Písek v zubech

Lubomír Macháček

Znění tohoto textu vychází z díla Písek v zubech tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Československý spisovatel v Praze v roce 1978.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

§

Text díla (Lubomír Macháček: Písek v zubech), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 20. 2. 2026.

Večeře pro hosta

Ten den právě vysílali hokej. Manželka odešla hned po večeři do kursu šití. Nervózně jsem se vrtěl v kuchyni na židli.

Potom začal strašný řev. Nejprve jsem myslel, že se něco strhlo na hřišti, byl to však náš Vítek. Když mě uviděl, přestal brečet a jenom vzlykal.

– Co je, co se ti stalo?

– Bobo, – řekl lítostivě a začal opět natahovat. Na hřbetu ruky se mu táhl zarudlý škrábanec, neměl však přesné hranice.

– Prosím tě, o co sis to udělal? Musíš dávat pozor.

– Tam.

K mému velkému překvapení ukázal na prázdnou stěnu pokoje. Visely na ní jen starodávné hodiny s kyvadlem, na které nemohl v žádném případě dosáhnout. Hned vedle nich se po celé délce pokoje pnula květina, které se říká potos. Tento rok se nám velmi rozrostla. Chodili se na ni dívat i sousedé a vyzvídali, čím ji hnojíme.

– Ty si zase děláš legraci, viď, – řekl jsem a zkoumavě se na něho podíval. Krabatil tváře a mlčel.

– Tam, – opakoval znovu a napřáhl svou drobnou ručku.

– Ale prosím tě, – chytil jsem ho do náruče a odnesl do pokoje.

Kluk si obvykle vymýšlí a potom sleduje, jak na to reagujem. Ale tentokrát se mně zdálo, že je celý ustrašený. Držel se mě kolem krku jako klíště a do postele jsem si musel lehnout s ním. Usnul hned.

Záhy nato se vrátila Eva.

– Stalo se něco? – zeptala se, když viděla můj ustrašený obličej.

– Ale nic, – usmál jsem se, – kluk se o něco rýpl, vypadá to, jako když tě spálí kopřiva.

Hned se šla na Vítka podívat. – Asi se škrábl, – řekla znalecky. Přikývl jsem. – Co je s tebou? – obrátila se na mě.

– Nerozumím tomu. O co se mohl škrábnout?

– Než se ožení, – mávla rukou.

Onen večer na mě byla moc hodná a milá. Ale já jsem neměl náladu. Poznala to. Šli jsme brzy spát.

I když je to proti všem předpokladům manželského soužití, spím v obýváku na gauči a manželka s klukem v ložnici. Gauč stojí hned při stěně kousek od hodin. Pečlivě jsem si ustlal a lehl si.

Probudil jsem se na znaku, hodiny pravidelně tikaly, mohlo být něco po půlnoci. Teprve nyní jsem zjistil, že jsem celý zpocený. Chci se podrbat na hrudníku, ale najednou cítím v ruce něco přítulného, chladného a cizího, co v mé posteli nemělo co dělat. S odporem jsem věc chytil, že ji odhodím, ale spálilo mne to. Rychle jsem rozsvítil stolní lampičku. Nikde ani známky po něčem neobvyklém. Jenom nade mnou jako vždy visela na zdi květina, někde za záclonou plácala o sklo můra a sousedka vedle v bytu se právě vrátila z nočního turné po městských vinárnách. Zapálil jsem si cigaretu. A pak, když jsem ji podruhé přikládal k ústům, jsem to zpozoroval. Na ruce jsem měl červenou prouhu, podobnou té, jakou mi včera ukazoval kluk. Do rána jsem už neusnul.

Od jisté doby jsem v pokoji nezpozoroval ani mouchy, které mne leckdy přiváděly k šílenství, ani komáry, můry a všelijakou jinou havěť, které jsem se štítil. Místo abych z toho měl radost, čím dál více jsem o tom přemýšlel. V obýváku jsem dokonce i přestal spát. Manželka kolem mne chodila po špičkách a v jejím pohledu jsem někdy spatřil i špetku soucitu. Pravda, snad by stačilo vyhodit kytku, na kterou jsem měl podezření, ale cožpak to bylo možné? Dostali jsme ji předloni od tety Emy jako dar, pěstovala ji několik let. Kdybych měl alespoň jistotu, myslel jsem si.

– Tak jsem si na ni sáhla a nic mně neudělala, – řekla jednou s hrdinským výrazem ve tváři Eva. – Vidíš, – dodala a pohladila mě po hlavě jako matka dítě. Tohle jsem nesnášel, takovéhle argumenty. Jí nic neudělala, ale co mně?!

– Tak si tam běž lehnout sama, když myslíš. Ve dne nic nedělá, chápeš? – Udělal jsem odmítavé gesto.

A tak to začalo znova. Důkazy! V následujících dnech jsem je měl mít. Nejdříve zmizela klukovi želvička, kterou jsem mu koupil k Vánocům, a potom hned nato křeček. Nejprve jsem si myslel, že je zapomněl někde venku na písku, ale Eva tvrdila, že to je vyloučené. Ani zaběhnout se nemohli. Nakonec jsme našli stopy. Ze želvičky zbyl krunýř, z křečka drápky a dlouhé, nechutně zažloutlé zuby.

– To už přestává všechno, – ukazoval jsem krunýř Evě. – Víš, kde jsem ho našel? Pod gaučem vedle té kytky. Já snad zavolám Bezpečnost.

– Vysmějou se ti, – řekla vážně Eva. Poprvé se mi zdálo, že to myslí doopravdy.

– Kluka do toho pokoje už nebudeme pouštět.

– A kytku musíme zničit!

– Možná, – řekla neurčitě. – Ale co teta?

– Teta se nezblázní, – namítl jsem vztekle. – Žijeme tady snad v džungli? Kdoví kde to sebrala. Masožravou rostlinu.

– Ještě to zkus, Emile, naposledy to zkus.

– Jak, přes den přece vůbec nereaguje.

– A co tam zavést na noc našeho psa?

– Lerika? Ty ses zbláznila! – Měl jsem psa moc rád, tohle jsem nechtěl riskovat.

– Podívej, – řekla tím svým rodičovským hlasem, – pes je velkej, nic se mu nemůže stát. Když, tak přece zaštěká a pustíme ho ven.

Lerik, kokršpaněl, byl celý večer klidný. Seděl na gauči a díval se s námi na televizi. Dostal pořádně najíst, vysvětlil jsem mu, že tu zůstane přes noc sám a že může ležet klidně na gauči. Pak jsem zhasl a zamkl dveře.

V jednu hodinu v noci proskočil skleněnými dveřmi, pořezal se na packách a vyváděl jako pominutý. Vzbudil nám i kluka. Zvedl jsem telefon, ale žena mně zamáčkla vidlici.

– Mám nápad, – řekla. – Přemýšlela jsem už o tom taky.

– Já tu kytku do ruky nevezmu, – prohlásil jsem rezolutně.

– No právě, znám totiž jednoho kluka… ze školy, víš. Jmenuje se Láďa Pavlů…

– Žes mi o tom neřekla?

Její ocúnové oči se rozvily.

– Na co ty zase nemyslíš.

– Chceš říct, že ten si tu kytku vezme? Co by s ní dělal? On je nějaký botanik?

– Tak trochu. On je to, no, slyšels už o té sektě?

– Neslyšel.

– … vegetarián. Představ si, – chytla mě za ruku, – že mně sežral v pokoji všechny kytky, zatímco jsem tam nebyla.

– On byl v tvým pokoji?

– Na koleji, víš. Snědl, na co přišel, jenom květy nejedl, těch mu bylo líto.

– Copak vegetariáni jedí i květy? – řekl jsem překvapeně.

– Asi jo, když mají hlad. Láďa je nejedl.

– A maso?

– Maso taky ne. Na maso se podíval a bylo mu špatně. Myslela jsem, že bysme ho mohli i pozvat.

– Ty mu to chceš říct?

– Nechci, třeba by to ani nejedl, i když, jak říkám, nemusí se dvakrát pobízet. Všechny kytky před ním schovávali. To byla jeho pochoutka. Když třeba jako odskočím pro kafe a ty do sklepa pro pivo…

– Víš, jak je ta kytka velká?

– On je taky velký, – řekla naivně.

– Tak dobře, souhlasil jsem. Bylo mně po tom rozhodnutí podstatně líp, dokonce jsem i klidně vkročil do obýváku a sáhl si na rostlinu.

Objevil se nazítří v zeleném saku a béžových kalhotách. Hustá kštice mu padala do čela, černé licousy obepínaly čelisti. Myší očka mu nejistě těkala do všech stran.

– Když dovolíš, ráda bych vás seznámila, – řekla Eva. – To je můj manžel.

– Ah ták, – řekl a zmáčkl mně ruku.

– Pojď dál. Tak co, jak žiješ? – Pokrčil rameny, nic neříkal. Byl to takový nekňuba, aspoň se mně to na první pohled zdálo. Ta žárlivost mě po spatření Ládi Pavlů záhy přešla. – On totiž tady Emil, – vedla ho dál do obýváku, – se zajímá o vegetariánství, víš, nebo jak se tomu říká. Chtěl, abys mu pomohl sestavit jídelníček. – Láďa ožil, na rtech mu přeskočil úsměv. Je to dobré, pomyslel jsem si. Láďa totiž tu kytku hned při vstupu do obýváku zkušeným okem změřil, zamnul si spokojeně dlaně, a pak na mě pohlédl s údivem, proč jsem ji dosud nespořádal. Potom mně začal vykládat o tom, jak je senzační nejíst maso a mít tak čisté svědomí před všemi jinými tvory této planety. I jeho dědeček zemřel v míru.

– Tohleto se dědí. Kdybyste sáhl do rodokmenu…, – rozhovořil se.

– Nepamatuji se, – řekl jsem odmítavě, – že by se něco v rodině vyskytlo.

– Budeš večeřet? – zeptala se Eva.

– Já? – zavrtěl se. – Ne, však víš…

Celou tu dobu hlídal kytku očima, jako by se bál, že mu ji sním.

– Budeme mít tatarské bifteky, – dodala žena.

– Já žádný maso nejím, – opáčil samolibě.

Eva šla škrabat do kuchyně hovězí, pach z topinek se natáhl až sem.

– Skočím pro pivo. Dáte si taky? – rozhodl jsem se konečně.

– Pivo bych mohl, abych vás neurazil, – řekl. Měl takový dětský, naivní obličej, skoro jako nějaký svatý na obrázku. Ještě naposledy jsem se podíval na rostlinu. Vypadala stále stejná, v poslední době se však o poznání zvětšila. Vyšel jsem z pokoje. To bude kluk koukat, až přijde od babičky a uvidí prázdnou stěnu.

– Je tam sám, – podíval jsem se významně na Evu. Spiklenecky na mě mrkla.

– Hned přijdu… ale co když tu kytku nestráví? – lekl jsem se najednou.

– Jen se neboj, neznáš Láďu, ten sežere všechno.

Trochu mě uchlácholila, ale červ nejistoty hlodal v mém těle stejně. Vrátil jsem se záhy. Eva právě míchala do syrového masa žloutek, pepř a všelijaké přísady, které vytvářejí to správné aroma. Poté se podívala na hodinky. Uběhlo sotva pár minut. Odhodlaně jsme vešli.

Zastavil jsem se na prahu a oddechl si. Díval se provinile na nás, jeho oči v mém obdivném pohledu vadly. Snad se chtěl začít i omlouvat. Pak řekl: – Promiňte, ale já za to doopravdy… V ruce držel zbylý stonek i s kořínky.

Postavil jsem talířky na stůl, stěna byla opravdu prázdná, jakoby bez života. Láďa se ošíval, nevěděl, kam dřív strčit neposlušné prsty. Konečně z něho vylezlo, zdali by si nemohl zbytek rostlinky omýt.

– Ale pane Pavlů, – řekl jsem líbezně, – vždyť se nic nestalo, jen si poslužte. – Za okamžik přicupital celý rozjařený.

– Pochoutka, pochoutka, – jásal.

– Opravdu jedinečné!

– To poznáte sám, – poznamenal jsem radostně.

– Ovšem, – zpozoroval maso, – tohohle byste se měl, příteli, v budoucnu vyvarovat, jestliže chcete přestoupit na naši víru.

– Víte, – ukousl jsem si topinku s masem, – to já jenom tak, pro zpestření. Nedělám vám chutě? To bych nerad. A vypravujte, od kolika let vy vlastně držíte půst?

– Ládíčku, – řekla vyčítavě a téměř plačky Eva, – ten fíkus támhle v koutě byl ještě tak malej. Tens nemusel.

– Musel, – vzdychl bezradně. – Ten jsem snědl první.

– Dáme si pivo, ne?

– Jestli se ale budete chtít dopracovat nějakých výsledků…

Už s tím kázáním znovu začínal. Jeho obličej měnil výraz. Rysy se zostřují, oči i nos vystupují, čelo ubíhá do pozadí. Ze rtů se mu vylupují zuby. Pokusil se usmát. Bezděčně natáhl před sebe ruku k topince s masem, vůlí ji ale strhl zpět.

– Nemáš, Láďo, ještě hlad? – ozvala se Eva. Nevím, co ji to napadlo, protože o jiné kytce jsem už nevěděl. Láďa se zamyslel a pak řekl:

– Možná že bych něco ještě snědl.

Eva mu dala svou nenačatou porci.

– Zkusit to koneckonců můžeš.

– Ne, to ne, – ohradil se, ale večeři si vzal. Také Evu zaskočil, navíc se tak divně a nerudně rozhlížel. K tatarskému bifteku snědl čtyři topinky, spokojeně mlaskal a nezpůsobně si tahal nehtem maso ze zubů.

– Vy také jíte maso? – zeptal jsem se opatrně, mezitím co jsme dopíjeli pivo.

– Já? – řekl téměř překvapeně. – Ovšem. – Olízl si jazykem rty, jak to dělává tetina Micka, když schroupne myš. Potom si zcela nevázaně říhl. Neměl jsem z večeře nic. Připadal jsem si najednou vedle Ladislava nejistý. Začal si nás prohlížet jako tu rostlinu, když vešel do pokoje poprvé. Do vrásek, které se mu stáhly kolem úst, se vlila krev. Stále se olizoval, mnul si prsty a s Evou se pokoušel koketovat. Také ji plácl přes faldy. Nakonec jí zalichotil, že prý udělala senzační večeři, moc mu chutnala, a zdali by mu nemohla přinést ještě nějaké maso, výhradně syrové. Choval se jako hulvát. Šel za ní a spořádal ten špalík svíčkové, který měla připravený na neděli. V žaludku mu však stále kručelo.

– Kolik vy vlastně vážíte? – zeptal se se zájmem a poklepal mi přátelsky na rameno. A navíc nás tak divně, s dravčím výrazem ve tváři, začal pozorovat. Zvláště mě, moje vypasené, mírně vyklenuté břicho.

Byli jsme rádi, když se s námi rozloučil a odešel. Chvíli jsem naslouchal za dveřmi na chodbě jeho lehkým, vzdalujícím se krůčkům. Eva stála za mnou, ani nedutala. Teprve nyní jsem si všiml, jak je bledá.

– Správný kamarád, – pokýval jsem hlavou, došel na konec chodby k telefonu, vytočil číslo a čekal.

– Co chceš dělat? – řekla Eva.

– Veřejná bezpečnost. Prosím, kdo volá? – ozvalo se ze sluchátka. Držel jsem telefon před sebou a pohlédl na Evu. Neřekla nic. Mlčky přikývla.

Portrét pro Martinu

U Theodora jsem byl dvakrát. Bydlel v Peřkovské ulici někde na konci města. Za dvorem, jehož plocha se černala a zapáchala jako dno kastrolu s všelijakými zbytky jídel, měl malou komůrku. Nebyl doma. Podruhé mi otevřel s blahosklonným úsměvem, který jen potvrzoval jeho domněnku, že i když mám jisté výhrady k jeho obrazům, stejně se mu podaří dřív či později mi nějaký vnutit. Theodor byl malíř. Na obrazy se podepisoval Theo a většina jeho obdivovatelů, rekrutujících se z řad studentstva, ho vlastním jménem ani neznala. Údajně se prý jmenoval Leoš Kühl, ovšem tvrdit se to neodvažuji, protože Theo si rád vymýšlel a někdy také, v rámci obchodu s obrazy, lhal.

– Tak pojď dál, čekám tě. Kluci mně říkali, že jsi tu byl už včera.

Za úzkou, stísněnou chodbičkou, ve které se nacházel pouze věšák na zdi a na poličce položený telefon, jsem vešel do zatuchlé místnosti. Na prahu mě zastavil pach olejových barev. Rozhlédl jsem se. V pravém rohu se choulila rozestlaná postel, naproti ní vklínil Theo skříň, na jejímž vršku se tyčila hora dokončených a nedokončených pláten a skic. Uprostřed místnosti trůnil spolu s malým stolkem a jednou židlí malířský stojan a na něm plátno s portrétem dívky. Viděl jsem v její tváři zrození i smrt. Široké hnědé oči se před sebe dívaly s jakousi oddaností a pokorou.

– Sedni si, něco ti ukážu, snad si vybereš, – ozval se Theo, stoupl si na pelest a začal přebírat obrazy na skříni.

– Počkej, nech toho, – řekl jsem a sedl si ke stolu. – Můžu se napít? – Nečekal jsem, až přitaká, a hned si nalil z láhve, která stála na stole, červené domácí víno. Jazyk se mně kroutil v trpkosti. – Co je tohle vlastně za obraz? – kývl jsem hlavou ke stojanu. Theo bezděčným posunkem ruky shrábl pramínek vlasů z čela a řekl:

– Můj poslední.

Potom mně začal ukazovat několik obrazů, které sundal ze skříně. Ty už má určitě přebrané, napadlo mě. Obraz dívky na stojanu byl proti nim velmi jednoduchý, dokonce se mi zdálo, že mu rozumím, nebo lépe, že cítím přibližně to, co cítil on, když ho maloval.

– Ta holka se mně líbí. Není to náhodou Martina?

– Ono je to vlastně jedno, – zatvářil se, jako bych objevil nějaké tajemství, – ale je to ona. Seděla mně asi pětkrát, už to mám skoro hotový, chtěl jsem to jen přetřít lakem.

– Nic nepřetírej, já to beru.

– Počkej, – řekl Theo rychle, – tenhle neprodám nikomu. Nechtěl jsem ji malovat, ale nedala jinak. Znáš ženský, zase byla sentimentální, když se prý rozcházíme, aby po nás něco zůstalo.

– Připlatím ti.

Theo si zamnul netrpělivě oči, znovu si sklepl vlasy a udělal na místě několik nervních kroků. Potom se jeho vyzáblý, nocí vymodelovaný obličej na mě podíval.

– Vyber si jiný. Copak se ti ani jeden nelíbí?

– Počkám ještě, musím si to rozmyslet.

– Pospěš si ale, než budou rozebraný, je po nich poptávka. – Uchopil do rukou láhev zpola naplněnou vínem a začal překotně pít. – Já už portréty malovat nebudu, tohle je poslední. Stejně jsem ho dělal kvůli ní. A teď se ho nakonec sám bojím. Co se tak koukáš. Spával jsem s ní tady na tý posteli, hloubali jsme nočním městem, nosila mně lístky do menzy. Měl jsem ji rád, teď mám rád jinou. To se stává, ne? – Vypadal ještě nerozhodněji a sklíčeněji. Udiveně jsem se na něho podíval.

– A co to má společného s obrazem?

Tentokrát si nalil do sklenky a celou ji do sebe obrátil.

– Jsem špatný, z formy. Dívej, třesou se mně ruce. Víš, kolik mně je? Dvacet dva. Napij se taky. Co by to mělo společnýho, – vzdychl. – Já totiž, když maluju, zaujímám k tomu, co dělám, dost silný citový postoj, zvlášť když maluju člověka. Jako bych do něho vstoupil a procházel se jeho nitrem, řečeno obrazně. Tohle všechno je ještě normální, jenomže já ho potom na tom obraze tvárním nejen podle svých představ, ale zpětně přes ten obraz jako bych ovlivňoval samotný jeho nitro. Jednotlivý motivy, který mě napadají, pochopitelně zvýrazním. Já jsem přece jejich objevitel, já jsem umělec. Marii jsem třeba maloval jako učitelku, Tondu jsem si představoval v autě za volantem, Slávka jako horolezce. Nevím, jestli mě chápeš, asi to vykládám dost zjednodušeně, na obraze to přímo vidět není, ale našel jsem to v něm, v člověku, když jsem ho miloval. Tenhle jsem nazval Loučení s Martinou. – Ztišil řeč a mně se zdálo, že zápasí s nostalgií. – Vykládal jsem ti všechno proto, abys pochopil to podstatný: ono se totiž všechno vyplňuje.

– Co se ti vyplňuje?

– Ty mý představy, – řekl bezradně Theo.

– A jakou to má souvislost s portrétem? – zeptal jsem se nedůvěřivě.

– Já se s ní přece loučil. Proto je ten obraz tak dobrý.

– A co ty předchozí?

– V ruce nic nemám, jenom velký podezření. Víš, co by to pro mě znamenalo, kdybych musel přestat malovat? Všichni ti, co jsem zvěčnil, zmizeli neznámo kam. A víš, kdy se to stalo? Až potom, co si odnesli obrazy. To je zajímavý, to je moc zajímavý. Adresy, který mně nechali, neplatí. Nejlepší kamarádi. Celkem jsem jich namaloval pět. Pět lidí umře. Umíš si to vůbec představit?

– A nebylo to náhodou tím, že ti byli za ty obrazy dlužni? – osmělil jsem se pousmát.

– Nesmysl, platili hotově, – odsekl.

– Proč by museli zrovna umřít? – zapochyboval jsem, ale mráz mě pohladil po zádech. – Slávek Vaňous je přece někde na Slovensku. Může to být klidně náhoda.

– Náhoda! A kam zmizel ten obraz, co měl pověšený na koleji? A Martina? Krátce po tom, co jsem ji maloval, se už neukázala… i když ten obraz vlastně mám ještě u sebe.

Musel jsem se rozesmát. – S Martinou jsem mluvil včera večer na přednášce. – Samotnému se mně ulevilo. Theo se trochu uklidnil, dokonce se pokusil o veselý výraz.

– Budiž, – řekl. – A kdybys ji, prosím tě, viděl, strašně rád bych si s ní promluvil. Musím jí říct, aby byla opatrná. Je to samozřejmě nesmysl, – zatvářil se rozjařeně, jako by se za své předchozí úvahy styděl.

– Haló, to je Theo? – zavolal jsem mu za týden. – Tady Hubert. Co je s tebou, že ses neukázal na vernisáži?

– Neměl jsem čas. Potřebuješ něco? – zeptal se. – Nebo ses už rozmyslel? – Uměl jsem si ho představit, když tuhle větu pronesl. Určitě zbystřil pozornost a na několik vteřin se vytrhl ze své letargie, kterou jsem tak či onak předpokládal. – Nezlob se, ale mám tady návštěvu.

– Počkej, tohle tě bude jistě zajímat, – křičel jsem. – Viděl jsem Martinu! – Chvíli bylo ticho. Theo ze sebe nebyl schopen vymáčknout ani slovo. Konečně se zeptal:

– Člověče, kde? Naposledy tu byla právě ten den, co jsi chtěl koupit její obraz. Nějak jsme se minuli. Samozřejmě si ho vzala, vlastně ho ukradla.

– Prve. Než jsem ji stačil dohnat, naskočila do tramvaje. Jela k Tržnici.

– K Tržnici? Musím s ní mluvit. Nic netuší. Něco jsem se dozvěděl. Představ si, Tonda se vymlátil v auťáku. Psaly o tom noviny. A. T. nedal přednost v jízdě, způsobil těžkou dopravní nehodu, škoda za sto tisíc, při převozu do nemocnice těžkému zranění podlehl.

– Je to možný? – řekl jsem nepřesvědčivě. – Že by to byl on?

– Huberte, je to horší, než si myslíš. To ještě nevíš všechno… Mám strach. Nemohl bys pro mě něco udělat? Musíš za ní hned jet, počkej na mě před Tržnicí. Uděláš to? – Theův hlas byl čím dál naléhavější. Napadlo mne, zdali nenamaloval také mne, ale pak jsem tu směšnou myšlenku z hlavy vypudil.

– Hm, – řekl jsem nepříliš nadšeně.

– Tak jo, já na tebe počkám.

– Věř mně. Když jsem ji maloval, viděl jsem tu tramvaj. Ať už nikam, prosím tě, nejezdí. Hledal jsem ji celý den.

– Tak já běžím, ale víc jak čtvrt hodiny nečekám.

U Tržnice vyhrávala z tlampače nějaká kapela a cikánští kluci roztáčeli kolotoče. Chvíli jsem tam postával, ale ne a ne se dočkat. Když jsem se vynadíval, přisupěl konečně Theo. Tvář mu plála napětím, blížil se váhavě ke mně a mračil se.

– To je dost, že jdeš. Stojím tu nejmíň půl hodiny.

– Neviděls ji, viď? To jsem si mohl myslet.

– Děje se něco?

– Říkal jsem to, ne?

– Tak se vymáčkni. Seš plný tajemností a náznaků, kdo ti má rozumět?

– Pojď a uvidíš, – táhl mne za ruku.

Celou cestu mlčel. Obešli jsme Tržnici, která stínila křižovatce. Uprostřed silnice stála tramvaj s demolovaným předkem, kousek od ní náklaďák naložený pískem, který se snažila odtáhnout do ústraní dopravní četa. Všude kolem pobíhali muži v zeleném a cosi zakreslovali na dlažbu.

– Ty si myslíš… – nedopověděl jsem a polkl naprázdno.

– Měl jsem ten obraz raději spálit! Kdyby si ho alespoň neodnesla.

– Třeba touhle tramvají vůbec nejela. Nebo jela a nic se jí nestalo.

– Ptal jsem se lidí. Každý říká něco jinýho, ale modrý kostým tam určitě byl.

Theovi bylo do breku a mně špatně od žaludku. Ještě chvíli jsme civěli na tu spoušť a potom jsme se, schlíplí jako psi, došourali do hospody. Ani do nemocnice jsme se neodvážili zavolat.

Domů jsme pochodovali za tmy. Theo si pro sebe bručel, že je v tom až po uši a že s malováním definitivně končí. Zašli jsme ještě k holkám na kolej, zdali se Martina nevrátila, nevěděly však o ní nic.

– Nechceš jít ke mně? – řekl nakonec. Celý se klepal a do smíchu mu moc nebylo. Návrh mně docela vyhovoval. Nechtěl jsem dnes zůstat sám. Měl jsem najednou takový divný pocit, zpočátku jsem se všemu smál, ale nyní, když Tonda a potom Martina…

Prošli jsme po schůdcích dolů kolem kostela, vedle školy a v odlehlé uličce jsme se zastavili před domem, ve kterém bydlel. Theo si zapálil cigaretu a hledal v kapse klíč.

Ani jsem si nevšiml, že vrata do dvora se mezitím otevřela. Uprostřed nich stála dívka. Bylo tu sice přítmí, protože lampa přes ulici nesvítila, ale ta dívka mi připadala povědomá, i když neskutečná. To je přece Martina!

– Martino, – zavolal Theo radostně, – vždyť my se za tebou celý den honíme. A já už myslel…, – začal se téměř hystericky smát. – Co tady děláš? – dodal ještě, když se uklidnil.

– Čekám na tebe. Přinesla jsem ti zpátky obraz. Nechci ho.

– To myslíš vážně? – zeptal se rozpačitě.

– … po tom všem. Doslechla jsem se… Bojím se, – řekla zmateně. – Proč jsi mně něco neřekl? Mám strach. Bojím se obraz i zničit. Třeba ho roztrhej nebo spal, to je jedno co, jenom si ho vezmi.

Theo se opět samolibě rozesmál, jako by na tuto chvíli čekal celý život. Nato se nepřítomně rozhlédl a zlostně vyjekl:

– Byla to reklama, fór, jakých spolykaj lidi, který kupují tyhlety věci, na celým světě tisíce. Bonbonek pro můj kšeft. Byznys, chápeš! Dám ti jejich přesný adresy, jestli chceš. Slávek je doopravdy někde na Slovensku, chtěl být blízko Tater, a Tonda, ten zase učí na Moravě. Někdo ti něco napovídal a ty tomu uvěříš. Ti lidé žijí jenom v jiným místě než my, jsou prostě někde jinde, jedí, dýchají a milují se. Párkrát do roka se scházejí. Pokud vím, teď o prázdninách měli jet někam za hranice.

– Hloupý fór, – řekl jsem otráveně a měl na Thea docela vztek. Martina těkala kolem sebe očima a k něčemu se rozhoupávala. Konečně se rozhodla.

– Musela jsem ti to přinýst, – řekla a sáhla do kabelky.

– Neštěstí v Alpách, lavina… jsou tam jmenováni všichni tři… i s Marií, – vydechl jsem. Theo mi vytrhl ústřižek novin z rukou a popošel pod lampu, aby lépe viděl.

– Ale Martino, Alpy přece nejsou Tatry. Začáteční písmena ještě neznamenají, že právě oni… Je to prostě náhoda, pitomá náhoda, rozumíte? Snad tomu nevěříš? – obrátil se na mě o pomoc. Ale když spatřil můj odmítavý obličej, ztichl, jako by mu právě něco došlo. – To přece musí být úplný nesmysl, – vypravil po chvíli ze sebe. – Copak to nechápete?

– Chápeme, – řekla Martina, a než se k němu otočila zády, vtiskla mu do ruky obraz.

– Nesmysl, nesmysl, – opakoval neúnavně Theo. V očích mu zaplál děs. Pak tiše, takřka ostýchavě zašeptal: – A co já? Komu ho dám, komu ho jenom vrátím, ten pátý obraz… můj vlastní autoportrét.

Jak jsem nakreslil Bahňáka

Jaro už ťukalo ženám na víčka a mužům zpívalo v kloubech, když se začali protahovat. A město, po zimě plné prachu, vydýchlo do svých parků zeleň. Řeka Labe, tak jako ostatně každý rok touhle dobou, se rozlila do šířky, pobořila ploty a vymlela cesty. I do přilehlých domů se dostala.

Kecková bába, jak jsme sousedce Plškové říkali pro její zelené kecky a hnědý teplákový úbor, který ze sebe nesundávala ani při uléhání do postele, se postavila proti povodni s březovým koštětem v ruce, ale kanál ve sklepě vrátil vymetenou vodu zpět a druhým vydechnutím vyhrnul ze svých útrob tisíce litrů kalu a špíny, takže ženě nezbylo nic jiného než před vodou kapitulovat.

Samozřejmě že s tou novinou zazvonila nejprve u nás. Od jisté doby, co jsem jí neprozřetelně naolejoval skřípající kočárek, s nímž vozila do sběrny papír, nabyla dojmu, že jediným člověkem v domě, který je schopen uvést věci do patřičného pořádku, jsem já. Pravda, nechodila už na mě donášet do uličního výboru, ale nutila mě lézt na střechu, podpírat rozbořený komín a rovnat větrem zohýbané televizní antény. Bába Plšková byla totiž naše domovnice. A pro tyhle všechny příkazy, nařízení a zákazy jsem ji nenáviděl; kormidlovala jimi celý dům, ale v prvé řadě mě. Lidé mi začali říkat montér Václav. Umíte si představit spolupráci s Keckovou bábou, když jsem si sám neuměl nabrousit ani nůž? Ale ona to všechno viděla jinak nežli já, přesně obráceně.

– Je tam na půl metru vody a plavou v ní věci.

– Jaký věci? – povídám a zavětřím.

– Ani se neptejte, – zahihňala se a udělala si z prstů ruky přes ústa filtr. – Z kanálu! – Ty věci byly cítit až sem, do přízemí na chodbu.

– Tady jsem zhotovila seznam. – Vytáhla svitek papíru a podala mi ho: prorezlý prádelní hrnec, slaměný klobouk, ojetá pneu, naklíčené brambory, mrkev, prkénko ze záchodu, bačkora, berle a podvazkový pás.

– A co s tím chcete dělat? – povídám a vracím jí seznam zpátky.

– Co, co, – divila se. – Je to přece jejich, nájemníků, však oni se o to přihlásí, nebojte se.

– Podle mě to svinstvo patří na smetiště, paní…

– Vždyť je to jejich majetek, – dušovala se, jako by byla od pojišťovny. – A já jim ho za mírný bakšiš ohlídám. – Pokrčil jsem rameny.

– Jak myslíte, já musím do práce.

– Neměli bychom zavolat na byťák? – zeptala se a mrkla na mě svým žlutým okem. Překládal jsem si: Hned běž a zavolej na byťák, ať přijedou kanál ve sklepě vyčistit, ten smrad tu čichat nebudu!

Vlastně měla pravdu. Ze sklepa se šířil nesnesitelný zápach a mně bylo jasné, že pokud voda neklesne, během několika málo dní tu bude k nedýchání. Přitakal jsem tedy a s Keckovou bábou se rychle rozloučil. Stačila mi ještě připomenout, že si vezme stoličku a bude ty plavající věci hlídat, aby je někdo neukradl, popřípadě že seznam vylepší.

Po chvíli váhání jsem zavolal na byťák, zdali by se s vodou nedalo něco dělat.

Žena u telefonu mi řekla, abych se obrátil na svatého Petra, ten už prý zařídí, aby nepršelo. Posléze dodala, že se pokusí, a zavěsila. Pravděpodobně jsem byl ten den už tisící pátý, který ji časně zrána vyrušil ze snění.

Zhltl jsem snídani a Janě, své ženě, pomohl odvést do jeslí Lukáše. Kluk mi začal cestou vykládat o montérovi Václavovi, že by se prý zrovna dnes hodil. Jestli to bylo z jeho hlavy, nevím, ale pocit, že se za mě stydí, mě neopouštěl.

– To víš, že spravím tu vodu, – povídám mu před sestřičkou v jeslích, která se mně líbila, a hodil jsem rameny, asi tak jako osmnáctileté dívky házejí zadečky.

– Tu povodeň? – povídá kluk.

– Samo, hned jak přijdu, – řekl jsem a oblékl mu naruby punčošky. Sestřička se usmála a na tvářích se jí objevily roztomilé důlky. Šel jsem raději rychle do práce.

Odpoledne jsem se ani nestačil po příchodu ze zaměstnání nasvačit, když kdosi zazvonil. Kdosi vlastně ne, věděl jsem to určitě, odložil noviny a povídám Janě:

– Řekni jí, že nejsem doma.

– A komu? – dělala hloupou.

– Keckový bábě přece, jsem dnes z práce totálně zničený, vysílený, a jestli něco neuděláš, neručím za sebe.

Jana se ušklíbla, důležitě vstala a došourala se ke dveřím. Tyhle chvilky, ze kterých cítila moji bezradnost a svou nezbytnost, měla moc ráda. Otevřela dveře a povídá:

– Paní Plšková, muž není doma a dnes už doma nebude.

– Je to moc důležitý, – řekla nedočkavě babka, a jak měla ve zvyku, strčila mezi dveře nohu i s keckou.

– Jenomže on jel na kongres, – napadla ženu geniální myšlenka, – protipovodňový.

– Břéťo, – zavolal na mě kluk z druhého pokoje, a tím mne prozradil. Už jsem viděl Keckovou bábu, jak zase špízuje. Dlouho bylo ticho, raději jsem vyšel na chodbu.

– Dobrý den, – povídám co nejsladčeji, – právě si balím věci na protipovodňový kongres v Haagu. Na Labi je třetí stupeň ohrožení.

Stará Plšková si mne zvážila libelou svých nedůvěřivých očí a pokývala hlavou. Poté mně podala obřadně pravici a pak svitek papíru. Připadalo mně, že začínají diplomatické hovory na nejvyšší úrovni. Na papírku byl napsaný seznam věcí, které spatřila plavat ve sklepě. Přibyl tam deset let starý kočárek Kárnikových, květovaný nočník pana Vosáhla a plesnivé okurky v láku s vodotěsným uzávěrem z majetku rodiny Pšeničkových. Hlavně že tam nevnikne voda a dají se použít, napadlo mi.

– Výborně jste to udělala, paní Plšková. Na úřad jsem volal, přijdou hned. Tak na shledanou.

– Počkejte, – vyměnila si kecky ve dveřích. – Je to vážný, moc vážný. A důležitý.

Obličej se jí změnil ve vypreparovanou masku. Připadlo mně to, jako by se jí na hrdlo chystal sáhnout düsseldorfský vrah. Po zádech mně přecupital mráz. – Viděla jsem ho, – vydechla. Její drobné oči zahrkaly v důlcích jako dva korálky, ale sotva se zaleskly, hned zmatněly.

– Koho, – povídám nedočkavě.

– Bahňáka, – řekla tajemně. Vypadala dost komicky. Jenomže na žerty jsem právě v téhle chvíli neměl chuť.

– Paní, já jedu na kongres a nemám čas. – Začínal jsem tomu nesmyslu sám věřit. Rozčilil jsem se a zabouchl jí před nosem dveře.

Anglický biftek s opékanými hranolky a červenou řepou, kterou mám tak rád, jsem k večeři ani nedojedl. Rozmrzelost mě protkávala od paty až k hlavě. I žena to snad vycítila. Takový nesmysl.

– Jak to myslíš, táto? – povídá Lukáš. – Já to nechápu.

– Ta paní věří na strašidla, víš, – řekla Jana a pohladila ho po vlasech.

– Já na ně taky věřím, to je přece prima.

– No jo, ale ty jsi ještě malý, ty můžeš, – usmála se Jana.

– Má sklerózu multiplex, budeme muset zavolat doktora, aby byla pod kontrolou, – skončil jsem rodinnou poradu a šel spát.

Od jisté doby jsem se jejímu bytu a hlavně jí na hony vyhýbal. Druhý ani třetí den se s vodou nic nedělo. Šel jsem se do sklepa podívat. Některé popsané předměty zřejmě klesly ke dnu nebo je Kecková bába už vylovila. Ze sklepa se začal řinout pach. Alespoň mně to tak připadalo. Labe už předevčírem kleslo, i z ostatních domů, jak jsem se informoval, se vrátila voda do kanálů. Jenom z našeho ne. Stalo se ovšem něco horšího. Místo Keckový báby mě začal pronásledovat Bahňák. Je to člověk, zvíře, nebo strašidlo? Je z masa, kostí, krve, nebo bahna? Připadne vám to asi směšné, ale já kvůli tomu nemohl spát. On ke mně Bahňák v noci přišel, vzbudil mě ze spaní a povídá:

– Vstávej, oblíkej se, ten sajrajt nemůžeme ve sklepě nechat. – Potom jsme spolu šli do sklepa, brodili se zapáchající močůvkou, já jsem držel v jedné ruce seznam předmětů a druhou je lovil. A Bahňák mně svítil. Vzbudil jsem se zpocený, až mně hlava třeštila. Nejhorší na tom bylo, že Bahňák se mnou šel i do práce. Všechny tyhle věci jsem před okolím i před ženou úzkostlivě tajil, až jsem začal pochybovat o tom, zdali jsem zdravý. Nakonec to Jana poznala:

– Jsi podrážděný, zajdi si k lékaři. Ale divím se ti. Znáš Plškovou, vymyslela si to, udělala ti to naschvál. Ona vycítila, co na tebe platí. Je to její zbraň.

Závodní lékař mě poslal k psychiatrovi, řekl, že by mně sice nějaká sedativa mohl napsat, v souvislosti se snem půjde pravděpodobně o dekompenzovanou hysterii, ovšem není vyloučena ani paranoia, vzhledem ke čtyřicítce, která mi táhne. Psychiatr mě poplácal přátelsky po ramenou, dal mně noxyron a ujistil mě, že to bude dobré, jenom že mám co nejrychleji s tím Bahňákem ve sklepě něco udělat.

Byl jsem rád, že jsem z ordinace venku. Když se mi psychiatrova slova rozležela v hlavě, dal jsem si dva velké rumy na ex, potom jsem zašel do půjčovny a vypůjčil jsem si gumové rukavice, rybářské holínky a respirátor. Jo a abych nezapomněl, krumpáč.

Plšková zase určitě špízovala za dveřmi, uslyšel jsem šramot. Takhle přece nejedná normální člověk. Už na to nestačí a ostatním ztrpčuje život. Zavolal jsem na sociální péči a znovu lékaři, aby celou věc pořádně prošetřili. Pokud tu bude ona, za sebe neručím. Teprve potom jsem si uvědomil, jaký mám hlad, ale nejedl jsem. Určitě by se mi obrátil žaludek. Tenhle pach projde s klidem i respirátorem a s plynovou maskou se přece tahat nebudu. Napsal jsem ještě Janě na lístek: – Šel jsem do sklepa prokopnout kanál! – Měl jsem pocit, že až se ta zapáchající voda vrátí do kanálu, uteče z ní Bahňák, ten sen, ten přelud, můj stín, a snad i Kecková bába, která už nebude mít o čem povídat.

Do sklepa jsem sestupoval s odporem. Elektrika pochopitelně nesvítila. Voda kolem mě šplouchala a já jsem si podle rysky na zdi všiml, že přece jen o nějaký centimetr klesla. Pověsil jsem baterku na hřebík ve zdi a nahmatal nohou kanál. Byl přikrytý ocelovou deskou, ponořil jsem do vody krumpáč a snažil se ji nadzvednout. Ode dna se zvedal kal. Po chvíli se mi v předklonu rozhoupal žaludek, kdybych spadl do té půlmetrové hloubky, určitě bych se utopil. Napřímil jsem se, že si odpočinu. Okamžik jsem naslouchal tichu, které se rozhostilo. I v zatopených sklepech byl klid. Za zaprášeným tyčkovím zamčených vrátek čekala tma jako němé zvíře, jen ji na mě z těch klecí pustit, určitě by mě rozsápala. Možná se v ní skrývá i on – Bahňák. Dostal jsem najednou takový strach, že jsem vykřikl: – Je to nesmysl, úplný nesmysl, ty počmáraný hrdino. – Mluvil jsem sám k sobě nahlas, ale přesto v té chvíli připustil, že Keckovou bábu, když tu seděla na stoličce přes den a dělala seznam věcí, které chaoticky plavaly na hladině, mohly napadnout podobné myšlenky jako mne.

Krumpáčem to nešlo, nejdřív musím nadzvednout ocelovou desku. Montér Václav jsem sice nebyl, ale tohle jsem pochopil. Rukavice, které mně sahaly sotva po zápěstí, byly k ničemu. Ponořil jsem obě ruce do vody a projížděl prsty po dně. Nahmatal jsem bahno, kluzké, odporné, zapáchající bahno.

Lepilo se mi po celém těle. Ale pokračoval jsem, neměl jsem jinou šanci, buď já, nebo ono. Konečně jsem uchopil držadlo, rukověť, za kterou jsem mohl víko nadzvednout. Deska šla odklopit docela lehce. Jenomže pak jsem šlápl vedle, neuvědomil jsem si, že přede mnou je kanál, a zapadl do prohlubně po pás. Voda vystříkla, respirátor na obličeji se mi namočil. Raději jsem ho odložil. Všechno mě dráždilo, i plíživý, rozklepaný hlas Keckový báby, který mi nepřestával našeptávat v uších: – Bahňák, Bahňák, Bahňák! – Proč si ji proboha ještě neodvezli.

Nevím, jak se to mohlo stát, ale při zapadnutí do kanálku jsem šlápl na nějaký předmět, který mi praskl pod patou, kanál nepatrně zabublal, jako by si chtěl s ulehčením vydýchnout, pod nohama mně zasyčelo, a když jsem vystoupil z díry, cítil jsem, jak mne proud lechtá po kotnících. Spokojeně jsem si oddechl, potácivým krokem vyšel ven a sedl si na schody vedoucí na dvůr. Za hodinu byla voda pryč. Celou tu hodinu jsem seděl, čekal a díval se tupě před sebe. Ano, v mé duši umíral Bahňák a pomalu se do ní opět nastěhovávala Kecková bába. A když Bahňák definitivně umřel a já se dostal z prvního náporu stresu k škodolibé radosti, vrátil jsem se ještě jednou do sklepa.

Voda už vytekla, v betonové uličce zůstalo pár kaluží, pohozené věci, které ještě před chvílí plavaly na hladině, a bahno, hladké a hebké jako jemná dívčí kůže, tvořící ostrůvky klidu a míru. Všechno mi najednou připadalo veselé a začal jsem si zpívat. Udělal jsem věc, konečně čin!

Pak mě to napadlo. Znovu jsem si vzpomněl na špízující Keckovou bábu, o které jsem věděl, že číhá někde za rohem, a kdyby nemohla jinak, provrtala by díru do podlahy, aby mě mohla pozorovat. Bylo mi všechno jasné. Nakreslil jsem prstem do nánosu písku a hlíny postavu Bahňáka. Byl to vlastně takový neumělý panák. Ať z něho má také něco ona, když mně ho nasadila do hlavy.

Potom jsem vyběhl nahoru, pečlivě si otřel o rohožku před jejími dveřmi boty, a tak jak jsem byl, zablácený a propocený, zazvonil. Vykoukla celá ustaraná.

– Bahňák…, – vykřikl jsem, – tam dole! – Můj vyděšený obličej se příšerně zašklebil.

– To myslíte vážně? – zbledla k nepoznání. Provinile se na mne podívala, ale můj vzápětí přísný pohled ji donutil vzít smeták a sestoupit do sklepa. Okamžik jsem čekal, a pak jsem šel za ní špízovat, přesně tak jak to dělávala ona.

– Panenkomarjá, – zavřeštěla, když spatřila v blátě nakresleného panáka, a pustila smeták. Sehrál jsem to pěkně, tetelil jsem se v duchu. Ať ji, babu zlomyslnou, třeba pepka klepne.

– Co se to tady děje? – ozval se za mnou jakýsi povědomý hlas.

– Vy to nevidíte? – řekl jsem napůl úst, obraceje se, a ukázal dolů. Už jsem to nevydržel, potácel jsem se smíchy. Keckový bábě tekly smolné slzy a vyčítavě na mě hleděla. – Bahňák, – vykřikl jsem vstříc nechápavým pohledům a zvedl vítězoslavně paže nad hlavu.

– Růžička, – řekl suše jeden z mužů a uklonil se. Poté mi ten druhý, který se nepředstavil, přetáhl cosi přes hlavu a neprodyšná tkanina mi přitiskla ruce k tělu, takže jsem se nemohl ani hnout. Měli oba bílé pláště a jejich chladnokrevný výraz lovců mi cosi připomínal.

Uzenář

Ze slupek kaštanů se občas vyloupl zralý plod, spadl na cestu a zakutálel se do trávy. Tento proces přiváděl pozorné Františkovy oči ku vytržení, zatímco naopak jeho přítel Josef se pro stálý neklid nemohl zabrat do spánku. Rudolf si jich nevšímal, seděl na lavičce s kloboukem naraženým do čela a tiše pochrupával. Konečně František sebral poslední kaštan, strčil ho do tašky a sedl si také.

– Krásný podvečer, – vzdychl, – a ta noc jaká bude.

– Včera mně ukradli samici, – zatvářil se skepticky Josef Křen a dloubl loktem do Rudolfa, který zřejmě ve snu začal s kýmsi zápasit.

– Taková krása a on všechno prospí, – řekl František. Josef si dlouze zívl a polaskal dlaní naduté břicho.

– Myslel jsem i na otisky prstů. Ale kriminálka stejně nic nezjistila, – mhouřil oči Josef. – Vzbuď Rudolfa, je neklidný. Určitě se mu zdá zase o autobusu.

– Rudolfe, – mlaskl František jazykem a zamáčkl mu nos. Rudolf nejprve otevřel ústa a pak oči.

– Už jsem ho měl, – vykřikl vyděšeně a rozhlédl se kolem sebe. Potom melancholicky vzdychl a zachmuřil se. – Kam jenom to lidstvo spěje!

– Kam? – zeptal se Josef, aby řeč nestála. Rudolf se podíval do slunce. Teprve až mu začalo vypalovat jeho stárnoucí oči, přivřel víčka.

– Tak už nás nenapínej. Zase to byl on? – dobíral si ho František.

Rudolf mlčky přikývl.

– Běž se nechat prohlídnout.

– Zbytečně se s váma zdržuju, když mně nevěříte.

– A jak tě to dlouho pronásleduje? – zeptal se Josef. František hodil mezitím kamenem, v koruně stromu to zašustilo a několik potrhaných listů se sneslo k zemi.

– Ono mě to nepronásleduje, já pronásleduju jeho, copak to nechápete? – Rudolf se pokusil vzápětí vstát, ale klouby mu nějak ztvrdly.

– Nechceš roztlačit? – zašvitořil František.

– Zítra nepřijdu, – řekl uraženě a udělal prvý krok.

– Hraješ si na detektiva a doma mně kradou samice, – tetelil se Josef. Rudolf chtěl cosi odvětit, energicky mávl rukou, ale potom si jen posteskl:

– Všichni jste nějak moc chytrý…

Za kaštanovou alejí přešel dřevěný most a pokračoval proti proudu směrem na výpadovku. Na silnici se snad dostane včas. Zjistil už dříve, že autobus středem města nejezdí. Osobně si prověřil všechny zastávky, psal na patřičné instituce, ale všude se jen usmívali, jako by právě on měl být blázen.

– Ten autobus nikde nestaví. Alespoň ne tam, kde má, – křičel, když navštívil dispečera v jednom dopravním podniku. – Co s takovým autobusem, prosím vás?

Dispečer byl čtyřicátník s tupým rybím čelem a těžkými brýlemi. Pomalu vstal od stolu a pedantským pohybem sundal Rudolfovi smítko z ramenou.

– Vy jste důchodce?

– Ano, jsem, – odpověděl úsečně.

– A to nemáte nic jiného na práci než se starat o to, kdy, kde a jak jezdí autobusy?

– Ten autobus nemá stanici, – opakoval tvrdohlavě.

– Člověče, běžte pryč, nebo zavolám… každý autobus musí mít stanici, chápete?

Rudolf si připomněl tento nechutný rozhovor, který se udál před týdnem, a v duchu se usmál. Však on jim dokáže, Křenkovi, Františkovi i tomu namyšlenému dispečerovi. Přece autobus viděl, chtěl ho zastavit, ale řidič na signál nereagoval. S obláčkem prachu po něm zůstala na silnici vůně, připomínající cosi vzdáleného… ne, neodvážil by se to přesně definovat.

Sedl si do škarpy silnice a pozoroval auta, která ho závratnou rychlostí míjela. Pohlédl na hodinky. Ještě chvíli čekal, než ho uviděl. Objevil se v zatáčce a potichu, pravidelně předl. Jel pomalu, řidič si zřejmě prohlížel noční krajinu. Rudolf znejistěl. Nevěděl najednou, zdali se má skrýt, nebo se mu postavit do cesty. Nakonec zvedl ruku a zamával.

– Do města? – zeptal se bodře řidič, který před ním zastavil. Přitakal. Měkký, příjemný hlas tatíka za volantem by ho měl uklidňovat, znervózněl však ještě více. – Jen běžte dál a sedněte si, jako doma, příteli, – usmíval se tatík v bílé, zkrvavené zástěře. – Jenom dejte pozor, abyste se nezamazal.

– A já myslel, – rozesmál se konečně Rudolf, – tak vy jezdíte na jatka…, – vydechl a pohodlně se posadil.

– To máte, chlapi, tak, – vyprávěl příští den rozšafně na lavičce. – Mezi nebem a zemí jsou věci, kterým někdy nerozumíme. Abych to řekl přesněji, kterým zdánlivě nerozumíme.

– Proč nám to, Rudolfe, říkáš?

– Černá nestvůra neexistuje, chápete?!

– Která nestvůra? – řekl udiveně František.

– Autobus přece. Včera jsem s ním jel.

– Výplod chorobné fantazie. Neříkal jsem to? – poznamenal lakonicky František.

– No dovolte!

– Mě zajímají fakta a zase fakta, – trval neústupně na svém Josef.

– Chceš říci, že si vymýšlím?

– To se povedlo, – natahoval ústa od ucha k uchu František.

– Na to, abychom si kladli otázky, na které neumíme odpovědět, jsme už moc staří, – zafilozofoval Josef. – Bavme se raději o něčem jiném.

– Já si snad přinesu štafle. Jen jestli tam dostanu, – řekl František a opět mrkl láskyplně na kaštan.

– Tohle jsem zrovna nemyslel, – řekl Josef. Na lavičce zavládlo ticho. Zvedající se jižní vítr pomačkal chlapům v obličejích natrpklé úsměvy. V koutcích úst jim uzrávalo ticho.

– A nad čím zase mudruješ? – zeptal se Rudolfa konečně František.

– Nasadili jste mně brouka do hlavy, – vytrhl se z rozjímání. – Něco mě právě napadlo.

– Zítra nám to řekneš, – přerušil ho František a zamnul si spokojeně ruce. – Mně se totiž zdá, že dnes ten kaštan spadne.

Rudolf se znechucen beze slova zvedl, došel k motocyklu a našlápl ho.

– To jsme tomu dali, – nadýchl se František čerstvého vzduchu, až se zakuckal. Tělo mu rozklížilo pivo, nohy neposlouchaly. Krátce nato zhasla v hospodě všechna světla.

– Kde seš? – orientoval se ve tmě Josef.

– Musíme spěchat, doma mě čeká Mařena.

– Já myslel, že už umřela, aspoň jsi něco posledně povídal.

– Mařena nemůže umřít, – řekl zklamaně František. – Přijdu domů a budu muset na ni dýchnout. Když zmodrá, tak se dlouho neuvidíme.

– Jestli vůbec něco jezdí, – zapochyboval Josef. Z kapsy vytáhl zápalky a posvítil si na ceduli.

– Vidíš na to?

– Už nic nejede.

– To byl nápad, táhnout se až sem. Někoho si cestou stopneme. Jezdí tady aut… vidíš, ne? – Vzápětí mu zakručelo v břichu. Zatnul si do něho prsty a poznamenal: – Mařena mně jistě schovala i konzervy, jestli na ně přišla.

– V noci ti nikdo nezastaví, to by musel být leda nějaký blázen.

– Podívej, zastavil, – zasmál se František. Málem narazil čelem do autobusu stojícího na krajnici silnice.

– Brý večer, – pozdravil muž, který se náhle vynořil ze tmy.

– Porucha? A nám zase ujel autobus.

– Nu což, autobus bychom jeden měli, – řekl a posvítil si na ně baterkou. – Ale nejede to. Snad kdybyste zatlačili…

– My dva?

– Tak dobře, – řekl Josef, který pochopil dříve. Řidič cosi zabručel, zhasl baterku a vyhoupl se do sedadla.

Chlapi se opřeli do autobusu. Chvíli ho rozhoupávali, ale záhy cítili, že jim pod rukama uniká. Konečně motor naskočil. Doběhli uřícení, najednou omládli.

– Už jsme mysleli, že nám ujedete, – křičeli na řidiče.

– Slíbil jsem přece, – řekl a zamáčkl tlačítko. Ve vozidle se rozsvítilo ponuré světlo. Už na prvním schůdku ucítili vůni. Zavřeli a znovu otevřeli oči. Na stěnách, ale i tam, kde se obvykle pokládají zavazadla, viselo maso. Vlastně to nebylo maso, ale salámy, paštiky, tlačenka, párky a kdoví co ještě.

– Podívej, – řekl František a polkl slinu. – Tomuhle se říká autobus!

– Co vy jste zač? – řekl pobaveně Josef. Řidič se ohlédl. Usmívala se mu nejen ústa, ale i mnohovrstevný krajzlík podbradku, baňatá brada i čelní pleš, na které vyrazily mastné krůpěje potu.

– Uzenář, – řekl spokojeně, kdyby nedržel volant, určitě by si radostí zamnul dlaně. – Vidím, že jste dostali chuť, jen si uřízněte, – zahrála mu očka a sklouzla po lištové podlaze až kamsi dozadu, kde se za stolem, na kterém se patrně porcovala uzenina, chlapi usadili. – V šuplíku jsou nože a ocílek visí na stěně.

– O tomhle se mně ani nezdálo, to je jako z pohádky, – šermoval nožem František a očima prozkoumával prostor plný uzeniny. – Dáš si taky? – pošilhával po Křenkovi, když sundával tlačenku z háku. Potom ji položil na stůl, zvážil na jazyku a poznamenal:

– Ochutnáme od každého trošku.

Křenek převalil tlačenku láskyplně v dlaních, přiblížil k nosu, oddálil a znovu přiblížil. Nakonec si ukrojil také.

– Zvláštní aróma, – řekl. – Majoránka, česnek, rohlíků není moc. Skvělý zálev a střívka průhledná. Kdepak papír, jak se to dělá dnes. – Poslyšte, – obrátil se k uzenáři, – co to máte za maso? Taky jsme dělali dřív doma jitrnice, ale tohle neznám.

– Ono moc záleží na koření, – pomlaskával František a několik jitrnic si nepozorovaně cpal za košili.

– Výrobní tajemství. Nechtějte to vědět. To víte, každý si hlídá své, – řekl řidič důležitě a přibrzdil. Hned nato zastavil, vzal na motoru připravený pytel a vyběhl ven, protože cosi zpozoroval.

V nestřežené chvíli se pokoušel František vrazit do nohavice štangli salámu, zatímco Křenka studilo na pupku pozlátko z paštiky.

– A mám skoro dost, – říhl si František a otevřel okénko. Do autobusu vnikl čerstvý vzduch.

Uzenář se objevil záhy. Pytel měl přehozený přes rameno, sotva ho vlekl.

– To je bouraček. Jak vyjedu po dešti, potkávám na silnici jednu za druhou.

A opravdu. Teprve nyní si František s Josefem všimli vraku auta, rozpůleného v příkopu. Josefa při pohledu na bouračku zamrazilo, zvláště poté, když se uzenář vrátil a prozkoumával pečlivě místo baterkou.

Znovu se rozjeli. Řidič si potichu hvízdal, do celého vozu se šířila spokojená nálada. Nakazil jí Františka i Josefa.

– A vy nemáte auto, pánové? – zeptal se rozšafně.

– Ale kdež, – řekl František. – Abychom dopadli jako ti dva prve?

– Tady už je hlídka, – poznamenal věcně uzenář a vzdychl, když míjeli další bouračku.

U příkopu stálo auto silniční služby a výstražně blikalo.

– To víte, oni jsou rychlí, mají vysílačky, – řekl uzenář uznale. – Jo lidi jsou neopatrní. Za mnou už taky pěknou chvíli jede takový blázen. Zavěsil se před hodinou a myslí si, že ho nevidím. Copak si představuje, že u mě najde? Předevčírem, včera, dnes. Potom stačí už jen mokrá vozovka, kola v zatáčce ujedou nebo zavadí stupačkou o hrbolek a je to.

Josef s Františkem si teprve nyní všimli, že je sleduje motocykl. Držel se v uctivé vzdálenosti, v zatáčkách se vždy přiblížil, ale na rovinkách ztrácel.

Konečně se světlo motocyklu přisálo na stěny autobusu. Uzenář zpomalil a prohodil:

– Úsek častých nehod. Pět zatáček za sebou. Tady bych mohl jezdit se zavázanýma očima, a přesto zpomaluju, když mám pasažéry. A já za své pasažéry ručím.

Muži sebou reflexívně pohnuli a zůstali civět na motoristu. V pásu pouličních světel se k nim blížila předpotopní helma a široký chránič, za kterým se mihl obličej ne nepodobný Rudolfově rozjívené tváři. Na poslední chvíli se jim vyhnul a oslněn jejich náhlou přítomností vjel do levotočivé zatáčky. Zvukovou bariéru v uších vystřídalo vzápětí absolutní hrobové ticho.

Uzenář pokrčil rameny a zakroutil hlavou. Potom zasyčely dveře, spěšně se vyškrábal ze sedadla a nebojácně vlezl do tmy.

Muži se konečně vzpamatovali a v přítmí autobusu se začali překotně škrábat ven. Přede dveřmi se zastavili a okamžik pátrali v krajině udivenýma očima.

– Tamhle je v zatáčce, – pípl nejistě Josef a napřáhl ruku. Uzenář držel v jedné ruce pytel a druhou zdvíhal cosi bezvládného ze škarpy.

František zavřel bázlivě oči a zalapal po vzduchu. Potom si opatrně sáhl na hrdlo a hned na břicho, kde se mu jako klubko zmijí začaly svíjet jitrnice.

– To přece nemůžete, nesmíte! – rozběhl se konečně k příkopu a divoce mával rukama.

– Prosím? – pravil udiveně uzenář a prudce se k němu otočil. František se na nic neptal a vytrhl mu pytel. Přitáhl si ho k sobě a štítivě vsunul ruku dovnitř. Ucítil cosi vlhkého a mazlavého. Odporem se otřásl.

– Snad to na mě neprozradíte? – vzhlédl k nim s obavou. – Město není venkov, – argumentoval nyní již docela chladně. – Vozím ji domů, aby měli co jíst…, – dodal provinile.

František rychle vytáhl ruku a rozevřel prsty. V dlaních svíral trs zelené, blátem znečištěné trávy.

Onu noc se převaloval uzenář dlouho v posteli a přemýšlel. Nazítří zaparkoval autobus nedaleko úseku častých nehod, nasekal jako vždy jeden pytel trávy, sedl si na mez a čekal, až se úplně setmí. Potom si z dlouhé chvíle začal skládat a rozbalovat prázdný, větší a dosud nepoužitý pytel druhý.

Bílá krajina

Manželka seděla vedle mne a dívala se upřeně před sebe. Seděla tiše a strnule, ani víčky nepohnula. Patrně nad něčím přemýšlela. Jeli jsme stále stejnou rychlostí, plyn jsem nepřidával ani neubíral, jenom jsem pozoroval cestu a občas mrkl na palubní desku auta, abych zkontroloval měřicí přístroje.

Před námi světélkoval aluminiový pás dálnic. Nebyli jsme sami, s tichým svistotem vystřelených těles se kolem nás míhala předjíždějící auta.

– Spíš? – zeptal jsem se a obrátil se k ní. Trochu se usmála, temné kruhy pod očima se jí rozhoupaly a jemné předivo vrásek kolem úst se pohnulo.

– Jsem unavená, přemýšlím.

– Eliška nemusela umřít. Pravda, měla na to už léta, ale dovedla zařídit ještě hodně věcí. Jen si vzpomeň, jak pěstovala králíky. Všichni se jí smáli, těch vašich sto padesát let vám závidíme, ale ty králíky…!

– Já vím, znají je už jen z pohádek. Nemusela umřít, – opakovala Markéta a netrpělivě si zamnula prsty. – Srdce jí dali nové, plíce vyměnili a ona nakonec zemře na hloupou rýmu.

– V patnáctém století byl mor, potom chřipka a nyní, nyní je zase rýma. Hloupá nemoc, – vzdychl jsem a pozorně se rozhlédl, neboť jsme vjeli do bílé krajiny. Kam jsme se to jenom dostali? – Vždyť tady nejsou ani značky!

– Podíváme se do mapy, – řekla Markéta a vytáhla ji ze zásuvky.

Kolem dálnice bylo mrtvo, nespatřili jsme ani stromy, pole, louky. Jenom bílé oázy připomínající ostrůvky špinavého sněhu.

Vraceli jsme se z pohřbu. Tetička opravdu vypadala mladě. Často nám psávala na druhý konec země dopisy, v posledním o bílé krajině, která se rok od roku rozšiřuje, a také o tom, že život na téhle zemi není už to, co bývalo dřív. Vyjeli jsme předevčírem. Děti jsme nechtěli brát s sebou, nechali jsme je u známých.

– Snad tady opravdu nenapadl sníh, – ožila Markéta. – Zpomal, ať se podíváme, jestli je na tom, co se povídá, aspoň trocha pravdy.

– Nesmysl, – odsekl jsem, – vždyť je léto. Tohle je něco jiného, všimni si, už se to začíná usazovat na skle.

– Naposledy jsem tady jela před dvaceti léty, – zasnila se Markéta. – Byly tady stromy, ptáci a krajina plná větrných mlýnů.

– Tahle mapa je stará tři roky a žádné bílé skvrny na ní nevidíš. Nebo snad ano? Raději najdi, kam vede dálnice, a pak už, prosím tě, mlč. – Stával jsem se čím dál netrpělivější.

– Nemůžu to najít, – řekla po chvíli téměř plačky. – Kdyby se tu dalo alespoň podle něčeho orientovat.

– Leda podle slunce, ale není dost zřetelně vidět, rozpíjí se ve smogu. Kde by moh být sever?

– Pocukrovaná krajina, – zasmála se vynuceně, – to jsme ještě neviděli. Tetička měla přece jenom pravdu. Až o tomhle budu vypravovat v práci, neuvěří.

– Měli jsme si vzít busolu.

– Nemůžeme zabloudit, všichni jedou tímhle směrem, copak to nevidíš?

– Jedou, ale kam? – Pokýval jsem mrzutě hlavou, přepnul spínač na automatické řízení, napil se džusu a řekl: – Ukaž, dej to sem, podívám se sám.

Markéta měla směšně velký klobouk, nosila ho i v autě a všem vykládala, že si s ním zaclání oči proti slunci. Okolí přijímalo tohle tvrzení s podivem, protože slunce jsme viděli dvakrát třikrát do roka, jinak se rozlévalo v mlze. Byla však proti všem předpokladům krásně opálená dobronzova. To z domova, kde si na sebe pouštěla slunce umělé.

– Tamhle bude asi západ, – řekl jsem. – Je tam nejvíc světla. Kolikpak je hodin?

– Sedm, – řekla Markéta. – To už budou pomalu červánky.

– Ale my chceme jet na východ. Jestli to takhle půjde dál, děti už dneska neuvidíme. Ta mapa je k ničemu, dávno neplatí.

– Takže jsme zabloudili.

Nestačila na mě ani pohlédnout, protože auto udělalo smyčku a cosi v něm zaskřípalo. Hodilo to s námi do strany, hlava se mi odrazila od vzduchového polštáře a vrátila se zpět. Přepnul jsem rychle řízení. Žena s úlevou vydechla. Sundala si pomačkaný klobouk, vytáhla z kabelky hřeben a začala si pročesávat kaštanové vlasy.

– To by tak ještě scházelo, mít poruchu, – zabručel jsem.

– Že tu je všude tak pusto. Bílá krajina. Měli bychom si trochu odpočinout a porozhlédnout se, – řekla najednou. Už byla starší, nevydržela dlouho sedět. I mě to zmáhalo. Ubral jsem plyn, pak vypnul automatickou spojku a snažil se přeřadit na nižší rychlost, ale v autu, dojíždějícím setrvačností, to začalo chrastit a naříkat, jako by se chtělo vzápětí rozlétnout na tisíc kusů. Strhl jsem volant doprava a vyjel z dálnice, abych zabránil hromadné srážce. Zastavili jsme za svodidlem, kterým jsme prolétli.

Okamžik jsem mlčky nehnutě seděl, snad abych uvěřil, že ještě žijeme. Markéta měla zavřené oči a napětí ve tváři, jako by stále ještě na něco čekala. Potom je otevřela. To už jsme několik minut stáli. Pokusila se usmát.

– Ještě že to takhle skončilo, – vydechla a její snědá tvář se konečně rozzářila. Rozhlédla se kolem: – Podívej, bílá krajina.

– Jen abychom se odtud do večera dostali, – poznamenal jsem.

Otevřela dveře a vylezla ven. Nejprve se protáhla, rukou bezděčně shrnula vlasy, které jí bral vítr, a zadupala v písčité zemi. Od nohou se jí zvedal prach.

– Někde tu musí být havarijní hlásiče. – Vylezl jsem také a utřel si do kapesníku čelo: – Abychom zavolali silniční službu.

Markéta už zatím běžela k bílým ostrůvkům. Najednou ožila, všechna únava z ní spadla. Její hbité tělo přeskakovalo kameny a suché, ztrouchnivělé větve, které se jí pletly do cesty. Byla zase mladá a svěží jako před léty.

– Někde tu přece musí být hlásiče pro silniční službu, – opakoval jsem potichu a přemýšlel, co bude nejdůležitější nejprve udělat. A potom se to stalo. Uslyšel jsem výkřik, úzkostlivé volání o pomoc. Byl to hlas Markéty.

Stála opodál, čelem obrácená k rudému obzoru, rukama si zakrývala obličej.

– To není sníh, – vyhrkla, když přiběhla. – To je bílá tráva, je na ní popílek.

– Bílá smrt, – řekl jsem.

– Tys to nevěděl?

– Sedni si, Markéto, do auta. Půjdu se podívat dál, – rozhodl jsem se. – Přece tu nebudeme trčet do rána. Kdybych se nevrátil do setmění, jsou tam i přikrývky.

– Nebudu spát, – řekla rozhodně. – Nebudu ani jíst, počkám na tebe.

Vzal jsem si trochu jídla a pití. Bylo hloupé odejít a nechat ji tam samotnou. Vyndal jsem z pouzdra pistoli, kterou s sebou vozím na delší cesty, a podal ji ženě.

– Kdyby se něco stalo, tak vystřel, přiběhnu hned. Myslím, že se za chvíli vrátím. – Pohlédla na mne, očima přímo zaprosila, abych ji neopouštěl. Raději jsem se odvrátil a vyrazil.

Vedle dálnice nic nerostlo. Chvíli jsem šel podél, klopýtal o polorozpadlé obaly od konzerv a limonád vyhozených z jedoucích aut, narazil jsem i na nečitelné reklamy, roztrhané větrem. Tráva, která tu rostla v malých, silně prořídlých trsech, byla bílá. Nejprve jsem myslel, že je zaprášená od popílku jako u nás doma, ale bělela se i uvnitř, když jsem ji rozlomil.

Ušel jsem ještě asi kilometr, snad dva, když mi došlo, že tu žádný hlásič nenajdu. A jestli ano, stejně nebude fungovat. Začal jsem znovu prozkoumávat terén. Potom mne napadlo, že bych mohl zastavit nějaké auto, protože jsem pochopil, že život v téhle krajině se nepočítá na roky, měsíce, ale hodiny, nejvýše dny. Dostal jsem strach o sebe i o Markétu. Vyběhl jsem na krajnici a pokoušel se mávat, nakonec rozdělal i oheň, ale těch několik stránek mého zápisníku strávil plamen za pár vteřin.

Sedl jsem si na svodidlo a došlo mi, že lidé v téhle krajině už nežijí. Díval jsem se na obzor a hledal, je to směšné, už jsem nehledal člověka, ale stačil by mně v tom okamžiku pták, který nade mnou jen přeletí, zamává křídly a hned zase zmizí.

– Někdo tu přece musí žít, – zakřičel jsem zoufale. – Copak tu budeme trčet do rána?

– Do rána? – vrátilo se mi ozvěnou, vlastně ani nevím odkud, snad z té pusté krajiny, ale já slyšel, jak se mi ten cizí a vzdálený hlas posmívá. Kručelo mně v žaludku, jíst mě však nenapadlo, neměl jsem chuť. Trochu jsem se napil, obal od limonády hodil na zem, pak jsem ho sebral a strčil do kapsy, ale při pohledu na všechnu tu spoušť kolem jsem ho opět vyndal a vztekle do něho kopl.

Zem byla suchá, vyprahlá. Dřevo z rozpadajících se stromů podivně vonělo. Podíval jsem se na hodinky. Obzor čím dál více tmavěl, za okamžik se ponoří do tmy docela.

Ale mýlil jsem se. I ve tmě se krajina bělela. Představoval jsem si, jak projíždíme kolem autem a Markéta povídá: krásná zem, jednou se sem musíme zajet podívat. Zpomal, ať se trochu rozhlédnu. Bláznivě jsem se rozesmál a zamířil do vnitrozemí. Ještě se přesvědčím, že i jinde to je stejné, a vrátím se k autu. Z nádrží vyliji palivo a zapálím ho, snad někdo uvidí oheň a zastaví. Jinou šanci dostat se odtud už vlastně nemáme.

Jak se tohle všechno mohlo stát, vrtalo mně hlavou. Na mapě jsou zakreslená jezera, víkendové kempy a podél silnice aleje topolů. Cožpak o tomhle nikdo neví? Vždyť i tetička nám psala o bílé krajině. Uvíznout tu bez zásob znamená pravděpodobnou smrt. Možná že přeháním, po dálnici projíždějí stovky aut, kdyby se nám podařilo některé z nich zastavit, budeme do půlnoci s Markétou doma. Už jsem se viděl druhý den v práci, jak vyprávím kamarádům o bílé trávě a krajině bez ptáků.

Pak třeskly výstřely, nejprve jeden, potom dalších pět rychle za sebou. Nebylo pochyb, že střílela Markéta. Rozběhl jsem se, ale jako naschvál zakopl o jakýsi vyčnělý kmen. Trochu jsem si natloukl koleno.

Až při dopadu na zem jsem si uvědomil, že vlastně nevím, kterým směrem ji mám v tom šeru hledat.

Markéta potřebuje pomoc! To mne vzchopilo. Utíkal jsem, cestou přeskakoval mnoho domnělých překážek, abych znovu nezakopl, ale byly to jenom stíny, které se najednou v té bílé, měsíčné noci bez měsíce odkudsi vynořily.

Konečně jsem dorazil obloukem k dálnici. To byla moje spása. Když půjdu podél ní, najdu Markétu i auto.

Na ženu jsem narazil až ráno, když už jsem se pomalu vzdával. Měla na hlavě šátek, seděla na zemi, v jedné ruce držela křečovitě zrcátko, druhou kreslila cosi do prachu a mlčela.

– Stalo se něco? Proč jsi střílela? – Ani se na mě nepodívala. Slunce, které zkrvavělo ráno, se rozpíjelo v bílém oparu. – Tamhle je východ, Markéto, – vykřikl jsem nadějně a zacloumal s ní. Zkoumavě na mne pohlédla. Měla bledý, vyzáblý obličej a suché prsty. To není moje Markéta!

– Tady je náš domov, – řekla zastřeným hlasem. – Takový jsme si ho udělali. – Zvedla se a rozmáchla se rukou. Potom se usmála až příliš hrozivě, než abych se usmál také. V ústech se jí objevily dvě překrásné řady bílých zubů. Nikdy jsem tomu nechtěl věřit. Zavřel jsem oči a pak už jenom čekal.

Člověk ze zkumavky

Vrátili jsme se se ženou po dvouletém pracovním pobytu ze zámoří. Domů jsme se opravdu těšili, a co víc, Ema sem vlastně přijela porodit naše první dítě.

– A víš to určitě? – zeptal jsem se já nevím už pokolikáté, sotva jsme projeli celní kontrolou. Ema měla na sobě zelené květované šaty a trochu se třásla zimou. O několik týdnů jsme předběhli počasí, věděla to, a přesto se oblékla nalehko. Raději jsem v autě zapnul topení. Motor šel lehce. Eminy ruce se dotkly mé tváře a vzápětí mi zavoněly pod nosem.

– Nevypadám snad na to? – řekla až po chvíli a vyndala z tašky láhev s limonádou. Vyšroubovala zátku. – Jestli se ovšem doktor nemýlil, – připustila neochotně a usrkla nápoj. Potom mi položila ruku na rameno a spokojeně usnula. Zvýšil jsem rychlost a plně se soustředil na jízdu. Nebylo toho ani třeba. Auto svištělo po dálnici, jako by si hledalo cestu samo. Asi za hodinu jsme byli doma.

– Přestali vyrábět prášek Z, – řekla mi druhý den žena, když se vrátila z nákupu. – Jinak všechno mám.

– Z-prášek, – spolkl jsem nakousnuté sousto z rohlíku a zapil ho mlékem. V hlavě mi blesklo hlavou, k čemu je Z-prášek dobrý. Fakt byl ten, že obsahoval všechny druhy vitamínů, které potřebuje lidské tělo. – Definitivně?

– Už půl roku není k dostání, – vzdychla a položila tašku s potravinami na stůl. – A taky ještě dlouho nebude. – Poté vyndala z kapsy jakýsi ústřižek novin a zprávu mi volně tlumočila… – Namíchali špatné poměry látek, vznikla sekundární reakce, v níž Z-prášek jako vedlejší produkt zůstal v podstatě práškem Z, ale ta nepatrná změna složení způsobila změnu mikrobiální struktury G, které se používá ke snížení intelektové deteriorace. Stalo se něco neočekávaného. Začala se infikovat oligofrenie, o níž se experti dosud domnívali, že jde převážně o záležitost metabolickou.

– Kdes to vzala? – Přestal jsem snídat, nějak mi ta zpráva vzala chuť k jídlu.

– Nevěřila jsem tomu, ale Šmídová, ta prodavačka z mlékárny, si to vystřihla z novin.

– Takže oni začali blbnout…, – hltal jsem očima tučně vytištěné řádky. – Celá fabrika byla asanována. Prášek Z bude v nejbližší době dovážen ze zahraničí… Tak vidíš, musí ho přece dovážet, – vzhlédl jsem k Emě.

– No jistě, to tady sice píší, ale dodávky, jak říkala Šmídová, pokryjí trh sotva z jedné třetiny. Prášek zkrátka není. – Začala dávat věci do ledničky. Prázdnou tašku pověsila do předsíně. Dolil jsem si mléko. Bylo mi jasné, že se bez prášku Z, který vedle toho, že obsahoval vitaminy, ochuťoval i různé pokrmy, budeme muset nějaký čas obejít, ale dost dobře jsem si nedovedl představit, proč dosud nebyl nahrazen nějakou jinou, snad méně účinnou látkou. Při pohledu na Emin soustředěný obličej mi zatrnulo.

– A co naše dítě? – vyhrkl jsem.

Chytila se za dosud pomyslné mateřské břicho. Oči jí v pobledlé tváři plály a znejistěly. Dokonce se mi zdálo, že zakoktala.

– Na… naše dítě! – Nemám rozum, mohl jsem být také zticha. Teď neusne, protože bude přemýšlet, kde by sehnala vitamíny. Takhle hloupě ji vylekat. Omluvně jsem na ni pohlédl, přitáhl k sobě a posadil na klín.

– Nic si z toho nedělej, doktor ti přece musí vitamíny předepsat, – usmál jsem se na ni. Očividně zklidněla. Namotal jsem si na prst štůsek jejích vlasů a mírně zatáhl. Zvrátila hlavu dozadu a pootevřela ústa. Když jsem se dotkl Eminých rtů, nepatrně se pohnuly. Asi mi něco říkaly, ale to už jsem neslyšel.

– Tohle všechno mi nevypravuj, znám to, řekl dr. Tykva, přítel Tykva, se kterým jsem hrával pálkovanou na plácku za městem a později chodil za holkama. Dlouho jsme se neviděli, udělal zatím kariéru, a jestli mně někdo mohl pomoci, byl to určitě on.

Nevypadal právě nejlépe. Půlnoční měsíčky mu vycházely z unavených očí. Masité, takřka buclaté tváře dávaly obličeji odulý výraz. Když chtěl něco důležitého říct, zamrkal: – Za tím doktorem už nechoďte, nemá to smysl. On jí ho opravdu nemůže předepsat. Jednak prášek Z nemá, a i kdyby ho měl, nevzal by si ji na svědomí. Část špatně vyrobeného prášku byla totiž vyexpedována a dostala se do distribuce, potom se s tím všelijak šmelilo. – Pusť to z hlavy, – pohlédl letmo na mne. Zřejmě jsem se tvářil zatrpkle a zklamaně, neboť z jeho malých úst se vyloupl shovívavý úsměv. Z kapsy saka si vyndal krabičku doutníků a nabídl mi, zřejmě záměrně, protože věděl, že nekouřím. Luskl jsem na číšníka, aby nám přinesl aperitiv. Tykva se rozhlížel spokojeně po kavárničce, jako by tu byl doma. Mezitím jsme si přiťukli. Netrpělivě jsem pravil:

– Ale ty látky musí do těla dostat, za pár měsíců bude rodit, a pak, co dítě?

– Podívej se, – usrkl aperitiv a podomácku říhl, – vzpomínáš si, jaks mi to tenkrát vyjednal s Marcelou? – Poté si jazykem zalovil mezi zuby. – Kdyby nepřišla, dal bych si hlavu na koleje. Zachránils mi život. Takže… pro tebe to risknu. Teď dělám, – zabubnoval si prsty významně na břichu, – v jednom experimentálním ústavu, který se zabývá meziplanetárními lety. Zkoumáme všechno, mimozemské civilizace i to, jak rychle žluknou vajíčka na světle a ve tmě. Je to obrovská instituce, která má odpovídající archív. Pošlu ti člověka, určitě ti poradí. Netvař se tak skepticky, copak si myslíš, že existuje jenom prášek? Přítel, člověk kromaňonský, neměl o něm ani potuchy, a byl zdráv jako rybička. Nekoukej po těch ženských a poslouchej, – rýpl mne špičkou boty. – Nedělám si vůbec legraci. Jinde v archívech mají magnetofonové pásky, filmy, děrovací štítky. U nás navíc dělají lidé, schopní lidé, takzvaní specialisté.

Nabyl jsem dojmu, že se Tykva vytahuje, no ano, zamlada byl pokornější. Dokonce si ani netroufal Marcele říct, že ji miluje. Nyní se však z něho stalo Něco.

Ty dvě ženské, které si přisedly za námi ke stolu a vystrkovaly na nás své dlouhé, takřka ničím nezakryté nohy, vypadaly mnohem opravdověji než Tykvova nadutá řeč. Archív ani nějaký člověk, ať už je jakýkoli odborník, nemůže nahradit továrnu na výrobu prášku Z, to dá rozum. Řekl jsem, že spěchám domů, a rychle jsem se s ním rozloučil. Pokrčil rameny a vytáhl si z pouzdra druhý doutník. Nejprve ukousl špičku a potom si šel přesednout k vedlejšímu stolu.

Zaťukal a čekal za dveřmi, až někdo řekne dál. Ema na mě významně pohlédla a v duchu počítala do deseti, aby se uklidnila. Pak řekla: – Volno.

Vešel opatrně do dveří, ostražitě se rozhlédl, smekl klobouk a pravil: – Dobrý den přeji. Jsem tu správně u Prokůpků? Posílá mě doktor Tykva. Chvíli mně trvalo, než jsem našel vaši adresu, přece jenom už to jsou nějaká léta, co jsem tu byl naposledy. Jo, svět se mění, holenkové.

– Prosím? – řekla žena, jako by se přeslechla. Trochu se jí to holenkové dotklo, ale nedala na sobě nic znát, dokonce se mile usmála. – Posaďte se, – ukázala na anatomické sklápěcí křeslo. Ještě než si sedl, natáhl ruku a řekl:

– Ludvík.

Ale když má žena nijakým způsobem nereagovala, rychle ji strčil do kapsy. Ludvík byl rtuťovitý chlapík, oči mu neposedně bubnovaly v důlcích, dětská vizáž dávala primitivnímu obličeji půvab nevinnosti. Sedl si a prsty zabrnkal na přistřiženou bradku, až mu vousy zazpívaly.

– Já nevím, pane Ludvík, do jaké míry už vás doktor Tykva informoval o našem problému…, – začal jsem přímo od věci, ale nenechal mne domluvit.

– Je mi známo, jedná se o vitamíny, – uchichtl se, jako by mu stačilo lusknout prsty, aby ve věci prášku Z zjednal náležitý pořádek. – To už moje babička tvrdívala, mrkvička je na vlčí mlhu, ovesné vločky na úbytě svalové, sem tam nějaká ta zelená paprička, že ano, křen a košťáloviny na krvácení z dásní, a víte na co je, milostpaní, petržel? – Zachichotal se tak ďábelsky, že mě zašimralo na břichu. Potom pronásledován nedůvěřivýma očima mé ženy se ke mně nahnul a cosi zašeptal. Ničemu jsem však nerozuměl.

– Nejsem si jist, zdali vás doktor Tykva dobře informoval. Já přece nepotřebuju nic vydržet, jedná se o mou ženu…

– Právě, právě, – bránil se. – S tím prášek Z úzce souvisí.

– Nechápu, jak taková mrkvička nebo petržel může s tím vším souviset. – Má žena si poposedla na židli a zbystřila. Porozuměl jsem jí, těhotné ženy bývají zpravidla citlivější.

– Prosím, to vše jsou rostliny. Vezme se semínko, uloží se do hlíny, zalévá se, okopává. Vyroste z něho pórek nebo, chcete-li, mrkvička. A v té mrkvičce, bramborách, rajském jablíčku či luscích máte právě ty látky, které jsou obsažené v prášku Z.

Zůstal jsem paf. Civěl jsem na něho jak na boží zjevení. Jednu chvíli mne napadlo, nejde-li o sňatkového podvodníka. Ten jeho naivní dětský kukuč si plně podmanil i mou ženu. Počáteční nedůvěra se vytratila Emě z očí, nyní se dokonce usmívala.

– Vypravujte dál, – zatleskala rukama. – To je zajímavé.

– Mladá paní, – zmrtvěl Ludvík, – copak vy jste se tohle všechno neučili ve škole?

– My známe jenom prášek Z, – udělal jsem tečku za naším podivným rozhovorem. Ludvík vstal, dýchl manželce na ruku a rychle se s námi rozloučil s připomínkou, že si nejprve prohlédne naše pozemky a pak se uvidí.

A viděli jsme. Takřka s jistou pravidelností jsme se začali scházet na zahradě.

– Co takhle zaječí mrvu nebo kompost? – povídá jednou. Mezi dva přední zuby si zastrčil stéblo slámy, které neustále žvýkal a čas od času vyplivoval před sebe. Nemohl jsem se v jeho chování dost dobře zorientovat, nerozuměl jsem jeho gestům, pohybům, které mi někdy připadaly nesmyslné, vzápětí jsem však poznával, že za nimi něco je, to veliké Něco s velikým N, které mi naznačil už Tykva. Možná že předstihl dobu, napadlo mne, když jsem Ludvíka sledoval při práci, je o krůček dál než dnešní civilizace, vidí dopředu. Ludvík si vždy vyhrnul rukávy na své kostkované košili a jeho kacířský obličej se ve fialových červáncích smažil jako v pekelném kotli.

– Kompost, mrva, hnůj! – rozpřahoval se vidlemi. Pravda, něco vzdáleného mi to připomínalo, ale moc jasné mi to nebylo. Zato moje žena se tvářila všeznajícně, nenuceně zablýskla očima a pravila:

– A to se, Ludvíku, podává samostatně, nebo s přílohou? V encyklopedii národních jídel jsem četla…

– Omyl, madam, – pravil uctivě Ludvík, na bocích mu zahrkaly trenýrky, na pupku vyrazilo Eliášovo světlo. – Chlévská mrva je výborné hnojivo.

– Jistě, jistě, – pokyvovala znalecky hlavou má žena. Obdivoval jsem její trpělivost, nějaký Ludvík jí skáče do řeči a ona se ještě usmívá. – Ale kaviár já ráda bez oblohy, – nedala se jen tak zmást. – Existují názory…

– Madam, – zkřížil Ludvík ruce na prsou, jako by zaháněl ďábla, – žádná obloha, žádný kaviár. Popíši celý proces znovu, abych vyloučil jakékoli nedorozumění. – Rozpaky se podrbal na hýždích, konečně vyplivl stéblo slámy. – Rýčem se zryje půda, do ní se zaplaví mrva či kompost, poté se vše uhrabe, řídce nařádkuje, zaseje, zahrabe a jemně přitlačí. Posléze zaléváme a vyčkáváme. Všechno jde samo. – Ema na mne významně pohlédla a objala si bezděčně své břicho.

Padala rosa. Ty dva ary pozemků, co jsem zdědil po otci a on zase po svém otci, dostaly v mých očích nedozírnou cenu. Mohly zachránit mé dítě. Ludvík mě přesvědčil. Kam se na ně hrabala naftová pole v Kuvajtu či uranová naleziště v Jáchymově. Konečně jsem pochopil, že na konci tohohle plahočení na nás čeká překvapení.

– Mrkev, petržel, salát, kedlubny… přátelé, všechno vám vyroste tady na tomhle kousku země. – Ludvík se v momentě, kdy končil s dechem, rozmáchl rýčem. Stačil jsem uhnout, malá hrudka hlíny zasáhla Emu do prsou. Přitiskla na ránu svou dlaň a pohlédla kamsi do daleka, snad na slunce, které se rozlévalo jako punčový dort. Přistihl jsem se, že na Ludvíka žárlím. Na jeho prostotu a samozřejmost, s jakou se snažil vyložit, že prášek Z vlastně nepotřebujeme, že stačí mrkev, petržel, salát a kdovíjaká mořská tráva, na jeho velkolepost, jistotu, odhodlání.

– A v těch kedlubnách jsou také vitamíny? – zeptala se má žena. V duchu jsem se zastyděl. Možná ale, že se ptala záměrně.

– Pochopitelně, – řekl.

– A mohl byste nám je ukázat? – zatvářil jsem se nevěřícně.

– Ehm, – řekl Ludvík. Pak triumfoval. – Nemohl, ale ucítíte je na svém těle.

Možná že ucítím, možná že ne. Ostatně od jisté doby, přesněji od našeho setkání s Ludvíkem, mne pronásledovala jakási podivná vůně, jako by vyzařovala přímo z lůna země. Pravda, Ludvík se rýpal v zemi se zvláštním zaujetím pro věc posedlého člověka, a když jsme s ženou odjížděli ze zahrady, ještě se neměl k odchodu.

– Zvláštní chlapec, – pravila žena a ohlédla se z auta zpět. – Kdyby neměl takové králičí zuby, docela by se mi líbil.

– Co dávají v televizi? – řekl jsem, jako kdyby mě Ludvík vůbec nezajímal. – Sakra, nějak to auto zlobí.

Z polní cesty jsme vyjeli na dálnici, opilé oči neonů mhouřily svá víčka, město praskalo ve švech. Rosa padala tak silně, že jsem pustil stěrače.

– Je docela milý, – pokračovala žena ve své samomluvě.

– Koho nám to ten Tykva jenom poslal. Aby nás nakonec neotrávil!

– Nedovedl by člověku ublížit, to se přece pozná. Je něžný…

– Jak se to pozná? – řekl jsem a zapnul reflektory.

– Když pěstuje tu zeleninu…, – řekla Ema a obvyklým pohybem si stáhla sukni přes kolena. Pak se opět zasnila a zavrtala svou mysl do hloubi duše.

– Výborná, – chroupal jsem vesele mrkev a na Ludvíka se už vůbec nezlobil. Neváhal jsem ho za tento mimořádný úspěch políbit. Stačilo několik měsíců a stal se zázrak. Ze semínka vyrostla mrkev, prý proti šerosleposti.

Došel jsem k názoru, že zeleninu potřebuji právě tak nutně jako Ema a naše dítě. Ema naopak došla k závěru, že nemusí vařit. Ráno jsme jedli pórek, v poledne kedlubny, večer petržel. Druhý den zelí, rajčata a pažitkovou nať. Před sousedy jsme o našich pochoutkách raději mlčeli, to víte, ne všechny věci, které předstihnou dobu, mají na růžích ustláno.

Nadešel čas i pro Ludvíka. Jednoho dne u nás skončil práci a vrátil se do ústavu. Ještě předtím jsem se ho ptal, kde bydlí, že bychom mohli spolu kamarádit, mám totiž rád praktické lidi, ale řekl, že v ústavu. Trochu si mne svou nedůvěrou popudil. Tvářil se ustaraně, na své roky až příliš smutně. Každý objevitel je tak trochu cvok. Loučil se s námi tím měkkým, nicneříkajícím stiskem ruky. Čím víc jsem mu ji tiskl, tím víc se od jeho rukou šířila nakyslá vůně země. Bylo mi jasné, že se v hlíně rýpe od rána do večera. Žena se při loučení rozplakala a na památku mu, abych nevěděl, věnovala šáteček. Chápal jsem ji.

– Neměl bys poděkovat Tykvovi? – řekla ještě týž den večer. – A dát mu třeba nějakou malou pozornost? – Seděla na stoličce, mezi koleny se jí pohupovala modrá zástěra, a louskala buráky.

– Je mně ještě cosi dlužný, to je v pořádku. Ale poděkovat bych mu mohl.

– A řekni, že pozveme Ludvíka na Vánoce, jestli nemá kam jít, aby nemusel být stále v ústavu.

– Vždyť budeš možná ještě v porodnici.

– To nevadí, já budu mít radost, když se budete bavit třeba jenom spolu. Tak mu už zavolej.

Doktor Tykva měl přímou linku na stůl, spojil jsem se hned. Řval do mluvítka, až membrána chrastila.

– Á, to seš ty, příteli. – Už jsem viděl, jak se na druhém konci drátu tetelí, lišák jeden. – Tak co, jaký byl Ludvíček?

– Všechno splnil do puntíku, byl jsem s ním velice spokojen, žena se do něho dokonce zamilovala. Znáš to, připadá jí zvláštní, – řekl jsem a mrkl na Emu. Červený ruměnec jí zatančil ve tváři, hodila po mně slupku od ořechu.

– Ach ty ženy, – jásal Tykva, – to bych do ní nikdy neřekl.

– Poslouchej, kamaráde, já tu zeleninu jím od rána do večera. Moc mně chutná. Chtěl bych Ludvíkovi něco věnovat na památku…

– S tím si hlavu nelámej, to je v pořádku.

– Myslím to vážně. Já vím, je to hloupost, ale ženu napadlo pozvat ho na Vánoce k nám. Třeba nemá kam jít, chápeš?

– Člověče, to nejde, – zvážněl najednou Tykva a zároveň ztlumil hlas. Přendal jsem si sluchátko do druhé ruky.

– A proč? – vyjekl jsem. – Rozloučili jsme se tak najednou, sbalil se a řekl, že jde.

– Bodejť, přetáhl pobyt o čtrnáct dní. Nějak se mu na tom světě zalíbilo.

– Jak to, zalíbilo? Snad je nevězníte? – Ema zpozorněla, přestala loupat ořechy a přitiskla se ke mně, aby slyšela, co si povídáme.

– Hloupost. Ale ten chlap by se mohl složit. Měl to spočítané přesně na tolik týdnů, kolik jich potřeboval, aby vypěstoval zeleninu. Říkal jsem ti přece, že jsme experimentální ústav a archív zároveň.

Jeho tón hlasu mě zraňoval. Proč je najednou tak komisní a neústupný. Proč se vyhýbá přímé odpovědi? – Snad mně nechceš tvrdit, že tohle tady už bylo, – řekl jsem ironicky. Od srdce se rozesmál.

– Co myslíš? Ta mrkev, nebo náš společný zachránce Ludvík?

– Chceš říct, žes ho založil do archívu jako vypreparovaný list javoru či fotografii z druhé světové války? – Vzpomněl jsem si na Ludvíkovy studené ruce. Odstrčil jsem Emu od sebe. Začal jsem tušit něco hrozného.

– Nic nechci říct. Jenom snad to, že je to člověk dvacátého století. Nejsme nesmrtelní. Už odpočívá tam, kde je jeho místo, a čeká na svoji příležitost.

– V rakvi, – zakřičela Ema a strnula. V hlavě se mi vybavil můj praprapradědeček a dvacáté století. Zničehonic jsem znovu ucítil tu podmanivou vůni země. Podíval jsem se na Emu. Apokalyptický úsměv jí vypadl ze rtů. Vůně se změnila v nepřekonatelný hnilobný zápach. Jako by mi Tykva četl myšlenky.

– Nemusíš se bát, příteli, je naprosto imunní. À propos, řekni ženě, ať nemá strach. Ludvík si musí odpočinout. A na rakve ať nemyslí. Jsme už přece jenom o kus dál.

Poté se sluchátko odmlčelo, aby se v něm vzápětí ozval cinkot tisíců střípků, které se rozprskly po podlaze. – Hrome, Maruško, – zaslechl jsem Tykvův nadurděný bas, – co to proboha vyvádíte? Tak přece nestůjte, dejte ho do zkumavky a pořádně zašpuntujte.

– Do které? – ozval se úzkostlivý hlas laborantky.

– No přece do té menší, aby se nemohl hýbat, kdyby se náhodou probral nebo zase skutálel. – Pak opět zvedl telefon a zdvořile se zazubil: – To nic, malá nehoda, rozlil se nám líh. Co jsem to chtěl? Spokojen? Tak vidíš. Dobře se vyspi. A nezapomeň, o té petrželi ani muk!

Edova teorie o rybách

Ještě před několika dny jsem si hověl s Edou v čisticí stanici naší papírny, která sem tam pouštěla do nádrže všelijaké splašky. Jejich koncentraci jsme měli za úkol kontrolovat, aby nechcípaly ryby, protože potom z toho byly pro náš podnik pokuty a různá nedorozumění se spolky na ochranu životního prostředí.

Jedna taková nepříjemnost se nám nedávno stala. Mně, který za to ručil, a Edovi, mému zástupci. Psalo se o tom postupně v závodním časopise, okresních novinách a nakonec v nedělní příloze krajského deníku. Naposled za mnou přišel sám ředitel, že už toho má dost, že mě z bláta tahat nebude, protože ho nakonec musí šlapat stejně sám, a prý to tentokrát nezaplatí podnik, ale já, a jestli mně na to Eda něco přidá, záleží na jeho dobré vůli.

– Jakýpak vůli, – rozumoval Eda, – to se radši utopím. Poslední hejno ryb u nás… kolipak to dělá tisíc? – mávl rozzlobeně rukou.

– Zdá se, – řekl ředitel a oči mu zuhelnatěly, – že byste otázku měli položit trochu jinak: snad kolik to dělá let, pánové, nemyslíte?

– Vy přecházíte hned na to nejhorší, – povídám, ukrojím ze svačiny plátek slaniny a nabídnu ho řediteli. – Neochutnáte? – Zvedl zoufale hlavu a sykl:

– Děkuju, nemám chuť!

– Teď abych chodil chytat ryby k moři, – vyhrkl podrážděně Eda, ale neměl to říkat, protože šéf zbystřil. Eda, vášnivý rybář, chodil pytlačit na pokusné kapří hejno, které tu bylo pod přísnou kontrolou nasazeno na chov. Nejenže neměl povolení, které se již pěkných pár řádek let pro chronický úhyn ryb nevydávalo, ale nyní se mu podařilo otrávit i ten zbytek, který si choval a laskal jen proto, aby si mohl sem tam nějakého kapříka chytit a pak ho zase pustit zpět do vody. Eda si vzal ze stolu kousek špeku, který jsem nabídl řediteli, a strčil ho labužnicky do pusy.

– Byly to poslední exempláře sladkovodních ryb na našem území, – zavibroval ředitel varovně hlasem.

– Snad není tak zle, – otíral si Eda mastné prsty do kapesníku. – Už je někdo viděl břichem vzhůru?

Eda byl z těch lidí, kteří se dají usvědčit jenom fakty, jinak svou porážku nepřijal, i když dobře věděl, že se chemikálie do vody dostaly.

– Tohle by bylo poslední, co byste mohli chtít, nalézt pochcípané ryby. Doporučuji jedno, – řekl šéf a pod silnými skly dioptrických brýlí se mu rozhýbaly oči. – Zítra si vezmete dovolenou a tu naši nádrž pořádně prohlédnete. Máte jedinou šanci!

– Jakou? – zeptal jsem se nechápavě, zmačkal papír od svačiny a hodil do koše.

– Že nic nenajdete, rozumíte? Žádné ryby neuhynuly!

– Znáte mou teorii? – zamžikal Eda víčky jako panenka a zatvářil se tak opravdově, že jsem zbystřil.

– Neznám, – zakřičel ředitel, – nic jiného než ryby mne nezajímá.

– Právě, – nedal se rušit a pokračoval, – ty ryby možná neuhynuly, mohly třeba ulétnout.

– Jak to myslíte? – zarazil se šéf a pro jistotu se podíval na mě, zdali dobře slyšel.

– Rozumějte, – řekl jsem vážně, – on má takovou teorii, že ryby ve svém vývoji přeskočily obojživelníky a zmije, tedy plazy, a v té své třídě se dostaly vlivem umělého životního prostředí hned na čtvrté místo, takže jim narostla křídla jako ptákům a z té špinavé, smradlavé vody prostě uletěly. – Tak a bylo to venku, zhluboka jsem si oddechl.

– Trochu jsem poopravil Darwinovu teorii umělého výběru, – vmísil se do hovoru Eda a vyplivl kůži ze špeku, kterou se mu nepodařilo rozžvýkat, do koše. – Chemikáliemi zaneřáděná voda v nádrži, faktor velice negativní, způsobil obrovský skok ve vývoji živočichů. Ani jsme tu proměnu organismu nestačili postřehnout. Z ryb se stali ptáci a ti prostě uletěli.

– A co se stane z těch ptáků? – pravil tiše ředitel, chytil se za hlavu a s bolestným výrazem ve tváři si s ní zatřásl, až mu spadly brýle.

– To prosím nevím, – řekl bezelstně Eda.

– Evžene, vy mně za něho ručíte, – vydechl šéf a z posledních sil ke mně otočil své unavené oči. – A až tuhle akci skončíte, pomozte mu nalézt nějaké zaměstnání. Nevěděl jsem, že mám na pracovišti takové génie! – Potom se zlehka uklonil a jako věchýtek poháněný průvanem vylétl ze dveří. Zapomněl je zavřít, ani se neotočil.

– Já mu to teda dokážu, – řekl nazlobeně druhý den Eda, když jsme se plavili po nádrži. – I kdybych měl třeba tuhle hnusnou vodu pít. Přece jsme tam nepustili tolik odpadu, aby musely všechny ryby pochcípat?

– Ta tvoje teorie je ale stejně pěkná hloupost, ředitel měl pravdu. Proč by se ryby musely měnit zrovna v ptáky? – řekl jsem skepticky, odšrouboval kalíšek z termosky a napil se horkého čaje. Eda zapomněl rozčilením zavřít pusu. Ale nedal se.

– A nebylo tomu tak, nebylo? Znáš vůbec Darwinovu řadu obratlovců: ryby, obojživelníci, plazi, ptáci, savci. – Eda zabral jen jedním veslem, na druhé v té rychlosti zapomněl, takže jsme se otočili na místě. Zelený kšilt, který měl uvázaný na gumičce přes čelo, se mu otočil dýnkem vzhůru a plácl ho do lebky. Pod dotěrnými paprsky slunce jeho chlapské rysy roztávaly.

– A proč se z ryb stali ptáci, proč ne třeba hned savci, – zaťukal jsem si na čelo. Čaj z kalíšku mi vychrstl na montérky a promáčel je až na kůži.

– Radši kormidluj a uklidni se, – povídá nezvykle tiše Eda, jako by nás někdo mohl slyšet. Stáli jsme uprostřed obrovské, několikahektarové plochy nádrže, slunce mi klouzalo po pleši a vítr nás netrpělivě poháněl vpřed. – Stačí, když se rozhlídneš kolem sebe, – řekl tajemně.

A opravdu, nedaleko nás ležel ostrov a na něm černá scenérie ptáků, která tam dříve nebyla. Sotva jsme k ostrůvku dorazili, ptáci se zvedli a tleskání křídel se odráželo od hladiny s duněním, jako by se v těchto místech otvírala sopka.

– Jak si to, prosím tě, vysvětluješ? – zeptal jsem se, když jsme přirazili ke břehu a sedl jsem si na vyvrácený kmen borovice. Z brašny jsem vyndal dalekohled, abych se porozhlédl po kraji.

– Docela jednoduše. Neotrávily se najednou, jako ta hejna ryb předtím, ale pozvolna. Prostě se stačily přizpůsobit novým podmínkám, novému prostředí, chápeš? To procento odpadu, které jsme měli povoleno pouštět do nádrže, bylo tak malý, že jim nic neudělalo. Nevadilo jim příliš ani to, co jsme pustili navíc, alespoň ne tak, aby musely pochcípat.

– Nojo, ale co lidi? – řekl jsem varovně. Vzpomněl jsem si při té příležitosti na článek, který jsem nedávno četl v novinách o jednom Američanovi, který vyráběl DDT, a když se dvacet let po válce prokázalo, že je lidskému zdraví škodlivý, začal ho denně konzumovat jistou dávku k snídani, aby dokázal, že opak je pravdou.

– Lidi? – řekl samozřejmě Eda. – Ti si zvyknou na všechno. Podívej, – tetelil se, zcela prostě uchopil termosku a odšrouboval kalíšek. Potom se nahnul z pramice, nabral si do kalíšku páchnoucí vodu z nádrže a té odporné špinavé vody se napil.

– Edo, – vydechl jsem, – ty se chceš otrávit?

– To ne, ale nadosmrti odepsanej v báni taky nechci bejt. Jedině takhle to můžem dokázat.

– Víš, co tím riskuješ? – řekl jsem vážně a uvažoval analogicky s teorií o rybách, které se proměnily v ptáky. Představil jsem si Edu, jak mává křídly, prohání se v oblacích a čas od času vysedává na vejcích. Musel jsem se tomu zasmát. Zřejmě něco vytušil a ohradil se:

– Nemusíš se bát, člověka čekají na tomhle světě obrovský možnosti.

– Ale co bude dál, přece musí mít na něho všechny tyto vlivy nějaký dopad. – Eda pokrčil nerozhodně rameny a zasnil se:

– Právě proto to dělám, beru na sebe tíhu lidstva, – řekl pateticky a já jsem nepoznal, zdali to myslí vážně, nebo žertuje.

– Třeba ty ryby někde najdem, najednou se objeví a bude všechno v pořádku.

– To si teda počkáš, – řekl Eda, vyndal z pouzdra udičku, připravil návnadu a nahodil ji do vody. Nazpět jsem vesloval já a Eda se snažil chytit alespoň jednu zatoulanou rybu. Z druhého břehu se odpoutal černý mrak ptáků a se zlověstným krákáním zamířil zpět na ostrůvek.

Na udici jsme nechytili nic, Eda zklamaně vylezl z loďky a na zemi se mu zapletly nohy, jako by dostal úpal.

– Nemá to smysl, – povídá, – sám jsem už všechno prozkoumal křížem krážem a pamatuj si, tohle je jediná spolehlivá věc, – poklepal na udici, – která ti řekne, co se děje pod vodou. – Pečlivě schoval udičku do pouzdra a závistivě se podíval vstříc slunci.

– Co řeknem starýmu?

– Nic, – vysmrkal se, znovu nabral do kalíšku vody z nádrže, s chutí se napil a dlouze si říhl.

– Člověče, – povídá asi za týden v práci, – ta voda má ale chuť. – Nabral si ji do lahví od sodovek a postavil vychladit do lednice. – Jenom kdyby nebyla tak kalná.

– Přeháníš, – zvedl jsem hlavu od papírů, – už se to doneslo k šéfovi, někdo tě musel vidět, protože já jsem to neřekl. Zase se mě ptal, jestli už máš zaměstnání, a ty s těmi provokacemi neskončíš.

Eda se na mě mile podíval, potom schoval svou rozježenou hlavu za hromádku nevyřízených restů, které se mu shromáždily na stole, zatímco jsme pátrali po rybách, a když už jsem myslel, že se zabral do práce, povídá:

– Je tu nesnesitelný horko, jdu se vykoupat. Vrátím se hned, – a zamával rukama, jako by se chtěl k té nádrži rozletět. Eda uměl skvěle plavat, v poslední době se mně zdálo, že se ještě zlepšil.

Z koupání se vracíval jako vyměněný, voněl vzduchem i vodou a chvíli mu vždy trvalo, než se rozhovořil.

– Někdy si říkám, kdybych přece jenom narazil na ty ryby…, – pohlédl na mne nostalgicky a já zahlédl v jeho velkých očích stesk. Jako by se se mnou už předem loučil, jako by věděl, že bude muset z tohoto místa, na kterém jsme to spolu táhli hezkých pár řádek let, odejít.

– Už sis něco našel? – pravil jsem opatrně. – Zažalovali nás nejen rybáři, ale i spolek pro ochranu zvířat. Já půjdu dělat někam do archívu, není to špatný kšeft, tam si můžeš splést jenom regály.

– Co ředitel? – povídá unaveně Eda.

– Šéf? Trvá na svým, podle smlouvy máme čas ještě měsíc.

– To mu ani nevadí, že piju ten sajrajt? – řekl těžce. Byl nervózní a já jsem se mu nedivil. Měsíc je krátká doba a teorie s ptáky se stávala s přibývajícím časem čím dál nepravděpodobnější. Eda slyšel úsměšky na svou adresu, ani doma v činžáku neměl klid. Většinu svého volného času trávíval u nádrže a ředitel se nechával slyšet, že se Eda zbláznil. Dál si nosil v lahvích od limonády zakalenou vodu a už mu ani nepřišlo, že by existovalo k pití něco jiného. V obličeji a v celém těle pohubl. Do popředí mu vystoupily jenom zelené oči. Měl legrační tvář, neustále někde poletoval a čepýřil se, a když se na okamžik zamyslel a já si ho mohl v klidu prohlédnout, vypadal jako dítě. Snad takhle nebude vypadat člověk příštích věků, napadlo mne a někdy jsem ho tím dráždil.

Eda začal chodit do práce čím dál řidčeji, až nakonec přestal úplně. Nikdo o něm nic nevěděl, rodinu ani děti neměl, žil sám. Potom se ztratil.

Naposledy ho viděli na břehu velké nádrže, našli tam i jeho svrchník a mne napadlo, zdali se neutopil. Ředitel dal prozkoumat celou nádrž a zároveň vybagrovat dno, na kterém se kal z naší továrny usazoval. Ale Edu nenašli.

Chodil jsem smutný po břehu, pozoroval chrčící stroje, donekonečna počítal ptáky a myslel na Edu, na jeho tajná zákoutí a místa, kde byl nejraději sám a kde snil o svém budoucím člověku. Dokonce jsem si bral i udičku, kterou jsem po něm zdědil, vysedával dlouhé hodiny po práci na břehu a sledoval mrtvou vodu, zdali se na ní přece jen nějaké známky života neobjeví.

Až jednou, to vítr rozehrál tu němou fólii hladiny večerního filmu, ve které se odrážely obrysy stromů a hvězd. Splávek zajel pod vodu, celá udička se nadzvedla, sotva jsem po ní stačil skočit. Srdce se mi rozbušilo. Nejprve jsem povoloval, ale bylo to zbytečné, ryba, alespoň jsem předpokládal, že to je ona, nekladla žádný odpor.

Vytáhl jsem ji a dal do sáčku od svačiny. Sladkovodní ryby jsem znal alespoň z obrázku, tuhle jsem však nepoznával. Doma jsem ji položil na stůl a pečlivě prohlížel pod světlem.

Vzpomněl jsem si na Edu, který se asi někde toulá po světě, kdoví zdali se nevydal za rybami až někam k moři. Napadlo mne, jakou by měl radost, kdyby ji mohl vidět. Třeba se ještě vrátí, ale do té doby ryba nevydrží. Vzal jsem ji znovu do ruky a mrkl na ni. Podivná ryba. Na té Edově teorii je možná trocha pravdy. Dám si ji vycpat, zazvonila mně v hlavě myšlenka a nic bych za to nedal, že mi ji vnukl Eda.

Za několik dnů se objevil ředitel v kanceláři a celý rozzářený mně přátelsky poklepával na rameno:

– Ryby se už našly, – křičel ve dveřích, – dostaly se z nádrže propustí do potoka, kde uvízly na mělčině. Kdepak ptáci, škoda že tady není ten váš přítel se svou geniální teorií. Při pohledu na vycpanou rybu, která stála přede mnou na stole, se zarazil: – A co je tohle?

– To je ryba.

– Se čtyřmi ploutvemi? – divil se ředitel. – Kde jste ji vzal?

– V nádrži, tam, co se chodil Eda koupat. Chytil jsem ji nedávno na udičku, – povídám klidně a mám radost, že se hejno ryb už našlo.

– Vy jste něco věděl? – zamyslel se ředitel a zkoumavě na mne pohlédl.

– Snad jsem to tušil, – zaváhal jsem.

– Vy myslíte, – vytřeštil oči a chytil se za ústa, jako by se mu udělalo špatně od žaludku. – Proboha, dejte tu rybu někam pryč, – olízl netrpělivě jazykem své úzké rty. – Ale vy, – pohlédl na mne smířlivě, – vy můžete zůstat. Jenom už nechci slyšet o žádné nové teorii.

Trochu jsem se usmál:

– To leda, kdyby se tu objevil Eda, – podotkl jsem a odsunul vycpanou rybu na jeho stůl.

– On se přece neobjeví, – řekl rázně ředitel a ostražitě mi ji vrátil. Ryba se na nás dívala. Měla moudré, téměř lidské oči.

Hydrocefalus

– Hele, – řekl Láďa, – vydloubnu jíl, udělám kuličku, nabodnu ji na klacík, a když poběžíš na druhý konec smetiště, stoupneš si na kopeček a zavřeš oči, strefím se ti odtud přímo do čela.

– Tou kuličkou? – zachmuřil se Staník.

– Přímo do čela?

– Nebo aspoň do tvý velký hlavy, – tvrdil přesvědčivě Láďa a utíral si zapatlané ruce do tepláků. – Máš to jasný, jako že jedna a jedna…

– Počkej, – zastavil Láďu jeho přítel Milan. – Víš ty vůbec, Cefalíku, kolik je jedna a jedna? – mrkl na Staníka. Ten se podrbal po zježených vlasech a řekl:

– Dvě.

– Stará bedna! Pamatuj si to, kolikrát ti to budeme říkat, – zlobil se Milan. Staník se hloupě usmíval a své zelené oči měl jenom pro Martičku. Ta poletovala kolem něho a při každém zdařilém Staníkovu kousku tleskala do dlaní. Chlapec měl nezvykle velkou hlavu ostříhanou na ježka, silné, podsadité nohy a široký hrudník, do kterého se mu vešlo velké srdce.

– Tak já půjdu, – řekl, dal si žvýkačku za ucho a rozeběhl se na druhý konec smetiště. – A dělejte.

– Hlavně zavři oči, – volal za ním Milan. Když chlapec doběhl na hromadu hlíny, porostlou lebedou a bodláčím, vyškrábal se na její vrchol a zamával rukou.

– A teď utečeme, – výskla Martička. Tenhle starý žert dělávaly děti čas od času právě v době, kdy se jim zdálo, že Staník na poslední příhodu, kterou mu vyvedly, zapomněl. Tentokrát se však na ně chlapec díval, měl doširoka otevřené oči, prázdnou hlavu a plné srdce.

Děti zmizely za rohem. Chvíli ještě stál a pak se rozeběhl domů také.

– Tak co, – povídá zrána ve škole Milan, – kolik je, Cefalíku, jedna a jedna? Už ses to naučil?

– Dvě, – řekl zarputile Staník, v ústech žmoulal chleba se salámem a na Milana se ani nepodíval. – A příště si nechte ty fóry od cesty!

– Odpusť nám to, Cefalíku, my ti to už víckrát neuděláme.

Zazvonilo. Do třídy vešla učitelka. Žlutý drdůlek jí hopsal na temeni hlavy a v tmavých sklech brýlí se odrážely rozpačité tváře z lavic.

– Zase se ti něco nelíbí, Milane? – pohlédla na chlapce, položila sešity na stůl a zatleskala, aby děti ztišila.

– Prosím, tady Cefalík neví, kolik je jedna a jedna, – řekl Milan.

– Ale to snad ne? – usmála se učitelka. – Mám tomu věřit?

– Vím, – řekl nazlobeně Staník a schovával nedojedenou svačinu do sáčku.

– Tak kolik? – pískla Martička jako tichá myška zpod lavice.

– Stará bedna, – řekl Staník a vítězoslavně se po všech podíval. Učitelčiny tváře zrůžověly. Celá třída se rozesmála. Jenom Staník zapomněl zavřít pusu. Měl prázdno v hlavě a veliké, plné srdce.

Odpoledne děti pouštěly draka. Staník seděl na mezi, kulicha měl napařeného až na uši, díval se vzhůru k nebi a přemýšlel. Potom rychle řekl:

– Ten drak vám ulítne.

– Hele, nestudí tě čelo? – povídá Milan a stáhl mu kulicha přes oči.

– Já náhodou vím, co vy nevíte, – zakoulel Staník zelenýma očima, svraštil čelo a těžce vzdychl. – Ten drak ti uletí.

– Jak to myslíš, uletí? – zapálil si Milan stéblo slámy a patou boty raději přišlápl cívku s kolíkem, zabodnutou v zemi. – Pocem, Láďo, – volal na kamaráda, který přinášel vydloubaný jíl. – Že asi ten špagát praskne.

– Kdo povídal? – zeptal se Láďa a hodil jíl na zem. – Sehnal jsem nějaký vrbový proutky. Cefalík si stoupne na kopeček, co říkáš, dneska to nebude zadarmo.

– Povídal to tady Standa, že uletí. – Láďa vytáhl z nohavic tři vrbové proutky a zkoušel jejich pružnost.

– Ten špagát praskne. Cejtím to, jak se chvěje.

– Cejtit to můžeš, – hodil Láďa po Staníkovi kousek jílu, – ale silnější jsme neměli. – Ještě se chvíli dohadovali. Staník modeloval kuličky a hvízdal si.

– Už praskl, – vykřikl Milan. – Co jste s tím dělali?

– Nic, – řekl překvapeně Láďa. – Leda tady on, – obrátil se na Staníka a vysolil mu pohlavek. Chlapec ho provrtal očima a vybuchl:

– A večer dostaneš od fotra přes dvě půlky!

– Ty toho najednou nějak moc víš, – řekl Milan.

– Viděl jsem to, když jsem zavřel oči, – řekl vážně Staník a mrskl jílovou kuličkou napříč smetiště.

– Kdybys tam aspoň na tý hromadě byl, abych se ti strefil do čela, – poznamenal Láďa.

Zbytky slunce klouzaly po obzoru a píchaly do očí. Větrná obloha se trhala. Dlouho mlčeli. Potom Láďa vstal, že musí už domů.

– Bojí se fotra, srabák. Neupečem si brambory? – pohlédl na Staníka, který mlčky seděl a potutelně se usmíval.

– Neupečem, – zívl a švihl si proutkem přes holínku. – Nemám chuť.

– Že sis dělal srandu? – mrkl znovu na Staníka a přátelsky ho poklepal po ramenu. – Nemůžeš nám zapomenout, co jsme ti provedli.

– A vám chcípne do zejtra pes. Bude mít krvavý oči a vyplazenej jazyk!

Milan vstal, pustil proutek a dal pěstí Staníkovi do nosu. Ten se stačil ještě nadýchnout a místo rozloučení na Milana plivl.

Druhý den na záchodku ve škole tlačil Láďa Staníka nad žlábkem, zatímco Milan hlídal u dveří, a povídá:

– Jestli nenavalíš nějaký čísla do sportky, abysme chytili přinejmenším třetí, nebudu váhat a řeknu, žes obtěžoval Martu.

– To neříkej, – ohnal se Staník, zasunul si vyhrnutou košili do kalhot a povolil kšandy. – Není to tak jednoduchý, musím se soustředit.

– Už jste? – volal ode dveří Milan, – jde sem Škraloup a mává rukama.

– Kvůli mně jsi přece nedostal, – připomínal svou včerejší předpověď Staník a spokojeně si masíroval ježka. Pod masitými víčky mu hrály oči.

– Za to vymlácený okno na půdě. Tři kuličky uvízly na štítě a zůstaly tam přilepený. Jestli je rozmočí déšť, slíznu to podruhý.

– Ani jsem o tom nevěděl, – tetelil se Staník a prošel dokořán otevřenými dveřmi, které mu se vší úctou podržel Milan.

– A co pes, chcípnul? – obrátil se k němu jako lékař k pacientovi o vizitě.

– Měl jazyk až na vestě. Táta říkal, že ho někdo musel otrávit. Jen jestli jsi ho neotrávil ty, když jsi o tom tak dopředu věděl. A na Láďu jsi to mohl taky píchnout.

Staník jen mávl rukou, polaskal si břicho a ušklíbl se.

– A co bude s tou sportkou? – nedal se odbýt Láďa.

– Musím si to ještě rozmyslet, snad odpoledne.

Potom zazvonilo. Do dveří vešel učitel Škraloup a rozhlédl se po třídě. Staník, sedící v první lavici, tentokrát neschovával svačinu, ale ponořený do sebe usilovně přemýšlel.

Dřepl si na bednu od jablek, masitý podbradek mu vytvářel neprodyšný límec a nohou přehozenou přes nohu kýval sem a tam. Svíčka nalepená na talířku blikala v průvanu, a i když ji Marta chránila svým tělem, zdálo se, že co nejdříve zhasne. Konečně přišel Milan, na kterého se čekalo, vyndal z kapsy zápisník, ořezanou tužku a posadil se na špalek. Potom se Staník narovnal, důležitě se rozhlédl, vypoulil oči a začal se soustřeďovat. Ve sklepě zavládlo ticho. Najednou cosi zadrmolil. Nebylo mu rozumět, pak zakoulel ještě více očima a rychle šeptal:

– Šest, pět, čtyři, tři, dva, jedna, teď! – vydechl a celý se rozklepal. Marta mu podala čistý kapesník, aby si otřel upocené čelo.

– To jsou ale hloupý čísla. Byls aspoň v transu? – zajímal se Láďa.

– Řekni nám, jak to děláš, – škemrala Marta. – Náš táta říkal, že tyhle záležitosti nejsou vůbec nijak vědecky podložený.

– Probuď se, co je s tebou? – zacloumal se Staníkem Láďa. – Ty tvrdíš, že vyjdou?

– Tentokrát to bude jenom třetí, – řekl Staník, když se vzpamatoval.

– Jenom třetí? – vzdychl zklamaně Milan.

– Aby to nebylo nápadný, – ťukl se do čela Staník. – A jestli nechcete, nemusím vám nic povídat.

– A co znamenalo to teď? – vyzvídal Láďa.

– Právě že nevím, nějak se mně to tam připletlo… neviděl jsem nic, jenom tmu a hned zase světlo a pak prázdno, úplný prázdno. Už musím jít, – řekl a rozkýval svou velkou hlavu ze strany na stranu, až sklepní schody pod jeho vahou zaskřípěly.

– Nějak se změnil, – řekl Milan, když Staník odešel.

– Myslí si, kdovíco neumí, – poznamenal posměšně Láďa.

Marta si zapletla rozvázaný culík, připoutala berušku a povídá:

– Mně se zdá, že vyrostl.

– Měl jsi pravdu, – mával v pondělí na ulici Staníkovi pod nosem Milan, – byla třetí. Dneska odpoledne máme od čtyř matiku, nezapomeň, Škraloup se po tobě ptal.

– Já už nebudu chodit do školy, – přešlápl rozpačitě z nohy na nohu Staník, – já už všechno vím. Stačí mně zavřít oči a soustředit se.

– To nevadí, stejně ale budeš mít průšvih, – řekl Milan a rovnal si do peněženky tiket od sázenky.

– Na takovýhle hlouposti já teď nemám čas, – zasmál se Staník. – Jo, a abych nezapomněl, zejtra dostaneš z češtiny kuli, tak na to připrav rodiče.

– To není pravda, – vykřikl Milan. Pak zaprosil očima: – A nemohl bys to nějak zařídit?

– Ledaže by ses to naučil, – řekl přísně Staník a zapadl do cukrárny, aby si koupil lízátko.

– Nebudeš ani jíst? – zeptala se Staníkova matka. Stála ve dveřích, v jedné ruce držela talíř s vroucí polévkou, ve druhé chleba.

– Co pořád máš, mami, víš, že nemám čas, právě jsem viděl… nevím, co to přesně je, protože je to moc daleko, snad nějaká raketa, stojí na rampě a kolem ní se pohybují nějací lidé…

– Co se to, hochu, s tebou děje, takový jsi byl hodný, teď ani nejíš, jenom stále přemýšlíš. A ty tvé vidiny! Snad se ti něco v té hlavě neposunulo.

– Vezmu si až potom, – řekl netrpělivě Staník a dal si hlavu do dlaní. V celé místnosti svítila malá stolní lampička.

– Myslela jsem, že když ti pámbu rozum nenadělil, alespoň tohle… Vždyť ty začínáš opravdu bláznit. – Matka ještě jednou zkroušeně ohmatala očima všechny předměty v místnosti a pak se otočila, že půjde pryč.

Hrobové ticho přehlušil zvonek.

– Jmenuji se Škraloup, učitel, – povídá muž a smekl klobouk. – Váš syn se dnes nedostavil na doučovací kroužek z matematiky. Nepřišel jsem si stěžovat, – jemně vtiskl ženu do chodby a hned si sundával kabát, – ale rád bych s ním mluvil. Co vlastně teď dělá?

– Ale, – utřela si matka slzy, – sedí za stolem a přemýšlí, – vysmrkala se. – Prý něco vidí, nějakou raketu.

– Kdepak ho najdu? – nedočkavě se rozhlížel učitel. – Aby pak nepočítal rovnice! – pokusil se zažertovat. Matka ho dovedla do Staníkova pokoje.

– Dobrý den, – řekl chlapec a nenechal se vyrušovat v práci.

– Copak děláš, hochu, rádi bychom tě uvítali mezi sebou, – pohlédl úkosem na matku. Ta sklopila hlavu a odešla. – Kdybych to neviděl, neuvěřím. Tak ty se doopravdy učíš?

– Bolí mě hlava, nemůžu se pořádně soustředit, všechno vidím rozmazaně, slyším hlasy, cizí hlasy, ale nerozumím. Ta řeč mně něco připomíná.

– Takhle rozumného tě, hochu, neznám, – kroutil se učitel na židli.

– Jsou to oni, ti lidé z rakety. Jeden má zelenou čepičku a druhý silný brýle. To je atomová raketa!

– Co povídáš, atomová?! Hloupost. Ale proč jsem vlastně přišel…

– Vylézají z ní, zavírají poklop a chtějí ji vystřelit.

– To nic, to přejde, – mávl chlácholivě rukou učitel a zapálil si cigaretu. Pak začal srkat kávu, kterou mu žena uvařila. – Tak oni ti říkají Hydrocefalus. Na co ti kluci nepřijdou, – zakroutil hlavou. – Ale proč jsem tady… posloucháš mě vůbec?

– Měli bysme podat zprávu, je to strašně důležitý, měli bysme vyrozumět armádu.

– Já si myslím, že to snad tak nespěchá, – přemáhal se učitel.

– Jestli ty rakety dopadnou na tuhle zem, bude s námi konec.

– Musíš ten strach, chlapče, v sobě překonat, nic se neboj, pomohu ti. Tady máš kapesník, jsi celý zpocený, otři se. Ale abych tě nezdržoval. Prý ti předpovědi vycházejí, zajímala by mě čísla ve sportce.

– Jestli lidstvo rychle něco neudělá, s celou zemí bude konec.

– Stačila by mně druhá, – pobroukával si učitel. – Chtěli bychom jet o prázdninách s manželkou k moři a pak se podívat do Afriky na pyramidy.

– Už vylítly, – vytřeštil oči Staník.

– Pět čísel, která vyjdou, a půjdu, – plácl ho učitel žoviálně do stehna.

– Dva, čtyři, šest, osm, deset, – křičel Staník, díval se strnule před sebe a tepna na krku mu pulsovala.

– Výborně, – vytáhl Škraloup notes a čísla si zapsal.

Ve dveřích na odchodu pak políbil ustarané ženě ruku.

Před domem na něho čekali chlapci. Pomalu se šeřilo, na nebi začaly prosakovat hvězdy.

– Co vy tady ještě? – pravil učitel překvapeně, když je spatřil.

– Zajímalo by nás, jak jste pochodil, – ozval se Milan.

– Sedí za stolem a počítá, není s ním kloudná řeč. Blouzní o nějakých raketách. Chtěl jsem ho prozkoušet násobilku…

– Cefalík a násobilku, – neudržel se Láďa a vykřikl.

– Co se směješ, – opáčil Milan, – je aspoň slavnej.

– Slavnej, ale pořád stejně hloupej, – ušklíbl se Láďa. – Skočí taky na všechno.

– Jak to myslíte? – zpozorněl učitel.

– Dělali jsme si z něho legraci, – řekl nejistě Milan.

– A co ta čísla! – lekl se Škraloup.

– Vy jste se ho taky ptal na čísla? – rozchechtal se Láďa.

– Jestli vyjdou…, – trval na svém učitel.

– Nevyjdou, – řekl Láďa, – to byl jen takovej fór.

– Co mně to chcete namluvit? – bránil se Škraloup. – A nářez od táty, chcíplý pes, kule z češtiny…

– Jenom ta kule byla, – poznamenal Milan. – Museli jsme mu udělat nějakou radost.

– Vy jste mi filutové, – přemáhal své očividné zklamání Škraloup. – Myslel jsem si to hned. Jakpak by mohl uhádnout taková čísla?

Ušli ještě několik desítek metrů. Celý zbytek cesty mlčeli. Potom se v červáncích na obloze objevila tmavá, šedá tělesa. Připomínala hejno letících ptáků. Už byla na dohled.

– Dva, čtyři, šest, osm, deset, – počítal Toník. Učitel zůstal vyjevený stát, polkl slinu a pravil:

– Už letí!

Instinktivně si zakryl rukou oči a padl na zem, protože očekával oslňující záblesk.

Biograf

– Babi, já tam tu kozu zavedu sám, – zaškemral chlapec a prosebně se na stařenu podíval.

– Musím jít stejně s tebou, ani palici by jsi neunesl, – řekla žena, dopila ze dna plecháčku zbytek černého lógru a utřela si ústa. – Jenom jestli si vzpomenu, kam jsem ji schovala.

– Včera byla v kůlně.

– Už vím, nechala jsem ji pod kredencí. – Na rtech jí uvízl lehký úsměv babího léta. Potom si s námahou klekla a sáhla pro palici. Zároveň s ní vytáhla pavouka a pavučinu. – Prevít jeden, – ulevila si. Pavouk vzápětí zapraskal pod pantoflí. – Uneseš to? – obrátila se na dítě.

– Já bych raději kozu, – řekl Tomáš.

– Tak skoč pro kozu, ale ať ti neuteče.

Chlév byl od základu promáčený. Tomáše pálily oči. Na stropě se černalo hejno much. Odvázal řetěz a mečící zvíře vytáhl.

Na stráni zatloukli kůl do země. Žena si pohrávala s palicí jako s pírkem. Ke kůlu pak přivázali řetěz.

– Babi, já tu zůstanu, půjdu kousek vejš a budu se dívat.

– Na co, prosím tě? Byl jsi tu už včera a předevčírem.

– Na biograf.

– Ach ták, – plácla se žena do čela. – Dnes ale biograf nebude, musím posekat louku, – řekla a obrátila se k chalupě. – A taky nemám materiál, – špitla jen tak pro sebe.

– Babičko, – přitulil se.

– Uvidíme, jak to stihnem. Musíš mně pomáhat.

Před chalupou na louce rostly stromy. Začala kosit z druhého konce směrem ke stavení. Slunce ji lechtalo pod nosem, cítila i stružky potu, které jí sjížděly po těle.

Chlapec postupoval za ženou a rovnal občas rozházený řádek. Oháněla se kosou, jako by jí bylo dvacet let. Teprve k poledni si sedla na podříznutý kmen olše, aby se najedla.

– Není ti tady o samotě smutno? – pohlédl na ni zpytavě.

– Zvyknul by sis, jako si zvykli jiní.

– A proč sem nechodí lidé?

– Proč? Běž a zeptej se jich. Dole má chalupu Lasík a ještě níže Moučkovi.

– Já bych se bál.

– Se mnou se bát nemusíš. Stejně se sem nikdo nedostane. Ani autem, ani ničím jiným. A když přijde, tak se uvidí. Každej si dobře rozmyslí, aby se sem škrábal.

– Babi, už jsi se rozhodla?

– Neotravuj, musím nejdřív uvařit večeři, když jsme měli studenej oběd. Ono to není tak jednoduchý, jak si myslíš.

– Já vím.

– Co ty víš, – dala si kosu na ramena, povolila na hlavě uvázaný šátek a obrátila se k domovu. Chlapec za ní běžel a výskal.

Odpoledne seděl na kopci a díval se dolů do údolí. Konečně se dočkal. Z komínu stavení začal vycházet sloup kouře, ze kterého vystupovaly postavičky lupičů, námořníků, pirátů a hned zase trpaslíků, králů a jejich neposlušných dcer. Nakonec vylétl z dýmu kohout, zamával několikrát křídly a zakokrhal. Tomáš slyšel až sem ten úpěnlivý hlas, který i jemu svíral hrdlo. Vždyť on byl… vždyť on byl jako živý, napadlo ho, avšak myšlenku nahlas se vyslovit neodvážil. Zvedl se a rychle pádil dolů. Na půli cesty potkal hejno slepic, ale černého kohouta mezi nimi nenašel.

– Kde je kohout, babi? – volal prosebně.

– Kde by byl, – řekla a dojemně se usmála.

– Viděl jsem ho v kouři. Vylít z komína a mával křídly.

Rozesmála se ještě víc, téměř slzela.

– To se povedlo, to se povedlo, – začala se plácat do kolen. – Budeš ho mít přece na talíři. Hlavu a peří jsem hodila do kamen, kočky by to roztahaly po dvoře. Tak, a kozu jsme zapomněli na louce, – chytla se za hlavu. – Upaluj pro ni.

Vzdychla, přistoupila ke sporáku a nadzvedla pokličku s polévkou. Z kastrolu se vyřinula pára. Šibalsky přimhouřila oči a olízla se.

– Babi, – řekl po několika dnech chlapec. – Tys měla návštěvu? – Cylindr petrolejky rozpouštěl světlo do drobných kapiček stínů, které se mihotaly v plameni.

– Koho bych tu měla? – zeptala se nevrle.

– Viděl jsem ho, jak sem šel.

– Ty myslíš Lasíka? – zabručela a naklepala peřinu. – Toho sem už dávno vyprovodila.

– A co chtěl, babi? – zamrkal chlapec a dal si špinavé nohy na postel.

– Co by chtěl, otravuje. Shání ženskou, která by se o něho starala. Od takovýho chlapa raděj dál.

Tomáš pozoroval Lasíka občas z druhé strany kopce, jak se vracíval natroubený z vesnické hospody. Někdy jezdil po cestě i na kole, ale většinou se škrábal po čtyřech přes louku, aby si cestu zkrátil.

– To si pamatuj, že ožralu do domu nikdy nevezmu, kdybych… já nevím co, – rozlítila se žena. – Nikdy, – řekla a zatáhla na petrolejce plamen.

– A jestli se vrátí? – řekl s obavou chlapec.

– Ten už se nevrátí, – mrazivě se zasmála. – V týdnu se tam stavíš pro kosu, jestli ji má už naklepanou. Jestli ano, dobře, když ne, taky dobře. Přineseš ji. A teď už spi.

Postel se s chlapcem zhoupla a on se propadal stále níž a níž do její náruče.

– Pane Lasík, to jsem já, Tomáš. Přišel jsem si pro kosu.

Stavení dýchalo otevřeným oknem, v průvanu poletovala záclona, dvířka však byla na závoru. Odsunul ji a znovu zakřičel: – Přišel jsem si pro tu kosu, jak jste slíbil!

Na dvorku stál starý žebřiňák. K Tomášovi přiběhla kočka a otírala se mu o nohy, králíci v kotcích vyděšeně zadupali. Neodolal a vešel pootevřenými dveřmi. Zastavil se na prahu, očima pátral po místnosti. Nikoho nespatřil. Jenom motýl, který sem nechtěně vlétl oknem, zmateně tloukl křídly. Zacpal si uši a naposledy zakřičel.

– Je tu někdo?

V té chvíli se ho zmocnily stěny, předměty v místnosti ho obstoupily a jejich ostré stíny ho bodaly do očí. Rychle se obrátil a dal se na ústup. Jen aby do smrákání došel.

– Nebyl tam, babi.

– A kosa byla naklepaná?

– Ani jsem ji neviděl. Mně to připadlo, že se už nevrátí.

– Dojdu tam někdy sama. Sedni si a najez se. Knedlíky už stejně musím přihřát. Je to vyžírka a ochlasta, – opakovala stařena stále svou. Chlapec zvedl oči od talíře, hlavu však nechal sklopenou a pátravě se na ni zahleděl. Uhnula pohledem a nervózně přešlápla.

– Půjdeš zítra na kopec?

– Půjdu, – řekl Tomáš.

– Zakazuju ti to. Běž si, kam chceš, ale na kopec nechoď. Bude bouřka.

Neposlechl. Ztratil se už k poledni. Jindy touhle dobou brousil v potoku po pstruzích, hledal zmije nebo pozoroval orlí hnízda. Ale dnes celou tu dobu sledoval komín. Drobně mžilo. Sotva uviděl kouř, který se z něho i přes déšť vyvalil, odvrátil hlavu.

Potom spatřil dole na pěšině neznámého muže, kterak se rozhlíží po krajině, jako by bloudil či naopak něco hledal. Z živé bytosti dostal najednou radost, zvedl se, zamával rukou a zakřičel. Ale postava ho neslyšela.

– Už tady není?

– Kdo?

– Ten pán. Co chtěl, babi. Co ten pán chtěl?

Přiběhl celý zadýchaný a vyčítavě se na ni podíval.

– Zas nějakej slídil. Jestli prej neprodám vajíčka. Kvůli vajíčkům by se asi škrábal až sem. Co říkáš, Tomášku, je to možný, škrábat se kvůli vajíčkům až sem, když si je může koupit ve vesnici? Hledaj Lasíka a myslej si, že ho najdou u mě, tak je to.

– Poslalas ho pryč?

– Copak bych s ním tady dělala?

– Babi, já jsem viděl v tom kouři kočku, – řekl přísně chlapec. – A nemůžu ji nikde najít. Kde je, babi?

– Špatně hledáš, to je to. Ledaže by mně sama vlezla do kamen.

– A ten pán?

– Co mně je po něm, – rozkřikla se. Chlapec se rozplakal a z toho všeho začal škytat.

– Mně se stejská po mámě, – řekl lítostivě. – Až tady bude, ukážem jí biograf?

Usmála se a utřela si špinavé ruce do zástěry. V její bledé tváři to zajiskřilo. Potom si stočila bílé vlasy do uzlíku a řekla:

– Žiju tady tolik roků sama a ty seš tu pár dní na prázdninách a už se ti stejská. Máma přijede v sobotu, dočkáš se.

– Ale neříkáš kterou, – použil její řečnický obrat.

– O tom biografu jí raději nic nevypravuj, znám ji, nemá pro tohle pochopení. To víš, má starosti.

– A tys mu ty vajíčka neprodala? – přenesl se najednou do minulosti.

– Seš moc zvědavej a do všeho strkáš nos. Neprodala. Co bych mu je taky prodávala, když tu byl kvůli něčemu jinýmu. Víš co, nabrousíme srp a půjdem spolu na trávu, co říkáš?

– Babi, máš mě ráda? – zeptal se najednou. Vzala jeho kudrnatou hlavu do dlaní a polaskala. Cítil, že mu to nedělá dobře jako jindy, a raději se odtáhl.

– Copak ti nepromítám skoro každý den biograf? Takovej biograf nemá ani jedno dítě na světě, – řekla vyčítavě.

– Já vím, – odpověděl smutně.

– Tys něco v tom kouři zase viděl?

– Lasíka, – vydechl. – Ale moc jsem tomu nerozuměl.

– Bodejť jo. Neposloucháš, to je to, – řekla nazlobeně.

Chlapec pokrčil rameny a zarazil se, jako by váhal, zdali má ženě všechno říct. Potom se ještě zeptal:

– A babi, proč ty vlastně každej den topíš? Je přece léto.

Žena otočila pomalu hlavu.

– Taky se mě ptal, ten slavnej Holmes, co tu byl… – Propadlé tváře zbělely a ukryly se kamsi dovnitř hlavy, oči z důlků vystoupily, ale zmenšily se a bez hnutí visely v prostoru. – A tobě se ten biograf nelíbí? – řekla váhavě.

Chtěl říci ano i ne, raději se otočil a vyběhl ven. Sedne si na kopec a bude se dívat do údolí. Dříve, když se objevil kouř, vyskočil do výšky a udělal v trávě kotrmelec z radosti. Viděl z kopce daleko po krajině, věděl, že mu žádné nebezpečí odtud nehrozí, ale v poslední době cítil neurčitou tíseň, zvlášť když mu dým nabízel svou ruku a on ji přijímal se vším všudy. Svěřil se jednou se svými obavami stařeně, zavrzala vyschlými klouby a myší očka se jí rozehrála k úsměvu. Ale i přes úsměvy, přes četná pohlazení, kterých se mu dostávalo, cítil v její přítomnosti čím dál větší strach.

Až přijde matka, všechno jí řekne, zavede na kopec a ukáže kouř. A také vysvětlí, odkud a kam se má dívat, aby viděla co nejvíce. Teď už se jí musí dočkat, nebo to nevydrží. Jenom aby nebylo pozdě.

Do krajiny už dlouho nikdo nevkročil. Seděl zadumaný na kopci, kam vybíhal už po ránu, a unavenýma očima hleděl na cestu. Matčin příjezd se proti všem předpokladům opožďoval. Tušil v tom záměr, ale stejně nemohl nic dokázat. Jeho netrpělivost se stupňovala. Už ani biograf mu nepřinášel obvyklou zábavu, viděl před sebou jenom strnulý sloup kouře a za ním… bál se domyslet. Už to nevydrží, už to opravdu nevydrží.

Kolikrát slyšel touhle dobou zahoukat vlak? Vzpomněl si na dnešní ráno, na stařenu, na pícku i na dny, které tu ve strachu strávil. Co řekne matce, jak jí to všechno vysvětlí? Pohlédl nedůvěřivě na dým, který se objevil opět nad stavením, jako by se až nyní pícka rozhořela.

Jestli matka přijela, nesmí ji dovnitř pustit. Strach o sebe se zároveň přenášel i na ni, na jedinou bytost, která ho mohla odtud odvést. Všechno si najednou uvědomil a rozeběhl se vší silou dolů. Z očí se mu koulely slzy, ušmudlanou dlaní si rozmazával špínu na tvářích.

Stačil ještě přiložit do kamen, aby se oheň pořádně rozhořel. Dvířka sotva dovřel, jak tam naládoval. V lavoru si umyl ruce a vyběhl matce v ústrety.

Nevěřil svým očím. Opravdu přicházela. Odložila kufr na zem a rozevřela náruč, aby ho objala.

– Já ti pomůžu, mami, – řekl, když ho postavila na zem.

– Nech to, ještě si něco uděláš.

– Maminko, počkej, musím ti něco říct, – vydechl.

Zastavili se v zákrutě cesty a matka mu pozorně naslouchala. Vyprávěl o stařeně, o biografu, o kohoutovi i o kočce, která se ztratila, o Lasíkovi i o detektivech. Křečovitě držel matku za ruku, ale ta se čím dál více usmívala, až se rozesmála úplně. Zatrpkle zmlkl a hleděl nevraživě před sebe. Cvrnkla mu do nosu.

– S Lasíkem jsem šla kus cesty sem, pomáhal mně s kufry. Byl nějaký čas u švagrové, možná že měl vypito, ale povídal, že ho vykradli, tak nevím, co je na tom pravdy. – S údivem k ní vzhlédl a rychle se jí pustil. Místo úlevy, kterou v jeho očích očekávala, se objevil děs.

– A kdepak je babička? – rozhlédla se matka.

Pokrčil rameny a mlčel. Postavila kufry na lavici před chalupu a vešla do stavení.

– Kde je babička, Tomáši?

Snad jí všechno dobře nevysvětlil, že se ho ještě ptá.

Zakryl si rukama oči, potom zvedl hlavu a skrz prsty se podíval na spirálu vetchého dýmu. Na okamžik se nerozhodně zamyslel. Pak s úlevou řekl:

– Vrátí se hned. Asi šla pro kosu k Lasíkovi. On ji měl naklepat, víš…

Fanyno štěstí

A tady je teď, Fany, tvůj nový domov, – řekl pan Smith, zastavil auto před garáží, spokojeně se rozhlédl a nakonec se usmál.

– Můj nový domov, můj nový domov, – výskalo dítě a zvědavě blikalo očima na všechny strany. Na kolenou mělo menší papírovou krabici s několika roztřepanými dírami ve víku, převázanou slabým motouzem.

– A nebudeš se tady bát? – zeptala se paní Smithová, mezitím co dítě vylézalo z vozu.

– Pročpak by se bála? Bydlíme trochu stranou, ale zato v přírodě. Jenom městské děti dovedou ocenit, co je to vesnice, – poznamenal pan Smith. Okamžik hledal klíče od garáže, pak zalovil v kapse kalhot a dveře se mu podařilo otevřít.

– To je krásný den, – vydechla Fany a v očích se jí objevilo celé království. – A tady budem bydlet? Jednou jsem slyšela vypravovat takovou pohádku…

– Ode dneška se budeš jmenovat Smithová, – přerušila ji paní domu rázně. Pod očima se jí usadily stíny, takže lícní kosti ve starostlivé tváři vystoupily ještě více do popředí. Fany si přece osvojili, je jejich. Pravého otce patrně nezná ani její matka, která teď pobývá v kriminále. – A říkej mi maminko a manželovi tatínku!

Dítě se zakabonilo. Stále se ještě pokoušelo dostat z vozu papírovou krabici, která se vzpříčila mezi dveřmi. Na její víko cosi poplašně zaškrábalo.

– Počkej, Fany, já ti pomohu, – řekl muž a opatrně jí krabici podal.

– Děkuju, tatínku, – špitla nejistě.

Paní Smithová si chování děvčete všimla už ráno, kdovíco jí napovídali. Copak tohle se dělá, tahat s sebou zvěřinec, pomyslela si mrzutě, vzala Fany za ruku a vedla ji do dvora.

– Budeš tady mít samostatný pokoj, – řekla ve vilce nahoře, – takže tě nikdo nebude rušit a nás také ne. Místa je tu dost, pořádek musíš udržovat. To tě jistě v domově učili. Ale jinak ti bude poklízet paní Jonesová. Seznamte se.

– Mě se nemusíte bát, slečinko, – přicupitala služebná a kašpárkovsky přimhouřila jedno oko, aby udělala dítěti radost. To druhé se ani nepohnulo a hledělo kamsi mimo. Paní Jonesová šilhala.

– Já se vás nebojím, když jsem s Lojzou, – řekla Fany. – Viď, Lojzíku, – zahrkala krabicí, kterou dosud neodložila. V krabici opět něco zlověstně zadupalo.

– Snídat, večeřet a obědvat budeš s námi. Přes den si budeš hrát s paní Jonesovou, se mnou, anebo s tatínkem. My už nepracujeme, víš, jsme na penzi.

– Já si budu hrát s Lojzou, – vykřikla Fany. – Dám si ho tamhle do skříně, ano? – podívala se prosebně na paní Smithovou. Služebná, stojící opodál, zakoulela uhrančivýma očima. Nějaké zvíře si bude dávat do skříně. Kdovíco je to za havěť. Už chtěla něco namítnout, ale paní Smithová ji předešla.

– To se dohodni tady s paní Jonesovou, – řekla na odchodu a pokusila se přitom o úsměv.

– Co je to vlastně za havěť? – slyšela ještě mezi dveřmi nabubřelý hlas služebné, ale slzy, které se objevily v očích Fany, už neviděla.

– To je přece Lojzík, – řeklo láskyplně dítě, neohrabanými prsty rozvázalo uzlík na krabici a opatrně nadzvedlo víko. Služebná se naklonila přes Fany. Z krabice na ni mžouralo sněhobílé morče.

– No dobře, nalezneme mu potom spolu nějakou dřevěnou bedýnku a do ní ho uložíme. A teď se pojď podívat, děvenko, trochu po domě, abys tady ještě někdy náhodou nezabloudila.

– Vem si vajíčko, slaninu jsem ti nakrájela a konečně už jez, – řekla služebná přísně. – A nesahej na něj, má v sobě bacily.

Fany držela na klíně Lojzíka a dávala mu drobty.

– Jen ji nechte, paní Jonesová, – usmál se pan Smith, – potřebovala by k sobě kamarádku, a když ji nemá… také jste bývala malá.

– Kamarádku, – zavrčela služebná. – Honím se s ní celý den. Copak já jí nestačím?

– Že bychom přivezli Marii, aby si s ní hrála, – řekla paní Smithová, zvedla oči od chleba s máslem a na okamžik přestala žvýkat.

– Marii, – spráskla ruce služebná a pokřižovala se. – To by bylo ještě horší než s tímhle zvířetem, – ukázala štítivě na Lojzíka. – Kolikrát ti mám, Fany, říkat, že to vajíčko je pro tebe, a ne pro něj, – pleskla dítě přes prsty. Děvčeti se chtělo plakat, ale bolest i zlobu v sobě zadrželo.

– Fany, poslouchej mě. To přece u snídaně nesmíš. Lojzík má svou klec, nic proti tomu nemám, abys ho měla v domě, ale ke stolu ho brát nemůžeš, – vysvětloval mírně pan Smith. Sundal si přitom brýle a klidně se na dítě podíval. Mezitím už vzala paní Jonesová morče a hodila ho do krabice.

– Já to zvíře jednou utopím a bude pokoj!

– Paní Jonesová, takhle nemluvte, – ozvala se paní Smithová. – Copak nevidíte, že to dítě pláče?

– A vy zase nevidíte… patnáct let už jsem u vás, patnáct let a za celou tu dobu jsem byla spokojená. Ale nyní, co přišlo to zvíře, ta krysa, já už nevím, jak bych ho nazvala…

– Je to morče, – řekl pan Smith a nalil si z konvice čaj. Čaj byl vřelý a na jazyku zanechával stopy po medu.

– To mně je jedno, co to je. Zvíře jako zvíře. Podívejte se na mě, jak vypadám. Ty, Fany, se taky podívej. Nelituješ mě trochu?

Fany měla od pláče opuchlý obličej v dlaních, na tváři se jí rozmazaly slzy, vlasy, stočené do culíků, se po stranách zkroutily. Fany na paní Jonesovou bojácně pohlédla. Služebná byla starší dáma, starší než paní Smithová i pan Smith, ale stále se měla ještě k světu. Hlava už jí však zbělela, prošedivělé vlasy se utápěly v růžové oáze kůže, plné pupínků.

– Ano, tohle jsou mé vlasy, vidíte správně, a tohle, – paní Jonesová vstala od stolu a odeběhla k věšáku, – tohle je má paruka, – hodila ji před sebe na stůl, když se vrátila. Paruka byla pomuchlaná a ušpiněná. Na straně v ní vězela díra.

– Fuj, dejte to pryč, – vykřikla sebezáchovně paní Smithová a rychle se odvrátila. Pan Smith přemáhal úsměv a bavil se pozorováním služebné, která si čas od času hrála na dámu. Paruku stejně nenosila.

– Udělalo si z ní hnízdo, krysí hnízdo.

Fany se zvedla, vzala krabici postavenou vedle stolu a utíkala do svého pokoje.

– Ale já ho tady nestrpím, já ne. Buď půjde on, nebo já, – slyšela za sebou popudlivý hlas služebné. Přibouchla dveře a zamkla zevnitř. Postavila krabici na stůl, vyndala Lojzíka, začala ho hladit a šimrat za ušima, dokonce ho i líbala. Morče se na ni moudře dívalo, krčilo čumáček, usmívalo se a Fany se zdálo, že jí dokonce povídá: nic se neboj, jen počkej, já už to nějak zařídím.

Jak, chtělo říci dítě, jak to zařídíš? Ale než stačilo otevřít ústa, usnulo.

– Paní Jonesová, – zastavil se pan Smith u služebné, když šel kolem. Právě stála na štaflích a myla okna. – Víte o tom, že se Lojzík ztratil?

– Jakpak bych nevěděla. Já jsem hned povídala, že se zaběhne. Bodeť ne, když ho pořád pouštěla, – ušklíbla se služebná. Hlavu měla převázanou šátkem, aby jí nepadaly vlasy do čela. Zarudlé, umouněné tváře připomínaly Fany, která ji zdálky celý den pozorovala, Lucifera.

– To dítě snad z toho onemocní. Budu muset zajet pro nové morče do města. – Služebná strnula, polkla naprázdno, zmateně se rozhlédla kolem sebe. Pak pustila hadr a chytla se žebříku oběma rukama.

– To snad nemyslíte, pane Smith, vážně?

Usmál se: – Ještě jsem se nerozhodl, to záleží na vás.

– Já přece o tom nic nevím, – řekla kategoricky, když slezla. Otřela si loktem upocené čelo a vydechla.

– Nic vám nevyčítám, – řekl smířlivě.

Paní Jonesová se šla do svého pokoje napít. Cestou si hudrala, kde by ten parchant mohl být, nadělá se s tím cavyků, určitě běhá někde po domě. Otevřela dveře a skutečně: morče se jí mihlo mezi nohama a proklouzlo ven.

– Vidíte ho! Kdybych to věděla, tak jsem mu na ten krk šlápla. Kdo ví, co mně tady zase provedl. – Nikdo se však neozval. Nasupěná bouchla dveřmi, těžce dosedla na židli a oddychovala. Popaměti chytla sklenici, ze které před chvílí pila. Zhluboka polkla. Vmžiku si uvědomila: tohle není voda! Ústa jí hořela palčivou bolestí. Na dně žaludku jí vypaloval jizvu plamen, který se zakusoval i do vnitřností. Otevřela oči. Stačila vyběhnout ven. – To on, já to věděla, byl tady, viděla jsem ho, byl to určitě on, – křičela šíleným hlasem. Klesla na kolena, zuřivě tloukla pěstmi do podlahy a pak se chytla za břicho. – Zachraňte mě, prosím vás, zachraňte mě!

Od doby, kdy paní Jonesovou odvezli do nemocnice a záhy potom se objevil i Lojzík, dostávala Fany svou přirozenou barvu a stávala se čím dál veselejší. V domě už nebylo tolik hluku ani nervozity, jenom paní Smithová jako by se nemohla s klidem a tichem, které ji obklopovalo, smířit. Služebná jí přirostla za ta léta k srdci víc, než se domnívala. A na Fany si ne a ne zvyknout. Je to už velké děvče a stále tak zlobí. A s tím morčetem – má ho radši než kohokoli z nich, zatímco by mohla být vděčná, že si ji vzali k sobě. Ale to on, manžel, že prý chce mít nějaké dítě, že mu je smutno, že na stará kolena nikoho nemá. Ale kolik mu je roků, to si neuvědomil. Dítě je starost. Nyní, bez paní Jonesové, to bude ještě horší. To zvíře, kdyby nebylo to zvíře, možná že by byla Fany i klidnější…, takto a podobně uvažovala paní Smithová, když v hale na koberci objevila díru. Utíkala rychle za Fany na zahradu.

– Fany, pojď sem, musím si s tebou pohovořit. Takhle to dál nejde.

– Ale maminko, – řekla Fany, chytila svého miláčka do náruče a dala opatrně do krabice. – Hned, už jdu. – Prošla mezi stromky, obešla záhon trávy a zastavila se před paní Smithovou.

– Seš rozumné děvče, Fany, chodíš už i do školy. Neučíš se nejlépe, ale nejhorší taky nejsi. Leccos pochopíš, dáš si vysvětlit, ale jak narazíme na to tvé zvíře…

– Na Lojzíka? – vyhrkla úzkostlivě Fany. Paní Smithová mlčky přikývla, pak dokončila započatou větu:

– … tak přestává všechna zábava. Co bys řekla, kdybychom ti opatřili třeba štěně?

– Štěně? Já mám přece Lojzíka.

– No dobře, tak bys měla štěně.

– Když já mám Lojzíka, – řekla Fany.

– Jak myslíš. Dobře vím, co pro tebe zvíře znamená, ale uvědom si jedno: ode dneška bude zavřeno v kotci u králíků. V domě ho už nechci vidět. Prokousalo koberec, který jsme měli dvacet let. Peršan byl stále jako nový. Teď je tam díra velká jako pěst.

– Měl hlad, – vyhrkla Fany a její dlouhé řasy jako by vypíchly z očí slzy. Potom se otočila a trucovitě běžela zpět na zahradu.

Morče dostalo nový domov. Na příkaz paní Smithové, i přes protesty a prosby Fany, kterých nebylo nijak málo, ho pan Smith umístil do kotce ke králíkům. Morče, očividně nespokojeno, vyčítavě hledělo na Fany a potom se s náporem zuřivosti vrhalo na drátěné výplně stěn, které králíkárnu tvořily.

K snídani, večeři a obědu teď už zasedli jenom tři, bez služebné Jonesové i bez morčete, které Fany většinou dřív chovala na klíně. Vládla tu ponurá atmosféra. Paní Smithová, ustaraná a uběhaná, dlouho váhala, zdali si mají dát inzerát na novou služebnou.

– Tak jsem se rozhodla, – řekla s vážnou tváří jednou při večeři. Pan Smith se napřímil, až mu luplo v zádech, jako by ho to překvapilo, ale potom se souhlasem pokýval hlavou a mlčky tu zprávu přijal. Pan Smith byl nemocný, celý život měl astma, čas od času se také potýkal se vředem na dvanáctníku, ke stáru ho ale nejvíc zlobilo srdce. Proto své ženě neodporoval ani tehdy, když se rozhodla zavřít morče do králíkárny, ani nyní, když uvažovala o inzerátu pro novou služebnou.

– Však až se paní Jonesová uzdraví, tak se může vrátit, – poznamenal.

– Jestli se uzdraví, – řekla skepticky paní.

Fany ani nedutala. Zpráva o nové služebné ji zaskočila, vzpomněla si na paní Jonesovou a na Lojzíka, a teď ještě tohle. Co když další služebná bude horší, než byla první.

Po obědě honem utíkala ke králíkárně a všechno Lojzíkovi vypověděla. Díval se na ni zpočátku nedůvěřivě, ale potom se Fany zdálo, že zakýval hlavou a úplně ji pochopil.

Den nato nechal někdo u kotce otevřená dvířka, králíci i morče se rozutekli po zahradě. Pan Smith hromoval, sám si však nebyl jistý, zdali to nebyl on. Králíky nakonec pochytal, ale morče jako by se propadlo do země.

Paní Smithová se od této události ještě více mračila a měla ještě více připomínek. Fany se zdálo, že už je horší jak paní Jonesová. Ta se nechala po oné tragédii slyšet, že za všechno stejně může to proklaté krysí zvíře, které prý je k ničemu a jenom přitahuje neštěstí. Ale Fany dobře věděla, že na tom není nic pravdy.

Celou tu dobu paní Smithová očekávala, že morče někde potká. Co potom udělá? Radši by byla, kdyby zvíře nadobro zmizelo. Nebo o něm poví Fany? Služebná měla pravdu, hned ho měli vyhodit, kolikrát za tu dobu se Fany trápila a nyní je opět celá pobledlá.

Ve středu ráno jel pan Smith do města podat inzerát na místo služebné. Paní Smithová ho vyprovázela. Byla nezvykle zamlklá. Ve tváři jí dozrály vrásky, které vyryl čas do dlouhých, tenkých, nekonečných jizviček.

– Budete tady spolu. Doufám, že Fany uhlídáš. Musíš si s ní víc povídat. Víš, jak je smutná. Neměl bych jí koupit něco ve městě?

– Co bys kupoval?

– Třeba křečka nebo kočku. Ostatně, myší máme plný dům.

– Ty ses zbláznil, – vybuchla.

– Takhle se ta holka utrápí.

– Nic nekupuj, zdálo se mi, že jsem to zvíře zase viděla. Včera večer, když jsem šla do ložnice, mi přeběhlo přes cestu. Už bylo šero, nevím přesně, zdali to byl on, ale něco se mihlo. Od té doby mám takový divný pocit, že ho máme v baráku. Přijeď brzy. Já se ho totiž bojím.

Pan Smith se usmál a mávl rukou. Potom zahlédl ještě Fany, jak se dívá z okna, a zamával jí.

Když se vrátil navečer z města, už se smrákalo. Bylo mu divné, že se v domě nesvítí. Vešel do haly, vyběhl nahoru, ale všude bylo ticho. Procházel všemi pokoji, nikde však svou ženu nenalezl. Potom narazil na Fany. Seděla ve svém pokojíku schoulená a ustrašená. Paní Smithová šla odpoledne někam ven a už se nevrátila.

Pan Smith seběhl rychle dolů. Na dvoře ani na zahradě nic podezřelého nenašel. Rozhodl se podívat ještě do sklepa. Otevřel dveře. Pod nohama se mu provléklo cosi narezle flekatého, velkého jako krysa. Vyděšeně uskočil. Teprve pak si uvědomil, že je to morče. Sešel do sklepa a rozsvítil. Těsně pod schody ležela jeho paní. V napůl rozevřené ruce držela demižon s vínem, který nárazem o zem praskl a víno z něho vyteklo. Na prvním schodu spatřil jakousi olejovou skvrnu, po které se jeho žena smekla. Nikdy ji tady neviděl. Paní Smithová už nedýchala.

Pohřeb proběhl bez nejmenších závad přesně podle představ pana Smitha. Taková hloupá smrt, říkali příbuzní, upadnout na schodech a zrovna tak nešťastně si prorazit hlavu. Jak se to jen mohlo stát? Pan Smith před nimi tajil, že si pozval i policii, protože nenadálá smrt ženy mu připadala podezřelá. Vždyť i paní Jonesová se prapodivným způsobem přiotrávila. Policie však nic podezřelého nezjistila a nechala případ jako otevřený.

– Fany, nezlob se, ale to morče dáme pryč. Nechtěl jsem tomu věřit, ale jak vidíš, přináší nám smůlu. Je to pravda. Už dlouho jsem ho neviděl, ale mám dojem, že tu někde běhá. Slyšel jsem dupat králíky, i slepice tak poplašeně vylítly z kurníku. Nevidělas ho?

Fany zakroutila hlavou a pokrčila rameny. Nic neřekla.

– Dokud ho nenajdu, nebudu mít klid – řekl odhodlaně. – Kam by se ztratilo? Pomůžeš mně?

Každý den Fany pozorovala, jak pan Smith od smrti své manželky stárne. Tváře mu visely a nos, špičatý a kostnatý, vystupoval čím dál více do popředí. Oči mu už nejiskřily jako dřív, ale unaveně se rozpíjely v mělkých důlcích. Jenom někdy zbystřoval pozornost. To když se mihl kolem něho neznámý stín. Fany se zdálo, že jsou to poslední zbytky sil, které sbírá ve svém stárnoucím těle.

Jednou si Fany pouštěla mýdlové bublinky z okna. Pan Smith hnojil v té době na zahradě jakýsi záhon a vedle chlévů měl odkrytou žumpu, ze které se šířil nakyslý zápach. Najednou však Fany viděla, jak popadl rýč a začal se za něčím honit. Nejprve myslela, že to je krtek, potom však zjistila, že pronásleduje Lojzíka. Všechno pustila a utíkala rychle ven.

– Ne, to nesmíte, volala zdálky a uprostřed stisknutých pěstiček jí zvonilo. Už se zdálo, že všechno její úsilí bude marné. Rozběsněný Smith se zastavil před hrušní a mlátil do ní rýčem, aby zvíře shodil. Fany přiběhla a uviděla, že její Lojzík sedí ustrašený na větvi. Pan Smith odhodil rýč, vztekle se podíval na Fany a řekl:

– Teď mu to ale neprojde, s tím počítej. Konečně ho dostanu!

Od vedlejšího stromu přivlekl žebřík a opřel ho o kmen hrušně, který byl dobré tři metry vysoký. Větev, na niž se usadilo morče, rostla ještě o poznání výš. Bude to práce, musí na sebe dát pozor. Rozhodl se, ani se na děvče nepodíval. Fany stála před stromem a bezmocně hleděla vzhůru. Lezl pomalu a opatrně, už stoupal po větvích. Na jedné z nich sedělo morče. Jako by se mu v očích zrcadlil celý lidský svět. Chytil ho za kožich a spokojeně si oddechl. Nyní ještě pomalu dolů. Dostal se znovu až k žebříku. Přidržoval se jenom jednou rukou, protože druhou svíral zvíře. Lojzík se zběsile zmítal v jeho prstech a škrábal. Byl to on, pomyslel si pan Smith. Tys zničil paní Jonesovou, protože tě neměla ráda, tys zabil i moji ženu, která z tebe dostávala čím dál větší strach. Kdybych to byl věděl dříve. Stoupl si pomalu na žebřík. Tu však zjistil, že mu ujíždí pod nohama a že se nemá vlastně čeho chytit. Zatápal rukama v prostoru a morče pustil. Spadl dolů později než zvíře, protože se cestou nabodl ještě na větev, která se nárazem ulomila. Převalil se na bok a sténal. Cítil, že je s ním konec.

Zvíře se ve vzduchu převrátilo a dopadlo na všechny čtyři. Otřepalo si tlapky, ale ještě než k němu stačila Fany přiběhnout, vylezlo takřka cílevědomě na střechu králíkárny. Teprve tam ho Fany doběhla.

– Lojzíku, – řekla něžně a usmála se. – To jsem přece já.

Lojzík se na ni nedůvěřivě díval, ale když se stále usmívala a pak mu dokonce nastavila svou malou dlaň, zavrtěl se.

– Už se nemusíš bát, pojď dolů, to jsem přece já, Fany. Jsme teď v domě jenom sami dva! – Zvíře jako by pochopilo, ještě více se zavrtělo a slezlo dolů k dívce.

Fany stála nad panem Smithem a držela morče v náručí. Konečně na ni pohlédl. S námahou otevřel ústa.

– Proč, Fany, řekni mi proč? Copak jsme ti něco zlého udělali? A já si hlupák myslel, že to morče…

Dívka se otočila k panu Smithovi zády a potichu odcházela. V náručí držela své štěstí. Vlhké oči jako by ji studily ve tváři. Tiše zašeptala: – To kvůli tobě, Lojzíku, kvůli tobě. A oni tvrdili, že přinášíš smůlu. – V duchu se tomu musela zasmát. Naposledy se otočila a ještě vroucněji přitiskla zvíře na své srdce. Ani si přitom nevšimla, že pan Smith má vedle králíkárny nezakrytou žumpu. Pak šlápla do prázdna a padala dolů, stále níž a níž.

Barevné sny o vodě

(Janu Dvořákovi)

Chalupu, kterou jsem marně sháněl několik let prostřednictvím známých i po všech dostupných institucích, jsem nakonec koupil relativně lacino. Byl to dobrý tah: dřevěnice, červené trámy s bílými pruhy, vyřezávaný štít. Poprvé jsem ji viděl vlastně jenom z auta. Člověk, který mně ji prodával, říkal, že velmi spěchá. Byl trochu pobledlý a v očích měl nejistotu, ale na pobertu nevypadal. Až ve městě, kam jsme dojeli asi po půlhodině jízdy, se uklidnil a řekl: – Všechno je možná nesmysl, i když… – Nedopověděl a já v tom kupeckém nadšení se ho už nestačil zeptat.

Na úřadech proběhlo vše hladce. Chalupa byla za čtrnáct dnů moje. Pravda, stála v údolí o samotě, ale tím líp, pomyslel jsem si a představil si ženu, jak bude překvapená, až jí o dřevěnici budu vyprávět.

Vyjel jsem z města brzy poránu, abych si stavení konečně prohlédl. Všechno uklidím, vydrhnu podlahu sodou, a jestli bude potřeba, vymaluji. Koncem týdne předstoupím s tajuplným výrazem v očích před Marii, chytnu ji za ruku a řeknu: – Pojď, něco ti ukážu…

Krajina byla tichá a slunce, roztávající nad údolím jako kapka medu, krátilo už stíny. Minul jsem několik stavení podél cesty, pokochal se pohledem na olysalé vrcholy hřebenů a s pocitem hrdosti a zadostiučinění z čehosi věčného, co přetrvá nás i blízká pokolení, jsem stanul před svým vlastním domem.

Klíč v zámku šel lehce, dveře neskřípaly. V prostorné místnosti, která původním majitelům zřejmě sloužila za kuchyň, ložnici, koupelnu i dílnu, si mne prohlíželo osm špinavých oken. Jedno z nich jsem otevřel, sedl si ke stolu uprostřed světnice a důkladně se v klidu rozhlédl: kachlová kamna, pec, skleník s malovanými talíři, kovaná truhla. Po prošlapané podlaze bloudilo slunce a tiše vdechovalo jemný nános prachu. Na špaletu okna usedl motýl, po stole cestoval spokojeně mravenec a zastavil se až u mého prstu. Jemně jsem do něho foukl. K dokonalému štěstí mi chyběla jenom Marie a syn Ivan.

Trochu jsem se zahloubal, zabručení prázdného žaludku mne vytrhlo z pohádkového snu. Šel jsem si umýt ruce, než se pustím do práce, musím se pořádně najíst. V předsíni jsem trochu zatápal, šero mi klížilo oči, raději jsem otevřel dveře dokořán. Kohoutek s vodou jsem uvnitř nenašel, pak jsem se ťukl do čela a zasmál se naivitě městského člověka, který hledá v horské chalupě, staré dobrých dvě stě let, kohoutek s vodou. Pochopitelně – venku je určitě studna.

Stavení střežily tři rozrostlé břízy, podivný stůl z krajinových prken pod nimi a pískovcový brus s rezatou klikou. Obešel jsem chalupu kolem dokola v marné naději, že najdu studnu. Přece lidé, kteří tu bydleli – a podle rozlehlosti objektu si nežili nejhůř – museli vařit, mýt se, pít… voda tu určitě někde bude.

Několik desítek metrů od stavení rostl les. Prošel jsem loukou tam a zpět, propátral celé okolí, a nenašel ani horský potok. Orosená tráva mi zmáčela nohavice, lesy na protějším kopci se pařily, z listů na mne padal příjemný chlad. Dostal jsem při pohledu na čerstvě zelenou trávu a na celou tu svěží a spokojenou krajinu, v níž jsem se najednou cítil vetřelcem, ukrutnou žízeň. Z čeho rostou stromy, kam chodí pít zvěř? A co sousedé, blesklo mi hlavou, ano, sousedé!

Utíkal jsem dolů k nim. Nežili daleko, mohl to být tak kilometr cesty. Na zápraží první chalupy seděl stařík. V obroušených dásních žmoulal dýmku, z úst si udělal výfuk. Mhouřil oči, jako bych byl přízrak. Neříkal nic, na pleši mu kvetly kapičky potu. Vzhlédl jsem prosebně k němu.

– Jo, voda tam byla, ale ztratila se, – četl mé myšlenky.

– Ztratila se? – zatočila se mně hlava. – Jak by se voda mohla ztratit?

– To už je roků, – mávl rukou a zívl. – To sem eště chodil za ženskejma. – Bylo mu dobrých osmdesát let, vypadalo to beznadějně. – Začali sem jezdit s autama, stromy žloutly, místo vody byly na cestách kaluže plné benzínu. Tak se voda před lidmi schovala.

– Co mně to vypravujete za pohádku, dědo? – ohradil jsem se. – Jakpak se může voda najednou schovat? A co pijete vy? Snad ne ranní rosu jako včelky?

S dědou to ani nehnulo, pomalu se shýbl, vzal mezi prsty kamínek, jeho němá tvář na okamžik zatápala, a pak ho hodil směrem za mě. Opravdu, stála tam studna. Pil jsem jako poutník, který po několika dnech marného hledání narazí v poušti na oázu.

– Já jsem domorodec, víte, – řekl stařík, – a žádnej zlatokop. Jestli mně s tou vodou nevěříte, tak si zajděte do hospody U Jetýlku dole ve vesnici, nějakej Česťa tam bude sedět ve výčepu. Trochu šilhá, ale tím se nenechte zmást. Že ho pozdravuju.

– Co já budu s Česťou?

– Umí hledat vodu, co se schovala. Proutkem, tak je to!

– Já o šarlatány nestojím, – vykřikl jsem nabubřeně. – Na to nemám peníze.

– Jakýpak šarlatáni, – zamračil se děda, vzal dýmku z úst a plivl před sebe kousek tabáku. Bylo mi jasné, že se se mnou nemíní dál bavit.

V hospodě seděl Česťa opravdu u pultu, mohlo mu být pětačtyřicet padesát let. Netvářil se jako domorodec, a proto mně byl sympatický. Dal jsem mu nalít dva panáky rumu. Ťukli jsme si na citlivost. Hned poznal, o co běží, ale autem nahoru jet odmítl. Šlapali jsme do kopce a Česťa mně vysvětloval, že k metodě musím mít důvěru, jde skutečně o vědeckou záležitost. Všechny ty elektrické potenciály, co se mu pletou v hlavě, prý neumí dost dobře popsat, avšak jisté je, že to funguje. A také mi vypravoval, že v Číně, když před mnoha tisíci lety chtěli postavit dům, povolali proutkaře, aby jim zjistil, zdali pod povrchem nejsou dračí žíly.

– Pochopitelně se vyrovnáme, – podotkl jsem nenásilně, abych ho ještě více povzbudil, protože se mně zdálo, že jdeme celou věčnost.

– To asi těžko, – řekl a zastavil se, aby se rozhlédl. Stáli jsme na prašné cestě mezi poli, loukami a lesem. Vedle nás na smetišti kouřil odpad z hadrů, který kdosi podpálil. Česťa se mračil a nasával dým, jako by chtěl pomocí něho identifikovat původce. Asi se mu to nepodařilo, protože z něho vylezlo: – Za tu krátkou dobu jste už třetí. Ale vody tam není ani mrť, na to dám krk, – řekl vážně. – Takže já vám tu vodu ani nemůžu najít.

– Ale děda říkal, že tu voda byla, že ji pamatuje. Sami mají studnu a v ní dobrou a studenou vodu.

Česťa mávl rukou. – To je o kilometr níž a potom, je domorodec, ví, jak na to.

– Co tím chcete říct? – zeptal jsem se rychle, protože za tímhle vším jsem tušil nějakou čertovinu. Záhadně se usmíval a mlčel.

Konečně jsme dorazili k chalupě. Bolely mě nohy, neměl jsem ponožky, přezky ze sandálů mi udělaly puchýře.

– Nojo, – řekl, – a máte tady aspoň krumpáč? – Na rtech mu blikl takřka neznatelný úsměv, nabyl jsem dojmu, že si dělá legraci. Vytáhl svačinu, z druhé kapsy nůž a začal si krájet chleba a jíst.

– Za chvíli bude tma, – povídám, – neuvidíte na to.

– Nějakej vrbovej proutek by byl? – řekl klidně a poslal mě shánět proutek. Už když jsem se sápal na vrbu, poškrábaný a olípaný jakýmsi olejem, který se dostal nevím jak až do koruny stromu, bylo mi jasné, že jsem vyhodil třicet tisíc a koupil zajíce v pytli. Co řeknu manželce, jestli nenajdem vodu, to nevím.

Vrátil jsem se, když už Česťa měl snědeno. Stál u dřevěnice a kloubem ukazováčku proklepával trámy prožrané červotočem.

– Mh, to je dobrý, – řekl, z proutku odstranil listy a přiřízl ho na potřebnou délku. – Copak si myslíte, že bych si já už dřív tuhle chalupu nekoupil? Ale, v životě se stávají horší věci, – pravil konejšivě. Když spatřil můj tragický výraz, dodal ještě: – Dneska jsem obzvlášť citlivej. Při nejhorším zkusíme udělat do země nějakou dírku.

– Dírku? – řekl jsem překvapeně. Důležitě pokýval hlavou a víc mi neodpověděl.

A tak jsme šli. Vykračoval si to v trávě, jako by šel po lázeňské kolonádě a rozdával úsměvy na všechny strany. Ta jeho spokojenost, vyzařující z každého pohybu, ta jeho jistota o tom, že vodu nenajde, mě rozčilovala. Vláčel jsem se za ním s mohutným krumpáčem jako žalářník s dělovou koulí, abych tu a tam mohl udělat do země „dírku“, až mu projedou tou jeho citlivou makovicí nějaké elektrické potenciály. Na ně jsem, Čestmíre, tak akorát zvědavý, na ty jistě. Kdybys mně radši ukázal pramínek čisté vody…

– Teď je to móda, teď chalupy frčí, – řekl poťouchle. – A pročpak jste ji vlastně koupil?

Co je mu po tom, proč jsem si ji koupil. Třeba abych ji zase prodal dál, chtěl jsem mu odseknout, ale nebyla to pravda. Potřeboval jsem zkrátka vypadnout z města. Raději jsem mlčel.

Chodil čím dál rychleji, připadalo mi to, že je taky domorodec a že mě vláčí mezi drny tak rychle kvůli mému krumpáči. Pak se zastavil, protože se mu proutek nepatrně zhoupl v rukou. Vrátil se znovu na ono místo, aby se zorientoval. Díval jsem se mu přes rameno, srdce mi vyplnilo hrudník a dech v jícnu zapískal. Nasměroval se a zamířil co nejrychleji ke stromu. Mohutný jasan se smál.

– Tady kopejte, – řekl a významně na mne mrkl. Myslel jsem si, že už krumpáč nezvednu, ale to byste neřekli, co je v člověku síly, když hledá vodu. Narazil jsem nejprve na kořínek, a jak jsem postupně odkrýval zem podél něho, stával se mohutnější a mohutnější. Po dobré půlhodině usilovného kopání, když už jsem myslel, že vypustím duši, přišel ke mně, poklepal mi na rameno a napřaženým ukazovákem namířil na obnažené dřevo.

– Á… kořen, – řekl klidně, – asi jsem se spletl. Někde jsem četl, že většinu proutkařů svádí kořeny. Nic si z toho nedělejte, to se stává, – podotkl chlácholivě.

– To vidím taky, že jde o kořen. Věděl jsem to už před hodinou, zatímco vy jste se drbal pod nosem. – Dal bych mu nejraději do zubů. Už by té komedie mohl nechat.

– Klid, příteli, – řekl napůl úst, – hned první den se rozčilovat, navíc při hledání vody, je opravdu směšné.

První den, blesklo mi hlavou. Snad nechce tu vodu hledat týden? Zatím se to rozkřikne po kraji a já tu chalupu vůbec neprodám. Zvedl jsem krumpáč a vrátil se na cestu. Sedl jsem si do trávy. Šero už Česťovi žehlilo záda a jeho subtilní postavička poskakovala po louce jako opilá luční kobylka. Pak znovu zakřičel:

– Heuréka!

Kopal jsem opět drahnou chvíli, šel pomalu přede mnou a pobízel mě tím, že mi vždy ukázal, jak se mu proutek vychyluje. Vykopal jsem alespoň dvacet metrů rýh. Pravda, půda byla naplavená, takže to šlo mnohem lépe než u jasanu, ale ta vzdálenost! Jako bychom bloudili podél zlaté žíly. Na konci mé obdivuhodné klikaté dráhy se cudně vykolébal krtek. Česťa se rozpačitě zastavil, utřel si zpocené ruce do kalhot a s profesorskou pedantností, na kterou jsem byl citlivý pro změnu zase já, vysvětloval:

– Byla uskutečněna řada pozorování savců nad poruchovými zónami, kde se virgule protáčí. A bylo zjištěno, že krtci v místech, kde zemí prochází poruchový okrsek, ho opouštějí. Musíme na opačnou stranu. Vzmužte se, chlapče.

Nevím, zdali můj třicetiletý obličej vypadal tak infantilně, spíše bych řekl, že ztrhané rysy ze mne vytvořily starce. Měl jsem pocit, že zvednu krumpáč a bacím Čestmíra po hlavě. Tak jak jsem byl, zhroutil jsem se do trávy a netečně civěl před sebe. Česťa si to namířil na druhou stranu. V mých očích ho pohltilo šero. Asi jsem na chvíli usnul, protože stál nade mnou a křičel:

– Pojďte se honem podívat, příteli, honem! – Vrátil se na své původní stanoviště. Oči mu vířivě plavaly v důlcích a celý se chvěl. Civěl jsem na něho. Proutek se mu, tak jak šel, začal sám roztáčet v rukou, virgule nabírala na rychlosti, vzduch svištěl, jako když je puštěná cirkulárka.

– Ale ne…, – zvedl jsem hlavu k nebi.

– Nemáte otáčkoměr? – zakoktal. – To přece není možný!

Byl z toho celý pryč. Zarazili jsme na dotyčné místo kolík a vrátili se do chalupy. Jeho klid byl tentam. Nemluvil, jenom špitl, že to zítra zkusí znovu, jestli mi prý nebude vadit, když tu se mnou přespí.

– Co by to mohlo být? – vzhlédl jsem k němu prosebně.

– Nevím, – řekl mi na dobrou noc a já mu v té chvíli věřil.

Probudili jsme se do ohnivého rána, já později než Česťa. Měl jsem divné, přímo barevné sny. Zdálo se mi o vodě. Nejprve mne napadlo, zdali si ze mne včera neudělal legraci, ale když jsem ho uviděl otevřeným oknem, jak chodí po louce a znovu a znovu se vrací do jednoho a téhož místa, vyběhl jsem za ním. Čekal jsem, že mě přivítá s úsměvem na rtech a řekne: Konečně máte, co jste chtěl. Ale namísto toho jsem spatřil starce nad hrobem.

– Příteli, s tímhle já nechci nic mít, – řekl. – Podivná záležitost. Před pěti lety, kdy jsem tu hledal vodu naposledy, se virgule v těchto místech ani nepohnula. Neumím si to normálním způsobem vysvětlit.

– Třeba cítí vodu, – opakoval jsem si staré pravidlo.

– Já to vzdávám, vždyť mně to urve ruce, – řekl, jako by se chtěl omlouvat, – nemůžu tomu prostě uvěřit. Měl byste odtud odejít. Neznáte příčiny a souvislosti. Ale jestli to přece jenom nevzdáte a do té chalupy se budete chtít nastěhovat bez vody, zajděte si na geodézii do města, možná se dozvíte něco víc, – dodal tajemně.

– Tak běžte, zbabělče, – zakřičel jsem a vytrhl mu proutek z rukou. Skutečně se otočil a pomalu odcházel, ale jak se mi postupně vzdaloval po prašné cestě, zdálo se mi, že čím dál víc zrychluje, až úplně utíká.

Vždy jsem se na dovolenou těšil, ale tentokráte jsem z těch dvou dnů, které jsem si vybral, opravdu nic neměl. Celé dopoledne jsem prochodil a propřemýšlel. Každá hra by měla mít svůj konec, ale co když je to doopravdy tak vážné, jak Česťa naznačil. Nakonec jsem vzal rýč, krumpáč a vrátil se do míst, kde se Česťovi roztočila virgule. Vyzkoušel jsem to s ní sám. Celý proces jsem opakoval navlas stejně. Proutek se ani nehnul. Přesto se mne zmocnil divný pocit: z té suché a vyprahlé krajiny bez života, v níž se tak zběsile otáčel proutek poháněný neznámou silou, jsem dostal strach.

Zamkl jsem stavení a sedl do auta, že se vrátím domů. Najednou se mi stýskalo. Nejbližší soused, děda s fajfkou v puse, seděl opět na zápraží a četl z mraků. Dělal, jako když mě nevidí. Zatroubil jsem, nepatrně sebou trhl, ale neotočil se.

Cestou domů jsem se ještě stavil na geodézii. Utvrdil jsem se v tom šíleném nápadu při pohledu na periférii města, která se nesmírně za poslední roky rozrostla.

Přivítala mě třicátnice, snad trochu komisní, ale jinak příjemného vzhledu. Počítal jsem s tím a na stůl před ni položil bonboniéru. Samozřejmě že odmítla, rozbalil jsem ji tedy a při nabízení bonbonů se zeptal:

– Zajímaly by mne výhledové plány města na jednadvacáté století, jestli takového něco už existuje.

– Mh, – pokývala hlavou, – existuje. – Sáhla do trezoru a na stůl položila mapu. – Tady je okruh. Sem až sahá město a tu je jeho nynější centrum, – zabodla prst s rudě obarveným nehtem do mapy. – Ano, dnes má sto tisíc, v jednadvacátém století bude mít milion. – Díval jsem se postupně na rudý prst a na zelenou mapu. Představil jsem si velkoměsto, podzemní dráhu, mrakodrapy, ulice přetížené dopravou. Tam někde v jeho katastru stála i moje chalupa.

– To se bude stavět i na horách?

– V podhůří, jistě.

– Ale vždyť tam není ani kapka vody.

– Není? – řekla vyzývavě a usmála se.

– Ale bude, – vzhlédla ke mně nadějně. – Vody bude dost…

Zatmělo se mi před očima. Jak to myslí? Cítím ji – vodu, která se skryla před lidmi, protože si jí nevážili, a nyní, když nabyla na moci a síle, se chystá zaplavit svět. Tryská z díry ze země kousek od mé chalupy, aby člověku splatila svou krutou daň. Je to pomsta přírody za zničené stromy, louky, cesty, řeky. Náhle mně je všechno jasné, proč mi ten chlápek prodal tak rychle chalupu a proč Česťa utekl z louky. Pochopil to už přede mnou.

– Něco se musí stát, – říkám stísněně. Bezděčně jsem nahmatal v kapse vrbový proutek a uchopil ho do rukou. Tuším pod tímhle krajem vodu, obrovské množství vody, celé moře. Vidím ji, jak podemílá dřevěnici, bortí silnice, zaplavuje podzemní dráhu. Topí se v ní zvířata, lidé, kusy nábytku. Žena na mne hledí a stále se usmívá, jako by věděla něco, co nevím já. – Voda se před lidmi schovala a čeká na svou příležitost, rozumíte. Ten stařec se zažloutlým knírem a vybělenými dásněmi to věděl. Já to teď vím také.

Žena zpozorní a zúčastněně přitaká: – Já vás chápu.

– Proč se smějete, – křičím, – copak to nevidíte, pod námi je moře, plaveme na vodě, každou chvíli s námi může být konec. – Vzápětí utichám, protože si dala prst na ústa, významně sáhla do zásuvky a vyndala obálku.

– Nesmíte těm chlapům všechno věřit. Za poslední měsíc jste už třetí. Jsou to blázni. – Netrpělivě jsem roztrhl papír a četl:

– Pramen čisté vody je ve sklípku pod chalupou. Pamatuj na moře. Česťa.

Poslouchejte, myši!

Nejprve mne naše třídní učitelka pohladila shovívavě po hlavě a pak mne poslala k panu řediteli. Ten si mne prohlížel jak modrý mauritius a po několika minutách trapného mlčení mi doporučil, abych navštívil doktora. S lékařem jsem začal diskutovat o vesmíru a antivesmíru a jedné z teorií o vzniku světa zvané „Big bang“. Byl však prozaičtější, než jsem předpokládal. Zhoupl se na židli a řekl:

– Budu vám jmenovat čísla a vy je budete po mně opakovat. – Nadzvedl si brýle, aby si mne mohl pořádně prohlédnout. Tak z tohohle jsem strach rozhodně neměl. Začal nejprve trojicí, poté čtveřicí, při desetimístném uznale kroutil hlavou a nechal si vařit kávu.

– Příteli, že vy to doma pokoutně trénujete? – zeptal se, a já jsem jeho podezření rezolutně odmítl. Nakonec na mne vybafl: – 7, 5, 11, 4, 6, 8, 10, 12, 3, 17, 1, 13, 18, 14, 2. – Říkal to pomalu, malíček se mu na pravé ruce kroutil a co chvíli se díval do papíru, kam si čísla před okamžikem napsal. – Tak spusťte, – vyzval mne netrpělivě. Přednášel jsem mu je jako básničku. Sestra stála ve dveřích druhé místnosti, které bývají od ordinace odděleny plentou, a škrabala se na zátylku. Napadlo mne, že na vařiči syčí voda na kávu, zatímco mne pobolívá zub, a celá tahle hra mne vlastně nudí.

– Jedinečné, jedinečné, – nechal se unést lékař, ale při opětovném pohledu na mě zvážněl. – Příteli, zde máte doporučení a zajdete s ním na institut, tam na to mají přístroje, čas a schopné lidi. – Vzápětí práskl očima po sestře, ale ta už slévala za plentou kávu.

– Nechtěl bych, aby se ze mne stalo pokusné zvíře, – řekl jsem rozpačitě.

– To rozhodně ne, ale máte talent a pro vědu můžete moc znamenat.

Dostal jsem adresu a vyšel z ordinace, ve které se mačkali lidé. Jakýsi starý pán, podpírající se v koutu holí, po mně loupl pohledem a sykl: – Zase nějaký predegast. – Asi poslouchal za dveřmi. Tenkrát jsem nevěděl, co to slovo znamená, a myslel na věci nejhorší, ale později jsem objevil v parapsychologii spousty podobných jmen, která mne čas od času svými krkolomnými a tajuplnými názvy fascinovala.

Na institutu mě přijal profesor Celásek. Pod nosem se mu třepotal mroží knír a ovíval dobronzova opálenou tvář. Vystouplé lícní kosti dávaly obličeji na strohosti, exotičnost z něho přímo tryskala. Zeptal se mne na několik běžných anamnestických údajů a požádal mne, abych přišel zítra.

Na druhý den jsem se dostavil hned poránu, chvilku mne oťukával a pak přistoupil přímo k věci:

– Rád bych s vámi, chlapče, udělal takový pokus. Je mi jasné, že i když snad amatér, nejste začátečník. Tomu, o co se nyní budeme pokoušet, se říká v naší branži „psychoskopická telepatie“. Přinesl jsem vám tři předměty, pořádně si je prohlídněte, a pokud budete moci, něco nám o nich povězte. – Pak na stůl položil červenou kartonovou krabici a z ní vyndal: ořezávátko, úlomek kamene a cosi nedefinovatelného v žluté obálce.

Zavřel jsem oči a bral jeden předmět po druhém opatrně do ruky. Za okamžik jsem se vytratil z přítomnosti a pohyboval se v jiném světě.

– Nu ano, ořezávátko bylo koupeno asi před třemi týdny, nějaké malé děvče, Ce… Celás…, snad vaší dcerou, včera večer jste jí ho vzal z penálu a malá plakala, hm, manželka vám řekla, že jste hlupák, a pak…

– A ten kámen, – řekl netrpělivě profesor a rychle schoval ořezávátko do krabice.

– Jó, to je čedič z Kunětické hory, páchne kouřem, slyším ránu, nějaká šiška padá, vidím hradby, to je, počkejte… balonek, těžký balonek, dělová koule to je, onen muž se jmenoval Žižka, promiňte, Kunětickou horu však nedobyl.

– Hm, hm, – bručel Celásek a zapálil si cigaretu. – Docela vám to jde. – Přehodil si nohu přes nohu, rozepnul u krku košili a podal mně obálku. Byla zalepená, prohlížel jsem si ji proti světlu. – To, prosím, ne, – zašeptal, – to by bylo neregulérní. Jestli si netroufáte, můžeme ji otevřít… – Provokoval mne. Nenechal jsem se ale vyvést z míry a znovu se soustředil: Viděl jsem městské ulice, po kterých se trousili lidé sem a tam, ale mezi nimi se stále cosi míhalo, nějaké zvíře, na psa hloupé, na kočku příliš malé. Už jsem to zvíře viděl přesněji – tmavošedá barva na hřbetu přecházela pozvolna v šedý odstín na spodní straně těla, ucítil jsem dokonce velmi nepříjemný zápach.

– Už to mám! Snad krysa nebo myš.

– Výborně, – zatleskal profesor a zvedl ruce, aby mě objal. – Víte, na teorii máme ještě dost času, ale tahle věc spěchá. Kolegové mne požádali, je to zkrátka delikátní věc…

– V té obálce přece nemůže být myš.

– Schválně, schválně se podívejte, – řekl spiklenecky a tetelil se radostí jako malý kluk, který se strefil kuličkou do důlku. Roztrhl jsem obálku a sáhl do ní, ale nic jsem nenahmatal. Tak jsem ji ještě více rozevřel: na jejím dně jsem spatřil malý předmět, připadal mi jako nějaký kamínek.

– Podívejte se zblízka, – řekl Celásek a vytáhl ze zásuvky lupu, kterou mi podával. – Ale opatrně, ať ho nepustíte na zem, zbyl už poslední. Co říkáte, jak se vám líbí?

– Fantastický, – řekl jsem, vzal předmět opatrně do dlaně a prohlížel si ho. Profesor se ještě více rozzářil.

– Chápete tu souvislost s myší? – Asi jsem se zatvářil dost rozpačitě, protože chvíli mlčel, pak vstal, přešel několika dlouhými kroky od okna ke konferenčnímu stolku, obešel ho a do hrobového ticha, které se mezi námi dvěma rozprostřelo, zakřičel: – To je přece myší trus!

– Bobek? – řekl jsem, a abych přiznal pravdu, trochu mě to zaskočilo. Musel jsem se usmát. – Opravdu?

– Příteli, nehovořím do větru, – sehnul se nade mnou a zacloumal mi rukou, až mi z dlaně bobek málem vyskočil. – Vy se tomu smějete, ale stačil bobek v obálce, abyste identifikoval zvíře. Avšak nebudem se rozptylovat, čas letí, myš utíká.

– Nechápu, – pokrčil jsem rameny a zatvářil se odmítavě. – Já pro vás už víc udělat nemohu.

– Jakpak by ne, vždyť jsme ještě nezačali, – změnil Celásek rychle tón a chápavě mi poklepal na rameno. Potom zmáčkl na stole tlačítko a řekl do mluvítka: – Připravte nám auto, za čtvrt hodiny odjíždíme. – Trochu mně z toho všeho začínalo brnět v hlavě. Myš se mi sice z mysli vytratila, ale namísto ní mi mozkem procházely jakési podivné obrazce: Nejprve jsem uviděl na ulici Celáska, jak na kousek špeku láká myš, potom jakési rybářské sítě a železa na lišku vystřídala střelná zbraň. Zkrátka – samé nesmysly. Podíval jsem se na profesora. Měl jsem pocit, že jsem se napojil na jeho myšlenkový okruh. Tvářil se však zadumaně a odmítavě.

– Mám z toho v hlavě nějaký zmatek, – vzdychl jsem.

– Koukám, – řekl profesor. – No ale než vyjedem, měl bych vás ve stručnosti seznámit se situací. Řeknu to krátce: vedle měst, ve kterých žijí lidé, lze definovat města-monstra z odpadků, která si staví myši a potkani. Člověku hrozí zkáza. Nemáme žádného krysaře, který by zahrál na píšťalku a odvedl krysy do moře, ale namísto něho jsme tu my, vědci a inženýři, kterým se povedlo vymyslet geniální plán. Ne jedy, ne otrávené krysy, o které zakopáváme na chodníku, ale antikoncepce. – Zabral se natolik do své přednášky, že mě ani nevnímal. – Nemáme už vlastně jinou šanci.

– A co s tím má co dělat myška, která se vám ztratila?

– Lucinka? Přežila jediná všechny naše pokusy, – řekl Celásek a mně ho bylo najednou líto.

– Tak naočkujte jinou.

– Antikoncepce se dává do potravy, příteli. Víte, jak dlouho na tomhle problému pracujeme? Deset let!

– Hm, promiňte.

– Vemte si raději, hochu, ten bobek, bude vám sloužit jako induktor. Já vím…, – sklonil oči a téměř se zapýřil.

– Tak dobře, – řekl jsem vážně, dal trus zpátky do obálky, dopil jsem zbytek studeného čaje. Celásek zamkl kancelář a vyrazili jsme po schodech dolů k přistavenému autu.

Cestou jsem se dozvěděl od profesora o různých barevných formách myší, vypěstovaných v umělém chovu, z nichž nejznámější je forma bílá, která slouží jako laboratorní zvíře. Lucinka, ta, co utekla, je prý flekatá.

– To máte velice choulostivou záležitost, naštěstí myši jsou aktivní až v noci, ovšem během jediného roku může mít jedna samice pět až sedm vrhů, přičemž v jednom bývá i deset mláďat. Nedostane-li Lucinka poslední dávku antikoncepce, osud lidstva je zpečetěn.

– Proč? – vyhrkl jsem zúčastněně. Podíval se na mě jak na prošlé lístky do kina.

– To vy, hochu, nemůžete v těchhle letech pochopit.

– Chytíme ji, – řekl jsem rozhodně.

Projížděli jsme ulicemi města, před námi se míhali cyklisté i auta, semafory na stožárech přivíraly svá zaprášená víčka a změna světel mne co chvíli vrhala zpět do skutečnosti. – Musíte být ale chvíli zticha, jinak se nesoustředím, – namítl jsem a vytáhl z kapsy obálku. Kam teď, abychom nezabloudili? Stále ještě jsem Lucinku neviděl.

Vylezli jsme z auta a procházeli se po chodníku, pravděpodobně tam, po kterém ubíhala Lucinka, i když její starou stopu jsem cítil nepřímo. Koncentrovat pozornost mě vysilovalo. Soustředné kružnice před očima se mi svíjely jako divoké klubko hadů, jejich vír mne stahoval do bezedné propasti. Profesor asi něco vycítil, rýpl mne prstem pod lopatku a zakřičel:

– Vydrž, hochu, buď my, nebo ony.

– Nejde to, jak jsem si představoval. Je mnoho stop, jejich dráhy se překrývají, indukce zaniká.

– Jde i o vědu…, – povzbuzoval mě Celásek. Zatřásl se mnou. Stáli jsme před výkladní skříní zelinářství. Zpod skla na mne zíraly kedlubny, mrkev, řady sirupů z černého rybízu, a uprostřed toho mumraje se zmítala profesorova napjatá tvář, odrážející se jako v zrcadle. – Je to absurdní, ale nyní se budou množit geometrickou řadou…, – šeptal si vytrvale pro sebe.

– Co se tady ti blázni pletou, – zavrčel mi do ucha hrubý hlas, zřejmě muže, který se protáhl kolem nás, i když měl ústa zavřená. Okamžik jsem nechápal, ale pak mi vše došlo:

– Pane, počkejte, – vytrhl jsem se Celáskovi. – Ten chlap musí vědět něco o Lucince.

– Příteli, – bědoval profesor, – co to děláte, takhle se nikam nedostanete, – držel mne za manžety u košile.

– Chytil jsem ho přes induktor, – zařval jsem, až se profesor lekl. Vyděšeně na mne pohlédl a rozeběhl se za mnou. Byl u chlapa dřív než já.

– Děje se něco, pánové? – řekl muž, a dřív než jsem stačil cokoli říct, vytahoval občanku. Celý se rozklepal.

– Sháníme myš, malou myšku, neviděl jste ji?

– Já? – roztál a pleskl se dlaní do čela. Pak zasunul obřadně legitimaci nazpět a tváře se mu rozlily po obličeji, jako když plachty chytí po dlouhé době vítr. Vyprskl: – A na jaké jméno, prosím vás, slyšela? – Na rtech mu už kvetl výsměch.

– Lucinka, – řekl vážně profesor. – Je to moc důležité. Záleží na každé vteřině.

– Tak já vám to teda řeknu. Nevím, jak se mně mohla dostat do kapsy od saka, ale když jsem ji našel, chtěl jsem s ní prásknout o chodník. Ale pak sem ji hodil jedný bábě do tašky, ať si taky užije. Ale teď nevím, pánové, jestli vás nemám jít udat. Znáte vyhlášku o rozmnožování a spekulaci s myšma?

– Tu vyhlášku jsme navrhovali my, – řekl smutně profesor a odcházel, jako by neslyšel. Nabyl jsem dojmu, že rezignoval. Zeptal jsem se chlapíka, kde tu ženu potkal, poslal nás do obchodu se zeleninou.

Stály tam obě: žena ve frontě, taška na pultu. Jenomže myš ani u jedné z nich nebyla. Upozornil nás na ni až jakýsi opilec, tloukl odřenou dlaní do výkladní skříně a ukazoval na kupu brambor. Mhouřil nedůvěřivě oči a krabil čelo. Ani nedutal, jako by nechtěl uvěřit svým smyslům. Po bramborách lezla Lucinka.

Když jsem ji předával profesorovi, téměř se dojetím rozplakal. I já jsem si oddychl, pocit z dobře vykonané práce se mi rozléval po těle a najednou jsem věděl, že tohle všechno nebylo nadarmo.

Před institutem jsme se rozloučili. Byl jsem rozrušen, teprve nyní jsem si uvědomil, jak jsem vyčerpaný. S Celáskem jsme o tom nehovořili, ale měl jsem pocit, že mi rozumí.

– Já se časem ozvu, – řekl jsem na rozloučenou, ale v duchu jsem si myslel, že už mne tu neuvidí. Podal mi ruku. Pokýval chápavě hlavou a naposledy na mne pohlédl.

Do institutu jsem se už nedostavil. Jednak jsem musel udělat v krátké době maturitu, jednak jet na brigádu, protože mne přijali na vysokou školu. Ale na profesora Celáska jsem se ještě dvakrát rozpomněl. Za čtrnáct dní po oné události mi poslal telegram:

– Antikoncepce neúčinná. Lucinka je v kleci a s ní pětadvacet mláďat!

Za měsíc se ozval znovu. V dlouhém dopise mě prosil, že musím určitě přijít, okolnosti mi vysvětlí až na místě. Na jeho konci byla nenápadná zpráva:

P. S.: Někdo otevřel dvířka kotce.

P. S. II: Induktory Lucinky i mláďátek k dispozici.

Bez vlasů a s vlasy

Seděl jsem ponořený v ušáku, paty opřené o konferenční stolek a v prstech svíral tenkou sklenici z kouřového skla, na jejímž dně bublala nahnědlá tekutina coca-coly. Připadalo mi to nepochopitelné, ale ty bublinky, které vystřelovaly do vzduchu jako zelektrizované, mě štípaly do očí. Zabzučel zvonek. Konečně jsem se dočkal.

Žaneta. Stála ve dveřích jako před lety, kdy jsem ji pozval poprvé do svého bytu. Pravda, tenkrát nebyla navoněná parfémem, nerozvírala na potkání tak samozřejmě prosté, dnes už vlivem zaměstnání vypočítané profesionální oči, a co hlavní, nebrala mne za mých šest vlasů, které mi bujně vzklíčily na čelní pleši, tak agresivně jako nyní, ale s předstíranou bodrostí. Zpravidla jsem tomu naučenému pohybu ucukl, Žaneta to však málem brala jako osobní urážku.

– Ty toho naděláš kvůli pár chlupům, – řekla lakonicky i dnes a pobaveně vešla. – Dej mi aspoň pusu. – Pomohl jsem jí sundat kabát a tašku postavil na skříň. Neviděl jsem ji týden, jezdila kdesi po Evropě jako manekýna a mé počáteční nadšení z jejího vzhledu vystřídaly obavy a utrpení, zdali se ke mně bude vracet tak ráda jako zpočátku. Chyběla mi tu. Náš třípokojový byt byl bez ní prázdný, ale když vešla do dveří a řekla: – Tak co dělají tvé chlupy nebo: ukaž mi své zrcátko, ať tě políbím, – měl jsem pocit, že je jí plná předsíň, kuchyň i pokoje a že v našem bytě není k hnutí.

– Už jsem se nemohl dočkat, Žaneto, – řekl jsem a dotkl se jejích zrzavých vlasů. Cítil jsem, jak se mi přesýpají v prstech. Sedla si do druhého ušáku, zapálila cigaretu a pustila magnetofon. Ale sugestivní Jimi Hendrix s ní ani nehnul.

– Tak co bylo, vypravuj, – pobídl jsem ji a nedočkavě postavil na sporák kávu. Už jsem v duchu slyšel vřískavý hlas pouličních kamelotů, skřípavý dech sirén zaoceánských parníků i mrazivé mlčení sebevrahů, vrhajících se v heroinovém opojení do Seiny.

– Přivezla jsem ti paruku, – ukázala na tašku s reklamou na holicí strojky Remington. – Až to budeš vybalovat, je někde vespod. Abys nemusel chodit jen tak nalehko, – dodala neurčitě.

– Jak?

– No bez vlasů…

Prsty se mi bezděčně rozutíkaly po mastné pleši. Rozpačitě jsem pohnul hlavou: – Já to přece beru jako fakt, chápeš, naopak… chtěl jsem kvůli tobě, když ti na tom tolik záleží.

– Záleží, bodejť ne, – dala cigaretu na popelník a opět mi vjela tím plíživě nesnesitelným pohybem do vlasů. Tohleto hlazení jsem neměl rád. Připadalo mně, jako by mi někdo ujetý plácal po zadku, mé půlky a má hlava jsou totiž v jistém slova smyslu podobné. Ale copak jsem mohl tohle Žanetě, která měla spočítané i řasy na víčkách, vypravovat?

Když jsme se s Žanetou seznámili na jednom studentském večírku, měl jsem na hlavě bujnou hřívu kaštanových vlasů, které mi padaly do čela. O několik týdnů později se mi rozesmála v posteli právě při nejnevhodnější chvíli.

– Co vyvádíš? – Jako by mně šla z těla ven všechna krev. I postel přestala dýchat.

– Nezlob se, – shrábla mi vrásky na čele, – a zavři oči. Představila jsem si tě totiž bez vlasů.

– Proč je mám zavřít? – divil jsem se a chytil její ruku.

– Aby sis mě nepředstavil taky.

Zkoušel jsem to podle jejího návodu. Ale ona byla stále stejně bronzová, stejně voněla vzduchem, a i když v mých rukou, stejně nedosažitelná.

Přibývající roky se nám podpisují nejen do kloubů, shrbených zad a vrásek kolem úst, ale vkrádají se i do vlasů. Díky Žanetě jsem navštívil lékaře. Pročísl mou hlavu zkušeným pohledem, zamnul mezi prsty znalecky několik vlasů, pomačkal v dlani jako listy tabáku a řekl:

– A co váš otec, mladý muži, schází mu něco?

– Nic neříkal. Ale jak to míníte? – lekl jsem se.

– Jestli má pleš. Ano? No to jsem si mohl myslet. Řeknu vám to hned. Jde o genetickou záležitost. Podívejte se na mou hlavu a jsem od fochu, stačí? – Potom mi naordinoval hysteps a dvakrát týdně injekčně panthenol.

Ale Žaneta se nevzdávala, i když léky, předepsané lékařem, nezabíraly. Nestačilo jí listovat ve všech dostupných časopisech, začala psát i na různé kosmetické instituce a vozit preparáty ze zahraničí. Jednou, když už jsem myslel, že ji to přestalo bavit, povídá:

– Četla jsem v novinách o žloutku z jestřábího vejce. – A hned vykulila z kapesníku vajíčko. – Po mytí vlasů si ten žloutek naplácáš na hlavu a necháš chvíli působit.

Zkusili jsme celou tu proceduru spolu. Sedla si na mě, masírovala mi kůži na hlavě a natřásala se jako kvočna. Žloutek mi stékal do tváře a s přibývajícími minutami mi ztvrdly nejen rysy v obličeji, ale i víčka, se kterými jsem nebyl s to pohnout. Žanetě navíc zůstaly v prstech štůsky nalepených vlasů, které mi neopatrnými pohyby vytrhala. Na můj žalostný a roztrpčený pohled pravila:

– To nic, zase ti narostou.

Ale nenarostly. Užíval jsem arvit, salupin, různé fixační krémy, zabrousil jsem i do jogínského cvičení a zanedlouho zvládl stoj na hlavě zvaný širšásan, účinný to lék na všechny neduhy lidského těla. Nakonec jsem se nechal analogicky podle způsobu rituálního tance „šachsej vachsej“ bičovat od ženy po lebce metlou z kopřiv, ale s památkou na Husajna, vnuka proroka Mohameda, to nemělo, probůh, nic společného. Prý aby se mi prokrvila pokožka. Nakonec se má drahá žena nad mým zuboženým stavem rozbrečela.

– A máš to, jak sis přála, – povídám zapškle.

– Miláčku, když z tebe by byl takový manekýn, – řekla a něžně mě políbila. Měl jsem dojem, že je obluzená, ale pokračovala: – Mohli bychom být stále spolu, procestovat celou Evropu, celý svět. A co by nám scházelo, co? Jen kdybys měl o takových sto vlasů víc.

– Žanetko, musíš mě milovat takového, jaký jsem, – pravil jsem vážně, dal si na hlavu led a šel udělat jahodový koktejl, který měla strašně ráda. Celou tu dobu, co jsem vyndával z ledničky mléko a tvaroh, ze spíže džem a jahody, z kredence šťávu, seděla zabraná do sebe a meditovala. Žanka byla obdivuhodné stvoření, moc hodná dívka, vlastně dívka byla, když jsem se s ní seznámil. Má žena za ten krátký čas už dozrála v dámu a já na ni byl hrdý. Měl jsem radost, když jsem pro ni mohl něco udělat, třeba jahodový koktejl… – Ale nesmíš na mně chtít, abych nosil paruku, točí se mi hlava a měkne mozek!

– Opravdu? – řekla překvapeně a pohlédla na mne jako na individuum s IQ minus 35. Navíc jsem se ještě hloupě usmál a v jejích očích bleskla nejistota, zdali si pro svou životní pouť vybrala správně.

– Jedna a jedna jsou tři, – dodal jsem rychle, abych se zprostil podezření stran svého inferiorního intelektu, a postavil před ni ušlechtilý koktejl.

– Já si dám do něho džin, Svátoši, – vyskočila a běžela do našeho skříňového baru, kde mohl kdokoli najít cokoli, protože alkohol u nás pili povětšinou hosté. Cucl jsem si také, ale netrénovaný jsem toho měl brzy dost. Žanetě zčervenaly tváře a zrůžověla kolena. Strčila si je pod bradu a začala mne pozorovat svýma sovíma očima. Měl jsem na to svůj názor, ale tentokrát se všechno odvíjelo úplně jinak.

– Žanko, ty mně chceš asi něco říct, – řekl jsem zkroušeně a už viděl, jak mne nutí, abych si nechal z nějakého nebožtíka implantovat vlasy. Měla však v zásobě lepší fór. Pomalu si sundala prsten z ruky a nastavila ho vstříc slunci. Několik odražených paprsků jí zatančilo v očích. Konečně na mne pohlédla.

– Znáš Lakatošovou?

– Já jich znám dvacet, – řekl jsem opatrně, neboť můj šestý smysl postřehl, že se stávám obětí nějakého spiknutí.

– Paní Lakatošová se vyzná v chiromantii.

– V chiro…

– Věštění z rukou, chápeš? Dovede číst v dlani jako ve hvězdách. Může ti klidně sdělit, jak to s tvými vlasy do budoucna vypadá. Jestli máš vůbec ještě nějakou šanci toho manekýna dělat. Abychom měli společné zájmy, miláčku. Když se tě třeba zeptám Dior nebo Mary Quantová, abys mi neřekl: prášek do pečiva a hustilka na pneumatiky.

Mlčel jsem. Slzy mně netekly z očí, ale krkem. Provokativně si pohrávala se snubním prstýnkem. Začal jsem si kousat nehty. Žanka se žoviálně usmála a vypila skleničku s jahodovým koktejlem až do dna.

– Tak dobře, já tam půjdu, – řekl jsem a cítil, jak mi kat stahuje na hrdle oprátku.

– Určitě ti poradí, – řekla povzbudivě a pustila si Jimiho Hendrixe.

– Tak si hačněte, chlapečku, no, no, – tlačila ze sebe Lakatošová. Sama byla rozvalená za jakýmsi kulatým stolkem, vodnaté břicho jí šplouchalo mezi roztaženými stehny. Pestře květované šaty na odulém těle ke mně vzhlížely s nedůvěrou dávno zmrtvělé krásy. Lhostejné oči se pomalu nasměrovaly vstříc mému tělu. Váhavě jsem si sedl naproti ní, židle zasténala. Cikánce zajiskřily v ústech ohníčky zlatých zubů. Baňaté prsty mi uchopily ruce a nechaly je v klidu spočívat na desce stolu, jako by chtěly naslouchat tepu mého srdce.

– Posílá mě Žanka, – pravil jsem rozechvěle.

– Mh, – sklonila bradu k zemi a oči zvedla v sloup. Potom mi obrátila ruce dlaněmi vzhůru a svým barokním vykrouženým prstem začala přejíždět po čarách na dlani. – O love chuňon, naruš prena, sa čačipen.

– Prosím, koho milujete?

– Ale ne, peniz ja dostat, všechno pravda, sa čačipen. I ty vlas, barona ena, dobra briza.

– Ja, ja, sa čačipen, – řekl jsem.

– Ale šťava na pi, oprajtacha. Rozumět? Listi papat, ne pit šťava. Potiž te aven manekinos!

– To už bude, myslím, stačit, – přerušil jsem ji právě v pasáži, když mi začala tvrdit, že mne čeká slavná budoucnost manekýna. Napadlo mne, kolik jí za to Žaneta dala. Moje žena by totiž nemohla bez Diora, výrobce aut Forda a milionáře Onassise, jehož pohřbu se chtěla dokonce zúčastnit, ani žít. A mě chtěla mít v té řadě hned za nimi, stále věřila, že mně udělá kariéru manekýna. Věděl jsem, že tu nejde o můj směšně malý úřednický plat, protože sama vydělala peněz, o nichž se mi nesnilo, ale o prestiž naší rodiny. Cítila za mne zodpovědnost. Za mé nevyprané ponožky, propocené košile, padající vlasy. Bylo to dojemné, ale někdy mi její zájem lezl na nervy.

– O love chuňon, vy se nezlobit, – opakovala donekonečna. – Tekola bala, vlas vám narůst… briza dobrá, briza…

– Paní, víte, kolik jsem už já měl navrtaných stromů, já jsem si tu šťávu mohl chytat do bandasky na pivo a pak ji pít.

– Ach, ach, šťava ne pi. Poc nicit stromy, poc? O prajtacha, listu umlet a papat, moc růst vlas, potiž te aven manekííínos, pak mít velký balá.

– Balá! To jistě, abych se otrávil. – Vzpomněl jsem si na svůj žlučník, sáhl do kapsy pro tringl, neboť jsem předpokládal, že cikánka dostala od Žanety za moje manekínos zaplaceno, a odešel namíchnutý a roztrpčený nad svou neoblomnou hloupostí i nad tím, že si nechávám od Žanety tak dobře radit.

Bylo léto. Má žena letos nedržela kupodivu prázdniny jako každý rok, ale odjela kamsi do Egypta, kde se v rámci výstavy spotřebního průmyslového zboží konaly módní přehlídky. Stýskalo se mi. Naštěstí mi Žaneta poslala několikrát týdně dopisy a v tom posledním mě zpravovala o velkém tajemství a překvapení, které se týká především mé hlavy. Uměl jsem si to překvapení představit. Zase vyhodí spousty peněz za nějaký cizokrajný preparát, zatímco březového listí mohu mít plné nůše, ne-li koňské fůry. Všechno, co mně vypravovala cikánka, ať jsem si to jakkoli nepřipouštěl, dostávalo v souvislosti s Žanetinými naléhavými dopisy najednou smysl. Pravda, kariéru manekýna bych nebyl s to udělat, ale ty vlasy, které po březovém listí rostou tak bujně, ty bych bral. Dlouho jsem se nerozmýšlel. Po jedné bezesné noci jsem ráno vstal a zamířil do obchodu, kde jsem si koupil mlýnek na maso, v mém případě na listí. Po práci jsem si sedl do auta a odjel do lesa, abych se o čarovném cikánčině návodu přesvědčil na vlastní kůži.

Domů jsem se vrátil poškrábaný od větví a unavený, ale s úlovkem, který měl pro mě nedozírnou cenu. Teprve nyní, při pohledu na prádelní nůši naplněnou březovým listím až po okraj, jsem si uvědomil, že mi cikánka neřekla, v jakém poměru mám sirup z listí mísit s vodou, abych se neotrávil. Ale to mne neodradilo. Co se může stát? Nanejvýš mi vlasy porostou o něco víc, a to bude přece, zahloubal jsem se pohledem na vlastní podobiznu, jenom dobře.

Začal jsem listy strkat do mlýnku na maso, ze kterého se do přistavené mísy vzápětí hrnuly zástupy tenkých, žlutozelených housenek, nekonečně dlouhých, doprovázených odporným zápachem. To nic, listí je jenom silně aromatické, povzbuzoval jsem sám sebe. Účel světí prostředky. Žaneta bude koukat, až přijede domů a spatří úplně někoho jiného. Bude si moci ten svůj zázrak strčit za klobouk. Při pomyšlení na mou bujnou hřívu, která mi vyraší na hlavě, se mně rozbouřilo srdce.

Pak přišel okamžik, kdy v nůši zbyl poslední zvadlý list. Necítil jsem již únavou zápěstí, ale musel jsem se vzchopit. To nejdůležitější mne totiž čekalo. Žádný Dior, Ford či Onassis, ale já, Svátoš Vomáčka. Něco se ve mně pohnulo, něco velkého a opravdového. Už mně nevadilo, zdali se otrávím a padnu v úděsných křečích na zem, protože za mnou stála armáda plešatců a já byl jejich vůdcem.

Ten hustý přípravek z listí jsem ani neředil a spořádal ho pomocí lžíce jako krupicovou kaši. Ani jsem nestačil mrknout či uvědomit si, zdali se se mnou něco děje. Nejspíše mi bylo záhy zle, ale to a spousty dalších věcí, které se se mnou odehrávaly, jsem už nevnímal.

– Dej si dolů tu paruku, miláčku, – mňoukla na mě Žaneta, když se objevila po měsíci ve dveřích. – Přinesla jsem ti něco mň, mň. – Spiklenecky na mne mrkla. Opět postavila kufr se špinavým prádlem v předsíni a do obýváku přinesla tašku s věcmi, které nakoupila na cestách.

– Byl jsem u Lakatošový…, – přerušil jsem netrpělivě tu sváteční chvíli vybalování.

– Já vím. Ale dej si, miláčku, dolů paruku. Prohlídni si raději módy, – řekla rázně a podávala mi časopis. Určitě měla pocit, že je zase na koni.

– To jsou ale moje vlasy, – řekl jsem jakoby nic a dělal, že mě ani jedna z těch věcí, dokonce ani módy, nezajímají.

– Tak si ty módy aspoň prohlídni.

– Já je znám, jsou tam pořád stejné tváře, a to mě nebaví. Ty vlasy mně narostly z březovýho listí!

– Co je to za nesmysl? – přistoupila ke mně a chytla mne za vlasy v domnění, že mám paruku. Překvapeně zůstala stát, když jí v prstech uvízlo jen několik mých vlasů. Sedla si, okamžik civěla nepříčetně před sebe, a potom se rozbrečela.

– Ty nemáš radost, – řekl jsem jízlivě. – Potiž te aven manekííínos! Manekinos je manekýn, jasný? Teď už ho můžu dělat.

– Nemůžeš, – vzlykala, vytrhla mi časopis, který mi ležel na klíně, a rozevřela ho na druhé stránce. Byl na ní vyfotografovaný mladý muž. V ústech měl dýmku a usmíval se. Od ostatních mladých mužů, které jsem dříve v módách vídával, se lišil tím, že byl plešatý. Něco říkal, francouzsky jsem však nerozuměl. Žaneta neúnavně listovala a listovala. Ze všech stránek na mě postupně vykukovaly nablýskané pleše mužů všech věkových kategorií, které jako by vadly pod obdivuhodnými pohledy překrásných žen.

– Vidíš to, vidíš, už je to tady. Předzvěst nové módy, tohleto jsou její začátky, chápeš. Až se všichni holohlaví dají dohromady… je vás stále víc… móda roku dva tisíce! Zkoušejí to už i ženy, chtěla jsem se dát také ostříhat. – Rozfňukala se. – Zkazíš mi každou radost, každou.

– Tak já se ostříhám a tu holou lebku si ještě vyholím břitvou, Žaneto, ať z toho taky něco máš, – začal jsem vztekle řvát. – Deset let sbíráš kdejaký sračičky, posíláš mě k cikánkám, pajcuješ babskými mastmi, aby mně vyrostlo sto vlasů navíc, a teď…

Ale neoholil jsem se, snad natruc Žanetě, i když jsem ji miloval. Přešlo léto. Vydržel jsem všechny narážky, prosby, ba i nucení. Žaneta chodila domů čím dál míň, snad objevila nějakého plešatého manekýna. Nejprve jsem byl smutný, pak jsem si i na její pozdní příchody zvykl. Však se časem naše vztahy srovnají, přesvědčoval jsem bláhově sám sebe. Ovšem ustoupit nemohu, to bych přece nebyl chlap. A tak jsem většinu dnů v týdnu uléhal sám a probouzel jsem se, když už má žena byla z domu pryč.

Jednou jsem se probudil do sychravého rána. Žaneta seděla vedle mne na posteli a zlehka se dotýkala svými rty mého obličeje. Nebyl to sen. Venku pršelo, a kdyby tam bývala neseděla, určitě bych neměl po ránu náladu. Ale Žaneta byla zářivé slunce, a ještě k tomu žena.

– Věděla jsem to, miláčku, – řekla spokojeně, položila mi něžně na čelo dlaň a přejela mi rukou po lebce. Nemohl jsem pochopit, co se děje. Ale když se její ruka dotkla znovu mé hlavy, pocítil jsem, že mi scházejí vlasy. Utíkal jsem k zrcadlu, abych se přesvědčil. Opravdu. Zpětný pohled na postel mé podezření ještě posílil. Na polštáři se povalovaly ústřižky mých kadeří.

– Tys mě ostříhala! – vykřikl jsem. Musela mít zase navrch, blesklo mi hlavou. Nejraději bych jí dal facku.

– Svátuško, já myslela, že kvůli mně… – Zašlo slunce a s ním Žanetiny úsměvy. I její ústa se scvrkla v ruměný korálek, který nepromluvil. Nic mne nepopudí tolik, jako když se žena snaží zapírat. Začal jsem zmateně bloumat po pokoji. – Ani jsem na tebe nesáhla, ty mně nevěříš? – dušovala se.

– Takže mně podle tebe všechny vlasy vypadaly samy.

Uzamkla úsměv do svých rtů, šelmovsky přimhouřila víčka.

– Podívej se z okna, – kývla hlavou.

Ale venku nic zajímavého nebylo. Před domem parkovala dvě auta, řezník naproti oznamoval, že je v pátek zabijačka. Až potom jsem si všiml: vpravo na velkém záhoně stály čtyři břízy. Včera ještě obalené listím, dnes holé s olysanými větvemi.

Pohlédl jsem do kalendáře a vzápětí pochopil souvislosti.

Snad poprvé jsem nenáviděl podzim.

Písek v zubech

Najednou jsem stál mezi klubky lidí uprostřed cizího města. Oni neznali mě a já zase je. Navíc jsem neměl kde přespat. Začínal jsem tu od září studovat, ale kolej jsem nedostal. – Budeš se muset, chlapče, o sebe postarat, – řekli mi rodiče, když jsem odjížděl. – Nemusíš se bát, život tě naučí… – A tak mě život učil.

Dívka uvnitř inzertní kanceláře hloubila špičatým loktem důlek v dřevěném pultíku a listovala v obrovské knize. Do květovaných letních šatů jí vycházely zpod paží temné měsíčky potu. Teplo tu však, na rozdíl od ulice, kupodivu nebylo. Pozdravil jsem.

Obdařila mne svým všudypřítomným pohledem a pak řekla telepaticky:

– Jste student a hledáte nějaký podnájem. Kdybyste přišel včera… něco tady bylo, ale dnes… bohužel, – zvedla ruce vzhůru, jako by se mi chtěla vzdávat. Holka krátce po gymnáziu, má herecký talent. A nenosí podprsenku, napadlo mne.

– Ledaže bych přespal u vás, – vyhrkl jsem.

– Vy jste mi ale Bajaja! – Konečně jí zajiskřily oči, cítil jsem, jak se mi zapalují uši. Mlčela. Na koutky úst jí zabrnkal úsměv. Přesto se ovládla.

– Musel bych jet ještě dnes domů, je to dálka, nemám kde přespat.

– To by bylo opravdu škoda, – zakývala uznale hlavou. Začala listovat v knize. Probírala pedantsky jednu adresu po druhé. – Tady by byla sice volná, Slepá ulice 14, nějaký Smolín. Je to starý dědek, bere si lidi na prázdniny, aby mu pomohli při žních, a pak je vyhodí. On totiž ještě hospodaří. Ten by vás bral všemi deseti. – Jela prstem dál po stránce. – U Tří dubů 25, Mistr Šulc… tuhle adresu jsem už několikrát udala, ale nikdo tam dlouho nevydrží. Pan Šulc je prý podivín. To je pěkné místo, ve vile, zahrada jako oáza… – Tázavě na mne pohlédla. – Jedině tyhle dvě, jestli si vyberete, – řekla, sáhla do šuplíku a dala si do pusy bonbon.

– Není ten pan Šulc, – zaváhal jsem, – trochu to…?

– Vypadá normálně, potrpí si na ženský, třikrát ženatý, všechny manželky od něho utekly. Má prý po světě hodně dětí, – ťukla nerozhodně prsty o pult, – jinak byste se musel ptát častěji.

– To určitě budu. Toho Šulce bych ale bral. Říkáte, že bydlí ve vile?

Napsala mi na papírek adresu a nakreslila stručné schéma, kudy se ke Třem dubům dostanu. Nakláněla se přitom nad pultem a žehlila pomačkané stránky knihy svým tělem.

– Co pijete? – zeptal jsem se nenápadně ve dveřích, abych příště nepřišel s prázdnou.

– Hašlerky, – pípla a zamrkala.

– Já zase uzený, – zasmál jsem se.

Sklopila oči a pomalu zavřela knihu.

Za dveřmi se v žhavém slunci doběla tavil den.

Jednopatrový dům na periférii města odpočíval uprostřed mohutné, oplocené zahrady. Zpuchřelé dřevo tyčí viselo bezvládně na rozpadajícím se ostnatém drátě. Život, který do něho kdysi vložila tesařova hbitá ruka, už dávno vyplavil déšť. Branka drhla o dlažbu. Kovová schránka, připevněná na ní, při cuknutí zachrastila. Nerozhodně jsem se zastavil na křižovatce cest, vedoucích jako hustá železniční síť napříč zahradou.

Vilu obepínal břečťan, sklepní okna se honosila zajištěnými okenicemi. Dubové dveře hlavního vchodu trčely v cestě jako hradní stráž. Stiskl jsem zvonek.

Kroky musely být tiché, vůbec jsem je neslyšel. Dveře přede mnou, na rozdíl od branky, se otevřely rychle a lehce. Za nimi, v přítmí studené chodby, na mne čekal nový svět. Teprve pak jsem ji uviděl, drobnou stařenku s bílými vlasy. Bezkrevná brusinka rtů, krvavé korálky očí, uzlíky vrásek protkávané fialkami žilkoví. Křehká jako motýl, kdybych prudčeji dýchl, vzlétne. Vyšla ze stínu a opět se do něho vrátila. V pravé ruce držela začouzený pohrabáč.

– Paní Šulcová?

– Ááá, vy nejste ženská? – řekla s úlevou. – Hledáte někoho? – Teprve nyní si zhluboka oddechla. Chlad se mi posadil do týla, neprodleně jsem kýchl.

– Pana Šulce, chtěl jsem mu…

– Profesora Šulce, – opravila mne rázně. – Přijďte později. Každý den po obědě spí.

– Sháním podnájem, – vykoktal jsem konečně. – Na inzertní službě mi povídali, že by se u vás něco našlo.

– Kolik je vám let? – Nitky kolem úst se jí napnuly a opět povolily.

– Devatenáct, budu studovat.

– Ach ták, – zaváhala. – Ale my potřebujem spíš údržbáře, my ne, dům. To není dům, to je hrad… říkala jsem mu, že ho pustíme, ale on ne, postavil si hlavu, jen přes jeho mrtvolu, – zašermovala pohrabáčem. – Tak je to, pojďte dál, co stojíte?

Průhledná sklíčka rubínových náušnic se jí rozhoupala v uších.

Omítka v chodbě svítila bělobou. Spodní části stěn nechal domácí Šulc obložit jilmovými deskami. Na konci chodby se kroutilo kovové schodiště s bílými mramorovými stupni. Tolik přepychu bych vzhledem ke zpustlé zahradě a zborcenému plotu nikdy nepředpokládal. Už jsem chtěl zahnout nahoru, když mě drobná stařenčina ruka, okroužkovaná zářivými prsteny, postrčila jinam. Malé dveře, zasunuté za schody, vedly do pokojíku, který obývala.

– Jen pojďte dál, tady nemůžete čekat, a posaďte se. – Nechal jsem sebou vládnout jako loutka. Žena naštěstí neměla tolik síly. Ještě před chvílí zmrtvělé ruce dirigovaly, jako bych já byl orchestr, od kterého se očekává, že po prvním taktu spustí. Raději jsem si sedl. Stařena zastříhala ušima, potom její přezrálá ústa znovu oživla.

– To je svatební divan, – řekla a položila pohrabáč na stůl. – Dáte si také thé? A vy jste…? – Otázka jí zůstala viset na rtu.

– Slavík. Budu tu studovat filozofii.

– Pěkně zpíváte, pěkně. Jenom abyste si nespálil hrdélko, – zašeptala. Sykot vody z kohoutku mne ujistil, že slyším dobře. Pokrčila rameny. Na sporáku bafl plyn. Namodralé prsty plamene pohladily smalt. – Tak, tak. A na housle, na housle hrát umíte?

– Neumím.

– To je škoda. Ruce se jí zalily, sedla si na židli ke sporáku. – Mohli jste hrát s Evženem. On v noci hraje a ve dne spí. Houslový koncert, slyšíte tu hudbu? V uších mně zvoní.

– Já, paní, nic neslyším.

– Madam, když tak madam. Všichni mi ho záviděli, nebylo to tak jednoduché si ho ohlídat, – zatvářila se vznešeně. Vzápětí se ušklíbla: – Bodejť byste něco slyšel, ptáčku můj. Hezky hrají, jenom kdyby stále nechtěli, abych jim dirigovala. Unavuje mě to.

Voda na sporáku už vřela. Slila ji přes cedník do porcelánového šálku.

– Já bych třeba přišel později.

– Až se probudí, řeknu mu: Hádej, Evženku, koho to tu máme?

Kohopak? zeptá se zvědavě.

Neřeknu.

Tak už mě, maminko, nenapínejte.

Jeden, jeden… já to snad zapomněla, – řekla zklamaně. Netrpělivé prsty na stole zatančily čardáš. Dětský obličej se stařeckými rysy se zasmušil.

Vhodil jsem do šálku dvě kostky a usrkl si čaje. Žena pohlédla na nástěnné pendlovky, které ukazovaly o dobré tři hodiny více.

– Už by tu ale mohl být, Evženek. Nevím, jestli bych ho neměla jít vzbudit, když tu čekáte.

– Já počkám, madam, mám času dost.

– Tak tak, tak tak, – vzala do ruky krajku. Háček v prstech se jí rozkmital, přadénko v misce překvapeně vydechlo. – Neslyšíte? To je Móóóris Ravel, Vzdušná zahrada. Nostalgie, smutek, odevzdání. Eh, co to plácám. Já se přece nevzdávám! Evženek ho moc rád nemá, hraje ho jenom zřídka…

Seděl jsem strnule za stolem s igelitovým ubrusem, který byl na mnoha místech proříznut nožem. Uprostřed desky stála váza s vyrudlými, zaprášenými slaměnkami. Vyvolaly ve mně dávno zapomenuté vzpomínky na dětství a na dědu, kterého jsem v posledních letech před jeho smrtí navštěvoval. Také dával do vázy slaměnky, ale měl je zavěšené i na okně a u stropu na lustru. Snad mu připomínaly nesmrtelnost jako paní Šulcové. Nevoněly, jejich vybledlé okvětní plátky se podobaly spíše trnům bodláků než rozvitým květům. Děda k stáru příliš neslyšel, a tak se díval na květiny v létě, v zimě. Nevím, o čem přemýšlel, ale i když květiny dávno zapadly prachem a změnily se k nepoznání, jejich věčná barva v dědových očích zůstala, snad jako Ravelova Vzdušná zahrada, kterou slyšela z houslí svého Evženka Sofie Šulcová už kdysi dávno.

Nyní však bylo v jejím stísněném pokojíku ticho. Propastné a všeobjímající, s kostnatými prsty, chřestícími dásněmi, vyhaslýma očima, napudrovanou tváří, zkřenčelými rty. To ticho se usadilo v Sofii Šulcové a z ní se rozlévalo do prostoru. Ne, hudbu jsem neslyšel, ale ticho s rozevřenou tlamou věčnosti mi řvalo do uší. Ustřelilo mi srdce.

A najednou, jako když myš pohladí svým sametovým hřbetem pavučinu, se dotkly ticha kroky. Cudně a nejistě.

– Pst, – dala si žena na ústa ukazováček. – Už přestal hrát, přichází. Je to velký umělec, musíte ho také tak brát.

S profesorem Šulcem vešel do dveří nedefinovatelný pocit úzkosti. Moje přítomnost ho nepřekvapila, musel o mně vědět. Nezapomněl se uklonit.

– Hádej, kdo to přišel, Evženku? – upozorňovala na sebe stařena.

– Dám se poddat, maminko.

Oči ženy znejistěly, poté spokojeně zaplály. – Ne, já chci, aby jsi hádal!

– Nevím, maminko, – řekl s předstíraným klidem a soustředěně na mne pohlédl. Zamrazilo mne, ani nevím proč. Jeho neosobní a nicneříkající pohled vzbuzoval ve mně nedůvěru.

– Ty na to, hochu, nepřijdeš, – lomila rukama.

– Tak už mě, maminko, nenapínejte, – usmál se unyle.

– Pan…, – nadýchla se, – pan… – Kýžené jméno se neozvalo. Drobnou pěstí rozezvučela své spánky. Ve snaze předejít trapné situaci, přistoupil ke mně.

– Šulc, – vysekl poklonu s překvapivým šarmem. Zajizvené dolíčky ve tvářích, které vrásnily voskovou pleť, se mu roztáhly. Pokrčil rty, jako by mu na nich uvízla kapka citronu.

– Krásně jsi hrál toho Móóórise, Evženku, – vzdychla žena. Patetické „ó“ se neslo celou místností. Udělal odmítavé gesto, strčil si ruku do kapsy županu a hned ji zase vytáhl.

– Ravela už jsem nehrál deset let. A neříkej mi Evženku. Víš, že vůbec nehraji. Od jisté doby…, – odmlčel se. – A nebudu hrát, – pohlédl na ni přísně. Znovu se na mne usmál. – Nevím, snad bychom se měli jít podívat na váš pokoj. Máte zájem o podnájem, nemýlím-li se.

– Já ho ale stejně slyším, – řekla téměř plačky Sofie.

– Maminko, ještě se stavím, – odvětil, uchopil mne za rameno a tlačil ven. Na chodbě mi důvěrně zašeptal: – Má, chudák stará, sklerózu. Všechno musíte brát s rezervou. Bude jí už osmdesát roků a nechci, aby prožila stáří někde v starobinci. – Otevřel přede mnou dveře a pokynul mi paží. Potom jsme zamířili po schodech nahoru.

Podkrovní místnost byla malá, ale vypadala útulně. Okénkem se záclonou, vedoucím do zahrady, pronikalo slunce a koulelo se na podlaze. Na stole leželo několik čistých papírů. Teplé stěny pokoje mne sevřely do své náruče. Pohlédl jsem na rozestlanou postel.

– Dům je opuštěný, – řekl pomalu profesor. – Nemám rád příliš mnoho lidí pohromadě, zvykli jsme si žít v ústraní. Pro studium tu budete mít ideální podmínky. – Hloubavě se na mne zahleděl, zdálo se mi, že se pokouší svým pohledem proniknout až do mých útrob, jako by si sám sobě prověřoval, co ode mne může očekávat. Pak napětí povolilo. – Posaďte se, – řekl, – tohle je přece vaše místnost, odedneška si tu můžete dělat, co budete chtít, samozřejmě v mezích slušnosti.

Sedl jsem si na postel, on ke stolu. Pěstěnými prsty shrábl rozházené papíry a zručným pohybem je srovnal na kupičku. Potom se odmlčel a začal si točit zářivým snubním prstenem, navlečeným na prsteníku své ruky. Mlčeli jsme dlouho, snad minutu, snad dvě. Byla to zkouška, záměr, co vydržím. Uvědomil jsem si to vzápětí, co jsem promluvil první:

– Je tu pěkně, svítí sem slunce… ale to ticho. – Najednou jsem se ticha bál, tolik jsem po něm toužil v tramvajích, v restauracích, na ulici ve městě. Nyní však mě zaskočilo. Oči se mu v důlcích líně pohnuly, kal a únava z nich se rozlily do ochablých tváří. Nad něčím přemýšlel, díval se skrze mne a nedovřené okno do zahrady.

– Proč ptáci zpívají? – řekl neurčitě. – Ticho je lék. – Rychle vstal, otevřel skříňku sekretáře a vyndal láhev džinu se skleničkami. Přiťukli jsme si. Vrátila se mu nálada, pookřál. Vyprávěl jsem mu o tom, kolik domácností jsem navštívil, než jsem narazil na něho. Přišlo mu to k smíchu.

– Nedohodli jsme se ještě na nájmu, – řekl jsem nakonec a předem tušil, že mi napočítá sumu přímo závratnou. Ale mýlil jsem se. Opět si nalil a opět se usmál, zavětřil špičatým nosem, zvedl bradu a triumfálně pravil:

– Příteli, s penězi na mne nechoďte! – Je to gesto nebo je úchylný, blesklo mi hlavou. – Už vidím, na co myslíte, – zářil jako oloupané vajíčko, – kdepak, kdepak… já jenom, že ty dvě stovky, co bych od vás měsíčně dostával, mě nevytrhnou. Mám peněz dost.

– Platí se i tři, – řekl jsem neprozřetelně.

– Pchá, – rozmáchl se nonšalantně rukou. Nepoznával jsem ho. Ještě před chvíli ostražitý a komisní domácí se po třech doušcích rozjařil. Anebo to byla póza? – Příteli, jestli jste dobře poslouchal, – protáhl rty a přejel si palcem v koutcích úst, – neřekl jsem, že nechci nic… – Jeho oči se zastavily kdesi u tajných přání. – Čas od času mi prokážete drobnou protislužbu. Ničeho se nemusíte bát, skály trhat nebudete, ani ne tamto, co vy si myslíte, – mávl opovržlivě rukou. Zřejmě ho můj roztržitý výraz zaskočil. Zvedl se, otevřel dveře a opět je zavřel.

– Jistě, pokud to bude v mých silách, rád vám pomohu, i když celá ta věc mi připadá trochu podivná.

– Podivná, mh – sáhl si do županu pro cigarety. Jednu mi nabídl. – A co je na tom podivného? Že na vás nechci peníze?

– Co vy vlastně chcete? – vyfoukl jsem prudce kouř, až jsem se zakuckal.

– Nebojte se, včas se to dozvíte. Milujete umění? Ano? To jsem opravdu rád. Jakýpak byste byl filozof, kdybyste nechápal umění, – poznamenal spíš pro sebe.

– Rád čtu a taky si rád poslechnu hudbu.

– Beat? – pravil ostentativně.

– Country, Johnnyho Cashe a tak. Ale i vážnou.

– Klasiku? – trhl sebou. Pak se zjihle zeptal: – To myslíte vážně?

Pozoroval jsem, jak se snaží nedat najevo nejmenší známku nejistoty. Holé, neopálené nohy, zastrčené jen tak nalehko v papučích, kašpárkovsky přešláply na místě. Ze skořepiny obličeje se vyloupl úsměv:

– Ona matka měla tak trochu pravdu, myslím s hudbou. Dříve jsem totiž hrál celé dny a celé noci, ale to už je dávno, moc dávno… – Zaleskly se mu oči. – To jsem byl ještě mladý a nadějný. Proto slyší tu hudbu, chápete, zvoní jí v uších a ona si vybaví, co bylo dřív. Hudba ji totiž drží při životě. To jste nečetl, že hudba je balzám na nervy? Zvláště v tom provedení, v jakém ji podávám já. Všechny matky jsou stejné, budete jí muset leccos prominout. I tu hudbu, i tu tašku s penězi, kterou stále vláčí s sebou.

– To je škoda, že už vůbec nehrajete, – pokýval jsem hlavou. – Rád bych si vás poslechl i s orchestrem.

– Nehraji, lékaři mi to zakázali. Býval jsem často z koncertování vysílený, a pak, to cvičení mne zmáhalo. Mám slabé srdce, musím na sebe dávat pozor. – Zívl, dal si ruku na ústa. – Ale je dnes krásně, že? Půjdu se asi projít do zahrady. – Zvedl se. Jeho ještěrčí nohy pohnuly pantoflemi, písek na podlaze zavrzal. – Abych nezapomněl, tady máte klíče: jeden od hlavních dveří, druhý od mansardy. Branku venku nezamykáme. Víc klíčů nebudete potřebovat.

– Přeju vám pěkný zbytek odpoledne a dobře se vyspěte.

– Nápodobně, příteli. Jsem prolezlý nemocemi, tak mi opravdu nezbývá nic jiného než přát si totéž. Jinak kdybyste něco potřeboval, bydlím na konci chodby. Ostatně drobnosti vám řekne matka. Kdy si přinesete věci?

– Ještě dnes, mám je na nádraží. A děkuju, – řekl jsem za ním do prázdných dveří, neboť jeho subtilní postava zmizela na chodbě.

Navečer jsem na ni čekal před tržnicí. Jmenovala se Magdaléna, a když jsem ji zval v inzertní kanceláři na rande, koupil jsem jí do kornoutu hašlerky, o které projevila nevšední zájem. Nijak moc se nezdráhala a slíbila, že přijde.

Dostavil jsem se na schůzku o chvíli dřív. Na prostranství přede mnou rozprostřel svůj stan lunapark. Kolotoče, které tu jindy s energií sobě vlastní roztáčeli cikánští kluci, odpočívaly. I široká ústa amplionů zůstávala němá. Zato babky prodavačky se snažily nabídnout ještě před odchodem ze svých vysezených důlků zbytky neprodaného zboží: papriku, pepř, květiny.

Viděl jsem ji už zdálky, drobnou postavu uvolněnou v bocích, s kabelou přes rameno. Dlouhé šortky jí sahaly těsně nad kolena, na nohou měla plátěnky. Ohlížela se na všechny čtyři světové strany. V prostředí inzertní kanceláře jsem vypadal zřejmě poněkud jinak.

– Hledáte někoho? – otázal jsem se, když se zdálo, že mne mine jako košík s odpadky.

– Pochopitelně, – zvedla nosík a zabrousila s ním v oblacích. Potom si zaclonila oči proti slunci.

– A koho, smím-li se zeptat? – Na okamžik zaváhala. Ještě více pokrčila nos a zavrtěla palcem u pravé nohy, který jí vykukoval skrz prodřené tkanivo plátěnky.

– To jste vy? – zrozpačitěla. Dáma z inzertní kanceláře byla tatam.

– Říkají mi Jáchym.

– A mně zase Magdalénka, – udělala pukrle. Pak roztočila oči od jednoho pultíku ke druhému. – Jé, helééé, střidélka. A ty šufánky, – vykřikla, když uviděla kufr s vysoustruženými dřevěnými pokličkami a sběračkami. Tenhle objev šel mimo mě, i ji jsem vnímal jaksi zprostředkovaně.

Slunce si na obzoru otevřelo žíly, horečnatý skřek ptáků doléhal od řeky až k nám. Profesor mi stále vrtal hlavou. Za ty tři dny, co jsem u něho bydlel, se vůbec nic nestalo. Přesto jsem usínal neklidný a probouzel se ze snů. Byl jsem moc rád, že přišla.

– Já si jednu koupím, jo?

– A co s ní budeš dělat?

– Přece na dušičky, ne? – Ani nečekala na odpověď, přistoupila k babce a ukázala na pokličku. – Líbí se ti? Sednem si do parku na lavičku a budem se chvíli dívat, jo?

– Na co?

– No přece na slunce, jak krvácí.

Udiveně jsem na ni pohlédl. Viděli jsme se teprve podruhé, ale zřejmě jsem ji podcenil. Tušila o mně víc, než jsem předpokládal.

Na druhé straně oblohy už usrkával vodu z mraků měsíc a jeho bílé rybí břicho prosakovalo azurovým nebem. Sedli jsme si pod lípu. Na asfaltovém chodníku před námi vřeštěli vrabci.

– To je dobře, že seš tady, nikoho tu neznám a mám takový divný pocit…, – obezřetně jsem se rozhlédl.

– Bolení? – řekla naprosto zúčastněně. – Mně se chce zase…, – dala si ruku na ústa a vyprskla. Pak sáhla do kapsy, vytáhla hašlerku, rozbalila ji a strčila do pusy. Nabídla mi také. Připadalo mně, že neposlouchá. Vytrhla mi papírek od bonbonu a hodila ho i se svým na zem. Vítr s nimi smýkal po chodníku. Když se papírky dostihly, vstala a hodila je do koše.

– To né, – řekl jsem otráveně. Nemám rád, když si ze mne dělají holky legraci. Zalovila v paměti.

– Není to ono, co? Privát je na levačku.

– Jak to víš?

– To se pozná, – mrkla na mě. – Na tobě to vidím. A můžu si domyslet. Byl stále volný, i když jsem ho nabízela. Brali si ho, ale dýl jak týden tam nikdo nevydržel. Tobě by to nepřipadlo divný, když je o byty takový zájem?

– A nemohlas mně to říct, když jsi věděla…?

– Dělám jen svou práci, ne? Moc toho stejně nevím, – točila pokličkou v ruce. Potom si ji položila na kolena. – Máma o tom ví víc. Šulc prý byl velký umělec, koncertoval po celý Evropě, snad prý i v Americe. Byl několikrát ženatý, jenomže vždycky ta jeho manželství nějak divně skončila. Jeho ženy jsou nezvěstný, – vykulila oči a zvážněla.

Začala padat rosa. Letmo jsem se dotkl její dlaně, neuhnula, tak jsem ji chytil úplně. Pravou rukou vzala pokličku a položila ji na naše ruce. – Dočista se z toho zbláznil. Dokonce se léčil v ústavu, ale pustili ho, je neškodný.

– Víš, co mně povídal? Prý přestal hrát, protože ho hudba ničila. To koncertování, chápeš?

– Je to možný, – řekla. – Mě taky některá hudba ničí. Už se mně tu nechce sedět, půjdem, jó? – Hodila pokličku do kabely a táhla mě za ruku. – Víš, co mně napadlo? Jestli ta hudba není třeba čarovná?

– Hudba? Očarovaná?

– Když hudba léčí, tak proč by nemohla…

Trochu jsem se rozdurdil, určitě si mě dobírá, aby mne poškádlila, jenomže kdyby bydlela v tom domě ona, hovořila by jistě jinak.

– Nesmysl.

– Třeba ti někdy něco zahraje, – pohlédla na mne po očku.

– Řekni mu, že bych ho chtěla slyšet, – zatvářila se potměšile.

Město se nořilo do tmy. Zamířili jsme k vile oklikou. Nejdříve přes vyhlazenou asfaltovou dlažbu městského parku, poté zabočili k zahrádkářské kolonii a šli podél jakéhosi zanešeného potoku, který se prý jmenuje Jehla. Zešeřilo se natolik, že jsem se pokusil Magdu políbit. Ucukla však a já jsem ucítil z jejích vlasů jen dotek soumraku.

Vodila mne kolem města ještě pěknou dobu. Držel jsem ji kolem krku a vypravoval o Sofii, která v jedné ruce nosí ajznboňáckou brašnu napakovanou penězi a v druhé pohrabáč. To Magdu ještě více rozesmálo. Řekla, že by chtěla madam Šulcovou poznat také. Tvářila se přitom nevyzpytatelně. Mrzelo mě, že jsem jí vůbec něco vypravoval, zřejmě si o mně pomyslí, že jsem pěkný hlupák.

– Tak se přijď podívat, když nevěříš, – řekl jsem poté, co jsme zastavili před vilkou profesora Šulce. Pozvání mi nabízelo možnost nejen dalšího setkání s ní, ale i příležitost k tomu, aby se přesvědčila sama na své kůži.

– Já už poutíkám na tramvaj. A až se ti to hodí, ozvi se. – Kabela se jí zhoupla v ruce jako kyvadlo, které nám odměřilo vymezený čas. Přitiskla se ke mně. Divoký měsíc jí zatancoval na rtech. Cítil jsem jeho chlad i na svém těle. Hned nato mi zmizela ve tmě. Ještě dřív, než jsem se stačil vzpamatovat, jsem spatřil v dálce dvě postavy, vcházející do Šulcovy nedobytné vily.

– Kuš, to jsem se lekl, – vykřikl jsem, když mi na zahradě jako černá kočka přeběhla přes cestu kolíbající se postava. Ani se neohlédla, pospíchala dál směrem k vile. Rozbušilo se mi srdce. Postava držela v jedné ruce tašku, v druhé pohrabáč. Plachtila ve tmě jako netopýr. – To jste vy, madam? – Osoba zpomalila, zaváhala a nakonec se opravdu zastavila. Pohlédla na mne, až když jsem k ní došel.

– Tááák, študent. A co tady děláte? – Zakvedlala svou kostnatou bradou v mém obličeji, zvedla pohrabáč a dala mi ho výhružně pod nos. – Copak tady děláte? – opakovala svou otázku. Udiveně jsem se zarazil. – Slídíte, slídíte?

– Byl jsem ve městě, vracím se domů.

– Mh, mh, – mručela nedůvěřivě. Konečně dala ruku se zbraní dolů. – Já mu ty holky z hlavy vyženu. Tahá si je sem jednu po druhý a opíjí se tím strašným vínem. Nevěrník je to, nevěrník!

– To já vám, madam, nepomůžu, – řekl jsem a chtěl udělat krok vpřed, abych ji obešel. Její vyzáblé prsty mne hbitě sevřely. Podivná neosobní vůně se šířila kolem ní.

– Moc lidí sem přichází, moc. A tiše tady našlapují. Už je nestačím ani počítat. Vy je neslyšíte?

– Bohužel, – zakroutil jsem záporně hlavou. Okamžik na mne nechápavě civěla a pak se jí po nedokrvené tváři začaly koulet slzy.

– Pojďte, Jáchyme, uvařím vám thé, – řekla a zvedla ze země brašnu, kterou před okamžikem upustila. – Musíte se mnou jít, prosím vás o to. – Hádek bezbarvých vlasů se jí uvolnil z hlavy a plazil se po ramenou cílevědomě k hrdlu.

U vchodu do vily zářilo ponuré světlo lucerny, které usměrňovalo stínítko, slepené z barevných střípků, nerovnoměrně do všech stran. Dům dal městu dobrou noc, tiše odpočíval. I okno domácího zůstávalo nedotčené světlem.

– To je mrtvý dům, – zašeptala vševědoucně, když zpozorovala mé rozpaky. Uvědomil jsem si, že před chvílí, krátce po tom, co jsem se rozloučil s Magdou, vešly do zahrady dvě osoby. Domníval jsem se, že jde o domácího Šulce a jeho matku. Ale kde je profesor nyní, proč se skrývá? Začínal jsem se bát. Sofie rozsvítila na chodbě světlo, avšak úplně se mi ulevilo, až když jsem byl za dveřmi její malé místnůstky. Brašnu s pohrabáčem položila na divan, písek pod nohama se jí rozezpíval. – Tak už si někam sedněte, Jáchyme, – řekla. – Chlapče drahý, já ho už nestačím hlídat, mám starý nohy. Neřestník je to. Všiml jste si, jaké má rozkousané rty. Trápí se. – Zuby v ústech jí zaskřípaly naprázdno. – No, co tomu říkáte? Pomůžete mi, pomůžete? Peněz mám dost…

Postoupil jsem opatrně do středu místnosti, udělal dva nerozhodné kroky a nakonec si sedl. Trochu jsem paní Šulcovou litoval, ale zase ne moc, málem mne před chvílí zabila. Třeba si mě s někým spletla. Ale na koho čekala s tím připraveným pohrabáčem? Na syna?

– Měl by se nechat vyšetřit, on že ne! Maminko, to vám zvoní v uších, – mlela stále svou.

– Je přece svobodný, – prohodil jsem v domnění, že se jedná o ženy. – Může si dělat, co chce.

– Svobodný, – rozchechtala se šibeničním smíchem. Plecháček v ruce jí začal poskakovat, několik kapek vyšplíchlo na podlahu. Položila ho na sporák a obřadně zapálila. Tichý sten se jí vydral z úst, chmýří pod nosem zakmitalo. Pátravě na mne pohlédla. – Už byl několikrát ženatý, všechny je utrápil. Slyšíte tu hudbu? – zbystřila. – Hudbou je utrápil. Je to upír. – Vylekaně jsem pohnul hlavou, ale nic jsem neslyšel. – Já ji slyším pořád. Ráno, večer, v noci. Ty líbezné houslové tóny mě uštkly už dávno. Tfuj, – vyplivla slinu na podlahu a rozmázla ji bačkorou. – Ta první byla Francouzka, měla s ním dvě děti, vzal jim matku… Potom se přiženil do hospody, člověk by řekl, takovouhle hostinskou ani čert nezmůže, ale on ji vysál, vypařila se, byla fuč… – Sofie začala jezdit zmateně prstem po ubrusu, ale stále víc a víc se zamotávala do spleti klikyháků, jako by nemohla z bludiště mysli najít cestu ven. Voda na sporáku se vyvařila. Pach z rozpáleného smaltu se usadil u stropu. Vstal jsem a zatáhl plyn. Stařena zřejmě odešla v duchu kamsi do minulosti. Nepřítomně zírala před sebe, jako by neuměla do pěti počítat.

– Paní Šulcová…

– Ale na mě si nepřijde, – zašeptala. – Celý život jsem pro něho obětovala. A on si sem vodí ženský. Chápete?!

Nechápal jsem. Při vší stísněnosti, která na mne padala z každého koutu těchto nehostinných míst, dráždila mne její mimika v obličeji k smíchu.

– Madame, měla byste jít spát, už je hodně hodin.

– Musím dávat pozor na syna, – řekla plačky a uchopila mé ruce. Kůže na jejích byla hrubá jako smirkový papír, za nehty se černala špína. Asi odpoledne okopávala záhony, napadlo mne. – To víte, aby se mu něco nestalo. Kohopak by měl?

– Vždyť ona tady není, běžte klidně spát, – dodal jsem nepřesvědčivě.

– Vy o něm nevíte, ale já ano, já ho znám už léta. Vy ho neslyšíte? Koncertuje v Praze, Římě, Basileji. I v New Yorku měl úspěch. Příští koncert má ve Stockholmu. Musím na něho dát pozor. Představte si, že se ťukl kladívkem do prstu, když přidělával obraz. Jakpak může dobře hrát? Má čtyři fraky, prohlížím mu je každý den. Znáte tu atmosféru koncertních síní? Říkají o něm, že je čaroděj. Takovýho umělce, jakým je on, nepamatují. Měl by se šetřit, vysiluje ho to, neví potom, co dělá. Jednou chtěl svý mistrovský housle rozštípat. Nikomu jsem o tom nevypravovala, mysleli by si, že je blázen, pěkně jsem mu je zamkla a druhý den byl rád, že je má. Však já vím, co mu schází, – tetelila se už stařenka. – Hudba. Bez ní by nemohl žít. Sám jednou řekl, že by bez ní uschl jako strom bez vody… – Mlela stále svou. Neodvážil jsem se ji přerušit. Vytratil jsem se z místnůstky, ani nepozorovala, že jsem odešel. Její hlas mě doprovázel až do postele.

Smála se, klopýtala, ale u stromu byla první. Vyskočila na větev a chtěla se přitáhnout. Sukýnka se jí rozvila do růžového poupěte. Pevný kmen lípy se ani nepohnul. Na stromě bzučelo tisíce včel. Konečně se jí podařilo přehodit koleno a vzepřít se:

– Já tě přece nechytím, spadneš! – Sedla si rozpustile na větev a začala komíhat nohama. Jednu chvíli mně připadlo, že chce dolů plivnout.

– Já na tebe skočím, jo?

– A proč na mě? – řekl jsem nedůvěřivě. Nebyla věchýtek, jistě bude padat jako kámen.

– Už letím, – roztáhla ruce a zamávala jimi jako křídly. Měkce přistála v mé náruči, zdála se mi neskutečná. Trochu jsme drcli čely o sebe, ale jiskřičky, které zřejmě spatřila jako já, jí přišly k smíchu. Vážně na mne pohlédla. Věděl jsem, že jí musím dát pusu, teď, nebo nikdy. Přitáhl jsem ji k sobě. Voněla po lipovém květu. Byla to vůně, která se mi drala do uší, už nevoněla, už jsem ji slyšel, svaly se mi uvolnily, tep srdce nepatrně zrychlil, ale potom sklouzla do klidného, harmonického rytmu. Plul jsem po velké řece a unášel mě proud… To nebyla Magdaléna, to byl sen.

Odpudivá tma ještě stále vládla v pokoji. Odhodil jsem peřinu a koukl na hodinky, potom ven. Bylo krátce po půlnoci. Rozmrzelý nad tím, že se mi všechno vlastně zdálo, jsem se chtěl vrátit do postele. Ale vtom jsem zaslechl hudbu, opatrně našlapující jako nezvaný noční host po římsách domu, aby se dostala až sem, k mým uším. Strčil jsem si do uší malíky a pořádně zamnul. Na okamžik se ztratila, vzápětí opět přicupitala. Ona, královna, která mi dovolí, abych jí políbil ruku. Co je to za přelud? Vzpomněl jsem si na Sofii Šulcovou, nekontrolovatelný pocit úzkosti se mi rozlil po těle. Sedl jsem si na postel, hlavu si dal do dlaní a přemítal, co udělám. Potom jsem si přetáhl přes hlavu peřinu, sotva jsem mohl dýchat. Konečně ticho! Ale spát jsem nemohl, ostatně, ani by mně to ty podmanivé tóny nedovolily, prodraly se ke mně skrz peřinu za chvíli znova. Jako by se armáda mravenců prokousala dveřmi, oknem, zpuchřelými zdmi a nakonec peřinou. Ale dotýkala se mne jen zřídka, snad hledala úplně něco jiného, už mne neštípala, nemrazila, strach mi dozníval spíše v podvědomí.

Oblékl jsem si kalhoty, tričko a plátěnky. Na chodbě se nesvítilo. Kradl jsem se popaměti, krůček po krůčku, abych nezakopl a nezpůsobil lomoz. Schody z kovové konstrukce nevydaly ani hlásek. Proplížil jsem se kolem pokoje paní Šulcové, zaslechl její chřestivý dech, deroucí se z bezzubých úst, a zastavil se přede dveřmi, odkud hudba vycházela. Opatrně jsem zacloumal klikou, při bezděčném pohybu kliky vzhůru se otevřely. Málem jsem spadl ze schodů.

V chodbě za nimi stál na kamenném výčnělku zapálený svícen. Plameny olizovaly vápennou omítku, pach kouře se rozléval prostorem. Běžný sklep, narychlo vybílený, suchý a čistý. Chodba zahýbala vpravo. Minul jsem několik výčnělků a zastavil se u čalouněných dveří. Už cestou sem mě napadlo, že profesor chodí koncertovat dolů do suterénu, aby starou paní nerušil. Byl jsem dokonce rozhodnutý, že ho požádám, abych si mohl některou jeho skladbu poslechnout. Jistě ho tím nebudu příliš obtěžovat a alespoň po dlouhé době uslyším opravdový koncert.

Hudba, ta čarovná hudba. Lisztův Sen lásky, vroucí cit, toužení, něha. Ne, nemohu vejít uprostřed skladby, v klidu počkám, až dohraje. Okouzlující tóny mne uhranuly. Po duši se mi rozléval klid, ruce a nohy se staly lehkými, chtělo se mi zpívat. Přitiskl jsem ucho ještě více na dveře. Předměty kolem mne jako by dostávaly jiný rozměr, vznášely se a plavaly v lehkém oparu vzduchem. Byl jsem najednou odhodlaný, postavil bych se v té chvíli na odpor komukoliv. Ale nebylo toho třeba, protože v mé duši zavládl klid a mír. Cítil jsem se totálně šťastný. Jenomže tenhle pocit mi nestačil, chtěl jsem víc, úplně nejvíc. Nahnul jsem se a pohlédl úzkým otvorem nedovřených dveří do místnosti. Úžas mi vyrazil dech z plic. Neopatrným pohybem jsem se málem prozradil. Umělé světlo, které se rozlévalo po místnosti, ne nepodobné dennímu, ozařovalo předměty ze všech stran, takže v prostoru nezbylo pro stín místa. Na malém pódiu stál profesor Šulc a hrál na housle. Bílé vlasy mu skrápěly do čela, brýle s kostěnými obroučkami měl posazeny pevně na nose. Jeho subtilní postavu držel pohromadě upnutý černý frak. Naproti němu, uprostřed řady rozestavěných židlí, seděla mladá žena. Vzhledem ke svátečnímu vzezření profesora byla oblečena jaksi sportovně. Krátká sukně, gumičkou stažené vlasy, na bosých nohou sandály. Podle výrazu jsem usoudil, že hltá hudbu všemi částmi těla. Její extaticky napjatý obličej bloudil kdesi ve čtvrtém rozměru tohoto sevřeného prostoru. Je tu poprvé, náhodou, nebo sem chodí pravidelně? Je profesorovou obdivovatelkou, či snad ji miluje on? Ženě mohlo být nejvýš třicet let, ale její obličej, zpočátku podobný překvapenému dítěti, před mýma očima dozrával. Všechny její rysy se měnily, přibližovala se mi a hned zas vzdalovala, zcela zřetelně jsem spatřil duhovky jejích očí a několik nových vrásek, které jí vyrazily na čele. Profesor hrál a hrál. Byl jsem si jist, že ji nevnímá jako ženu, ale jako posluchače, publikum v koncertním sále velkého amfiteátru. Zavřel jsem oči a naslouchal. Od Liszta přešel k Beethovenově Páté symfonii, Osudové. Sedl jsem si na zem a pochopil, že profesor je umělec. Nemohl jsem uvažovat dál, protože hudba mne svírala i povznášela. Dovedla mne jako droga až na hranici mezi životem a smrtí, vědomím a snem.

Když jsem po chvíli otevřel oči, profesor si otíral bílým kapesníčkem čelo a unaveně zíral před sebe, jako by se rozhodoval, zdali má ještě hrát, či ne. Při pohledu na koncertní místnost jsem měl pocit, že mi v ní něco chybí. Ano, v první řadě uprostřed přece seděla žena, mladá, krásná, plná životního opojení. Naposledy jsem spatřil její oči, zúžené zornice… viděl jsem její zúžené zornice! V jakém to byla omámení? A co dál, co bylo dál? Proč je tak bledá a zmatená? Chtěla se zvednout a opět klesla do křesla. Je bez života. Nemá sílu říct ani slovo, natož zatleskat. Ale tváří se šťastně, tak šťastně…

Při pohledu na profesora, který dosud meditoval nad přednesenou hudbou, jsem si všiml jeho nedůvěřivého pohledu, který směřoval vstříc mým očím. Spatřil mne snad, jak čekám bezradný a zničený, aniž bych věděl, co udělám v příštím okamžiku? Zvedl rychle smyčec a začal hrát. Byl to Bartók, ten bouřlivý, nespoutaný… Lekl jsem se duševní disharmonie, která mně po onom hudebním opojení začala drásat tělo. Cukl jsem sebou, písek pod teniskou mi zaskřípal. Byl to hluk dostatečně silný, aby vyrušil ze hraní koncertního mistra. Nespokojen sám se sebou začal skladbu znovu. Cítil jsem, že je vyveden z rovnováhy, něco tuší, určitě něco tuší. Úzkost se mi zahnízdila v nohou. A ona nehýbající se žena ji ještě zvyšovala. Měl bych se ho zeptat, měl, ale nenalezl jsem v sobě tolik odvahy, abych zaťukal a vešel dovnitř. Byl jsem vysílený jako po celodenní namáhavé práci. Otočil jsem se a co nejrychleji vyběhl ze sklepa, abych se dostal na čerstvý vzduch. Dramatický tón Bartókovy skladby mne provázel ještě dlouho na ulici. Slyšel jsem, jak profesor začíná skladbu stále znovu a znovu pod dojmem falešných tónů, které mu vycházejí zpod smyčce.

Asi to byl všechno nesmysl. Dávno jsem jeho hudbu už nemohl slyšet, protože jsem se toulal malátný nočním městem a zjistil, že jsem v tom krajním rozpoložení vlastně zabloudil.

– Čtrnáct dní jsi se neobjevil, – poznamenala vyčítavě Magda a nadýchla se k dalšímu proslovu, jako by mi chtěla udělit lekci ze společenské etikety. Ranní slunce klouzalo v orosené trávě a pomalu z ní vymetalo stíny, které tvořila neprostupná křoviska. Seděli jsme na betonové hrázi řeky a klátili nohama. Magda měla dovolenou. – A potom, že tady nikoho nemáš, – dodala vyčítavě.

– Taky že nemám! Ale stalo se něco, co jsem nepředpokládal. – Zatvářil jsem se tajuplně. Na protějším břehu kosil starý muž trávu. Na hlavě měl slamák a co chvíli kosu brousil. Zvonivé údery dolétaly až k nám. – Musel jsem počkat, až budu mít jistotu, – pokračoval jsem. – Ale ty tomu stejně nebudeš věřit.

– Snad ne zase Šulc? – řekla ironicky a posměšně na mne pohlédla. Polilo mne horko. – Nedovedeš se bavit o ničem jiným než o něm. – Začala si pohrávat s náramkem v ruce. Pak vzala kámen a hodila ho do řeky.

– Vodí si tam ženskou a hraje jí na housle.

– Kam?

– Do sklepa, má tam malou koncertní síň, – vydechl jsem a čekal, jak to na Magdu zapůsobí.

– No a co je na tom špatnýho, – řekla naštvaně. – Taky bych byla ráda, kdyby mně někdo hrál na housle, a ještě takový mistr. Víš co? Mně je zima, fouká to. – Po pažích se jí rozlila husí kůže. Sundal jsem kabátek z džínsoviny a přehodil jí ho přes ramena.

– Jenomže za těch čtrnáct dnů si ji pozval už čtyřikrát. Tak krásnou holku jsem ještě neviděl.

– Snad mu nezávidíš, že na něj holky letí?

– Ta ženská se měnila, jako by ji vysávala nějaká nemoc. Podle očí jsem ji poznával, jenom podle očí.

– Blázníš? – Prohlížela si mne jako zatmění měsíce. Kdyby měla odvahu, určitě by mně zaklepala prstem na čelo.

– Vodí si ji tam a hraje jí koncert. Tak dlouho, dokud…

– Myslíš, že jí to dělá dobře? – pravila uštěpačně.

– Když ho poslouchám, mám dojem, že v jeho interpretaci dosahuje hudba absolutních hodnot. Nesměj se, myslím to vážně, přesvědčil jsem se o tom už několikrát.

– Já cizím slovům moc nerozumím, – řekla Magda. Pochopitelně mne naštvala. Měl jsem sto chutí vstát a odejít. Ale ona se zeptala: – A co se s ní stalo?

– Hraje a hraje, člověk by si myslel, co s ní nedělá, ale on ji snad ani nevnímá. Poslouchá sám sebe, jestli mně rozumíš. Něco je v něm démonického… a najednou… já jsem to vlastně neviděl. Připadá mi, že v tom okamžiku, který představuje dejme tomu hodinu hraní, je obsaženo zrození i smrt. Vidělas už někoho umírat?

– To nemyslíš vážně, – řekla Magda a pohlédla soucitně na mne.

– I já jsem už…

– On ti hrál?

– Poslouchal jsem za dveřmi. Měl jsem se co držet.

– Takžes to přežil.

– S tebou se nedá vážně hovořit. Nemáš vůbec fantazii.

– Á, – vyskočila a objala mne. – Tady to máme, fantazii. Právě že ji mám. Je to trik, finta, aby zvědaví kluci měli o čem vykládat. Byl jsi uvnitř? Nebyl. Že se nehýbala? Byla soustředěná. Že se změnila. Až tě sežerou červi nebo spálí v krematoriu, taky nebudeš vypadat nejlíp. Na tom není nic nepochopitelnýho. Měníme se každý den. Jen si vzpomeň, co z člověka udělá třeba rakovina.

Zvedl jsem se a oprášil si kalhoty od hlíny. – Nesmysl, sama se popíráš a připouštíš to, o čem vlastně mluvíš. Že ta jeho hudba působí na člověka přinejmenším nezvykle. Když se uprostřed skladby ozve skřípot, opakuje ji třeba až do úplného vysílení, dokud není spokojen. Není to zajímavý? Moc jsem o tom přemýšlel.

– Blázínku, – dala mi ruku kolem krku, – ty bys mohl psát romány. – Nespravila to ani její pusa. Víc už mě rozčilit nemohla.

– Tak se pojď k němu podívat, – pravil jsem vztekle. – Já tě představím a třeba ho můžeš o jeden koncert požádat. Pro tebe to jistě rád udělá.

– Kdyby se mně zkřivila pravá ruka pod vlivem té hudby, tak ti pak podám levou, – pravila posměšně.

Řeka se líně prohýbala v bocích, Magda se ploužila za mnou a mlčela. Nepoznal jsem, zdali je uražená nebo to jen hraje. Možná si myslela, že jsem cvok. V její přítomnosti jsem o svých jistotách opravdu zapochyboval. Třeba jde skutečně jen o iluzi z jakéhosi drogového opojení, profesor je nepochybně génius. Jeho příležitostná slova, že i smrt může být krásná, můj klid však spíše zjitřovala. O naději, že zemřu v rozkoši, jsem příliš nestál. O co vůbec usiluje? Kategorie smrti zůstávala i v jeho zpochybnělých dimenzích tak či onak nedotknutelná. Stále to byla ona – vševládnoucí a absolutní.

Sofie Šulcová nás příliš slavnostně nepřivítala. Na rtech jí uvízl nabroušený úsměv, zřejmě jsme ji vyrušili z důležité práce. Ani nepodala Magdaléně ruku, očima protkávala každou část jejího pružného těla až k nehybnosti. Bezděčně zaskřípala zuby. Magda sebou cukla. To mne pobavilo, i když mi do smíchu nebylo. Dokonce jsem stařenu podezříval, že to dělá naschvál. Poté jsem nakoukl do místnůstky pod schody, protože se mi zdálo, že syn je právě u ní. Ale nebyl tam. Namísto něho jsem spatřil na židli položenou brašnu, bez které neudělala stařena ani krok. A na stole, pěkně jako vojáci v trojstupech, zelené bankovky. Bylo to ohromné množství peněz, které jsem v životě neviděl. Zřejmě je žena přepočítávala. Peníze zahlédla i Magda, zůstala však stát ve dveřích. Stařena zpozorovala naše rozpaky a instinktivně stiskla pohrabáč. Za našimi zády se ozval nelidský smích.

– Hleďme, Jáchym, – zaslechl jsem měkce vyřčená slova. Poznal jsem hlas domácího Šulce. – A jakou si přivedl krásnou dívku. Dovolíte, – lehce mne odstrčil a líbezně se usmál. – Jmenuji se profesor Šulc, – řekl klidně a podal Magdaléně ruku.

– Magda, – udělala prudký půlobrat, až jí na prsou poskočila brož.

– Holka je to, jistě sis ji přivedl, aby mne okradla, – zakňučela stařena a začala strkat peníze rychle do tašky.

– Maminko, prosím vás, alespoň před hosty se ovládejte. – Obrátil se k nám. – Musíte ji chápat, má sklerózu. To víte, osmdesát let, my se takového stáří nedožijeme.

– Vypadáte dobře, – neodpustila si Magda. – Vy se ho jistě dožijete. – Úplně mě ignorovala a začala koketovat s profesorem.

– Půjdeme nahoru? – řekl a napřáhl směrem ke schodišti ruku. Na mě se přitom ani nepodíval.

– Prosím, jak si přejete, – usmála se líbezně, mihla se kolem mne a cvrnkla mne do nosu.

– Maminko, ukažte, zamknu vám ty peníze do trezoru.

– Kuš, ty darebo, ani se jich nedotýkej. Zase bys to chtěl dát jí, já vím, žes ji přivedl ty, a ne Jáchym. – Pokrčil bezmocně rameny a vyrazil za námi.

Dveře do pracovny byly otevřeny. Chlupatými prsty zataktoval na veřeje.

– Posaďte se, prosím. – Vstal, energicky se rozpřáhl a udělal na špičce výpon. Bílá zúžená košile mu přilínala k tělu, rozšířené kalhoty se dotýkaly podlahy. – Pijete martel? Nebo snad bols? Neříkejte, že ne, má milá, vy nemůžete nic jiného pít. Co pije? – vzhlédl konečně ke mně. – Vy nevíte, Jáchyme, co pije vaše dívka?

– My pijem odjakživa martel, – řekl jsem, abych přerušil trapné mlčení. Měl jsem pocit, že Šulcovi jaksi překážím. Jeho nezvyklé mladické vzezření ve mně vzbuzovalo nedůvěru. Profesor je člověk mnoha proměn, nikdy nebudu vědět, co od něho mohu očekávat.

– Ty peníze jsou mé dřívější honoráře, toho si nevšímejte, – řekl najednou. – Ona už se nezmění. Stále ve mně vidí neposlušné dítě, – ušklíbl se nervózně. Přiťukli jsme si. Profesor se na Magdu důvěrně podíval.

– Tak proč jí nezahrajete, když si to stále žádá?

– Ona, kdepak, nerada slyší houslové tóny. To jste se asi přeslechla. Ostatně, už stejně nehraji. Doznívá v ní minulost. Vypravoval jsem o tom Jáchymovi. Měl jsem potíže se zdravím, – zamyslel se, jako by váhal, zdali má myšlenku vyslovit. – I teď ještě ve mně někdy doznívá taková zvláštní disharmonie, nevím, co to je. Celý život jsem se bál, že budu hrát falešně, no, snad to teď už nevadí. – Zvážněl. Tváře se mu nafoukly jako oblá žabí břicha, rty zacukaly v děsivé křeči. Na okamžik přestal svůj mladický výraz ovládat. – Jenom ten písek v zubech kdyby se mi neusazóval. – Zatrnulo mně. I Magda na mne udiveně pohlédla. Co to plácá za nesmysly? Profesor se ponořil do svého světa bez hranic. Jeho mysl se rozlétla hodně daleko, kam my jsme nedohlédli. Už opět kdesi bloudil. Mrkl jsem na Magdu, že půjdeme. Zatvářila se zmarněně, ale poslechla.

Prázdniny se krátily, na škole jsem se už dozvěděl přesné termíny přednášek i zkoušek, které budou vypsány pro školní rok. Stále jsem ještě bydlel u profesora Šulce ve vile, pravda, byl jsem dávno rozhodnutý odejít, ale vedle strachu, který jsem pociťoval v jeho přítomnosti, mne přitahovalo cosi nedefinovatelně krásného, co se usadilo v protilehlém koutu mé duše a plně si podmanilo všechna má rozhodnutí. Ano, byl to dojem z hudby. A tak jsem znovu a znovu potkával neupravenou postavu paní Šulcové na zahradě s pohrabáčem a s brašnou v ruce, zklamanou nad tím, že se jí nepodařilo chytit ani jednu ženu svádící jejího nadaného syna. I profesor jako by se stal od Magdiny návštěvy ostražitější, pokud jsem věděl, chodil hrávat dolů do suterénu sám. Očividně chřadl a za těch několik dnů, co vystupoval před prázdnými židlemi, na kterých dříve s rozkoší sobě vlastní sedávalo publikum, se z něho stal takřka stařec. Bylo mi jasné, že takto koncertovat dál už dlouho nevydrží. Profesor potřeboval pro své umění člověka, v jeho přítomnosti ožíval.

Jednou, když ke mně ze sklepních prostorů opět doléhala podmanivá hudba a já se zmítal v nejasných pochybách, co bude dál, došel jsem k závěru, že bych měl znát nejbližší profesorovy plány. Zhasl jsem v pokoji světlo a vyklouzl bos na chodbu, abych se porozhlédl po jeho pracovně.

Nemýlil jsem se. Stůl byl pečlivě uklizený, na jedné straně stál kalamář s inkoustem a násadkovým perem, na druhé straně kalendář s úhlednou kupičkou rozepsaných not. Profesor komponuje! V páteční rubrice tohoto týdne byla poznámka – Magdaléna. Nedalo mi to, zvědavost přemohla strach. Začal jsem prohrabávat zásuvky, ač jsem trnul hrůzou, že by se mohl vrátit. Výsledkem mé práce, vedle spousty dalších notových papírů, byl nález neodeslaného dopisu, který v nejbližších dnech čekal zřejmě svého adresáta. Přelétl jsem ho nejprve bleskově očima a pak začal slabikovat znovu řádek po řádku, abych si zapamatoval co nejvíce.

Má drahá,

já vím, že bych neměl začínat tak osobně, ale s přibývajícími lety váží člověk slova a Vám tahleta slova obdivu a úcty rozhodně patří. Nehněvejte se na mne pro to oslovení, srdce mi vstoupilo do krku jako povodeň a napovědělo ústům, co mají šeptat. Zamiloval jsem se. Už dávno jsem udělal tečku za životem, jehož velkolepý rozlet ukončila nevyléčitelná nemoc a shoda nešťastných náhod. Potom jste ale přišla Vy, vlastně přiletěla jako kometa, která se vymaní z magické moci vesmíru. Emanuje z Vás teplo domova a duše plná romantiky. Bože, zdalipak milujete hudbu jako já. Rdím se při pomyšlení, že byste mi dovolila koncertovat jenom pro Vás. Mnoho let jsem už nedržel smyčec v rukou, ale chtěl bych to zkusit. Jenom pro Vás, tajně, aby ostatní nevěděli. Víte, co by to bylo za poprask, kdyby se rozkřiklo, že profesor Šulc opět hraje. Nemohl jsem přitakat Vašim prosebným očím, protože tam byl On. Jistě mu na Vás záleží, někdy mívám pocit, že mne sleduje a podezřívá z něčeho nekalého. Poznám to v jeho očích a v jeho pohledu. Ale mýlí se, opravdu. Řekněte sama: copak umění, ten neopakovatelný a jedinečný gejzír lidských schopností, může vést k špatnosti? Copak krása může sama o sobě plodit zlo?

Miluji Vás, i když jsem Vás spatřil pouze jednou. Jsem osamělý poutník na cestě touto krásou, který zabloudil ve spletitosti lidských vztahů dvacátého století. I Vy jste ve svém vzezření sama dokonalost. Žiji v současnosti jen pro dvě dokonalé věci: své umění a Vás. Jednou Vás seznámím se svým podivuhodným životem, jestli Vám už něco nenapovídala neprozřetelně má maminka. Miluji ji tak, jak jen syn dovede milovat matku. Já vím, přivítala Vás trochu neomaleně s napřaženým pohrabáčem v ruce a tragickým výrazem v očích, omluvte ji, prosím. Lékaři říkají, že už tu s námi mnoho dní nepobude, a tak se snažím zpříjemnit jí poslední chvíle života co nejvíce. Někdy jsem uvažoval, zdali bych jí neměl opravdu zahrát jako dříve, když si to tak vroucně přeje, ale mám starost, považte… co kdyby to nepřežila. Je to přece jenom moje matka… Jezdila se mnou na každé turné, doutná v ní vzpomínka mé slávy a nenahraditelnosti. Chtěl bych, aby zemřela v klidu, to znamená s touto vzpomínkou.

Ale Vám, má drahá, Vám zahraji, je-li Vaše touha po umění opravdová. Vaše tělo je mladé a touží po rozkoši. V mých houslích bude mnohem víc než jenom hudba, to posoudíte sama. Neříkejte ne, nemohu bez Vás žít. Ukáži Vám nový svět, a až ho poznáte, řeknete sama, profesor měl pravdu. Přijdu si pro Vás o desáté v pátek k radnici. Věřte, že Vaše rozhodnutí je pro mou další existenci závažné. Umírám touhou Vás spatřit.

Váš profesor Šulc

Vrátil jsem dopis zpátky do obálky a položil na dřívější místo v šuplíku. Mám pozvání na koncert zničit? Nebo snad mám Magdu varovat? Řekla mi, že jí dělá potěšení dělat si legraci ze starého pána, že se jí líbí jeho poklonkování a dvoření. Vysměje se mi, naopak vím, že pozvání určitě přijme. Je zvědavá jako každá žena. Nepředvídá, dělá si závěry až z vlastní zkušenosti. A co zavolat na policii? Těžko by uvěřili, kdybych jim sdělil svá podezření, i když vzhledem ke třem Šulcovým nezvěstným ženám to vyloučeno není. Ne, na policii nezavolám, bylo by moc vyšetřování, a to já nemám rád. Ještě si všechno rozmyslím.

Pohnul jsem zásuvkou. Několik zrnek písku na jejím dně se dotklo obálky dopisu. Není to nic příjemného, tenhle písek. Při pohledu na drobná zrnka mne zamrazilo až v konečcích prstů. Dal jsem věci do původního stavu a rychle odešel. Na chodbě jsem zaslechl několik falešných tónů, které sem dolétly ze suterénu. Jako by tenhle koncert nehrál můj starý známý Mistr Šulc.

Uplynulo několik dalších dní. Prožíval jsem s Magdou každou volnou chvíli, chodili jsme se koupat, večery trávili v kinech nebo na procházkách. Když bylo špatné počasí, Magda dokonce vařila, dobře a ráda. Ale na profesora a jeho dopis jsem se zeptat neodvážil. Pravda, sotva jsem prohodil několik lakonických vět o jeho způsobu života, tedy ponocování a ženách, ohradila se, že je umělec a že nic jiného by od něho vzhledem k jeho géniu ani neočekávala.

Snažil jsem se vtěsnat i do blízkosti domácího Šulce. Nebylo toho ani zapotřebí, stále víc strádal, zdálo se mi, že začíná i hubnout. Jednou mne dokonce sám navštívil v podkrovním pokojíku. Četl jsem právě jakousi detektivku a ukrutně jsem se nudil. Zaťukal tiše a opatrně na dveře, okamžik čekal. Věděl jsem, že to je on.

– Dále, – posadil jsem se na posteli.

– Neruším, příteli, – rozhlédl se nejistě a pak se srovnal na židli ke stolu. – Co to čtete? – pohlédl na odloženou knihu.

– Ale, stále hledají vraha a netuší, že ho mají mezi sebou. Podle hesla: pod lampou je vždycky tma.

– Nečtu detektivky, – ohrnul samolibě ret a přejel si jazykem přes zuby. Pak vzdychl: – Hochu, hochu…

– Copak, zdravíčko?

– Mám takový divný pocit, jako bych usychal. Jako by mně v žilách ani nekolovala krev. – Vzal kapesník a vyplivl se do něho. – Měl jste někdy písek v ústech? – zeptal se obezřetně. Poté se na mne nedůtklivě podíval. Při tom pohledu se mne dotkly prsty věčnosti.

– Písek v puse? – řekl jsem rychle. – Kamínky, to ano, ale když jsem je vyplivl, tak to přešlo. To by se vám mohly ucpat ledviny, že jo.

– Právě, – zatvářil se nevraživě.

– Napijete se se mnou? – vstal jsem a vytáhl láhev rumu. Já piju teď tohleto. Martel to ovšem není. – S potěšením jsem sledoval, jaký boj se odehrává v profesorově nitru. Určitě by jindy rum nepil, ale dneska mě potřeboval, poznal jsem to. Nakonec přitakal. – A byl jste s tím u doktora? – Sáhl jsem do poličky, vyndal chleba, ukrojil nožem a namazal si ho máslem.

– Nic nenašli. Nejhorší je, že ho mám už i v zubech.

– Budete si je muset častěji čistit.

– Mh, častěji, – pravil roztrpčeně a zvrátil do sebe odlivku. – Vždyť to dělám nejmíň desetkrát denně, každý týden si kupuji nový kartáček. – Rozepnul si knoflíček u košile a zakroutil hlavou. – A pořád je to stejné. – Dolíčky v mastném obličeji se mu zalily potem. Vjel si rukou do vlasů a podrbal se. – Někdy mám dokonce dojem, že žádný písek v zubech nemám, nikdy nic nenajdu, ale jak se dotknu zubem o zub, není ten skřípot k vydržení. – Znovu si nalil, ani se nezeptal. – Podívejte se, – zabrousil pěstěným prstem do úst, nadzvedl ret a ukázal mi krvavou dáseň, – nechal jsem si kvůli tomu už vytrhat polovinu zubů. Slyšíte to? – zacvakal zbylými zuby o sebe. Udiveně jsem na něho pohlédl. Profesor se uměl vždy dokonale ovládat, ale dnes se mu to nějak nedařilo.

– Nic neslyším, – pokrčil jsem rameny.

– Nepovídejte, chlapče, vy neslyšíte ten ukrutný skřípot?! Vždyť já mám v ústech poušť. Ten písek se mně přesýpá z pusy do celého těla.

– To se vám jenom zdá, – řekl jsem pobaveně, i když jsem se snažil tvářit naprosto vážně. Pokud jsem mohl se svými diletantskými znalostmi z medicíny soudit, vypadalo to na parádní psychózu. Že na to ten dentista ale nepřišel?

– Snad se mně to opravdu zdá, – řekl smířlivě. Ale obsah sdělení neodpovídal vizáži. – Nu, zřejmě jde o pouhý pocit. – Zvolna usrkl ze sklenky, jako by se uklidnil. Pak vstal a zatvářil se vážně: – O ty zuby koneckonců nejde. Objednal jsem si umělý chrup, ale… vy se tomu budete asi smát… já stále hudbou ještě žiji. Tady, tady ji mám, – zabušil si pateticky na prsa. – Nehraji sice, ale když se probudím, rezonují ve mně všechny tóny, jsem úžasně citlivý na sluch, chápete. Proto mě ten skřípot přivádí k šílenství.

– A pak se vám ten písek začne v puse lepit na jazyk, – vyhrkl jsem dosti nešetrně. Uvědomil jsem si to až vzápětí, ale to už bylo pozdě.

– Vy to znáte? – zbystřil a opět si přejel ukazovákem kolem límečku. Hleděl na mne jako na zjevení. Stále se nějakým způsobem ošíval. Nakonec si začal kroutit snubním prstenem.

– Umím si to představit. Pro takového hudebníka… Ovšem, jestli to je jen pocit…

– Pocit! Jenomže ten přechází posléze ve fyzickou bolest. Víte, já píšu normálně noty, komponuju. Po mé smrti se snad někdo najde, kdo si mé skladby přehraje, nesvedl bych to, chvějí se mi prsty. Což o to, nejhorší však je ten pocit disharmonie, nejsem schopen komponovat bez vnitřního klidu, každé zrníčko písku mne k smrti vyleká. – Rozhodil bezmocně ruce, přistoupil ke stolu, zvedl sklenku a vypil ji do dna. – Jsem duší i tělem introvert, všechny zásahy zvenčí jsou pro mne osudové. To je smrt, příteli, která se mne dotýká.

– Říkal jste, že i ta může být v umění krásná.

– Jistě, zde však vystupuje jako negace tvůrčího aktu, snažil jsem se do tohoto aspektu proniknout per aspera ad astra, od záporu ke kladu, jenomže já pod návalem stále opakovaných fyzických konkrétních počitků nejsem s to zobecnit ji, povýšit do estetické kategorie. Ten vjem je tak silný a naléhavý, že nejsem schopen abstrahovat, chápete? – Měl hlavu dolů jako beran. – Mám ukrutnou žízeň, – sáhl si na hrdlo, – tady, tady mám stále sucho. – Panická hrůza mu koukala z očí. Přiskočil a vyplázl na mne růžový, bílými pruhy rozbrázděný jazyk. Komediant jeden, hraje si se mnou jako kočka s myší.

– Vy se domníváte, že… – Chtěl jsem začít o písku. Nenechal mne domluvit a vykřikl:

– Ano!

– Ne, ten tam nemáte, nic nevidím. – Konečně si sedl, kalné předjarní oči se nasměrovaly k oknu.

– V poslední době se mnoho změnilo, – řekl zamyšleně. Hleděl do korun dvou obrovských platanů a kochal se zelení jejich listů. – Od té doby, co jste přišel. Už mě ani ta hudba tolik nebaví. Víte, že už ani rádio neposlouchám? Poslyšte, příteli, myslíte, že se ještě vyléčím, že ještě někdy vezmu housle do ruky a zahraju na ně mamince? Víte, říkal jsem si, až umře, nad rakví poruším to, co jsem se zapřisáhl, že už nikdy neudělám. Snad mne Bůh omluví. Ale teď se bojím, že už ani nad rakví nesvedu tu nejjednodušší melodii. Víte, co mi doporučil doktor? Abych se šel léčit. Nesmysl, to si dám radši všechny zuby vytrhat! – Rozhořčeně bouchl svou drobnou pěstí do stolu. Láhev s rumem se převrátila. Stačil jsem ji ještě zachytit. – Promiňte, půjdu. A v noci si na mě vzpomeňte.

– Nepotřebujete něco ode mne? Rád bych vám nějak pomohl.

– Trpělivost, chlapče, a víru v to, že se uzdravím. Nevadilo vám, že jsem za vámi přišel. Maminka by se mi smála, že došlo na její slova, ale vy ne, vy to jistě pochopíte. – Kývl jsem souhlasně hlavou a nepatrně se usmál. Odešel. Z chodby sem dozníval jeho rozkolísaný hlas: – Ach ty bezesné noci, ach ty bezesné noci…

Plánovaný páteční koncert, na nějž zval profesor tak vřele Magdalénu, se v daném termínu nekonal. Domácí chodil nevrlý a roztrpčený po domě, vidina písku v zubech ho zaskočila natolik, že se neodvažoval přijít na veřejnost, a jeho jediná komunikace s okolním světem byla prostřednictvím zubaře. Dal si totiž vytrhat zbytek chrupu a záhy po zhojení ran ho nahradil zuby novými, umělými. Vypadal o poznání líp. Dokonce i onen stihomam s pískem, který se mu ústy přesýpá do celého těla, ho přecházel. Ve svém koncertování se pomalu dostával do mistrovské formy. Na Magdu však Šulc nezapomínal. Mnohokráte za tu dobu se na ni nenápadně ptal, tváře mu hořely jako malému klukovi a nedočkavé oči těkaly bezradně na všechny strany.

Prázdniny opravdu končily a s přibývajícím životním elánem profesora Šulce mi bylo jasné, že koncert pro Magdu se uskuteční co nejdříve. Dokonce jsem si to v koutku duše tajně přál. Neustálé sledování mne vysilovalo. Profesor se mnou laškoval na každém kroku a se svou formou se nemínil nijak tajit: – To je druhá míza, příteli, – vykřikoval a plácal mě po ramenou.

Magda obdržela dopis, poznal jsem to. Nepodívala se mi do očí, čtyřikrát za den se mne ptala, jak se profesorovi daří a zdali ještě koncertuje. Měl jsem dojem, že i na ni dolehla tíha rozhodnutí. Kruhy pod očima se jí rozlily do bledé tváře, v mysli těkala stále někam jinam. Když jsme se rozcházeli, vylezlo z ní, že mě miluje. Do očí jí vstoupila pokora, koutky úst poklesly. Máš, cos chtěla, holčičko, pomyslel jsem si sarkasticky, ale v duchu jsem ji litoval. Bylo mi jasné, že v následujících dnech se asi nevyspím.

Hudba z podzemí, ta čarodějka lidských přání, zazněla ze sklepa hned nazítří v noci. Všechno se opakovalo jako při předchozích koncertech. Čekal jsem za dveřmi a naslouchal.

Byla tam, má dívka seděla na židli. Oblékla si na koncert sváteční kostým. Šulc seděl naproti ní a hleděl jí občas upřeně do očí. Podle partitury rozprostřené před ním i podle toho, že ony líbezné melodie jsem ještě nikdy neslyšel, jsem usoudil, že jde o vlastní skladbu. Hrál soustředěně a dojemně. Z každého jeho pohybu vyzařovala láska a něha. Připomínal mi malíře, který kreslí dívčí akt. Začal jsem na něho žárlit, na něho, na housle i na smyčec. Vedle hudby, která do mé duše rozlévala klid, mír, a dokonce i lásku, se mne zmocňovala ukrutná nenávist. Kdo je profesor Šulc, kdo to je? Proč tolik okázalosti a patosu v úvodní části, když vím, jak všechny koncerty bez rozdílu skončí? Tenhle upír nesál krev, ale lidskou duši. Uměl ji dovést k absolutním hodnotám vnímání, na hranici života a smrti. I mne si začala ta slastná melodie podmaňovat. Kouskem srdce jsem s profesorem sympatizoval, ano, v jednom okamžiku se mi i zdálo, že ho dovedu pochopit, že mu fandím.

Magda seděla tiše, ani nedutala. Malý kapesník měla omotaný kolem prstu, chvílemi si ho strkala do úst. Podařilo se mu to, hudba ji plně uchvátila. Chytla se do nastražené pasti. Nebyl jsem už schopen rozeběhnout se a vyrazit dveře. Proč jenom poznání přichází o zlomek déle, než jste schopni zakročit? Seděl jsem na zemi opřený o zárubeň a naslouchal té hudbě plné jedu.

Potom však profesor zaváhal, snad neměl skladbu dostatečně nacvičenou, ale z celkového kompozičního řádu se vydělily dva zcela zřetelně protikladné principy kontrastu a jednoty. Jednota, která jindy bývala dosažena propojením tematického materiálu jednotlivých skladebných vět, se zcela rozpadala a podrobila se opačnému principu, chmurnému a agresivnímu jádru Šulcovy neukojené duše. Nahlédl jsem dovnitř. I Magda musela něco tušit, už nebyla soustředěná jako před chvílí, bloudila očima bezradně kolem sebe a kousala si nehty. Démoničnost profesorova výrazu jí však nedávala vstát.

Profesor si zřejmě uvědomil, že příliš brzy popustil uzdu svým záměrům, a dramatičnost skladby se pokusil vystřídat prvkem meditativním. Z jeho umělých zubů se dokonce vyloupl chápající úsměv. Věděl jsem proč. Magda se začala měnit, hned byla cizí neznámá osoba, hned zase má milovaná dívka.

Sílu skřípotu jsem bezprostředně pocítil i já.

Ideální profesorův portrét, který jsem spatřil, se změnil v znetvořený výraz. Musel se moc přemáhat, protože stále ještě hrál. Několikrát polkl naprázdno, kdyby hrál sám, věděl jsem, že se pod dojmem falešného hraní vrátí k začátku skladby a bude ji opakovat, ale on pokračoval. Připomínal mi zvíře, které ulovilo kořist, a ač ji ještě nestačilo strávit, je poraženo mnohem větší, strašlivější obludou.

Skřípot se pomalu rozléval po celém sklepě, drásal mi bubínky uší, ale drásal je i Šulcovi i Magdě. Snad si konečně uvědomí, kde je, proč tu vlastně sedí. Co se s ní ještě před okamžikem dělo!

Profesor pohnul ústy, olízl jazykem suché rty. Na okamžik přestal hrát, vyplivl se do kapesníku. Magda si poposedla. Uchopil housle ještě pevněji, omluvil se a přiložil smyčec ke strunám. Zaskočen nenadálou atmosférou však nebyl schopen rozezvučet struny, profesor Šulc se doopravdy bál. Zacpal si prsty uši a civěl strnule před sebe. Magda vyskočila a zcela nekontrolovatelnými pohyby doběhla ke dveřím. V tom zbrklém útěku mne ani nepoznala. Zmizela kdesi v zahradě.

Vyšel jsem pomalu ze sklepa a vydal se za. Magdou. Na zahradě jsem si uvědomil, že ani nevím, kam utíkala. Několikrát jsem zahvízdal, došel na křižovatku polních cest a s odporem se vrátil do domu, pevně rozhodnutý, že toto bude poslední noc, kterou zde strávím. Obloha se temnila. Na prahu mne jako obvykle čekala Sofie. Tentokrát v noční košili. I když bylo poměrně teplo, celá se chvěla chladem.

– Copak se děje, Jáchyme? Slyšela jsem hudbu, snad zase Evženek nehrál? A ty rány ze sklepa, – udělala si na prsou kříž.

– To budou, madam, asi permoníci, – řekl jsem nepříliš nadšeně.

– Asi, asi… a co tam chtějí? Snad si nepřišli pro Evženka? – V levé ruce držela tašku s penězi a v pravé jako obvykle pohrabáč. Ta nevědomá žena měla pravdu, tentokrát slyšela správně. Dveře na chodbě skutečně práskly, to jak se do nich Magda opřela, podruhé je chytil průvan. – A Evženek, hledám svého Evženka…, – začala lomit bezradně rukama. – Nahoře není, tady taky ne. – Poprvé jsem vycítil z jejího hlasu opravdovský strach o život svého syna. Snad něco tušila, možná, že věděla víc, než jsem si myslel.

– On se vrátí jako vždycky, babičko, – chlácholil jsem ji a před očima mi vyvstalo padající profesorovo tělo, které se sotva stačilo zachytit na židli. Rychle jsem se s ní rozloučil. Znenadání mi podala ruku. Měla ji lehkou, vypreparovanou jako podzimní šustivý list. Nepatrně mne stiskla. Na ruce se jí zatřpytil prsten.

Kdybych tvrdil, že jsem spal, určitě bych přeháněl. Převaloval jsem se z boku na bok, netrpělivě naslouchaje, kdy se profesor vrátí do své pracovny. Na prsa mi sedala noční můra. Měla obrovská mourovatá křídla a na pařátech zaprášené chlupy. Četl jsem o ní v knížkách, stále jsem si však v polospánku připomínal, že jde o pouhý sen. Potom však můra, jejíž oči plavaly v bezedných důlcích, dostávala stále víc a více lidskou podobu. Její pařáty se mi zaklesly kolem krku a začaly škrtit. Nemýlil jsem se. Pěstěné ruce profesora Šulce se skutečně dotýkaly mého hrdla, troufám si tvrdit, že mne dokonce svíraly. Když spatřil, že sotva popadám dech, pustil mne u krku a chytil za ruku, kterou mi pořádně zakroutil. Vykřikl jsem bolestí.

– A teď půjdeš, chlapče, se mnou, – řekl s přemáhaným klidem. V tom okamžiku jsem cítil, že kdyby řekl: teď půjdeš, chlapče, na popravu ty, bylo by to stejné.

– Nebuďte tak intimní, – zazubil jsem se na něj. – Vždyť se můžem dohodnout. – Nevěděl jsem sice o čem, ale to mi nevadilo.

– Zapomněl sis na stole tabulky, ty jeden slídile. Skleněné tabulky! A plechovku s pískem. Na copak jsi ji asi měl?

Mlčel jsem. Potom jsem pravil zřejmě nepřesvědčivě:

– O žádném skle ani písku nic nevím. – Má jediná zbraň měla zůstat až do posledního okamžiku utajená.

– Pamatuješ na všechno, – pravil úlisně.

– A netykejte mi, – řekl jsem vztekle.

– Jen se podívej, stačí několik zrníček písku mezi dvě skleněné tabulky… začneš přejíždět jednou po druhé… chachá. – Vytáhl mne z postele a smýkl se mnou ke stolu. – A z hudby se stane co? Skřípot!

Kroutil mi rukou stále víc, nikdy bych neřekl, že se v jeho drobných pažích najde tolik síly. Nebyl jsem s to rozespalý a překvapený klást odpor. Snad kdybych jeho útok zachytil zpočátku, ale zaskočil mne. Čekal, až usnu. Tlačil mi obličej k tabulkám, až jsem se jich dotýkal nosem. – Přiznej se, tak se už konečně přiznej.

– Nechtěl jsem, abyste Magdě ublížil, – pravil jsem potichu.

– Konečně, – oddechl si a sevření povolilo. – O všechny zuby jsi mě připravil. Podezříval jsem i Sofii. Já se ještě uzdravím a nebudu hrát pro jednoho, ale pro deset lidí, pro celý amfiteátr.

– Rád bych si vás také poslechl, – řekl jsem žertovně, – jen co si trochu oddychnu.

– Právě proto jsem přišel, – zaševelil.

Dovlekl mne do sklepa, zamkl a klíč si strčil do kapsy. Posadil mne vyčerpaného na židli. Zatvářil se jako mílius. Od snubního prstenu se odráželo světlo, nemohl jsem se na ty jeho ještěrčí ruce dívat.

– Věděl jsem o vás všechno, – dodal jsem.

– Všechno jsi, chlapče, nevěděl. Budu ti hrát, – zasmál se, – tak dobře, jako budu hrát dnes, jsem ještě v životě nehrál. Máš přece rád hudbu, ne? Víš, co to znamená?

– Vím, nejsem ženská, mne tím nedojmete. A nevadí mně to.

Zachichotal se. Poletoval kolem mne a bzučel jako komár. Byl lehko zranitelný, věděl jsem to. Jenomže jsem nebyl schopen souvisle přemýšlet.

– Jakpak by ti umění mohlo vadit. Hrával jsem i svým ženám. Přinejlepším dopadneš jako ony. Odvezou tě do ústavu. Má matka Sofie by ti o tom mohla vypravovat, – culil se. – Škoda že se jí už nezeptáš. Ta něco pamatuje. Mé ženy! Tak dopadla Julie, Anna a ta třetí, kde té je konec…

– Doufám, že nebudete hrát falešně. – Konečně jsem se odhodlal, mé oči se setkaly s jeho. Nevydržel můj pohled plný nenávisti a začal hrát, zřejmě svou vlastní skladbu. První tóny mne začaly zmáhat. Usmíval se přívětivě jako stařík, který mne chápe. Už jsem se na něho nezlobil, byl mi sympatický jako zpočátku. Začínal jsem ho milovat pro jeho umění, pro jeho dokonalost. S obdivem jsem hltal každé jeho gesto, mrknutí víček, bezděčný pohyb obočí, rty plné štěstí a úsměvu. I profesor zřejmě vycítil, co se odehrává v mém těle, byli jsme opět přáteli. Kdyby nehrál, určitě by mi podal ruku, jako stará paní Šulcová. Bylo mi blaženě, ten hřejivý pocit u srdce bych nevyměnil. Nemusil jsem mu odpovídat, vždyť jsem se na nic nepamatoval. Miloval jsem ho, svého učitele, rádce, dobrodince. Poznal to, snad mi chtěl oplatit svou náklonností, vycenil na mne zuby a překrásně se usmál. Jeho umělý chrup se zablýskl. Neměl být tak hodný. Jeho dokonalý úsměv! Všechno jsem najednou uviděl v jiných souvislostech.

– Máte písek v zubech, – zasykl jsem banální starou fintu, kterou jsem ho přiváděl k šílenství po mnoho večerů.

– Jistě, chlapče, jistě, – tetelil se. Už nechtěl čekat, teď mělo přijít finále. Mohutně se rozmáchl… Z jeho houslí se vzápětí ozval skřípot, ten, se kterým tak dlouho soupeřil, když koncertoval. Ale nyní se i k mému překvapení řinul z jeho vlastních houslí, ta příšerná disharmonie, která rozvrátí i tu nejklidnější mysl. Jako by v umělých zubech drtil písek, jako by se mezi dva mlýnské kameny dostaly kousíčky skla.

Byl jsem již opět při smyslech. Nejsem hudebník, ale umím si představit, jak onen zvuk působil na profesorův přejemnělý sluch, když mne se zmocňovala hrůza. Tentam byl onen pocit blaženosti, za který bych ještě před chvílí dal život. Nyní již skřípot zasáhl nejen koncertní síň, ale celý dům. Z Mistrových houslí se nelinul Beethoven, Saint-Saëns, Bartók či Suk, ale děsivý a nespoutaný skřípot. Zbláznil se? Stále ještě hrál, jako by otupěl a ani neposlouchal. Pociťoval jsem přímo fyzickou bolest, profil umělcův se mi ztrácel v bílém světle a já si už nestačil uvědomit, že se hroutím k zemi.

– Bylo mně hned jasný, že se z toho dostanu, – odstrčil jsem Magdin ukazováček, kterým mě šimrala pod nosem. – Mě nějaký šulciády hned tak nepoložej. – Pravda, dosud jsem ležel v nemocnici, ale jaký bych to byl chlap, kdybych před Magdou zaváhal. Tvářila se zapškle, asi mně chtěla něco moc důležitého sdělit.

– Našla tě Sofie, víš.

– Tak ne ty? Já myslel, žes přivedla celou armádu. – V pokoji bylo asi dvacet postelí. Několik pacientů se tetelilo rozkoší v domnění, že sledují právě začínající manželskou hádku. Magda se okrášlila puntíkatým švýcarským kostýmem, zelenomodrými víčky a nevinnými rty. – Kdes nechala džíny?

– Nebuď zlý, nebo se rozbrečím. Ležel jsi na zemi a ona tě polívala vodou z kýblu, víš? – Něco teplého z jejího oka mi ukáplo na ruku. Bylo mně hloupé o tom všem mluvit. Jestli jsem tomu věřil? Nevěřil. V slunné místnosti nemocničního pokoje, kde sestřičky co chvíli drobily své úsměvy mezi dvacet pacientů a léčily vás svými voňavými pohledy, jsem tomu nevěřil.

Na okno usedli vrabci a klovali do plechu. Magda vypadala báječně, opravdu jako má žena.

– A co se vám vlastně stalo? – řekl stařík, který ležel vedle mě na posteli a probouzeje se zaslechl poslední slova.

– Ale nic, – řekla, – to je jen takový škádlení. – A rozbrečela se úplně.

– To já znám, – poznamenal stařík. – Co se škádlívá, to se rádo mívá.

– Vzali s sebou psa, ale nic nenašli. Představ si, že ještě někde chodí po světě. – Konečně vyhrkla tu horkou větu, na jejíž vyslovení jsem já nenašel odvahu. Profesor Šulc si bude chodit po světě od štace ke štaci a hrát na housličky.

– Utekl?

– Sofie tvrdí, že když odemkla náhradním klíčem, našla v místnosti jenom tebe.

– Nesmysl, určitě ví, kde je. Je to přece její syn. Pomohla by mu, i kdyby to byl vrah.

– Ty si stále ještě myslíš…, – pohlédla na mne úkosem. Můj opětující nervní pohled ji však umlčel. Zřejmě mě nechtěla rozčilovat. Rozevřela kabelku, vytáhla ruličku hašlerek a dvě z ní oddělila. Jednu mi strčila do pusy.

– To v té místnosti nezůstalo nic, sebemenší stopa, která by ho usvědčila?

– Nerozčiluj se, – chlácholila mě.

– Neumíte hledat!

– Housle se pádem na zem rozbily, jsou k neupotřebení. Ale vedle nich…, – očividně zaváhala. Aby zakryla rozpaky, rozkousala rychle hašlerku a vzala si novou.

– Co vedle nich?

– Byla rozhrábnutá kupička písku, jako by v ní Sofie hledala. Když za ní přišli, držela v ruce koště a chtěla něco spolknout… potom ji prohledali.

– No a co? – řekl jsem a podepřel se lokty, abych byl k Magdě blíž.

– Našli u ní prstýnek, – zasmála se, ale hlas se jí zadrhl.

– To přece není nic divného. Nosila ho na prostředníku levé ruky. Všiml jsem si ho hned poprvé, protože ho měla tak vzorně nablýskaný.

– Jenomže tohle nebyl její… – Magdiny oči se konečně ke mně zatoulaly a zakotvily pevně v mém nitru, jako by čekala, co jí na to řeknu. Ale mlčel jsem, protože mi nebylo jasné, co si mám o všem myslet. – Prý to byl snubní prstýnek, – přidala netrpělivě na síle hlasu. – Nic tě nenapadá? – Zvrátil jsem hlavu a plácl sebou nazpět do lůžka. Na okamžik jsem zavřel oči.

– Snubní…? – blesklo mi hlavou.

– Bylo na něm vyryto Sofie Evženovi, – řekla smířlivě Magda a chytila mě pevně za ruku.

Lubomír Macháček
Písek v zubech

Ilustrace na obálce 6243_ha/Shutterstock.com

Korektura Adéla Lapáčková

Technická redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 20. 2. 2026

ISBN 978-80-274-4902-6 (epub)

ISBN 978-80-274-4903-3 (pdf)

ISBN 978-80-274-4904-0 (prc)