Muen přistoupí v jednu ráno s kuklou na hlavě a krochnou v prackách k obsluze benzinové stanice a zařve: „Dost bylo bláznivých jmen!“

Bouřlivý potlesk nebere konce, dámy házejí na scénu kalhotky, šumivé víno teče proudem.

Mistr se děkuje a prosí o šálek kávy z automatu.

V zdupané pšenici

V zdupané pšenici řičely samice
s tučnými břichy a rtěnkou na tvářích

Copak to dělají? zeptal jsem se zaraženě
Přivolávají déšť, pane

Déšť, šílenství a zkázu! zařval příšerný kočí
a země se počala chvět

Večírek

Mladinká Minerva, panna jak kvítek, zpestřovala nám program zpěvem žalmů. Také paní domu měla krásný hlas. V ostrých serpentýnách prskala jak fretka a její kornout voněl rybinou.

Lahve ve sklepě plavaly v krvi. Kolem půlnoci se Tonyho tělo zachvělo.

Hlídač majáku
Mileně Slavické

I

Jsem hlídač majáku. Spolužák mi podstrčil lísteček, že jsem pitomec.

Líbí se mi Julie Fiona Krejčíková. Má medově zlaté chloupky na místech, na která musím stále hledět. Představuju si ty chloupky, když usínám. Voním k nim. Třu o ně rty a nos.

II

V majáku jsem už celá staletí. Jednou za rok mne tu navštíví sociální úřad.

Někdy se mi zdá, že maják ve skutečnosti neexistuje. Stejně jako celý svět.

Takové myšlenky mohou napadat jenom pitomce.

III

V dětském táboře, bylo mi deset jar, narazil jsem čelem do trámu pro malé netvory (für kleine Monster). Crčela mi krev.

Crčela mi krev a na vyleštěné špice polobotek mi odkapával mozek: kap kap kap.

Josef Floss, maminčin miláček s prasečíma očima a růžovým ocáskem, se tomu smál.

Smál se mozku na špicích mých bot, až se za své předčasně chlupaté břicho popadal.

Hleděl jsem na něj, tekly mi slzy a dělal jsem, he he he.

V tu chvíli nejvyšší a nejnižší slily se v jedno.

IV

Tehdy stal jsem se pitomcem a poprvé pocítil onen ledový závan z propasti prázdnoty.

Iniciace

Starší kmene mi pošeptal, že je tajná spojnice mezi slovy kvíča a kvolíček. A že Hospodin, který jest, má zahalenou tvář.

„Šaman ti opálí v ohnisku chodidla a pochopíš.“

Nechtěl jsem chápat, ale pochopil jsem. Strašně to bolelo.

Někdo řekne — nedává to smysl. Já ale od té doby vidím řeči jako jiskry. Jako nic olizované vším.

Teta Valerie
(podle knihy 141 soudniček českých autorů)

Teta Valerie
měla kulatý obličej
dobrácké oči
dvě bradavice
a bujný knír
který dokresloval
výrazná masitá ústa

Ozval se výstřel a pak ještě jeden

Z mlází vyběhl zajíc

Šeříky voněly

V dálce

V dálce jsem uslyšel psí štěkot. Usmíval jsem se tomu ve sportovních brýlích, zatímco mě mé štíhlé nohy sledovaly ze spodní části mého elegantního pláště. Jsem plachý, ale rád se hezky oblékám.

K obědu byl zajíc. Nedočkavá vidlička stoupala k hořící hlavě. Ach ne! Požár zničil továrnu na výrobu rukavic…

Konečně vím, proč již celá léta nemohu najít rukavici. Ze samých rozpaků jsem si začal třít rety podvazkovým pásem namočeným v rumu.

Ve sladkých snech míváme pocit, že nám jazyk uvízl v břiše tak hluboko, až nám zevnitř olizuje uši. Po smrti se všichni opět setkáme.

Pan učitel zavřel třídní knihu

Pan učitel zavřel třídní knihu, přihnul si z placatky a začal vyprávět.

„Včera v noci jsem strčil briketu do žhavé ženy. Toužil jsem, aby mne spálila. Objal jsem ji a ona zavřela oči a proměnila se v chobotnici. Z kráterů vystříkl oheň a sliz, moře se rozburácelo, planety do sebe zběsile narážely a…“ Hlas mu vypověděl službu.

Vrávoravě povstal, vyhrnul si košili a zkoprnělí žáci spatřili krvavé šrámy po chapadlech.

Sexkino Spartacus
(Vídeň, 1990)

I

Na plátně sténá žena. V ruce drží banán.

II

Před plátnem sedí M. O. V ruce drží housku.

III

Houska je zabalena do ubrousku, jehož zvlhlé části se přilepily k housce.

Nad ránem

Nad ránem
tlumený rozhovor
Lesku a Stesku

Věříš v něco?
Víra je nevěstou pochyb
Co je pravda?
Pravda je, že v jeskyni představivosti nikdy není smutno

Za oknem pršel horký vosk
bodavý bodal hmyz
přízraky praly prádlo

Výheň existence se přehřívala

Výheň existence se přehřívala. Postarší romantik odepsal na inzerát začínající slovy Prodám kabát s límcem z kuny. Bohorodička si olízla ret a všem klášterům vyhřezla střeva.

Rozpálený vzduch tančil nad asfaltem. Řidič příměstského autobusu si přičichl k podpaží.

Začal ji líbat tak žíznivě

Dokonalá žena, miluje-li, rozsápe.
Friedrich Nietzsche

I

Začal ji líbat tak žíznivě, jako by znamenala jeho poslední záchranu.

II

Nenechala se pobízet a odpovídala mu dotyky stejně žádostivými. Přivádělo ho to k šílenství.

III

Zvedla ho nevěřícně proti světlu. Cože? To přece není možné… Musela se zmýlit.

Ó luzný

Ó luzný!
Nemohu s vámi teď hovořit
neboť si jednou rukou kartáčuji prales
a druhou krákám za ucho svého zpovědníka

Že na mne budete čekat třeba až do konce života?
Prosím vás, už dost!

Místo pod sluncem
Ivanu Wernischovi

Je krásné najít si své místo pod sluncem
explodovat pouhou myšlenkou
z bodu A
pozorovat něčí ženu
jak čím dál zběsileji natřásá polštáře
jak zbrocena potem padá na záda, oči zavřené

Sir Godley vypráví
(podle Edgara Wallaceho)

I

Poté co se v ložnici hostitelky vymočil do skříně, vrátil se Šebestián do salonku, kde milostivé paní popíjely likér. Spatřivše roztomilého nezbedu, se smíchem se naň vrhly. Třely se o něj zarudlýma očima a zabodávaly mu jazyky hluboko do těla. Když vydechl naposled, štkajíce líbaly jej do kadeří a nebeský kůr libozvučně zněl.

II

To bylo proklatě dobré vyprávění, otče!

III

Sir Godley se usmál a spokojeně natáhl ruce k hřejícímu krbu. Velká medvědí kůže z huňáče, jehož před lety skolil v kanadské divočině, bude jako stvořená pro vnoučata, na která se již těšil.

Hrneček

Hrneček, lžičku
pyžamo, 1 ručník
ponožky teplé 2×
šťávu
rozmlouvadla!
pod. trest. oznámení
kapesníky
maskáče1

1 Opsáno doslovně z lístečku nalezeného v Praze-Bohnicích v knize Bohumila Liperta Striptýzová královna.

Buď jako loutka

I

Buď jako loutka! Ukaž nám svůj žaludek jiným způsobem. Tvůj zadek se zlobí. Otoč se a hoď si nohu na rameno. Krouživým pohybem skládej šrouby. Tvé kuře se pomalu uzdravuje.

II

Poslouchej nás. Utíkej životem nebojácný a rozhodný. Rozděl čísla podle svých schopností. Začni si hrát se psem, ale neobracej pero. Plň malé úkoly. Připrav se na vstup do místnosti.

Je to jako dráždit hada pod ubrusem. Jemně si nasliň prsty a líbej chlupaté boty. K dispozici je matrace, vana a pračka. Až se vrátíš, opatrně vyšpul rty.

III

Nespi! Chceme ti pomoct. Tvůj kůň ti spadne na hlavu a zemře v jámě. Je hloupé to vědět, a nic nedělat. Podrž dětskou ručku nad hořícím lesem. Brzy budeš šílený.

V nekonečném domě (2)

Vzal jsem trychtýř a dal své ženě napít. Kočky milují život. Ležela pode mnou tlustá a sladká, jako by ji Bůh stvořil z cukrové vaty. Když bylo po všem, strčila si polštář do břicha, abych si mohl prohlédnout veškerou její nahotu. „Nikdy neodvracej zrak, milánku,“ řekla a nasadila mi brýle.

Pak mrskla králičím stehnem do rohu ložnice, podvázala mi krk drátem a uřezala mi nohy. Zdvihla mě za ruku až ke stropu, hleděla mi do upřeně očí a pak mě zastřelila. Když mi z pusy vyšel plevel, spadl jsem na zem a pokoušel se plazit. „Jsi pes, ale můžu z tebe udělat svou lásku,“ řekla.

Znovu
Kamile

Znovu převyprávět celý svůj život nějaké ženě
znovu si vyslechnout celý její život

Dát vše, co mám, do síťky od cibule
a táhnout přes spády

Znovu, znovu
znovu

Rodinný přítel z Anglie

S maminkou nás v létě navštívil rodinný přítel z Anglie. Bylo mu 17 let a byl připraven se s ní oženit.

Mamince je 49. Přivítali se polibky na autobusové zastávce a já jsem fotografoval. Přítel měl bavlněné šortky s jemným proužkem.

Když jsme přišli domů, maminka řekla, že se cítí unavená, a poprosila nás, abychom ji uspali. Nosili jsme ji v náručí po domě a dvojhlasně jí zpívali lullabies.

Pak jsme ji spící opatrně položili na lože a šli se ochladit na balkon. Nad námi zářily hvězdy. Přítel řekl, že maminku miluje. „Já taky,“ šeptl jsem a vzali jsme se kolem ramen. Jeho tvář lehounce škrábala.

Hledal jsem tě

Hledal jsem tě v domě
kde zpívají pisoáry
zásuvky, zástrčky
lampy, letlampy
kabely, dráty
květy ibišku
i květy orchidejí
všechno, co zajišťuje
nezbytnou vnitřní pohodu

Hledal jsem kovové oči
a našel skleněná ústa

Jednou jsi nahoře, jednou dole
Jiřímu Jakubů

Stál v koruně stromu a ukazoval mi prostředníček. Člověk? Orangutan? Zavřel jsem okno a přepadla mne sklíčenost.

Pak přišla Bianca a řekla, že život už je zkrátka takový: jednou jsi nahoře, jednou dole. Nalila si cinzano, pustila svou oblíbenou operu, uvelebila se na sofa a nabídla mi k lízání svá chodidla. Tísnivá nálada mne opustila a vše bylo zase jako dřív.

Po chvíli začala deska přeskakovat. Povstal jsem, abych přenosku s hrotem posunul dál, když vtom mi neznámá síla podrazila nohy a na hlavu mi narazila hrnec.

Ať jsem s ním cukal, jak chtěl, hrnec držel jako přikovaný. Ležel jsem na zádech, dělal hu hu hu, a rukama naznačoval Biance, aby mi pomohla.

Dlouho bylo ticho. A pak jsem uslyšel důvěrně známý, medově sladký hlas: „Pro tebe všecko, ty můj oslíku.“ Obkročmo se na mne posadila a dlaněmi se mi zapřela o hruď.

Jakmile se uspokojila, začal jsem zoufale mlátit do kastrolu, ať už mi kurva konečně pomůže sundat ten zatracenej krám z hlavy. Asi to působilo komicky, protože se rozesmála na celé kolo.

Zdálo se mi to, nebo se zasmál ještě někdo? Jak se asi smějí orangutani? Začaly mi téct slzy. Snad nikdy v životě jsem tak neplakal.

Nakonec jsem samým vyčerpáním usnul. Zdál se mi sen, že jsem osel a na hlavě mám hrnec. Co na něj asi řekne můj psychoanalytik.

Femme fatale
Olze Stehlíkové

I

Vilém Hynek se nadechl a vzal za kliku paralelní reality. Vstoupil s úmyslem oženit se v ní s pověstně krásnou prodavačkou ovoce a zeleniny Jaroslavou Oválskou.

II

„Dobrý den, copak si budete přát? Máme vše čerstvé a za rozumné ceny.“

Přistoupil k ní a střelhbitě jí zajel rukou do rukávu. Jaroslava mu neméně střelhbitě uštědřila políček a s okouzlujícím úsměvem ho požádala, ať na ni nespěchá. „Pokud jde o vdávání, trpím totiž závažnou nerozhodností, víte?“

Vilém se kavalírsky uklonil a s dlaní na srdci pravil, že na ni bude čekat třeba až do konce svých dnů.

III

Po čtyřiceti osmi letech, vousatý, vychrtlý a s nehty dlouhými a zakřivenými jako hrabě Monte Christo, nakreslil pod mostem, jenž byl již dlouho jeho domicilem, na kus kartonu ohořelým klackem srdce a přivolal havrana.

IV

Paní Jaroslava, šťastně vdaná matka čtyř dětí a babička sedmi vnoučat, stála na zápraží a pozorovala zapadající slunce, když vtom se jí cosi sneslo k nohám. Shýbla se a překvapena si prohlížela černé srdce.

Na malý okamžik měla pocit čehosi zdávna. Pak popošla k popelnici a nadzvedla víko.

Můj příběh začíná v pátek odpoledne

Můj příběh začíná v pátek odpoledne
Jeho tvář je jasná a otevřená
Vidí med tvého těla
Máš modré šaty s knoflíky vepředu

Dva rozepnul a políbil tě

Jsem tak šťastný

Jsem tak šťastný!
Otevřel jsem dveře království a všechno je plné vzrušení
Je příliš pozdě na to, na co teď myslím?
Řekla mi, že si hraji jako slon, který se snaží sestrojit orloj
Ano, jsem zvíře!
Umím se pobavit s odpadkovým košem, řvát smíchy
                                                                                               v mučírně
cucat si palec u nohy, číšníkům na tváře matlat šlehačku

Přestěhoval jsem se do vesnice duchů poblíž Vietnamu
Nyní jsem považován za léčitele
Stále sleduji neviditelného krokodýla
Přistoupím k němu, chytím ho za ocas a vyrvu ze skály
Zvednu ho nad hlavu a všechno se začne třást
Schovám se na fotbalovém hřišti
Pomočím se

* * *

Můj syn má dva tygry. V kleci mají jezírko. Můj manžel je vdova. V kapse pyžama, za které ho tahám z postele, má placatku. Moje žena je cibetka. Jednou u snídaně všem navrhla, že si budeme třít hýždě, abychom si pročistili hrdla. Stovky vojáků byly vyděšeny, ale já se do ní zamilovala.

Počkala jsem si na ni, když se vracela z noční mše, a poklepala jsem jí zezadu na límec gumové košile. Stydlivě vběhla pod křídlo z písku a hladila si bříško. Pak vyprskla a pelášila k řece. Můj manžel ji našel a přivedl domů. Můj syn na ni pustil tygry.

Nastoupila do jednosměrného vlaku

Nastoupila do jednosměrného vlaku a pracovala až do rána. Slyšel jsem výkřiky, o kterých jsem si myslel, že bych je měl vidět. Černé a vlnité stříbro padalo do propasti. Tohle je nezastavitelné.

„Vezmi si moje ovečky.“

„Je to sladké?“

„Věřím tomu.“

„Ukážeš mi svůj obličej?“

„Jen jeden?“

„Nepřestávej, ukaž své srdce! Moc tě miluji,“ smál jsem se a plakal.

„Tuhle hru můžeš hrát, i když tu nebudu.“

Políbila si dlaň a zlehka na ni foukla. Lehl jsem si do záhonu, okusoval macešky a křičel jako blázen.

Skupenství ničeho

Skupenství ničeho je pevné. Stará prostitutka chtěla, abychom o ní zpívali. Nekonečné tělo plné květin. Srdce jí viselo na tlustém provaze. Dirigent se uklonil a pozvedl hůlku. Vyšplhal jsem jí na hlavu a jazykem jí zakryl ústa. Měla malé modré ucho. Nahmatal jsem díru v krku a hodil do ní obří pytel plný peněz. Bůh otevřel býčí tlamu. Postel hořela. Pršel karamel. Štěstí se blížilo horečce.

Mrkváč

Tak co, Mrkváču? Ty jeden Mrkváču, hehe!

Mrkváč rudne a klopí oči. Inu Mrkváč. A pak se rozběhne, uklouzne na slepičím hovně a namele si držku, rychle ale vstane a peláší dál, kol skládky do polí, až tam k tomu remízku, kde teď leží na zádech, prudce vydechuje a hledí na nebe šedivé jako… Litina?

Svět je divný. Po Mrkváčovi lezou mouchy, červi a stonožky. Dráty vysokého napětí vysoko nad ním bzučí jako kosmický čmelák.

Dívky seděly u sklenic

Dívky seděly u sklenic a míchaly svaly vodu.

Vášeň pro lásku potkává obyčejné chladné muže.

„Chceš si hrát?“ mrkla na mě matka. Nešťastná a prázdná
tančila v lidových krojích a já jsem tleskal.

* * *

Všechny děti bez problémů vypily směs soli a lihu. U čtyř dětí se ale zjistilo, že pijí příliš. Na jazyku se jim objevila mokrá žlutá čelist dotýkající se hrudníku a kolen. Jejich ruce ucítily nutkání se pod nohama třást.

Dnes

Dnes jdeme na vycházku do lesa. „Luděk se možná oběsí,“ říká někdo. Všichni si neseme batůžky s notýsky, tužkami a svačinou. Všichni až na Barču. Barča je zlý. Vypůjčenou rybu klidně nakopne.

V dáli se pase stádo laní. „Je tam s nimi jelen. Vladař, který opanoval říjiště,“ říká paní učitelka. Maruna vytřeští oči a dlaněmi si žvýká hruď. Po kmeni přeběhne veverka. Luděk se houpe.

Les

Jednou si vyšla píča se sněhulákem na procházku do polí
Sněhulák má slušivý klobouček
píča, o chlup vyšší než její druh, vesele štěbetá a od úst jde jí pára
Přejdou pole. Před nimi les: hluboký, temný, možná nekonečný

Píča náhle ztichne a je nesvá
Sněhulák si zavazuje tkaničku
Pak se otočí a mlčky se vracejí domů
každý z nich hluboce ponořen do svých myšlenek

Jednoho krásného letního dne

Jednoho krásného letního dne vydal se dr. ing. Josef Facesitting Klíma přes les navštívit babičku. V košíčku měl dobroty, které mu tam dala maminka, a na hlavě červenou čepici se střapcem, kvůli níž mu nikdo neřekl jinak než Facesitting.

V lese bylo divné ticho a v něm ještě divnější zvuky, ale JFK si pískal veselou písničku a hopkal, až se mu sukýnka natřásala. Když byl asi tak v polovině cesty, kde se vzal, tu se vzal, stál před ním kapitán asi tak patnáctiletý a s ruměncem na ochmýřené tváři se otázal: „Mohu vám pomoci s košíčkem?“

JFK si jinocha několikrát nedůvěřivě prohlédl od hlavy k patě a pak vybafl: „A nejsi vlk?“

„Já? Proboha!“ zasmál se maličko chraplavě kapitán a znova zrudl.

„Neblafuješ?“

„Neblafuju.“

„Tak na. Ale opatrně,“ řekl již mnohem přívětivěji JFK kapitánovi a podal mu košíček.

Jednoho krásného letního dne (2)

Vyprávění je od začátku do konce totožné s předchozím, jen místo kapitána asi tak patnáctiletého je pomoc s košíčkem JFK nabídnuta sedmi apokalyptickými jezdci neurčitého věku. JFK si nedůvěřivě prohlíží zejména jejich koně.

Baculka a medvěd

Baculka s aktuálně přírodním klínem si vyšla na paseku. Trhala jahody a zpívala si písničku, kterou ji kdysi naučila babička, když vtom, kde se vzal, tu se vzal, stál před ní medvěd. Baculka pohotově sáhla do záňadří pro pepřák, medvěd byl však pohotovější. Tlapami jí stiskl hýždě, na okamžik jí strčil jazyk do pusy a utekl zpátky do lesa.

„Ty nestydo!“ křikla za ním přísně baculka, ale pod vousy se usmívala. Zavolej jí a domluvte si schůzku v jejím soukromí Praha-Strašnice. Foto je pravé.

Šel jsem do koupelny

Šel jsem do koupelny
a pokácel strom

Agresivně pršelo

Druh díry
kterou jsme začali
nedočkavě hloubit
změnil veškerou práci
do které nechodím
protože nemám
noc ani den
abych se vrátil

Když jsem byl smutný
strčila mi do pusy koleno
a je jedno
co si o tom kdo myslí

Co bylo, to bylo
Prohlašuji, že jsem
přišel k rozumu

Jak těžké je odolat oslovi
Barboře Reinerové

I

Ve vesnici nejsou žádné domy. Ženy zde tradičně bydlí v korunách stromů.

II

Strom, v jehož koruně bydlím já, je na samotě. Lesní cesta, která k němu vede, se v noci houpe. Když po ní chodívám, mám na sobě krajkovou košilku po babičce. Jsou v ní různé otvory pro úschovu cyklistického nářadí.

III

Usínajíc slýchám osla. Projde pod mým stromem a pak chvíli stojí opodál.

IV

Z vyprávění žen vím, jak těžké je odolat oslovi, neboť hovoří výhradně ve verších.

V

Podlehla jsem. Jsem nemocná touhou. Musím ho vidět! Nedokážu bez něj žít! Chci už jen poezii — vášnivou, syrovou a žhavou!

VI

Podle mapy je osel 11 kilometrů daleko. Opírám se do pedálů a crčí ze mě pot.

VII

Zastavila jsem těsně u osla, vyškrábala se na nejbližší vrchol a tam jsem explodovala. Osel stál klidně pode mnou, ukusoval travičku a ocasem odháněl mouchy.

V nekonečném domě (3)

Uřízl si prst a natáhl k ní ruku. Podívala se mu do očí, pod židlí, na níž seděl, vyhloubila jámu a podala mu krví prosáklou krabici, v níž něco rytmicky tlouklo.

„Od opilosti k opilosti zachovávej povahu ráje,“ zašeptala svlékajíc ho. Pozvedl své zraky k nebi a spatřil propast.

Nedbaje bláta ni psích lejn

Připustíme-li krkolomnou domněnku,
že právě v mozku působí nejúčinnější formy energie,
mohl by být silný duševní podnět vnímán všude.
Erich von Däniken

I

Nedbaje bláta ni psích lejn, s růží v ústech plazil se k domu, v němž spala jeho nevěsta.

II

Jako had vsoukal se klimatizací dovnitř. Rozsvítil baterku a v kuželu světla spatřil domácí bar. Dostal chuť na něco ostřejšího, ale rychle se ovládl. Hlavně abych svou lásku nevylekal, pomyslel si. Zablácenou růži položil na sofa, přetáhl si přes hlavu punčochu, protrhl do ní otvor na místě úst a růži do nich opět vsunul. Má ústa jsou jako cestovní váza, pomyslel si.

III

Vyplazil se po schodišti do prvního patra a potichounku otevřel dveře do dívčiny ložnice. Spatřil ozářenou a jako fotbalový stadion velikou betonovou plochu, na které panoval čilý ruch. Desítky létajících talířů tiše přistávaly a zase odlétaly. Než si stačil cokoli pomyslet, pozoroval okénkem rychle se zmenšující Zemi.

IV

Když se ráno probudil, nestačil kroutit hlavou. Kroutil jí a kroutil, až si ji dočista vykroutil. Uchopil hlavu do dlaní a dlouho si hleděl do očí. Pak ji opatrně postavil na noční stolek a vydal se do přízemí k domácímu baru. Nepřítomně uchopil nenačatou láhev koňaku, vrátil se do ložnice a zavřel za sebou dveře.

Nepochopuješ-li lásku
(podle Ericha von Dänikena a Karla Sabiny)

I

Nepochopuješ-li lásku, přistání proběhne podle plánu. Čekám na den tento, dlouho naň čekám. Musíme si však položit otázku, jak šťastni jsou lidé, jimž v objetí utěšených sadů na kameninové nádobě ze Siyalku hodina po hodině míjela.

II

Chladivé vlny sevřely do své náruče mé tělo. Projevuji jen myšlenky, jež v sobě chovám, přesvědčení nezvratná. Považuji za možné, že se s nižšími formami života setkáme na Marsu.

Co to blouzníš, Svatomíre?

V Efraimově zahradě
(podle Karla Sabiny, Felixe Háje, Vicky Lewis Thompsonové a Ericha von Dänikena)

V Efraimově zahradě bylo jako po vymření. Kája vyvalil oči na houštinu, kde zapraskaly větve, a stržen rychlým spádem událostí nadšeně vykřikl: „Teď jedou aspoň tři najednou!“ Nechtěl svou první zkušenost sdílet s někým, pro koho by to nic neznamenalo. „Že pak přece jedete! Kde jste tak dlouho vězely?“

Hřály se v jeho vroucím pohledu. Za několik minut se rozhořel jasný oheň… Tohle bylo na Káju moc. Náhle ho zachvátilo zoufalství. Vyskočiv ze zahrady, opět u vrat se octl. Hlídač se rozesmál.

To vše se stalo před stovkami a tisíci let.

Poté

Poté Kája vešel do pokojíka svého, a zavra dveře své, napsal svou první báseň.

Něco vyvstává ve všem
A vše je — nic!

Dnes utonul jsem skorem
v jezerech zřítelnic

Žena roztodivného

Žena roztodivného
zeď obehnaná hřbitovem

* * *

Po smrti se nezapotíme.
Petr Král

Chci kolem sebe vidět hvězdy, tvé slzy tečou.

Bilo poledne

Co žiješ nyní, jest jen sen
Jakub Deml

„Snaž se psát básně tak, abys jim nerozuměla,“ mrkl starý mistr na mladou dívku za barem. Dívka se na něj mile usmála a pohladila jej po hřbetu ruky. Poté se starý mistr odpotácel do prvního patra, kde na něj v kamrlíku s věčně zapnutou televizí a závěsy, které se nikdy nerozhrnovaly, čekala s rukama na bocích a cigaretou v puse emeritní tanečnice u tyče. Její župánek počtem děr po cigaretách připomínal ementál.

„Co si do tý krávy zas hustil, ty hajzle?“ zakrákala. „Já vás viděla! Chtěl bys, aby tě přeblafla, có?“

Starý mistr se nadechl k odpovědi, ale pak jen mávl rukou. Ze zvonice nedalekého kostela bilo poledne. Starý mistr se natáhl na postel a tvrdě usnul. Ani si nesundal boty, hajzl, pomyslela si tanečnice, zapálila si další cigaretu, lehla si vedle něj, koukala do stropu a měla děsnej vztek. Představovala si… ó co všecko si v onu chvíli představovala. Jatka byla proti tomu procházkou nebeskou zahradou.

O ničem z toho však starý mistr neměl ponětí, neboť právě dosáhl věčného probuzení.

Když přijel koroner, obě jeho lásky se objímaly a plakaly.

Milan Ohnisko
Zuta a svlečena

Edice Poezie

Ilustrace na obálce Vitalino11/Shutterstock.com

Korektura Jaroslava Bednářová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 20. 2. 2026

ISBN 978-80-274-4899-9 (epub)

ISBN 978-80-274-4900-2 (pdf)

ISBN 978-80-274-4901-9 (prc)