Libeňský román

Žalozpěv o lásce a psech

Richard Erml

Znění tohoto textu vychází z díla Libeňský román tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Druhé město v Brně v roce 2021.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

§

Text díla (Richard Erml: Libeňský román), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 20. 2. 2026.

Prolog

Právě jsem večeřel, když kámoši zatroubili. Odhodil jsem lžíci s lítostí; po dalším vyštěknutí staromódního klaksonu našeho partafýrera mě stejně pohltilo lovecké vzrušení. Můj chlapeček zvedl oči od skořicové kaše, dal jsem mu ale znamení, že je vše v pořádku, a pro jistotu zašeptal: „Zůstaň!“ A nahlas dodal, že budu zpátky cobydup. Chlapec se vrátil ke své milované kaši. Fenka Líza pochopila, že povel se týkal i jí, a tak si sedla a obrátila pozornost k Riškovi, kterého má za úkol hlídat.

Zabouchl jsem vší silou bezpečnostní dveře a seběhl před barák. Naskočil jsem na vychystanou čtyřkolku a naše skupinka souhlasně vytúrovala motory do jednolitého řevu.

Nejstarší Píny se pozvedl na stupačkách a namířil ukazovák směrem k Proseku. Z Dolní Libně jsme pod Proseckými skalami za chvilku, a tak si to užíváme ještě na našem Horově náměstí – kroužíme vlnovky po asfaltu mezi odstavenými vraky aut a vyrejváme další v rozježděném trávníku pod šeříkovými keři a seschlými jasany. Vyrazím zprudka na konec parkoviště, jakkoli mi je jasné, že bezďáči z pelechu pod dálnicí v tuto chvíli už slyší řvaní našich čtyřkolek z bezpečný vzdálenosti. Těžce nasládlý pach hnijících mirabelek, co se tu válejí ve žlutých a červených závějích, mě omámí jako sladká chuť krve.

Další zatroubení připomene mou povinnost. Zařadím se za posledního v koloně a majestátním tempem míříme směrem ke Kříži. Matně se mi vybaví vzpomínka na řádku nablýskaných bouráků, jaké stejnou rychlostí projížděly za rozjuchaného bečení pod naším barákem směrem k libeňskýmu zámečku. Zelené myrty svatebčanů, stužky vlající na anténách aut a spanilé závoje bílých nevěst. Blahé časy svatební, co se už nevrátí.

Podjíždíme viadukty s betonovými pilíři, ochcávanými i zdobenými památníčky na mrtvé po bouračkách, a nekonečným troubením zastavujeme provoz na křižovatce. Řidiči sledují naše sapíky, co se nám ježí na zádech, a mlčí. Periferně si všímám desítky let opuštěného baráku, kam mě táta vzal v dětství na průzkum, a já se propadl stropem. Vzpomínám si, jak mě vyhrabal ze změti omítky a rákosu a úkosem se koukal na díru vedle nás, kudy bych letěl nejmíň deset metrů až do přízemí. Sám takový štěstí za pár let neměl.

Málokdy je nás na akci víc než půltuctu, doba ale přeje právě takhle malým bojovým úderkám. Věřte, že když zaútočíme, nikdo se nás nedopočítá. Všichni jsme se poznali v libeňský domobraně, ale zásluhou Pínyho jsme se do roka osamostatnili, abychom zachovali její původní smysl: bránit naše domovy. Ostatním domobrancům totiž vlezla moc na mozek a začali se chovat jako válečnický frajeři na dobytým území. Chránit bezbranný je už ani nenapadlo. Takže aby bylo jasno, dneska se jedeme pomstít, ztrestat zločin na dítěti. Jednomu z nás bezďáči přizabili synka. Jeho klukovská parta si v prudkém svahu pod Proseckými skalami vybudovala důmyslný bajkerský areál. Kdybyste na vlastní oči viděli všechny ty nájezdy a můstky, ze kterých ti mladičký kaskadéři vzlétají na kolech do výšky, zamrazilo by vás, jaké odvahy jsou schopni. Ti zákeřní bezďáči, co si střeží svý teritorium, jsou schopni jedinýho: nastražit past. Přes trasu uvázali provaz, a ještě byli tak tupí, že jej po sobě ani neodstranili, když se tam kluk našeho kámoše válel v krvi. Takže krev za krev. Zabíjet ale dneska nebudeme. Buďme milosrdní, řekl Píny. Naposledy!

Strmou Proseckou se řítíme vzhůru bez ohledů. Po pravé ruce parkoviště s drahýma SUVéčkama před bobovou dráhou pro cizácký rodinky, vedle thajské masáže a prapůvodní vinohrad Máchalka. Protivná multikulti směska, co kdysi rozčilovala mého tátu, a mně už je dneska lhostejná, stejně ji nečeká nic lepšího než zánik.

Před odbočkou doleva nám Píny jasně pokyne – ztište se! Polehoučku vjíždíme na plácek pod starými kaštany, kousek od nás žlutavě prosvítají pískovcové Prosecké skály. Nemá cenu nahánět bezďáče čtyřkolkami. Jsou jako lišky: zalezou do jeskyní a děr, kam by člověk nevypustil ani jezevčíka.

Sesedáme a sundáváme si ze zad sapíky, dneska ještě bez ostrých. Píny všechny pokyny udílí výhradně gesty. Ty a ty tam, vy dva se mnou, ty nás budeš jistit – to platí pro mě. Skupinka se rozděluje. Píny schází dolní cestičkou, co míří až k rybníčku houmlesáků, zbylí dva mají za úkol prozkoumat skály, jestli se už nestaly nedobytným úkrytem, no a já nastoupím svou obvyklou trasu, kterou mám se svými pejsky bulíky tisíckrát prochozenou.

Kámoši v maskáčích zmizeli v houštinách lesa potichu jako predátoři, zatímco já si vykračuji po cestě, oči a uši dokořán nastražený. Mezi pípáním skrytého ptactva se pokouším objevit zvuk, co do lesa nepatří. I pro mé vycvičené smysly to není snadný, občas musí přijít na pomoc i čich. Nejednou jsem vyčuchal smraďocha dřív, než se pohnul zamaskovaný listím a trávou. Dneska ale v tunelu z hlohů přebíjí všechno pach hnijícího planého ovoce, jemuž vládne drtivou silou smrad z mirabelek. Sejdu z cesty a opřu se zády o kmen ořešáku. Očima rekognoskuju svah pod sebou s prošlapanými cestičkami lidský zvěře. Představuji si, jak bych se zachoval, kdyby někdo za pár let ublížil mému chlapci, kterého jsem si osvojil. V tu ránu mě zaplaví tak mocná vlna, až zamručím jako pes těsně před útokem. Vzápětí někde pode mnou práskne výstřel a já se musím nadechnout i zatřepat hlavou, aby mi odlehlo, jako bych se vynořil zpod hladiny. A už jsem ve střehu, sapík pod bradou.

Bezďáč v hlubokém předklonu se prodral křovím na cestu, kterou jsem opustil. Zacílil jsem na jeho hlavu vraženou mezi ramena. Dotyk spouště mě zklidnil i vzrušil současně. Bezďáč se ohlédl, a tak jej střela trefila rovnou do ucha. Červený flek se rozprskl po celé tváři; bezďáč zavyl a vyrazil zmateně mým směrem, až jsem se neubránil smíchu. Tím jsem se připravil o další skvělou trefu. Houmlesák nebyl sám, v jeho stopě se vynořil další a oba pak profuněli kolem mě směrem ke skalám. Znovu jsem pozorně zacílil a pokropil jejich záda sprškou střel. Ten druhý po ráně mezi lopatky zakopl a zaryl se obličejem do země.

„Mám je! Tady jsou!“ zařval jsem dolů ze svahu.

Jeden po druhém se na cestě objevovali udýchaní kámoši. Jako poslední Píny, který si už šetří síly. Na můj nadšený raport se netvářil: „Měli jsme je od těch skal odříznout. Teď už budou zalezlí.“

„Nikoho jinýho jsme ale nevyplašili, Píny. Tak co teď?“

Správná otázka. Kámoš, jehož kluk pořád ležel ve špitále, se třásl touhou po odvetě.

„Podíváme se tam,“ rozhodl Píny. „Ale, kluci, opatrně. Nelíbí se mi to.“

Nikomu jsem zatím neřekl, že se mi Píny jednou ve slabší chvilce svěřil – toho jsem si moc považoval. Právě jsem mu daroval své nejšikovnější štěně a dojatý partafýrer vytáhl placatku prastaré slivovice po svým fotrovi.

„Kdysi – dávno, dávno tomu, jsem neměl k houmlesákům tak daleko jako dneska, kdy jsou z nich odporný nelidi.“

Napil se čistého jedu alkoholu, jemuž se normálně vyhýbáme, a stroze mi naznačil svůj životní osud. Jak jej fotr alkoholik vykopnul z bytu a matka na něj dokonce poslala policajty, když škemral o návrat, a tak se pár měsíců potloukal po Libni, než se mu povedlo proniknout a uplatnit se ve zdejší domobraně.

Tenhle náš rozhovor mi v rychlosti prolétl hlavou ve chvíli, kdy mi došlo, že se Píny v bezďáčích vyzná.

„Bacha!“ vykřikl předsunutý průzkumník naší rojnice. „Jau, kurva!“ zařval a začal pálit nejrychlejší frekvencí.

To už jsem také slyšel, jak všude kolem nás dopadají s tupým žuchnutím kameny, co se vzápětí rozprsknou.

„Nebojte! Je to jen pískovec!“

„Zpátky! Všichni!“ houkl jako ozvěnou Píny.

Rozzuření kámoši se už ale hnali vzhůru a já s nimi.

Teprve když jsem zahlédl na tucet postav vrhačů na skalách, došlo mi, že jsem na rozdíl od Pínyho zákeřnost bezďáčů podcenil. Vlákali nás do pasti jako nějací neandrtálci a obloha nad námi se zatměla krupobitím kamenů. Žádný pískovec, ale šutry, co by nám prorazily lebku, kdybychom neměli helmy a nedali se na rychlý ústup.

Cestou k zaparkovaným čtyřkolkám nikdo nepromluvil. Styděli jsme se za porážku a ještě víc za naši neomluvitelnou blbost. Teprve když jsme měli na dohled kmeny kaštanů a naše vypůjčená vozidla, o který jsme se mlčky strachovali, jsem se osmělil a promluvil Pínyho suchým tónem: „Tak naposledy, ne? To jsi, Píny, říkal. Než nás ti neandrtálci málem pozabíjeli.“

Nevím, jestli někdo jiný z mých kámošů než právě Píny tuší, kdo to byli nějací neandrtálci. Však také nejistě zpomalili, i proto, že takhle jako já zatím nikdo s Pínym nemluvil.

Náš partafýrer se rovnou zastavil a začal se každému dívat beze slova do očí. Bral nás jednoho po druhém, až skončil u mě. Řekl bych, že si v hlavě musel promítnout onen rozhovor, co mu přinesl krásné štěně, ale také ho oslabil.

„Máš pravdu, Bruno. Dneska to mělo být naše poslední varování, a přitom ti neandrtálci varovali nás. Ať je necháme žít. To ale není možný. Po celým světě zuří malý války, o vodu, naftu, území, jenomže tahle válka je jenom naše. Bruno, říkám to tady přede všemi, abychom měli jasno. Předávám ti velení!“

Až tuhle poslední větu řekl Píny ostře jako ve svých nejlepších chvílích, kdy pro nás byla všechna jeho slova svatá.

První část

Čert

Kdo z vás rozpozná dnešního ďáblíka na první pohled? Jakmile propásnete šanci, která vám zaklepe zvnitřku lebky při počátečním neklidu a podezíravosti, jste rázem bez šance jako já. A protože cítím, že se můj konec blíží, konec mého nečekaného štěstí, jaké jsem si ani nezasloužil, pokusím se převyprávět, co tomu předcházelo.

„Pro tebe to je kšeft století,“ naléhal kudrnatý čertík s modře plovoucíma očima. „Sepíšeš životopis té bábinky podle jejích představ. Měl bys navíc předstírat, že pro takový úžasný vzpomínky najdeš nakladatele. A třeba jo, peníze jako restituentka má, mohla by si knížku zafinancovat, a ty se taky přiživíš.“

„Proč sis ale vzpomněl na mě?“

„Nemáš do čeho píchnout a já si tolik času neudělám. Kromě toho – ty máš pro starý lidi pochopení, nebo už ne?“

Podíval jsem se na kudrnáče pozorněji. Ani na jihlavském gymplu jsme se spolu nebavili, už tehdy neztrácel čas s outsidery, jako jsem já, a najednou dělá zasvěceného.

„Staral jsem se o nemocného tátu, jinak mě starý lidi zas tak nepřitahují. Práci ale tady v Praze sháním, to ses trefil,“ přiznal jsem, protože jsem neměl na vybranou. Na nájemném jsem dlužil třetí měsíc, což je na výpověď.

„Takže domluveno, zítra mám s babkou sraz ve Slavii, tam tě představím jako svého schopnějšího kolegu, a zbytek bude na tobě. Snaž se udělat dojem. Než si na tebe zvykne, může být protivná. Sranda s ní ale je, o tom nepochybuj,“ zašklebil se úspěšný novinář a autor několika memoárových knih a odkolébal se k záchodkům.

Proč zrovna ve Slavii, když babka prý bydlí za rohem, napadlo mě, nejspíš ale nemá libeňské podniky v lásce, říkal jsem si s výhledem na interiér hospody U Králů, do níž bušily z protilehlých stran dvě obrazovky se sportem a hudbou. Tedy do Slavie, vyhlášené kavárny, do které jsem závistivě nahlížel zatím jenom okny, co plula nad chodníkem Národní třídy jako výkladní skříně lidských exemplářů zbavených šťastnou rukou osudu existenčních starostí.

Už tam seděli, jistě o dost dříve, aby bábinku na mě připravil. Spolužák byl servilnost sama, v tom nejspíš bude kouzlo jeho úspěchu: k někomu arogantní, k jiným usměvavý jako měsíček na hnoji.

„Vzácná Dáděnko, dovolte, abych vám představil svého talentovaného přítele Romana. Jeho filozofující eseje – úžasné čtení, škoda že zapadly v oblastním tisku. Nejsilnější Romanovou stránkou je ale schopnost empatie, i proto jsem mu dal přednost před sebou,“ oblboval čertík starou paní, která mu nevěnovala nejmenší pozornost. Zkoumala mě pohledem natolik sugestivně, že jsem podvědomě zadržel dech jako při vyšetření na rentgenu.

„Vypadáte zbědovaně, Románku, to ale drobní umělci často.“

„Nejsem umělec.“

„Zaslechla jsem cosi o talentu.“

„Vy jste ale hrozná, Dáděnko! Naštěstí jsem Romana připravoval na to, že se zpočátku s nikým nemazlíte.“

„Nemazlíte,“ opakovala stařenka s ošklivostí, jako by jí mezi zuby uvízl hořký drobeček lógru z její kávy v džezvě. Zahleděla se směrem k podloubí zlaté kapličky a na půl minuty na naši společnost zapomněla. Sebral jsem odvahu si ji také prohlédnout. Nakrátko ostříhané bílé vlasy podtrhávaly nebezpečnou kulatost její hlavy: středověká dělová koule schopná prorazit kamenné hradby. Kolmé vrásky nad horním rtem prozrazovaly, že tahle ústa se jenom neusmívala. Dojem přísnosti narušovala linka nosu, který v dávném dětství mohl být roztomilým pršáčkem, a konečně i pohled šedomodrých očí, které s překvapivou rychlostí zvlídněly.

„Dobře. Právě jsem si vybrala čas na rozmyšlenou. Zkusím to s vámi,“ pravila rozmarně a klepla mě prsty po předloktí pravé ruky, kterou jsem samou nervozitou zapomněl na kavárenském stolku.

Dáděnka

„Jistě mě pochopíte, Románku, že si vás pro ten svůj životní románek musím vyzkoušet,“ povídá Dáděnka hned nazítří před svým restituovaným libeňským činžákem.

„Sám bych vám to býval navrhnul.“

„Býval navrhnul,“ uchechtla se nad mou pitomě zdvořilou reakcí. Ten její zlozvyk opakovat slova mi začínal lézt na nervy.

„Máme krásný letní den, půjdeme do altánu.“

Teprve když jsme stoupali do zvýšeného přízemí, uvědomil jsem si, jak moc ji musí bolet každý schod.

„O nemocech se bavit nebudeme,“ oznámila, aniž se ohlédla.

„Jistě, koho zajímají nemoci, ty má každý – zajímavý život málokdo.“

Kupodivu jí mé lichocení nevadilo. Co na tom, že jsem si v tu chvíli připadal jako můj servilní spolužák, podstatnější je, že se nemusíme bavit o mé nemoci. Koho by taky zajímala. Mám to s ní jednoduché: když nezaútočí, předstírám, že neexistuje.

Na podestě klepla klouby do levých dveří a belhala se po schodech dolů na dvorek se zahradou. Na ozdobném štítku jsem si přečetl: Dáděnka Švarcová. Dáděnka! Přišlo mi to infantilní.

Dvorek byl obyčejný. Prorezlé klepadlo, které koberec naposledy vidělo v minulém století, stará litinová vana na dešťovku, kolem ní pár květináčů ibišků a oleandrů, v přístavku oprýskaný pingpongový stůl. Zato trojúhelníková zahrádka mě potěšila, spíše zarostlá než udržovaná zelená oáza uprostřed vnitrobloku činžáků, obehnaná zdmi a dřevěným plotem. Borovice, skalka s rododendrony, hustý smrk nad jezírkem s lekníny, nestříhané růže, rozpřáhlé koruny stromových šeříků, všude girlandy psího vína, chapadla vistárie a kožichy břečťanů.

„Jdou sem!“

Učitelský hlas zazněl z altánu v nejzazším a nejužším místě oázy.

„Jako by vás víc zajímala zahrádka, na kterou už nestačím, než můj pozoruhodný život.“

„Nezlobte se, mně se ale líbí právě takové neudržované zahrady. Můj otec raději zanedbával sám sebe než trávník.“

Naštěstí má poslední věta Dáděnku nezaujala.

„Musíte se přece dovědět, proč jsem se rozhodla napsat cosi jako memoáry, nemyslíte?“

„To bych pro začátek věděl rád.“

„Proč se stará bába stará o literární vzpomínku na svůj život, i když nebyla filmovou hvězdou, ženou slavného spisovatele anebo nějakého příšerného politika, dokonce ani nikoho nezabila.“

„Třeba jste ale chtěla.“

Odměnou mi byl mladistvý chechtot, jako by se mi bezděky povedl kdovíjaký vtip.

„Chtěla nechtěla, na tom už nesejde. Mně záleží na jediném,“ zvážněla Dáděnka, „jak můj život bude zpětně vidět můj jediný syn a těch pár přátel, co mi ještě zůstali.“

„Váš syn?“

„Ano, můj syn, který se mnou odmítá mluvit. Žije kdesi v zahrádkářské kolonii, v pastoušce se svými agresivními čokly, takže ho patrně vydědím. A jediné, co mu odkážu, budou mé memoáry, z kterých pozná, jak mi ublížil.“

„Opravdu věříte, že jej takto dokážete přesvědčit? Jistě má svou vlastní verzi, svou pravdu.“

Stařenka se neurazila, naopak se nad mou námitkou jakoby vážně zamyslela.

„Možná toho opravdu není schopen – opustit své fikce, podívat se pravdě do očí, nevím, už jsem s ním nemluvila tolik let,“ vzdychla Dáděnka srdceryvně jako herečka němého filmu. Podívat se pravdě do očí, panebože! Jestli bude používat podobné obraty, čeká mě dřina jak na kostele.

„Chcete začít hned?“ vyložil jsem na stůl poznámkový blok a diktafon. Stařenka reagovala zaskočeně, což jsem očekával. Než se vzpamatuje a převezme velení, vychutnával jsem si mezičas klidu. Rozhlédl jsem se po prostoru, kterému říkala altán. Spíše než zahradní altán připomínalo místo stařičký obývák: ošoupané kanape, prosklená kredenc s nádobím, stůl s roztodivnou sbírkou židlí, pohodlný starožitný ušák s intarzovaným stolkem, který ve venkovním vlhku spěl k zániku. Namísto stěn a oken výhledy do zeleně. I tady se zastavil čas jako v zarůstající zahradě, napadlo mě banálně a pak jsem se zarazil. Ty hadříky, které ve šňůrách obepínají pod střechou sloupky a šplhají až vysoko do větví mohutného jasanu, notně vybledlé a vetché, to jsou přece tibetské praporky!

„Výzdoba mého posledního manžela.“

„Buddhista, anebo jen okouzlený turista?“

„Tak i tak, zaplaťbuddha, jak říkával. Dneska už cestuje ve svém dalším životě bůhvíkde. Mě ale tyhle báchorky o převtělování nikdy moc nebavily. Opravdu nevím, proč bych se měla na svět vracet, ať už v jakékoli podobě. K našemu štěstí anebo také neštěstí docela postačí ona genetická reinkarnace, kterou musíme prožívat jako děti a pak v rolích rodičů, nemyslíte?“

„Jistě.“

„Povím vám tedy nejprve o své matce.“

Jenom jsem přikývl a spustil diktafon. Dáděnka se na tu malinkou krabičku s červeným světýlkem podívala s odporem, jako by jí až nyní došlo, že není úniku, jelikož se ocitla na uzounké lávce, kde se už nemůže otočit a vrátit do bezpečí.

Nejdříve vám ale prozradím něco o sobě. Zrovna na reinkarnaci bych věřil docela rád. Když máte nevyléčitelnou chorobu jako já, občas vás ve slabé chvilce napadne, že byste přece jen měli dostat ještě jednu šanci. Samozřejmě – jakmile závan sebelítosti odezní, připadáte si hloupě. Nejsem přece mrzák, viditelné poškození prozatím žádné, třebaže působím trochu neduživě, jak si povšimla tahle zvláštní stařenka, kterou diktafon už nahrává:

„… přestože si svou maminku nemohu pamatovat, znám ji stejně dobře jako sebe samu. Růženka mě nosila devět měsíců, já ji mám v sobě už skoro devadesát let. Jak jste možná pochopil, zemřela tragicky v den mých prvních narozenin.“

„Jak?“ hlesl jsem procítěně.

„Stalo se to v roce 1935 v Louňovicích, nedaleko od vily Dáděnka, kterou můj dědeček nechal postavit pro náš letní pobyt. V době, kdy projela dvě tři auta za den, to byla smrt opravdu kuriózní. Řidič, co sjížděl z vyžlovského kopce, nedokázal náklaďák ubrzdit, když mu pod kola vběhla rozčilená mladá paní. Její zranění bylo tak těžké, že druhý den po převozu do nemocnice v Českém Brodě maminka zemřela.“

Stařenka se odmlčela, jako by vzpomínala na funus, který si také nemůže pamatovat, avšak v představách si jej mockrát promítala jako dojemný film.

„Proč byla maminka v den vašich narozenin tak rozčilená? Mohli za to příbuzní?“

Dáděnka do mě zajela pohledem, jako by si až teď protřela zrak. Do dalšího kroku po lávce do minulosti se jí už nechtělo.

„Když o tom přemýšlím, možná máte pravdu. Moje maminka vyrůstala v měšťanské rodině a žila si coby jedináček jako v bavlnce – ostatně jako později já. Až po svatbě s atraktivním, velmi vitálním panem inženýrem pochopila, že svět není láskyplně udržovaná zahrádka,“ rozmáchla se po okolí altánu, „ale divočina, v níž rozhodují ti mocnější, dravější anebo ti přizpůsobiví.“

„Čím byl její vitální manžel?“

„Chcete malou přednášku z historie? Nechcete – ale co vám zbývá, když zrovna nemáte na nájem. Nedívejte se tak, anebo se nesvěřujte svým někdejším spolužákům.“

„Děkuji za radu, budu si ji pamatovat.“

„Pamatovat,“ napodobila Dáděnka můj přiškrcený hlas. „Především si zapamatujte, že nejsem tak hloupá, abych si nevšimla, že vy jste daleko vhodnější sepisovatel mých pamětí než ten váš kolega. Rozumíme si? Historii rodiny mého tatínka se dovíte příště. Teď budu odpočívat a procházet se svou minulostí, abych příště byla výřečnější. Když už jsem vám nenabídla ani čaj, snad si se mnou dáte aspoň slivovicu od mého letitého ctitele?“

Jak jsem mohl Dáděnce vysvětlit, že alkohol nepiju, ani vlastně nesmím, a že se na kredenc s její ukrytou lahvinkou dívám ve chvilce jasnozřivosti jako na dvířka do pekla, která pootevřel všudypřítomný pokušitelský ďáblík?

Oheň

Se mnou to nikdo nemá snadný, až na mého chlapečka, jemuž se naopak snažím připravovat dětství, jaký mi vlastní rodiče nedopřáli. Nevěřím nikomu kromě Pínyho a kámošů. Pak ještě svým psům, to je ale úplně jiná rovina komunikace. Pejskové, zvláště ti bojoví, musí poslouchat na slovo. Nejde přitom o žádnou buzeraci, zkrátka mají v genech zakódovaný řád.

Řekl bych, že Píny ve mně vycítil mladýho bojovníka, co by mu dokázal při střetu ublížit, a proto se moudře stáhl. Pro mě to je ale nová situace: někomu velet, rozkazovat a hlavně rozhodovat, když na vás kámoši visí očima, co jako bude dál. To je něco jiného než poroučet psům – zpátky, lehni, drž, sedni, ke mně, zůstaň. Neužírají se pochybnostma a ti správně vycvičení jsou vám věrní až za hrob. Bez váhání za vás položí život. Svým kámošům věřím stejně jako oni mně, ale do ohně za mnou neskočí, to je mi jasný.

Nechci je zklamat, ale zároveň nemůžu být další Píny. Ten rozvážný i rozhodný velitel, co uměl předvídat, a proto neměl žádné ztráty na životech. Takový já nejsem. Nevím, jak to ale kámošům říct: že mi na jejich životech zase tolik nesejde. Za poslední léta jsem přišel o pár svých věrných psů, a přitom jsem obrečel jen toho prvního. Můj táta říkal: Život je boj, a tak se mu pokoušej vyhýbat. Jakmile zaslechneš nějakou vřavu, vem nohy na ramena. Kdo uteče, vyhraje.

No, otec takhle unikal celý svůj život, sjezdil půlku světa, ale před mou matkou se zachránit nedokázal. Skončil celý zpřelámaný, s rozdrceným hrudním košem, umíral jako pes s růžovou pěnou u huby ještě pár minut ve strašných bolestech, kdežto matka vydechla prý pokojně ve své posteli, kterou jsem rozštípal a spálil, stejně jako jsem nechal spálit její tělo. Ještě že nedošlo na její výhrůžky, že mi nic neodkáže. Není snadné vydědit jediného potomka, navíc jsem po tátovi získal podíl na jejím baráku, a tak se po její smrti vyřešily všechny mé nahromaděné problémy. Svou farmu bulteriérů jsem dobře prodal a do libeňského baráku si vzal jen menší smečku. Zabydleli jsme se nejprve v suterénu s vlastním vchodem z ulice a zabrali i dvorek se zahrádkou a altánem. Nájemníkům se to tehdy jistě nelíbilo a nadávali, mně ale do očí nic neřeknou a já se jim ani nedivím.

Budu muset zorganizovat odvetnou akci. Kámoši nemyslí na nic jiného a Píny taky vyčkává, s čím přijdu. Nemůžu vyloučit, že zapojím své bulíky, což by Píny nikdy neudělal. Na můj vkus svého Čárliho dost rozmazluje; povídat si se psem jako s kámošem není úplně dobrý. Jediný problém vidím v tom, že mí psi poslouchají výhradně moje povely, a kdyby se situace zkomplikovala… Nikdy bych jim ale neporučil, vemte nohy na ramena, kdo uteče, vyhraje, a podobný bázlivosti svýho otce. Má smečka se mnou půjde i do ohně.

Matka

Musím přiznat, že mi nedělá potěšení, mám-li se pro něco rozhodnout. Vždycky mě lekala bytostná potřeba některých lidí rozhodovat od rána do večera, o čemkoli, o komkoli; nakonec i do postelí jistě padali v hodinu, pro kterou se rozhodli, a ne proto, že by se cítili ospalí. Jel jsem tramvají přes celou Prahu směrem k modřanskému sídlišti, kde mi jistý šikovný mládenec pronajímal garsonku, a zvažoval stařenčinu velkorysou nabídku.

Když se – posilněna frťanem – dobelhala ke svému bytu ve zvýšeném přízemí, opět mi zavelela: „Jdou sem!“

Že by ještě prohlídka rodinného alba? Nakonec – proč ne. Na závěr našeho posezení v altánu mi předestřela představu, kolik peněz je ochotna do svých pamětí investovat, a mně se opět zatajil dech, jako ve chvíli, kdy mě prvně rentgenovala očima v kavárně Slavie.

Vešel jsem do bytu, který mě ihned fascinoval prazvláštní kombinací vytříbeného vkusu a dětinského kýče. Umělecké fotografie a romantické olejomalby z bazaru, starožitné kousky vedle turistického šuntu, africké masky, japonské meče, orientální koberce na vrzajících parketách a v předsíni rozbité dlaždičky chroupající pod nohama.

„Okukovat můžete jindy, teď vám chci ukázat váš pokoj, pokud budete mít zájem.“

„Můj pokoj?“

„Jak vidíte, pokoj je připraven pro ošetřovatelku, až ji opravdu budu potřebovat každý den. Nyní vám jej nabízím zdarma, než naši knížku dokončíme. Rozhodněte se třeba do zítřka, to přece není špatná nabídka, pane Romane.“

V tramvaji bezmyšlenkovitě zírám na přistupující a vystupující, jako bych je ale neviděl, leda snad jako duchy, kterými pohled prochází s netečností průvanu. Dobře vím, jak vypadá stařecká hltavost, stařecká dětinskost anebo hádavost, ale stařecká velkorysost? Ta vábivá dvířka do pekla, která mi Dáděnka pootevřela v altánu a vzápětí i do mého příštího pokoje, určitě nejsou konečnou stanicí. Tak asi začíná předpeklí. Stařenka mi přitom jasná je: ať na peklo věří anebo ne, chce se očistit. Bláhově věří, že když skloní svou ostříhanou hlavu jako kajícnice, bude její pokání připomínat důvěrnou chvilku u kadeřnice, kterou mohu nahradit. Přesto nejsou prachy tím rozhodujícím důvodem, proč bábinku ihned nezatratím. Objevuji v sobě sprostou zvědavost. Až do dnešního dne pro mě cizí, až protivnou vlastnost. Proč bych měl luštit cizí život, když se mi můj vlastní vyloženě posmívá?

Svou matku jsem viděl ani ne desetkrát a na všechna ta setkání bych rád zapomněl. Od mých dvou let byla hospitalizována v psychiatrické léčebně; nevím, proč mě tam otec vodil – že by jí vyděšený výraz klučiny dokázal rozehnat depresivní mraky? Když mě ale spatřila, pokaždé se dětinsky radovala. Tiskla mě k sobě a hladila po ramenou a pažích, špitala mi do ucha nesmyslné vzkazy pánům doktorům a dělala na mě dojatě mokrý oči. Hrůza. Nejstrašnější zážitek se odehrál při našem jediném výletu mimo léčebnu. Na dětském pískovišti se vydrápala na klouzačku, kde ihned uvízla, a tak na mě ječela, ať ji odstrčím. Poslušně jsem se opíral do jejích kyprých zad, jako bych ale bořil pískové hrady na pláži. Matka nadšeně povykovala a já se propadal hanbou. Naštěstí brzy umřela, a tak jsem byl ušetřen komunikace s paní, která byla mou matkou jen podle rodného listu. Kdyby se o mém narození alespoň jedinkrát vzdáleně zmínila, ale jako bych spadl z nebe! Zato pokaždé rozpustile zdůrazňovala, jak mě kojila takřka do dvou let, a mohla by ještě déle! Opravdu byla mou matkou, anebo najatou kojnou jako za starých časů, kdy se najímaly nejenom ošetřovatelky pro bezmocné Dáděnky a posluhovačky pro vytížené fabrikanty a jejich paničky? Nevím, ani nechci vědět, skuteční svědkové jsou stejně dávno po smrti.

Charbin

„Na rozdíl ode mě byli mí předci podnikaví a praktičtí,“ pochlubila se Dáděnka při našem dalším setkání. „Když doma neměli co jíst, vyrazili do světa. Někteří se dostali až na Dálný východ, do Mandžuska, kde byli nuceni v tehdy nejrušnějším rusko-čínském městě Charbin přezimovat, protože řeka Sungari předčasně zamrzla a oni se už nestačili vrátit několik set kilometrů do Chabarovska.“

Dáděnka se spokojeně usmívá, jako by to ona sama měla moc Sněhové královny měnit plány nebohých vojenských kapelníků. „Neztratili se, hlady neumřeli, naopak tam založili prosperující podniky jako pivovar a obchod s hudebními nástroji, kde zastupovali firmu Petrof.“

„O jaké době mluvíme?“

„O konci předminulého století. Vím ale dobře, že právě onen pivovar se stal v Charbinu centrem české komunity, která se rozrostla po ruské revoluci ještě o naše legionáře a kde přespal i příští prezident Masaryk, byť inkognito pod cizím jménem. Umíte si to představit, večírky až do rána, svoboda na konci světa, spojení jen železnicí anebo lodí, které se mohlo kdykoli přerušit. Až do jednatřicátého roku, kdy na Charbin zaútočili Japonci, ráj na zemi,“ pravila přesvědčeně Dáděnka a nalila si další slivovici.

Kdyby nevytáhla několik alb i krabici napěchovanou fotografiemi z oněch časů, neubránil bych se shovívavému úsměšku. Zažloutlé snímky na mě dýchly kouzlem herbářů, v nichž si i vyšisované barevné vůně a slisovaná živost tvarů zachovávají pod povrchem vybledlou vzpomínku. Překvapilo mě, jak lehce jsem prošel vroubkovanou brankou fotografií do jiného času. Momentky v nestřežené chvíli se vyskytly jenom výjimečně, převládalo pózování – na pláži, v zahradě, za plným stolem na verandě či před novotou svítícím domem. Oči dávno mrtvých aktérů vyzařovaly až vyzývavě spokojené nadšení z míst, kde by ho nikdo rozumný nehledal a neočekával.

Rodinné štěstí na konci světa. Charbin, rusko-čínsko-český železniční uzel Transsibiřské magistrály a Východočínské železnice, jak mě Dáděnka poučovala. Bublající kotlík národních temperamentů, pod který její předci přikládali svá podnikatelská polínka.

Způsob, jakým bábinka obracela tuhé listy alba, prokládané tenoučkým pergamenovým papírem, mě nabádal: pokud chci poznat její smýšlení a povahu, neměl bych tuhle více než stoletou, geneticky určující minulost podceňovat.

„Jak ale sám víte, nic není, jak se zdá,“ pravila Dáděnka vychytrale. „Podívejte se na tuhle fotografii mého dědečka Ferdinanda. Připadá vám jako někdo, koho by ovládaly vášně? Kdo by se nechal kýmkoli řídit? To on poroučel a raději by kohokoli zabil, než by si nechal vnutit cizí vůli.“

Koukal jsem na mírně rozkročeného šlachovitého chlapíka s rukama za zády před dřevěnou ohradou. Díval se do objektivu jinak než všichni ostatní. Podmračeně, temné stíny v jamkách očí, s takřka holou lebkou s bílými skráněmi a šedivějícím vousem; upřeně, vyzývavě i lhostejně: co mi je po vás!

„Zplodil tři přiznané děti, jedním z nich byl můj otec. A teď si prohlédněte fotografii jeho manželky Karoliny. Co jí říkáte? Usoužená matróna s důstojným kloboučkem.“

Ona paní si tolik jedovatosti nezasloužila. Měla pravda strašnou hučku a zatrpklé rysy, její pohled mi ale připadal vědoucí: co po mně ještě chcete víc?

Prarodiče Dáděnky, které nikdy neviděla, ale jejichž geny v ní číhají jako zbloudilí lapkové z Dálného východu. Macho a matróna v manželském svazku kdesi na konci světa.

„Dědeček Ferďáček si začal se sestřenicí své ženy, ta sebrala své dospívající děti a vyrazila lodí zpátky do Evropy. Řekl byste to do ní?“ obrátila další listy alba z jejich potupné cesty. Utkvěl mi snímek z Cejlonu, na němž seděla pod palmou vyhublá snědá holčička. Proč si vyfotili právě tohle bezejmenné děcko s hladovýma očima? Konečně se přestali okouzlovat jenom sami sebou? Nebo se jim zalíbil pohled na ještě bezmocnější existenci?

Láska

Stále nevím, co po mně Dáděnka vlastně chce. Co si představuje, že bych měl napsat. Jsem ale zvyklý, dokonce i vytrénovaný, v tom mě odhadla dobře. V posledních letech života otec už skoro nemluvil, jenom ukazoval. Četl jsem jeho přání, dozajista i myšlenky; neměl jich zase tolik a pohybovaly se v jediném bludném kruhu. Můj otec, o kterého jsem se v posledních letech staral, kterého jsem „dochoval“, jak uznale kvokaly vzdálené příbuzné na pohřbu, skutečně neměl myšlenek na rozdávání. Vlastně měl jednu jedinou a tou byla nesmrtelnost lásky. Pochopitelně se netýkala mé matky, ale její ošetřující lékařky doktorky Opařilové, psychiatričky, do které se, nevím proč, osudově zamiloval.

„Nevím proč“ není žádný můj cynický povzdech; kolikrát jsem se na tenhle otcův vztah vyptával! Nikdy mi jej neodvyprávěl, mám jenom jeho útržky, drobky na ubruse, jimiž se otec po zbytek svého života potajmu dojídal jako manou nebeskou.

V knihovně, mezi všemi drsnými i ušlechtilými romány, mám schovaný tátův revolver. Jde o neškodnou repliku, která ale může působit věrohodně. Kupříkladu v lesním šeru, když jej vytasím s běsným výrazem člověka, který je pro lásku schopen čehokoli. Takto mi tatínek v nechtěné chvilce slabosti vylíčil, jak si chtěl žárlivě vynutit lásku.

Nejde mi to z hlavy. Můj tak dlouho umírající otec, ta dlouhá kostra potažená plandavou kůží s jaterními skvrnami, jeho veliké hnědé oči, otupěle mírné, jako mívají krávy, vždy tak pokorný a vděčný pohled, s jakým sledoval mou starost o jeho tělesnou schránku, a přitom šílenec, který před vyděšenou tváří své vyvolené šermoval hlavní revolveru? Můj otec. Nemoc mi nepředal. Roztroušená skleróza prý není dědičná. Co mi teda předal? Trpělivost, snášenlivost, zbytečnou slušnost, a především apriorní nedůvěru ke slovu láska. Umírající otec vyslovil to slovo nanejvýš třikrát; pokaždé jsem měl co dělat, abych nepraštil o zem s tím, co jsem měl v jeho umaštěné kuchyňce zrovna po ruce. Prostě měl pech, život se s ním ne že nemazlil, život ho podříznul a stáhl z kůže jako naivního králíka, co ve svém kotci spoléhá na lepší zítřky.

Básně

„Můj táta stejně jako jeho otec,“ pravila Dáděnka rozmarně, „nevěnoval svým dětem tu nejmenší pozornost. Po smrti své ženy mě naštěstí odložil u mých nebohých prarodičů. Nedovedete si představit většího spratka, než jsem byla já. Všechnu svou péči a opičí lásku, s níž vychovali jedinou dceru pro měšťansky zabezpečené manželství, přenesli na mě. Dědečkovi bylo tehdy něco málo přes čtyřicet a babičce osmatřicet, mohli by tedy možná zplodit další dítě, babička se ale zatvrdila. Dokonce se od smrti mé matky se svým mužem už nikdy nemilovala, jako by děda tragickou smrt jejich dcery nějak zavinil. Prostě hysterka. Sehrála jsem tedy roli jejich druhého dítěte,“ pokrčila stařenka drobnými ramínky jako falešně skromná herečka.

„Otec o mě projevil zájem, až když se podruhé oženil, jenomže to už mi táhlo na patnáct. Děda s babičkou mě tvrdě odmítli otci vydat a ten nenaléhal. Co by si také jeho nová žena počala se zpovykanou puberťačkou? Raději si pořídila s otcem vlastní dítě.“

„Zamluvili jsme, čím byl váš vitální otec.“

„Ano, velice vitální. Proč myslíte, že hledání vhodné macechy trvalo tak dlouho? A pokud myslíte vzdělání, otec maturoval ještě v Charbinu, studium dokončil tady. Stal se komerčním inženýrem, uměl pět světových jazyků, včetně čínštiny. Kromě toho hrál na housle, s nimiž i obchodoval, učil i překládal.“

„Prostě všestranný.“

„To jistě, všestranný. Nebyl ale zas všeho schopný, můj vitální tatínek,“ zasmála se neočekávaně. „Promiňte, můžete si to na chvilku vypnout?“

Sledovala mě pozorně, než červená kontrolka zhasla a já si diktafon uložil. Až pak se také rozložila ve svém starožitném ušáku a zavřela oči, jako by si vše nedořečené promítala na víčka.

V altánu se rozhostilo zdvořilé ticho. Letní sprška probudila vůně ze zanedbávaných keřů a květin. Kosáci a sýkorky zpívali jako o život. Z velké dálky duněl vlak.

„Já vlastně nevím, co po vás chci,“ ucedila Dáděnka mezi zuby takřka nesrozumitelně; až mi po chvilce došlo, že opravdu neví. Mlčeli jsme tedy společně jako lidé, co se při nějakých obskurních seancích musí chtě nechtě držet za ruce.

Se svým tátou jsem promlčel dlouhé hodiny. Mně to tenkrát nevadilo; otec podřimoval, já si četl, kdykoli jsem se ale pohnul, abych přiložil do kamen, dal o sobě vědět. Zavrzáním postele, heknutím, uprdnutím anebo jen hlasitějším vypouštěním dechu: vím o tobě, děkuji ti, že tu se mnou jsi. A zas ten jeho vděčný hovězí pohled! Kdybych byl na tom jako on, rozhodně bych se života tak umíněně nedržel. Jeho ale držela nad vodou nesmrtelná láska. K psychiatričce, která zas držela nad hladinou existence mou matku. Netuším, co si o tom všem doktorka Opařilová myslela. Míval jsem v posledních letech nutkání jí zavolat, promluvit si. Zároveň jsem si na své otázky dokázal odpovídat sám. Mám snad důvod se zajímat o detaily, když mi paní doktorka nepřijde pomoci otočit tátu, abych mu mohl utřít zadek? Že by mu mezitím stačila dát rozhřešení? Vím jediné: mladou psychiatričku vášnivé vzplanutí manžela její pacientky vyděsilo. Můj táta ale nebyl blázen, nemohla jej hospitalizovat na vedlejším oddělení. Kdo ví, co mezi nimi proběhlo. Buďto vůbec nic, anebo tak jedna noc, na které otec postavil celý svůj život, jako když obrátíte egyptskou pyramidu vzhůru nohama. Do konce života jí psal básně, které později ani neodesílal. Patrně věřil, že ona jeho básničky svým vnitřním zrakem čte i tak, protože k ní přicházejí uprostřed noci, kdy oba otevřou okno do zahrady a slova odplouvají na vlnách větru jako pampeliškové chmýří.

Kolem tvých úst
miláčku
začíná neznámá krajina
můj domov
bílý žár bílého slunce
ozařuje hrubozrnnou půdu oné zahrady
Na jejím širokém prostranství
probíhají dějiny světa
ale naše políbení
míří daleko za osudy vesmíru

Když jsem s tebou
úplně sám
jako bych přišel
po tisíci letech znovu domů
Když ke mně nakloníš svou tvář
spaluješ mě svou něhou
a rozsvěcíš do nové podoby
Můj drahý čaroději
pouhým otočením tvého vypínače
začínám existovat
pouhým odvrácením mizím
jako bych nikdy nebyl
Nač mi slávy a bohatství?

Hodiny stále odbíjejí půlnoc
dny světla jsou ztraceny
nikdo je nehledá
i když jsem tolikrát spatřil
věčné pahorky země
bez tebe se k nim nemohu vrátit
Dříve než uběhne přítomná chvíle
uběhne můj život
dříve než zvednu hlavu
budu k smrti povolán
a budu odsouzen po právu
nedokázal jsem milovat

Posera

Dáděnka stále mlčela s nepatrným úsměvem za zavřenýma očima. Bál jsem se na ni pohlédnout upřeněji, aby mě nepřistihla, jak ji okukuji jako prastaré kyvadlové hodiny, které náhle dotikaly.

„Mluvila jste o svém synovi. Chtěla jste, aby nad vašimi vzpomínkami dokázal přijmout i váš život.“

„Přijmout, ano, to říkáte hezky. Zní to jako svaté přijímání,“ ušklíbla se stařenka. „Můj život vůbec nebyl svatý, provedla jsem jistě hrozné věci, a vás tu mám proto, abych sama přišla na to, proč to tak muselo být.“

Nic jsem neříkal.

„Můj syn Bruno to možná ani číst nebude. Myslím, že už jako dítě mi nevěřil. Naposledy snad když jsem se po něm sápala pod peřinou a mručela, že jsem tygr, co ho sežere. Tehdy se strachy počůral, ale o pár let později jsem znovu a znovu narážela na jeho kritické pohledy, bylo to jako dívat se do nemilosrdného zrcadla. Bylo to vzdorné dítě, zlostné a nepředstavitelně namyšlené. Něco podědil, já jsem ale o sobě nikdy neměla tak vysoké mínění jako on. Někdy mě napadlo, jestli se v něm neprobudil můj charbinský dědeček Ferdinand. Kdybych věřila v převtělování, hned bych měla jasný důkaz. Stal se z něj nelítostný, tvrdý kluk, co by nikdy nepřiznal svou chybu.“

A vy snad ano? řekl jsem si v duchu.

Dáděnka po mně šlehla pohledem: „Ano, máte pravdu, sama se s tím potýkám.“

„Mohl bych jej taky navštívit,“ nadhodil jsem, a málem jsem přišel o hlavu. Ne že by mi ji stařenka byla schopná urazit, avšak její pohled byl ostřejší než samurajský meč.

„To byste mohl, kdyby měl zájem se s vámi bavit. V každém případě by to bylo to poslední, co byste pro mě udělal. Až se někdy pokusím synáčka kontaktovat, myslím, že vás jako prostředníka potřebovat nebudu, rozumíme si?“

Přikývl jsem a současně měl sto chutí z altánu okamžitě vypadnout a už se tu víckrát neukázat. Nesnáším agresivní intonace, je mi z nich doslova nevolno. Nemilosrdné zrcadlo! Ta bába se do něj po celý život nepodívala ani koutkem oka! Co mi je sakra do jejich famílie!? Moje taky nestála za nic a teď mám kydat hnůj z nějakých cizích chlívů?

Dáděnka sveřepě mlčela a já jsem se ke své hanbě ještě omluvil: „Promiňte, půjdu. Dneska nám to nevyšlo. Mějte se.“

Posera se rozloučil a odkráčel.

Smečka

Ještě jsem neřekl slovo o svém Riškovi. Jeho pošahaní rodiče mu dali jméno Richard, tak mu ale dneska nikdo neřekne. Riško, Riči, možná i Ríšo, protože pejsci raději slyší pochvalnější „š“ než dvojité „r“ v jednom slově. Pro mě je důležité, že ho přijali do smečky. Když ještě obcházely ty dotěrné báby ze sociálky, musel jsem se ovládat. Teď už je od nich konečně pokoj, nikdo se k nám nedobývá a Riško se mezitím naučil i mluvit. Mezi bulíky pořád ještě kňučí, vrčí a ňafá anebo leze při hře po čtyřech, spolu ale používáme lidskou řeč. Žádné vlčí dítě, jak na mě ječely ty báby, důležité jak hovno. Až přijde čas, naučím ho i číst a psát, o moc víc toho potřebovat nebude. Soudím tak podle sebe a nebudu sám, kdo to dneska takhle s dětmi dělá. Spoléhat se jenom sami na sebe; žádné školy, sociálky nebo policajty už brzy nikdo potřebovat nebude. Všude zuří malé války, jak správně říkal Píny, a každý se musí zabezpečit sám, aby ubránil své teritorium. Mám v tomhle před ostatními náskok. Brzy po tátově smrti jsem pochopil, že se musím zatvrdit, abych mohl přežít a nebyl na nikom závislý. Zbytek jsem se naučil od svých psů: být opatrný, nebýt důvěřivý, a hlavně nebýt bázlivý. Bulteriéři se totiž skutečně nebojí vůbec ničeho, a jaký to jsou přitom citlivý a jemný zvířata.

Také Riško je pro mě šťastně hravé štěně. Moji bulíci jej milují stejně jako já. Nikdy by mu neublížili, a naopak jej chrání ostražitěji než své mladé. Kdybyste viděli to klubko jejich těl, jak se plni radosti válí na trávníku anebo přes zimu u krbových kamen, propadli byste nad tou krásou dojetí. Vlčí dítě! Tohle do zblbnutí opakovala ta nejobtížnější bába ze sociálky. Jednou se pokusila pohladit mou Lízu, střežící chlapečka, a vzápětí vyjekla, protože současně zaslechla temný zavrčení a ucítila, jak jsem ji chňapl za zápěstí, abych zabránil nejhoršímu. Vyděšeně se mi podívala do očí a konečně pochopila, že jí hrozí skutečné nebezpečí. V každém případě už nikdy potom neotravovala.

Pravdou ale je, že Riška jiné malé děti vůbec nelákají, to jsem pochopil až na pískovišti v libeňském parku. Nikoho si nevšímal, hrál si sám, když mu ale starší chlapeček chtěl vzít hračku, vyrazil po něm, povalil ho a výstražně kousl do ruky. I když v puse nemá ostré jehličky štěněte, druhý chlapeček vřískal hrůzou jako pominutý.

K Riškovi jsem naštěstí přišel, až když mu bylo přes rok; nevím, jestli bych si uměl poradit s úplným nemluvnětem. Jeho rodiče provedli něco zcela nepochopitelného, ale já jsem si zakázal na to myslet – stejně jako na smrt svého otce. Předložil jsem tehdy nahého chlapečka své smečce, jeden po druhém jej očuchali a mezi sebou se domluvili, že si ho nechají. Naštěstí ho už dobře znali ze dvorka a zahrádky, ale kdyby jediný z nich nesouhlasil, nejspíš bych zase Riška zabalil a odnesl někam do dětského domova. Jak ale říkám: přijali ho. Stal se jedním z nich. Členem smečky.

Lúzr

Dobře, jsem lúzr, churavý nýmand, dítě svých nemocných, naštěstí už mrtvých rodičů. Nevím, proč si nahrávám a poslouchám vzpomínky vitální stařenky. Co jsem si od toho „kšeftu století“ sliboval? Počáteční zvědavost rychle vyprchala: proč bych měl vstupovat mezi matku a syna, kteří spolu nedokážou komunikovat? Dáděnčin nenávistný dráp, co se mi mihnul před očima, mě definitivně vyléčil z představ o pokojíčku bez nájemného, který jsem si už v hlavě stačil zařídit. Co by mě tam čekalo?

Do Modřan jezdím raději tramvají, trvá to déle než metrem na Smíchovské nádraží a pak autobusem, dneska jsem ale prchal jako zběh. Šikulda, co mi pronajímá garsonku, ještě počká: kdo by mu platil za takový panelákový kutloch, ani zoufalý Ukrajinec ne. Musím si najít práci, jenomže na novináře z oblastních novin, bez kontaktů, bez delší praxe, tu nikdo není zvědavý.

Jako vždy se rozhlížím po spolucestujících. Nejsem sice zvědavý, avšak rád pokouším svou představivost. Potvrdil jsem si mockrát, že nikdo své okolí nezkoumá ani mým nenápadným způsobem. Až na jisté zlomyslné dámy okolo šedesátky, které pronikavým pohledem nesmiřitelně účtují s celým světem. Mně lidi nevadí, jenom s nimi nechci mít nic společného. Ani s těmi, z nichž vycítím povědomý odér zpackaného života. Mám rád leda neuhlídané úsměvy nad nějakou SMS, anebo dokonce při vzpomínce na milostné rozloučení. Nikdy bych je ale úsměvem nepodpořil, naopak: tvářím se pro jistotu nepřístupně, až znechuceně. Vylézám na Smíchovském nádraží, když mi zazvoní mobil.

„Prosím?“

Namísto hlasu zaslechnu škytavý pláč.

„Románku! Slyšíte mě? Já chci umřít! Umřít! To si přeju, umřít.“

„A co já s tím?“

Nevnímala.

„Jediné, co bych od vás potřebovala, abych mohla umřít v naprostém klidu. V klidu,“ opakovala po sobě a zapomněla, co chtěla.

„Co byste potřebovala konkrétně?“

„Konkrétně?“ ječí hlas.

„Konkrétně, ano.“

„Nemůžu umřít, aniž by můj synáček neznal pravdu!“

Můj mobil už vydechoval její slivovicu.

„Ale co já s tím?“

„Vy jediný mě můžete pochopit! Jedině vy! Jste si toho vědom?“

„Nejsem,“ odpověděl jsem a vypnul mobil.

Okamžitě jsem se propadl do těžké provinilosti. Chudinka bábinka, chce se udobřit se synem a neví, jak na to. Jenomže jak bych jí mohl pomoct? Navíc mě jejich vztah nezajímá, protože oni jsou dravci, co si budou vzájemně útočit na nejzranitelnější místa. A mě nakonec jako ty amazonské piraně ohlodají na kost jenom proto, že jsem s nimi spadl do stejné řeky podezřelých vzpomínek.

Vystoupil jsem na stanici Modřanská rokle, s výhledem na celé sídliště. Na betonové prostředí jsem si nezvykl, v Jihlavě měl táta vlhký domeček a já si v něčem podobném pronajímal pokojík, abych neměl umírajícího otce pořád na očích.

Tak bábince se chce umřít v klidu, chudinka jedna rozmazlená. Kdo by nechtěl, kdo ale to štěstí bude mít? Dáděnka možná ano, protože tenhle druh lidí nakonec vyfasuje i bezbolestný odchod. Smrt přece nikdy nebude spravedlivá, ta jenom lhostejně ukončí umírání, ničeho jiného není schopna.

Líbí se mi nočně rozsvícené sídliště a mám rád vůni posečené trávy. Teď jsem si toho všeho na cestě Levského ulicí dopřával všemi smysly a myšlenky na smrt vyvanuly jako zápach po bezdomovcích, co konečně vystoupili z tramvaje. Těch rozsvícených oken, ty stovky a tisíce nadupaně šťastných osudů za nimi, a do tohoto vesmíru sídlištních životů pronikavý pach zelené hmoty, co zůstává po práci snaživých traktůrků a motorových kos! Ne, jsem na světě rád a budu umírat dlouho, všem Dáděnkám na truc!

Nenápadně jsem složil své vyzáblé tělo do postele, abych nevyrušil číhající nespavost. Třikrát jsem pomaličku nabral dech do plic a nakonec si stejně přiznal, že ani tentokrát se obelstít nedala: studeně zírající černá díra nespavosti. Tunel, kterým lze jít jedině kupředu, minutu po minutě, hodinu po hodině. Po všech těch letech alespoň vím, co mě čeká: můj otec, fotr, táta, tatínek, člověk, na kterého bych rád zapomněl jako na smrt, ale právě proto se mi opakovaně, neodbytně vrací.

Těch posledních pár let otcova umírání mi už nikdo neodpáře; netušil jsem, že si svou péčí, jakkoli pak mechanicky lhostejnou, zadělávám na jeho snový život po smrti. I dneska v noci vím, že přijde a bude mluvit. Jak byl za života málomluvný, po smrti není k zastavení.

Dneska učinil výjimku: významně se na mě koukal z jakési staré fotografie. Pochybovačně, ironicky, s posměšným nádechem. Pak jsem si ale všiml, že ten pohled nepatří mně, protože se baví v nějaké letní společnosti – podle košil mládenců a lehkých šatů dívek. Netuším, kdo mohl zachytit takovýto skupinový portrét bez obvyklého pózování. Někdo, koho musela okouzlit chvíle šťastné bezstarostnosti kluků a holek, kteří se na výletě dobře baví svým mládím, svou přitažlivostí a vtipem, který přenášejí do polemických šarvátek. Jak jiskřivě a pružně můj táta na té fotce působil! Obávaný ironický diskutér, a přitom tak hezký kluk s něžným úsměvem!

Díval jsem se ve snu na svého mrtvého otce a měl jsem ho v tu chvíli prudce rád. Byl tak nadějný, ještě plný života, co nemohl, nestačil zatím promarnit. Působil jako muž, kterého přitahují výzvy. V duchu mu říkám: Co sis tehdy o sobě myslel, na co jsi spoléhal, otče? Proč ti pak život bez lásky připadal zbytečný? Proč se z tebe stala karikatura toho skvělého kluka z fotografie?

Už dávno zas nespím. Sen s fotografií se pomalu vzdaluje a doznívá v tichu a šeru. Po paměti jsem vstal, došoural se na mísu a spláchl. Cestou zpátky těch pár kroků betonovou klecí jsem poznal, že usínám.

Králíček

Ráno jsem Dáděnce zavolal sám. Zněla střízlivě.

„Milý Románku, jsem ta poslední, kdo by vás přemlouval. Nechci se chlubit, mě ale vždy přemlouvali ti druzí. Možná máte pravdu, že ten můj nápad s knížkou je hloupost. Já si ale celý život dělala, co jsem chtěla, a dost často šlo o předem marné pokusy.“

„Také já stále přemýšlím, jestli jsem ten nejvhodnější.“

„Zastavte se dneska odpoledne. Když nepřijdete, nic se nestane, vždycky jsem si uměla poradit.“

A má mě. Už mě drží jako králíka za volnou kůži za krkem. Běháky jen šlapou do prázdna, už vidím krvavý špalek za králíkárnou. A třeba to chci, zasmál jsem se vlastní nerozhodnosti. Třeba mě láká darovat zbytek svého života jedné nenasytné stařence, která si na rozdíl ode mě vždycky dělala, co chtěla.

Odpoledne udeřilo předbouřkové dusno a vedro, které k nám poslali prý až ze Španělska. Dáděnka odmítla přesun do altánu, seděla na divanu v obytné kuchyni s okny do dvorku se zahrádkou, ovívala se starožitným vějířem a vítězně po mně pokukovala.

„Dáte si brazilskou kávu, anebo zelený čaj? Alkohol už vám nabízet nebudu, to by nebylo zodpovědné, když jste nemocný.“

Čekala, jak budu reagovat, tu radost jsem jí ale neudělal. Proč jenom na mě musí kudrnatý ďáblík donášet?

„Mám rád zelený čaj. Čínský? Snad ne přímo z Charbinu?“

„Tam se čaj nepěstuje. Leží moc na severu, Románku. Čínský nebo japonský, co já vím. Bude čínský, určitě,“ brblala stařenka belhající se ke kredenci.

„Skončili jsme u vašeho vitálního otce, jenž vám tak dlouho hledal macechu, až jste stejně zůstala u prarodičů. Jaký byl váš otec? Mluvili jsme také o genetickém zatížení, vzpomínáte?“

„Jistě, jistě. Vydržte.“

Do krásné porcelánové konvice hodila pár obyčejných čajových pytlíků – na zelený čaj mohu zapomenout – a zalila je vodou z rychlovarné konvice. Sama si nalila voňavou kávu a spokojeně se usadila.

„Můj vitální tatínek byl malý agresivní tlouštík, váš pravý opak, řekněme. Moje maminka zas křehká květinka, bledulka, sněženka s alabastrovou pletí, kterou by s mým otcem čekalo martýrium, kdyby si nevzala život.“

„Říkala jste, že šlo o nehodu. Porazilo ji auto.“

„Ano, ano, porazilo ji auto. To bylo příčinou úmrtí.“

„Chcete říct, že pod něj vběhla úmyslně?“

„Ale Románku, já u toho nebyla. V tu chvíli jsem se cpala dortíkem ve vile Dáděnka. Později, když jsem svého otce poznala důvěrněji, mi jednou v opilosti vyprávěl: Když to na Růženku přišlo, hystericky se svíjela na podlaze a já ji musel polévat studenou vodou! Takhle to je. Kde ale není žalobce… zkrátka, co s tím dnes naděláme.“

„Rozumím. Možná ale vaše babička svému muži zazlívala, že nechal jejich holčičku trpět chováním vašeho otce. I když odjížděl z Charbinu čerstvě dospělý, tamní drsné způsoby jej musely poznamenat, nemyslíte?“

„Vy jste ale opravdu velice empatický! Já vím jenom to, že můj otec později pomáhal mému dědovi krýt jeho četné nevěry.“

„Zkrátka dva vitální chlapi si uměli vyhovět.“

„Vás to snad pohoršuje?“

„Vůbec ne, mě jenom zajímá vaše rodina. A zdá se mi, že děda Ferdinand i otec vás ovlivnili víc než všichni ostatní.“

„Když myslíte.“

„Milá paní Dáděnko. Já si o vás mohu myslet leccos, jenomže nemám za úkol napsat vaši kritickou biografii, ale vaše životní vzpomínky, memoáry, jak jim říkáte. Proto vás nehodlám hodnotit, natož soudit. Vy vyprávíte, já zaznamenávám, a pak vaše vzpomínky přepíšu do literární podoby. Tak jsme se přece domluvili.“

Překvapeně odložila křehký hrníček s nedopitou kávou – takového mě ještě neznala. Zachmuřila se nad lógrovou sedlinou turka; její dramatické pauzy mě už nemohly zaskočit.

„Vy se snad něčeho bojíte?“

„Sama jste přece říkala, že je všechno promlčené, a kde není žalobce, není ani soudce, tak jakýpak strachy a ohledy.“

„Konečně, Románku, slyším od vás jasné slovo: žádné ohledy!“

Dáděnka popadla svou domácí hůl, aby se vztyčila. V jednu chvíli vypadala tak rozzuřeně, jako by se s její pomocí chystala rozfláknout svůj porcelán a mě, vylekaného králíčka, přetáhnout po zádech. Ve skutečnosti chtěla být co nejdříve na churavých nohou. Energicky se dobelhala k oknu, ústa přísně sevřená. Ostrý přísvit kuchyňské zářivky vyrýsoval její profil jako právě vyraženou minci.

Hon

Mám před sebou svých pět dospělých bulíků. Klusají ti podsadití borci na svalnatých nohou jako jedno dlouhé černobílé tělo. Klabonosou hlavu pozdviženou, šikmé oči upřené kupředu. Z intonace mých povelů okamžitě poznali, že nepůjde o běžnou procházku. Neděláme ani ten nejmenší hluk, naše podvečerní stíny klouzají po dlažbě starého Proseka. Mí borci tuší, co se od nich čeká: jakmile zavelím vpřed a jsem jim v patách, nemusím už nic vysvětlovat; cvičil jsem je tak odmalička.

Nenápadnými uličkami nebo spíš myšími dírami mezi ploty opevněných baráků sbíháme k Proseckým skalám. Na vyhlídce velím zůstaň. Bulíci mě pozorně sledují, stejně jako kámoši, které jsem v tichosti rozmístil na ta správná stanoviště hluboko ve srázu. Dříve už jsem vysledoval zvyky té odlidštěné sběře, co bývá k večeru tak ožralá, že zapomíná na opatrnost.

Lovecké vzrušení je silnější než kdy jindy, ale má odpovědnost a zkamenělé postavy mých borců mě nutí se plně ovládnout. Vystřelím z pistole rachejtli a v jejím sykotu zavelím. Bulíci mě následují jako lavina těl.

Všichni víme, jak důležitý je moment překvapení, a ten nám vyšel beze zbytku. Bezďáči se ještě váleli polonazí u svého rybníčku pod starou vrbou, když psi zaútočili. Vyděšený křik zaskočených neandrtálců mi zněl jako rajská hudba; neměli tu nejmenší šanci. Zvířecí panika jim neumožnila spočítat, jak velká smečka je napadla. Navíc mí pejsci jsou k nerozeznání a pracují neskutečně rychle. Neandrtálce proto vůbec nenapadlo probíjet se vzhůru do labyrintu svých jeskyň a chodeb. Za bolestivého řvaní prchali z kopce dolů hlava nehlava a padali na můstcích trailových tratí v komických kotrmelcích jako střelení zajíci. A už je to tady: palba mých ukrytých kámošů! Houmlesáci ječí a řvou a žadoní o milost, jestli jsem dobře tomu zoufalýmu vytí rozuměl. Na jejich polonahých tělech se skvěle vyjímají rudé stříkance po zásazích. Leží před námi v blátě, neschopni dalšího útěku. To už není hezký pohled. Podívám se na kámoše, jehož synka teprve zítra mají propustit ze špitálu na Bulovce. Lehce zavrtí hlavou – rozumím, to stačilo. Beze slova dám pokyn ostatním: odcházíme, hon skončil. Mí borci klušou za námi v úhledném zástupu černobílých těl.

Dětství

Cestou od Dáděnky jsem zavolal kudrnatému čertíkovi.

„Hele, proč na mě donášíš, proč mě pomlouváš? Jestli chceš svou babku zpátky, okamžitě ti ji předám!“

„Nevyšiluj – poslouchej. Za prvé nejde o žádné pomluvy, vždyť já ani lhát neumím. Prostě mě tvá klientka podrobila výslechu, no, a já jsem popravdě odpovídal.“

„Cos jí o mně nakecal?“

„Zhruba to málo, co o tobě vím. Že marně hledáš práci, žes nemocný, s nikým asi nežiješ a že ses několik let staral o svého tátu. Nic než fakta.“

„Proč jsi mi o tom neřekl?“

„Jak vám to jde?“ Jako by mou otázku přeslechl.

„Díky tobě – fakt výborně.“

„Tak se měj a časem mi dej vědět.“

Co jsem mohl od ďáblíka čekat jiného? Omluvu? Vysvlékl mě z kůže, osolil svými postřehy a nabídl na pekáči hladové stařence. A že prý s nikým nežiju – co je mu do toho! Udělal ze mě kripla většího, než jsem. Co bych se ale svěřoval o slzavém rozhodování své kolegyně z jihlavské redakce, která se nakonec neodvážila odjet se mnou do Prahy? Denně si mailujeme, to ale nebude trvat věčně. Sentimentální setrvačnost, pak lokálka našeho vztahu začne zastavovat kdesi v polích a každý vystoupíme na jiném nádraží. Jak rád bych se jí ale svěřil do očí; to povznesené ironizování po mailu nikomu a ničemu nepomůže.

Zítra bych se měl nastěhovat k Dáděnce, batoh už mám připravený. Pronajímateli nic oznamovat nebudu: zmizím i se svým dluhem. Stejně si ti pražští vyděrači nic jiného nezaslouží.

Jaký jsem to nevšímavý trotl! Samozřejmě jsem zaregistroval, že ona místnost pro příští ošetřovatelku nemá vlastní vchod, čili je průchozí jen přes obývák. Akorát mi nedošlo, že se dostávám do pasti. Stařenka sice žije v obývací kuchyni s přilehlou ložničkou, bývalém pokojíku pro služky, kdykoli ale může vysedávat v obývacím pokoji u krbu a televize a sledovat, kdy přicházím a odcházím.

„Co se vám nelíbí? Nedostatek soukromí? Já vás rušit nebudu. Můžeme si posedět u krbu, a pak se rozejdeme do svých zámeckých komnat. Mě televize nezajímá. Tady straší jenom proto, že tu je prý lepší signál.“

„Ani já vás nechci rušit. Ale stejně – nikdy jsem s nikým nebydlel.“

Nebrala mé rozpaky na vědomí.

„Nejste mi ničím zavázán, žádná smlouva nebude. Můžu se ve vás zklamat stejně jako vy.“

A mám to, byť ne černé na bílém. Kdykoli se jí znelíbím, může mě vyhodit na ulici a já rozšířím řady libeňských bezdomovců, skvělá perspektiva. Jako by mi četla myšlenky, Dáděnka vytáhla mrňavou černou peněženku.

„Samozřejmě jsem si připravila malou zálohu, abyste neměl pocit, že jste na mně závislý.“

Stařeckými prsty rozkládala tisícovky složené do úhledných čtverečků jako kdysi nevinná milostná psaníčka na prvním stupni základky, než je nahradily mobily.

„Bude to pro začátek stačit?“

Neutrálně jsem pokrčil rameny. Nebudu přece bábince vykládat, že tolik peněz jsem už pár měsíců v ruce neměl.

Vzápětí se bytem rozlehlo ostré zazvonění a ve mně hrklo, jako bych byl přistižen při nějaké nemravnosti.

„Dneska mám výplatní den,“ zachechtala se má domácí a odšourala se do předsíně ke dveřím.

Nemám v lásce hlučný smích a řehonící se dívčí hlas si beru vyloženě osobně.

„Románku, jdou sem! Musíte se přece seznámit s naší Beatkou!“

A tak jsem prvně spatřil svou pražskou lásku. Na první pohled nic moc. Hubené zubaté stvoření, z kterého vycházel onen odpudivý smích, na mě přátelsky koulelo velkýma, tmavýma očima. Seznámení s Beatkou, která nosila stařence nákupy, proběhlo sice srdečně, pak si mě ale přestaly všímat a zavřely se v kuchyni. Darovaly mi čas, abych se ve své cele bez mříží zabydlel. Pro jistotu jsem vyhlédl z přízemního okna. Nepřipadalo mi ani moc vysoko, ani nízko, stejně jako mé šance, že svého kroku nezačnu brzy litovat.

Sirotek

„Svou maminku si nijak pamatovat nemůžete, zůstaly jen vzpomínky nejbližších a vaše představy. Mě by ale teď zajímaly právě vaše nejranější vzpomínky na dětství – můžeme začít?“

Dáděnka se zamyšleně podívala na červené světýlko diktafonu, pak se oči pod pečlivě vytrhaným a přemalovaným obočím zasněně přivřely.

„Vybavuje se mi pocit bezpečí a nekonečného štěstí a radosti, jako bych se stále čemusi zajíkavě smála, což není samozřejmě možné. Pro polovičního sirotka to ale není špatný výchozí pocit, nemyslíte?“

„Můžete být konkrétnější?“

„Za pocitem bezpečí jistě stálo široké příbuzenstvo, které si mě jako sirotka hýčkalo, předávalo z ruky do ruky a dělalo mi pomyšlení. Vzpomínám si například na velikou zahradu kdesi ve Vraňanech, jak sedím v sukýnce na vyhřáté zemi mezi listím a kolem mě padají do trávy hrušky, jablka i ořechy, které dva hoši střásali ze stromů. Určitě jsem se smála, i když některé plody jen o kousek minuly mou dětskou hlavičku. Mně se ale nic stát nemůže, tím jsem si byla jista a svým způsobem jsem o tom přesvědčena dodnes. Kolem mě už tenkrát kroužily rodinné tragédie, ale já jsem byla smutná jedině z toho, že se už do oné rajské zahrady nepodívám.“

„Co se přihodilo?“

„Strýček Josef špatně slyšel a jednou, když přecházel koleje, zachytil ho vlak. Byl na místě mrtev. Tetička, která jej velmi milovala, skončila po roce na stejném místě jako on. Strýček vyráběl pro jistou firmu krásné hračky ze dřeva a kovu, ale i houpačky, sáňky a kolotoče. Nestačil už všechno odevzdat, a tak jsem pro pár hraček, co jsem získala, oželela i tu zahradu. Dneska si myslím, že se mě ti kluci pokoušeli trefit, ale já jsem prostě měla větší štěstí než nahluchlý strýček.“

Dosud jsem nepotkal nikoho takového, kdo by tak lehce střídal polohy a jejich odstíny. Od sebedojímání k sebeironii, od upřímnosti k vysmátému cynismu.

„Jak vypadala za vašeho dětství stará Libeň?“

„Strýc Rudolf měl nedaleko odsud takzvanou ohradu, kde provozoval truhlářství a pěstoval králíky, slepice, husy i kozy, na něž dohlížel obrovský vlčák, který si nechal ode mne leccos líbit. Za ohradou bývalo letní kino, které patřilo majiteli stálého kina, na jehož místě pak vzniklo poválečné Divadlo S. K. Neumanna. Můj dědeček vedl majiteli účetní knihy, a proto jsme byli s babičkou a dědou častými hosty. Brali mě i na filmy pro dospělé a já jsem vnímala jako samozřejmost, že jsem v kině, byť schovaná v lóži, jediné dítě. Strýček Václav, který byl za první republiky policajtem, pak řezníkem, pracoval v důchodu jako vrátný v Městských divadlech pražských, kam jsem také měla dveře otevřené. Takže jsem si již od dětství žila velice kulturně.“

„Chcete tím říct, že osud sirotka může být pro někoho i výhodou?“

„Říkáte to správně, Románku, pro někoho výhodou, pro jiného slzavým údolím, řekněme. O tom přece něco víte, že?“

Vypnul jsem diktafon a koukal se upřeně na mizející červené světýlko. Ani jsem se nezkoušel nadechnout.

„Nechtěla jsem se vás dotknout, opravdu ne.“

Odložil jsem diktafon na cihlovou římsu nad krbem, v němž ježibaba právě spálila mé poslední iluze, a beze slova odešel z bytu.

Chodník pod mými sandály praštěl horkem jako rozpálená plotna. Kdybych dokázal zavřít oči, mohl bych se o stojaté dusno opřít, jako by mě podpírala tlačenice lidských těl. Pocit nekonečného štěstí a bezpečí! Všemi hýčkaný sirotek! Chce se mi vysmívat? Zaslechl jsem za sebou prásknutí domovních dveří a přikrčil se před možností, že by po mně sáhl její pobaveně dlouhý pohled. Naštěstí mě minul jen pejskař se štěkající koulí. Pryč odsud. Mířím přes parkoviště nazdařbůh do blízkých křovisek pod dálniční přípojkou. Nejsem ale jediný, kdo zde hledá stín a klid před hekticky rozpáleným světem. Na matracích nebo jen na podestýlce z kartónů zde bivakují polonazí bezdomovci; ploché kameny jim slouží jako stolky pro jejich petky a krabičáky; vnímám, jak mě nenápadně pozorují jako divoká zvířata. Nemám nejmenší chuť zkoumat, kde začíná hranice jejich bezpečné zóny; přejedu ležení lhostejným pohledem a se sklopenou hlavou se courám po cestě, pod jejímž prudce klesajícím svahem zarostlým akáty a javory rozeznávám veselé barvy klouzaček na dětském hřišti a za ním zregulovanou Rokytku.

Připadám si jako naprostý pitomec, když mě dokáže vyprovokovat nějaká zlomyslná stařenka. Copak na její vitalitu žárlím? Možná ano, možná jí závidím život, kterého si tak uměla užívat. Nejhorší je ale pocit vlastního selhání, že se tak snadno nechám vytočit a dětinsky odcházím.

Přejdu můstek přes potok, nad kterým se do výšky tyčí řada mohutných rozkročených betonových pilířů konstrukce, z níž i ve vedru ucmrndávají na chodník čůrky bůhvíkde nahromaděné dešťovky. Intuitivně se vložím do prudkého stoupání kroutící se asfaltkou na kopec Hájek, abych se dostal na úroveň viaduktu, z něhož mi před chvílí pleskl na čelo plivanec rezavé vody jako Kainovo znamení. Raději se budu zlobit na viadukt než na potměšilou stařenku, která tu a tam ucedí své jedůvky. Projíždí nákladní vlak a horký vzduch se kovově rozdrnčí. V tom otřásajícím rámusu vystoupám poslední metry a teprve pak se rozhlédnu. Z vlaku zůstalo ve vzduchu viset jen neurčité mastné chvění, zato mé okolí i horizont se špalíry činžáků se vábivě vlní jako libeňská fata morgána. Stačilo pár minut rychlé chůze a minulý čas odpadl do kolejiště, odříznutý kraválem vagónů. Představím si odmrštěné tělo nahluchlého výrobce dětských hraček a lehce mě zamrazí, když pomyslím na jeho ženu, která jej po roce dobrovolně následovala. Rozhlédnu se podruhé a nečekaně se znovuzrodím do městečka svého dětství s babičkou a dědou. Ne, není to sen, po mé pravé ruce se rozkládají vesnické domky, akorát si při bližším pohledu povšimnu, že většinou jde o přestavěné zahrádkářské chatky a nouzová obydlí z dob staré Libně, čemuž odpovídá i skromná velikost pozemku. Náš rodný jihlavský baráček neměl o nic větší, stejně jako domek mých prarodičů v ulici dělnických domků jednoho bezvýznamného městečka, kam mě otec po hospitalizaci matky odkládal nejenom na celé léto. Vzpomínám si, jak silně mi tiskl ruku, když jsem jej doprovázel na vlak, jako by se chtěl provinile omlouvat. Na tvářince jsem si nesl posmutnělý výraz, co jsem odkoukal od svého táty, ve skutečnosti jsem se nemohl dočkat, až mu naposledy zamávám. Někdy jsem se za odjíždějícím vlakem i rozeběhl a dneska bych se vsadil, že tatínek při pohledu na mou vzdalující se postavičku přemáhal slzy.

Cítím se smířený, houpačka emocí se mnou vylétla vzhůru. Co si mohu přát víc: získal jsem práci, jistěže velmi nejistou, mám ale díky ní kde bydlet, a když začne být zle, můžu se procházet tady, napodobeninou uličky mého dětství, kde jsem tenkrát také býval „nekonečně šťastný“ a cítil možná i pocit bezpečí, tak jako Dáděnka po celý život.

Buran

Tomu vesnickýmu buranovi jsem propadla na první pohled. Nikdy jsem nepotkala kluka, kterej by potřeboval víc ochraňovat před zlým světem než tenhle Románek odněkud z Vysočiny. Tvářil se tak důležitě jako náš malej voříšek Jurášek, když čeká u dveří, jestli s ním někdo z naší líný rodiny nepůjde ven. Pokaždé se nad ním smiluju, ale hlavně proto, abych mohla vypadnout. V bytě je nás zkrátka moc; sardinky v oleji, ty ale na sebe v konzervě tolik neřvou, jako řve má rodina.

Řekla bych, že Románek by mohl bejt stejně vděčnej, kdybych ho trochu vyvenčila. Dáděnka s ním na procházky chodit nebude, ta se doplouží do toho svýho altánu, anebo jí musím sehnat levný tágo do Slavie na Národní.

Možná mluvím trošku ošklivě, mám je ale ráda. Dáděnku, a teď i toho Románka. Dáděnka je na mě hodná, ale dobře vím proč. Musím ji obveselovat a dělat ze sebe jednoduchou, vděčnou holku. Taková jsem napůl po svý cikánský mamce, s bílým tátou to je složitější. Musí bejt po jeho. Z Románka jsem nic podobnýho necítila. On se mě bál, to jsem ještě nikdy nezažila. Určitě to je moc chytrej kluk, ale bojí se takových lidí, jaký jsou všichni mí příbuzní. Možná se nás bojí, ale nedívá se jako ostatní s pohrdáním. Dokonce ani Dáděnka nechtěla, abych jí představila svou maminku. Dává mi ale dost peněz za úplný prkotiny, a tak jsem jí ani nikdy nic nečajzla. Akorát jsem se párkrát zeptala: Dáděnko, tohle je tak krásná věcička, budete ji někdy potřebovat? Jenom jednou odmítla, jinak se pokaždý zachechtala a mávla holí: Nech si to! Je to tvoje!

Románek, jak mi prozradila, bude sepisovat její příběh. Mohla se zeptat i mě. Z mých slohových prací byla naše třídní u vytržení. Taková fantazie!, lichotila, ale já jsem věděla, že jenom neví, co si má o mně myslet.

Fantazie není špatná, pokud nepřeruší spojení s realitou, poučovala mě ta mladá češtinářka. Pak jsou to jen dva cizinci, co se nemohou domluvit.

Zdá se mi, že s Románkem bych se domluvit dokázala. Má takový bojácný oči, hezkou pusu i bradu; hned bych si ji chtěla pohladit. Líbí se mi i to, jak je vysoký a rozpačitý, když se ke mně musí ohnout, jako se skláněla ta afektovaná učitelka, co mě opatrně hladila po vlasech, jako bych je měla zavšivený, a blouznila o mý fantazii.

Roman, Románek je ten můj vysněný cizinec, co mluví hezky česky. Nepovídali jsme si ve třech moc dlouho, ale sledovala jsem jeho nervózní ruce s krásně dlouhými prsty, jak se konečně odhodlaj, a pak zasažený Dáděnčiným hlasem klesají zpátky k tělu. Oblíká se pochopitelně nemožně, a to ani nenakupuje u Vietnamců. Ráda bych ho vzala do jednoho sekáče v Karlíně, kde bych i na jeho postavu objevila přijatelný hadry; to ale dost předbíhám. Ale vlastně ne. Ani náhodou: pokaždý, když jsem si něco vzala do hlavy, dotáhla jsem to až do konce. Románek bude můj, ať oblečenej, nebo nahatej. Já toho burana z Vysočiny zachráním.

Králíci

„Svého otce jsem potkala až po patnácti letech v Makarenkově ulici na Vinohradech, kousek od školy, kde jsem učila. Ten obtloustlý stárnoucí chlapík s prořídlými vlasy mi byl povědomý; kdo by to mohl být, říkala jsem si, nějaký profesor ze školy? Také on se po mně několikrát ohlédl jako po studentce, kterou kdysi marně zkoušel svádět. Měla jsem sto chutí něco zavolat, jako že se známe, ale on už se neohlížel, mám pocit, že jenom otráveně mávl rukou a šel si za svým jako člověk, který nemá na vzpomínky náladu.“

„Nakonec jste se ale po těch letech přece jen setkali, ne?“

„Podruhé jsme na sebe narazili na Karlově náměstí, kde táta tehdy bydlel, a to už jsme se konečně dali do řeči. Dal si se mnou schůzku a vyrazili jsme na mohutný flám. Vymetli jsme pár lokálů, táta vzpomínal na maminku i na celou svou rozvětvenou rodinu. Hlava mi z toho šla kolem. Jenomže jsem pak byla natolik ovíněná, že si skoro nic nepamatuji. Odfrčela jsem taxíkem a táta se později k oněm vzpomínkám vracet nechtěl.“

Zlomyslná stařenka se tentokrát chovala vzorně, odpovídala jako premiantka. Kladl jsem jí záměrně otázky napříč časem, abych si pro sebe ujasnil, jak moc se stylizuje do role, kdy je upřímná, a kdy si vehementně cosi vymýšlí.

„Zmínila jste tatínkovy vzpomínky, které se jistě týkaly i jeho mládí v rusko-čínském Charbinu a návratu do Evropy. Můžeme se k tomu vrátit?“

„Nevím, čím vás uspokojit. Vím, že babička Karolina sebrala své tři děti – Jana, Olgu a Petra a vrátila se s nimi do vlasti. Záletného manžela Ferdinanda zanechala jeho osudu a charbinským milenkám. Pravdou je, že dědeček pak posílal své rodině drahé dárky a jednou, pokud vím, se přijel na své potomky podívat. Tatínkova sestra Olga, jestli vás to zajímá, byla onou dívenkou, která tehdy přivítala prezidenta Masaryka na nádraží v Charbinu, a později se jako vynikající studentka stala komerční inženýrkou. Jenomže se provdala za hudebního skladatele Maštalíře a svůj um a píli věnovala domácnosti a výchově svých dvou dcer. Nabyté vzdělání a nadání tedy nijak nezúročila.“

Stařenčin obdiv ke vzdělání a odpor k ženám, co obětovaly svůj produktivní věk dětem a manželovi, mě nechával lhostejným. Odkud se v ní ale vzal?

„Měli bychom se ještě vrátit do vašeho dětství, tam se možná skrývá cosi, co bychom měli vědět.“

„Ale jistě, jen se vyptávejte,“ usmála se jako kněžna.

„Vzpomínala jste na šťastné dětství hýčkaného sirotka. Měla jste v tom věku i kamarádky, s nimiž jste sdílela svá dětská tajemství?“

„Neměla jsem nouzi o kamarádky. Z obecné školy naproti zámečku si vzpomínám na břidlicové tabulky, na které jsme psali, i na pozdrav Heil Hitler při vstupu do ředitelny. Kamarádka Milena byla sice o dva roky starší, hlavně měla ještě staršího bratra Vladimíra, v němž jsem probudila obdiv. Vzpomínám si, jak jsme spolu chodili do libeňského parku na trávu pro naše králíky, které jsme za protektorátu chovali na dvorku.“

Zkusil jsem si představit králíkárny na místě altánu a ničemu jsem se nedivil. Když rodný činžák obchází smrtihlav heydrichiády, můžou nevzrušeně tikající králičí nosánky odvádět pozornost. A jejich krmení – jako bych to neznal! Tolik vděčnosti za každý lupen. A možnost pomazlit se s tím vyjukaným, teplým tělíčkem, které jsem za domkem babičky s dědou vytáhl z kotce!

„Když jsem chodila do čtvrté třídy, válka se chýlila ke konci. Po jarním bombardování Prahy Američany babička zpanikařila a žádala, abychom ihned odjeli do naší vily v Louňovicích. Do školy v nedalekém Mukařově mě ale babička nepustila, mohla bych od vesnických dětí dostat vši a naučila bych se sprostá slovíčka. A tak pro mě tatínek objevil vzdělanou maturantku Miladu Němcovou, která mě připravovala na gymnázium. Její rodina patřila k louňovické i pražské smetánce a můj otec se slečnu Miladu, jak jsem jí říkala, snažil okouzlit. Její maminka by nebyla proti, neboť co je devatenáct let věkového rozdílu, když se jedná o lidi zámožné a vzdělané, že? Moje celoživotní kamarádka Milada ale byla rozumnější a pěstovala si daleko mladší milence a ctitele. Nemusím snad dodávat, že se mi stala vzorem.“

Zaintonovala za větou jasnou tečku a pak přísně pohlédla na diktafon, dokud jsem jej nevypnul.

Pošuk

Můj otec byl pošuk, ale jako dítě jsem ho měl rád. Možná víc než rád, jak jsem ale říkal, nechci na něj vzpomínat. Dávno jsem zjistil, že fyzická bolest se snáší daleko snadněji. A že jsem nějaký štípance od pejsků schytal. Když vás třeba zobne takový rotvajler anebo dobrman, tak jste se zhmožděnou rukou na týden vyřazený, a to ani nemusely proniknout zuby až do tkáně.

Můj táta měl pejsky našich sousedů v oblibě. Důvěřovali mu, byli z něj nadšeni, jak si s nimi uměl hrát – na rozdíl od líných páníčků, jenomže pak jim zmizel stejně jako mně. Nejspíš mu vůbec nedocházelo, že na něj čekáme, že se těšíme, až s námi bude zase blbnout. Jenomže nepřišel, odcestoval, zmizel, to už máte jedno. Vzpomínám si ale, jak se mi to později snažil vysvětlit. Musíš být svobodný, a to znamená – nikomu věrný, šeptal mi jednou večer v dětském pokoji. Seděl u mě na posteli, pak ale v jednu chvíli odhodil deku a lehl si vedle, abychom si mohli špitat důvěrněji. Objal mě kolem ramen a já jsem vložil hlavu pod tátův šimravý plnovous. Cítil jsem jeho studená kolena, když se jich dotkla má chodidla, a málem jsem omdlel štěstím z tátovy blízkosti.

Nikdo za takovou věrnost nestojí, důležitější je tvá svoboda, povídal naléhavě, ale já jsem ničemu nerozuměl, jenom jsem se ta slova snažil zapamatovat. Dneska sice vím, oč mu šlo, tím víc s ním ale nesouhlasím. Jak bych se mohl vykašlat na svého bezmocného chlapečka anebo na svou smečku, která by přišla o jediný pevný bod svého života? No dobře, mého Riška by strčili do nějakýho domova, a třeba by měl veliký štěstí a potkal by správný lidi, co by ho nezkazili, ale co mí bulíci? Ty by museli rozdělit, protože smečku by nikdo nechtěl, a oni by tím trpěli a nikoho neposlouchali. Čekali by na mě, až přijdu a dám jim povel. Vždyť je to tak jednoduchý vztah: bulíci by za mě položili život, a proto je nikdy neopustím. Věrnost pro mě představuje to nejsilnější platidlo, jaké znám. Ale to musím tátovi uznat, že kdybych žil s někým, jako je má matka, možná bych taky začal uvažovat jinak.

Nikdy jsem nepochopil, jak se matka s otcem dali dohromady. Kdysi mi vyprávěli o nějakých rybnících u Louňovic, kde se prý seznámili – proč to ale mělo tak dlouhé trvání? Proč se nerozvedli ještě před mým početím? Prostě bych se nenarodil – nic hroznějšího by se nestalo a každý by si šel svou cestou. Pravdou je, že si kámoši ze mě občas utahujou, proč si holky beru výhradně na jednu noc, a to se ještě nesmí bát mých bulíků. V posledním roce to na mě docela zkoušely a pokaždé se jim jako záminka hodil můj hnědoočko Riško. Naštěstí je umím rychle prokouknout, a hlavně vím, co by následovalo: Riško by se mohl začít těšit, až se u nás ta voňavá slečna znovu objeví. A proto je ráno pakuju; výčitky ani uražené slzičky na mě neplatí.

Můj táta zas utíkal – ne do nejbližší hospody, nejlépe na jiný kontinent. Až tam si oddechl. Jak rád bych se dneska prohraboval krabicemi se stovkami fotek z cest! Po jeho smrti je ale matka, jak mi pyšně oznámila, všechny zlikvidovala. Nezbylo mi po něm nic než hromada památečních kamenů, co je matka byla líná vyhazovat. Na kamenech se dokonce zachovala otcova životní hesla, jako právě: Nikomu nezachovávej věrnost. Mám je posbírané a zamčené v pevný plechový bedýnce. Těším se, až ji jednou s mým chlapečkem otevřeme a budeme ty vzkazy spolu luštit. Nemusím přece hned prozradit, že můj táta byl pošuk a že ty slova možná nedávají žádný smysl.

Psisko

Probudilo mě vzdálené hučení vysavače. Koukl jsem na mobil: deset hodin! Do tolika jsem nespal, ani nepamatuji. A beze snů! Vysavač zvýšil hlas, jak přeskočil práh z předsíně do vedlejšího pokoje. Propadl jsem panice a v rychlosti se oblékl. Roztáhl závěsy a dostal světlem ránu mezi oči. Vzápětí hubice vysavače narazila zvenku do dveří a hlasitě zasténala, patrně nasála jakýsi předmět.

„Sakryš!“

Přehodil jsem deku přes postel, otevřel kastlové okno do ulice a vdechl závan horka, jako bych vlezl do sauny. Vycouval jsem a lehce sáhl na kliku u dveří. Opatrně vykouknout, anebo prudce rozrazit dveře? Ve vteřině jsem se rozhodl pro druhou možnost, ať to mám za sebou, a zůstal civět na uklízečku, která se zády ke mně snažila ze židle dosáhnout hubicí do rohu nad krbem.

„Dobré ráno!“

Ohlédla se a namísto pozdravu se radostně zašklebila. Beatka. Dokončila svou výškovou práci, důstojně sestoupila a ihned na židli usedla, aby se pokochala mou rozcuchanou vizáží.

„Nejspíš jsem vás probudila.“

„Vlastně ano, ale to je dobře. Nejsem zvyklý takhle vyspávat.“

„To znám. Párkrát jsem tu už taky přespala, když se paní Dáděnka večer rozpovídala. Takže vy o ní napíšete knížku,“ konstatovala s lehce posměvačným potěšením.

„Doufám, že se nám to povede.“

„Nám se to povede,“ zakřenila se.

„Neopakujte po mně prosím. Prostě nám to půjde, anebo ne. Jsme teprve na začátku.“

Shovívavě se usmála, jako by věděla mnohem víc než já, avšak hrábla líně po vysavači, aby mi ukázala, co je pro tuto chvíli důležitější.

Vrátil jsem se do svého pokoje, abych si urovnal myšlenky. Jak se zdá, Beatka plní i roli důvěrnice, musím si na ni dávat pozor. Vyplížil jsem se do koupelny; Beatka předstírala zájem o skuliny za topením. V obytné kuchyni kvílelo country rádio, panebože, čeho já se ještě dočkám! Vážně jsem ještě s nikým v dospělosti nebydlel, když nebudu počítat živou mrtvolu svého otce. Byl jsem nervózní jak pes, a tak jsem si řekl, že se ani neoholím.

Nerad se vidím v zrcadle: má tvář mi není dvakrát příjemná. Po tatínkovi jsem zdědil velké hnědé oči, po mamince tlusté rty a po sobě mám propadlou tvář a řídké vlasy, co mi smutně pokrývají lebku s mírně odstátýma ušima. Zkrátka krasavec. Má poslední redakční láska mi říkala, že i tak jsem hezký. Neuměl jsem jí ta slova oplatit. Vzpomínka na otcovu celoživotní zamilovanost ještě nevychladla.

Rádio umlklo. Zubní kartáček ztuhnul uprostřed pohybu; z huby mi do umyvadla kape krvavá pěna.

„Přijde někdo na snídani!?“ vřískl hlas.

„Jasněěěě!“ zaječela Beatka a mně prvně přišel její hlučný entuziasmus vhod.

Dáděnka rozlévá čaj ze starožitné konvice, Beatka překapává kávičku a na mě se cukernatě usmívají koblihy, které nesnáším; naštěstí se vedle nich nabízejí jogurty, máslo, borůvková marmeláda, rohlíky a šunka. Dívám se na Beatku, která se mi zdá také zaskočená. Hostitelka ale září spokojeností. Konečně není sama. Co na tom, že si svou ranní společnost koupila.

Nedalo se nic namítat: Dáděnka nás po snídani vystrčila společně z bytu jako zlobivé žáčky ze třídy. Beatka se bavila, mě ta situace uvedla do rozpaků. Vzápětí ale nastoupil novinářský instinkt – jestli dělá stařence důvěrnici, mohlo by z ní vypadnout i něco zajímavého.

„Docela se mi líbíte,“ povídám před domem. „Mohli bychom si potykat, když už pracujeme ve stejný firmě, ne?“

Nejistě ke mně natáhla ruku, ale jakmile jsem ji stiskl, políbila mě rychle na obě tváře.

„Roman. Jestli mi budeš říkat Románku, tak jako firma Dáděnka, budu tě muset uškrtit.“

„Škrcení není to nejhorší,“ koukla se vyzývavě, jako bych s ní flirtoval.

„Ne, tam už to znám,“ odmítl jsem cestu obleženou bezdomovci. „Pojďme k zámečku, k sokolovně, do kostela anebo ke hřišti Meteoru. Ať máme na výběr.“

„Odkud jsi, Románku, promiň, Romane? A jak si tě Dáděnka našla?“

„Mám z jihlavského gymplu spolužáka, který mě do podniku navezl. A vážně netuším, jak to dopadne.“

„Když máš talent na psaní, tak to bude sranda, ne?“

Zůstal jsem stát. Co říkat, kam chodit, proč ubíjet čas s holkou, která mě od první chvíle irituje? Zastavili jsme se mezi Rokytkou a skromnou mariánskou kapličkou, nad níž se tyčila zrůdná pětipatrová novostavba: „Větší kontrast mezi starou Libní a současností asi nenajdeš.“

Ušklíbla se. Poučuji o místech, která bude znát daleko líp než já po prvních dnech, kdy jsem si o historii Libně stačil něco načíst.

„Tak co mi ještě ukážeš?“ naklonila se ke mně, co to šlo, a pak si složila hubené paže na prsou jako nějaká ochotnická kohoutící se herečka.

„A co ty mi ještě povíš? O bábince, o sobě a tak?“

„A kdo tě zajímá víc? Já, nebo Dáděnka?“

Prokoukla mě, nebude asi úplně pitomá. Otočila se zády a na hlavní třídě se pustila na červenou přes křižovatku u secesní sokolovny. Na plácku před sousedícím kostelem sv. Vojtěcha mě zarazil shluk podivných lidí. Nejprve mě napadlo, že tu hledají úlevný stín pod korunami mohutných kaštanů, vzápětí mi to došlo: bezdomovci, ale bez svých igelitek nebo přecpaných dětských kočárků, dokonce i bez psů a chlastu. Jejich postávání v malých hloučcích působilo až zakřiknutě. Asi nějaká charitativní akce. Rozhlédnu se, co na to Beatka, a zakopnu o její pobavený pohled, s nímž mě nenápadně sleduje ze schodů mezi dřevěnými vchodovými sloupy. Ukazuji, že tady se zdržovat nechci, a ona vzápětí zmizí za kostelem, jako by si chtěla hrát na schovávanou. To určitě. Něco ale o stařence ví, jenomže než s tím půjde ven, chce si se mnou pohrát jako potměšilá fenka s kulhavým psiskem od bezdomovců.

Mouchy

Schovala jsem se mu do stínu tisů s větvemi až na zem a sledovala jeho tápání. Znám to tady od puberty a v poslední době sem do parku chodím s naším voříškem Juráškem. Můj vyvolený se zasekl pod rozložitým dubiskem a zmateně se rozhlíží, kudy jsem mohla jít, jestli doleva podél budovy gymplu, anebo kolem ohrady Meteoru s volejbalovými hřišti. Nevypadal naštvaně, jinak bych se mu ukázala hned. Neznám ale větší potěšení, než pozorovat z úkrytu někoho, kdo se vám líbí a kdo vás chce objevit. Sleduji Románka, jak vytahuje z kapsy mobil a zírá do něj, než mu dojde, že jsme si čísla ještě nevyměnili. Ze ztrápených pohybů odezírám jeho myšlenkový pochody: mám pokračovat v procházce sám, anebo se snad vrátit zpátky do bytu se zvědavou Dáděnkou? Ne, jen to ne! Mobil putuje zpátky, Románek se zhluboka nadechne a loudá se s hlavou sklopenou po cestě. Nezlobí se, nejspíš je zvyklý přijímat různá zklamání, jak přicházejí.

Promyslela jsem to efektně. Vyběhla jsem po vedrem spáleným trávníku nahoru na vyhlídkovou cestu s pamětní deskou zahradního architekta Thomayera a pak se pomalinku courala dolů, aby si mě Románek stačil všimnout, než se srazíme na dřevěném vyhlídkovém molu.

„Kde ses mi schovával?“

Románek se na mě jen trpělivě usmál a usedl na lavičku, jako by se potřeboval vydýchat, velkej sportovec jistě nebude. Opřu se o zábradlí zády k němu a předstírám, že studuju panoramatickou tabulku s vyrytým horizontem od koule libeňského plynojemu přes Petřín až po Pražský hrad. V okolí nikde nikdo, dokonce ani pod slunečníky před hospodou na Meteoru.

Kdo by také vylézal v takovém hicu; cítím, jak mě pot svědí po celém těle. Románek vyčkávavě mlčí, než konečně prohodí:

„Znáš to úsloví o dvou mouchách jednou ranou?“

Ušklíbla jsem se: umí vůbec mluvit normálně?

„No, jak ses s Dáděnkou seznámila ty?“

„Na koupališti. Ve Sloupu v severních Čechách. Prodávala jsem tam zmrzlinu a ona si chtěla povídat. A to je celé, Románku, promiň, Romane. Žádné záhady, řekly dvě mouchy a odletěly.“

„Pěkné. A co bylo dál?“

„Dál byla další zmrzlina a další pokec, a tak to šlo skoro celý týden. Narodila jsem se ve Cvikově a ona měla chalupu v Radvanci, což je kousek od koupaliště. Proč tě to zajímá? Tohle se do vaší knížky stejně hodit nebude.“

„Nejspíš ne. Znáš jejího syna?“ prohodil Románek, jako by o nic nešlo, ale prvně se mi podíval přímo do očí, až mi došlo, že ho to fakticky zajímá a že mě Dáděnka nevarovala zbytečně. Ty mouchy jeho otázek jsou teda pěkně dotěrný, říkala jsem si a málem jsem dostala zlost na ty dva, co po mně vyžadují něco opačnýho. Přece mi nechtějí zkazit radost z toho, že jsem konečně našla pár lidí, jaký bych mohla mít ráda?

Nosič

Beatka si přisedla na lavičku a celá zamračená rozložila své špičaté lokty kolem sebe; chystala se přehodit si nohu, pak si to rozmyslela.

„Ani ne, vlastně skoro vůbec,“ okázale zívla, protáhla se a vstala, jako by nezažila otravnější rozhovor.

Vraceli jsme se zpátky paralelní, vyhlídkovou cestou po hřebeni kopce. Vlevo jsem dohlédl na travnaté hřiště Meteoru, po pravé ruce prosvítala slepá ramena Vltavy a shluky nového sídliště kolem přístaviště s luxusními jachtami a motorovými čluny.

Beatka si vykračovala, jako bych se rozplynul. Jen to znuděné stéblo trávy v puse jí chybělo. Mně to pro začátek stačilo: bábinčina syna zná a také má jasný příkaz o něm nic neříkat. Zkrátka mají ty dvě zlaté mušky společné tajemství.

Vyšli jsme z parku po schodech kolem houštiny tisů a mezi gymnáziem a zámečkem sešli k budově sokolovny zpátky na Zenklovu ulici s širokým chodníkem jako na nějakém lázeňském korzu.

Tam se na mě Beatka nečekaně mile usmála.

„Bylo to s tebou docela fajn. Tak zase někdy. Já už půjdu k Palmovce na metro. Doprovodím se sama. Pa.“

Vyprovodil jsem ji alespoň pohledem. Schválně se neotočila; z jejích zad čišela jistota, že nějaký dojem ve mně zanechala. Znovu mě to píchlo jak rozbitý zavírací špendlík: musím si na ni dát pozor. Ne, bylo to ještě mnohem horší. Přímo fyzicky jsem ucítil neurčité nebezpečí; tak o sobě dává vědět má choroba. Co by mi ale mohlo hrozit od jedné bezprostřední, náladové holky? Přejdu Zenklovku za refýžemi, abych ji ještě zahlédl, a překvapeně koukám, že čeká na přechodu u sochy primátora Podlipného na zelenou. Že by měla z přísného ukazováčku bronzové sochy větší obavy než z živých policajtů?

K poťouchlé bábince se mi nechtělo ani trochu, jenomže do hospod nechodím, kavárny jsem tu zatím neobjevil a na procházku se už necítím. Plížil jsem se Zenklovkou shrbený pod nákladem vedra jako ten nejbídnější námezdní nosič vody, kterým ostatně taky jsem. Snad mě šéfová nechá aspoň dvě hodinky si dáchnout.

Manžel

„V Louňovicích jsem měla přítelkyni Dášu, jejíž rodiče si v naší vile pronajali na léto pokoj. Chodily jsme spolu do lesa na borůvky a houby, koupaly se v rybníku a posléze se už trochu nudily, a tak jsme si vymyslely vlastní zoologickou zahradu,“ vzpomíná Dáděnka s potěšením.

„Získaly jsme párek hrdliček, slečna Milada nám věnovala dvě želvy, nachytaly jsme si čolky, rosničky a pak jsme se pustily do chytání myší. Koncem srpna se už zaorávala pole a my se pokaždé zeptaly: Pane oráči, můžem si u vás nachytat myšky?

Ulovily jsme jich v oranici desítky. Jednou se nám povedla i krysa. Tu bestii jsme šoupli do hluboké plechovky, z níž ale pořád zuřivě vyskakovala a vůbec se nás nebála. Na konci léta jsme plánovaly přestěhovat náš zvěřinec do Prahy, jenomže hlavně myšky u dospělých narazily, a tak jsme se rozhodly je zlikvidovat.“

Díval jsem se na Dáděnku, rozohněnou svým vyprávěním, a zapomněl se nadechnout. Jistě, jsem nemocný člověk: když ale slyším slovo likvidace, zaseknu se.

„Dášu napadlo řešení – jejich velcí pejsci. Na zahradě jsme z plechovek myši vypustily a nastalo krvavé drama. Jenom těm nejšikovnějším se povedlo uniknout kruté smrti, těmi ostatními byl trávník doslova posetý.“

„Proč jste to udělaly? Proč jste je normálně nevypustily zpátky na pole?“

Stařenka se na mě podívala, jako bych mluvil cizí řečí.

„Nevím, asi se holčičky chtěly pobavit. Vy jste, Románku, nikdy nezabil mouchu nebo komára?“

„A co bylo dál, po idylickém dětství a mládí v Louňovicích? Co na vás život nachystal?“

Nepřestává se na mě pobaveně dívat. Provokuje, bába jedna nelítostná. S odpovědí si dává na čas.

„S Dášou jako přítelkyní jsem se později rozešla. Vykládala mi, že se seznámila s nějakým mladým ruským důstojníkem, který jí píše milostné dopisy. Už tenkrát mně bylo protivné, když si lidi nehorázně vymýšlejí, jakkoli to patřilo k našemu věku. Tady v Libni jsem se přes ping-pong a tenis spřátelila s Hedvikou. Sportování nás zaujalo natolik, že nám škola začala překážet. Úspěšně jsem podepisovala na omluvný arch svou babičku – mívala jsem teploty, bolesti v krku, dokonce i vyvrknutou nohu. Ta se mi stala osudnou, protože jsem ve škole zapomínala kulhat. Rodinná rada byla mým záškoláctvím šokována,“ zachechtala se stařenka. „Prostě jsem přešla z libeňského gymnázia na Letnou, abych začala nový život vzorné studentky.“

„Nový život, ten výraz mě zaujal. Dokážete odhadnout, kolikrát jste jej pak ještě použila?“

Rozveselila se tak, až se jí sklenice bílého střiku rozbryndala kolem křesla v zahradním altánu.

„Románku! Váš smysl pro humor mě dojímá! Každým dnem přece začínám nový život, to jste si nevšiml?“

„Kolikrát jste vlastně byla vdaná?“

„Pouze dvakrát. Manželství omezuje, na to je život příliš krátký.“

Pochopitelně. Dáděnka, která tu bude věčně a v každém případě mě přežije, si zálibně prohlíží můj zachmuřený obličej a zjevně se těší na další otázku. Rád bych ji zasáhl, anebo zklamal, jenomže nevím jak.

„Jestli vám to nevadí, rád bych se něco o vašich manželstvích dověděl. Nemusíme přece probírat váš život rok po roce jako v dějepise.“

„Máte pravdu. Když nemáte kam spěchat, vypadá váš život jako krajina z rozhledny. Vidíte současně věci blízké i vzdálené, čas nehraje žádnou roli.“

„Můj jihlavský spolužák se zmínil, že jste dvojnásobnou vdovou, nepletu se?“

„Jenom drobně. Můj první manžel jednoho dne zmizel, stal se pohřešovaným.“

„Jako váš otec.“

Stařenka se zamračila: „Táta se na mě vykašlal, protože měl svou rodinu, ale věděla jsem, že si jej neodnesli Marťani. O Jendovi jsem neměla nejmenší tušení. Utekl s nějakou cirkusačkou, emigroval, někdo ho zavraždil – kdo ví? V každém případě to trvá pěkně dlouho, než vás oficiálně prohlásí za nezvěstného.“

„Netušil jsem.“

„Byla bych ale hloupá, kdybych si tu dobu bez ztraceného manžela patřičně neužila, nemyslíte?“ usmála se a opět mi svou cynickou schopností měnit tón hovoru vyrazila dech.

Dvířka

„Tak co ses od babči dověděl hroznýho, že mi voláš?“ zasmál se zjevně přiopilý čertík.

Jeho hlas v mobilu mi jej zhmotnil s až nepříjemnou blízkostí, jako bychom opět seděli proti sobě v hospodě U Králů, kde mi nabízel kšeft s Dáděnkou.

„Hele, nechci se bavit. Dej mi jenom spojení na jejího synátora.“

Zaslechl jsem krknutí a ucítil pivní odér – jako by se šířil éterem coby bojový plyn.

„Nehraj si na detektiva, kámo, to není tvá věc.“

„Detektiva?“

„Sepisuj jen to, co ti říká. Taková byla domluva.“

„Se mnou ne. Tak dáš mi ten mobil?“

Čertík si říhnul podruhé, avšak uvážlivě, takže mě pachové stopy obešly.

„A můžu se spolehnout, že mě babče nepráskneš?“

„Kdyby ano, tak se to jistě dozvíš obratem.“

„To si piš,“ zasmál se čertík. „O nic ale nejde, až na to, že ten synáček svou matku nesnáší. Jistě k tomu má nějaký důvod, jenomže si tě platí ona. Jakmile se do toho zamotáš, dám od tebe ruce pryč. Nezapomínej, že seš nemocnej a zranitelnej. Číslo ti pošlu a ty se modli, ať si to nepoděláš na samým začátku.“

Aspoň něco. Neříkám, že synáčkovi budu volat hned zítra, ale dříve či později k tomu dojde. Stejně jako Dáděnce mi je protivné, když si lidé nehorázně vymýšlejí. Rozumím tomu, že stařenka chce svůj potřísněný a pomačkaný život vyprat a vyžehlit, jenomže pro koho? Pro těch pár ctitelů jejího temperamentu, kteří navzdory svému obdivu jistě tuší, co byla Dáděnka zač? Anebo si chce sama listovat hotovými memoáry, jako by se zálibně dívala na svůj idealizovaný portrét v honosném rámu? Nebo jí mám docela obyčejně posloužit jako zpovědník – klaun na ukrácení dlouhé chvíle? S bolavýma nohama se už na cestu kolem světa nevydá, a tak chce alespoň cestovat časem a mě si najala jako úslužného průvodce? Tahle poslední varianta by se mi jevila značně pravděpodobná, kdybych necítil ony mantinely, na co se vzpomínat smí, a co je tabu.

Přistihuji se, že podvědomě kopíruji cestu, kudy jsem včera šel s rozpustilou Beatkou. Míjím mariánskou kapličku a překvapuje mě fronta před nenápadným, byť nově omítnutým domem, dokud mi nebleskne hlavou, že jsem tam už dříve zahlédl ceduli úřadu práce. Včera bezdomovci před kostelem, dneska čekatelé na zaměstnání, znamenitý způsob, jak si připomenout, že bych si měl své novinářské nádeničiny pro Dáděnku považovat.

Dneska vedro polevilo, stejně mi je ale líto těch čekajících lidí, kteří by si nejraději sedli na zadek a opřeli se o zeď. Jenomže si vzápětí všimnu přeplněného parkoviště. Uživit ze sociálních dávek sebe, děti, a ještě tyhle auťáky, to musí být docela fuška. Vzpomínám si, jak ponižující bývalo domáhat se invalidního důchodu pro otce, a jenom proto jsem se tehdy zařekl, že bohorovné úředníky už nikdy obtěžovat nebudu; proti nim je stařenka učiněný anděl strážný.

Přecházím křižovatku a zamířím k libeňskému zámečku. Barokní průčelí s velkými hodinami, udržovaný parčík, vlídný rozhled po libeňských činžácích, z nichž jeden patří mé zaměstnavatelce. Usednu na lavičku s pohledem na ciferník hodin, které jsem ráno zaslechl odbíjet. Myslel jsem, že se mi to jenom zdá, ale teď je slyším rozvážně odbíjet zblízka.

Nic sentimentálnějšího by jen tak někdo nevymyslel, avšak pravda je taková, že od chvíle, kdy mi diagnostikovali nevyléčitelnou chorobu, mě pohled na veřejné hodiny stresuje. Konečnost naší existence, v mém případě i dočasná příslušnost ke zdravým lidem, mi způsobují noční nespavost a bezútěšné chvíle ochromující rezignace i během dne. Proto sedím na lavičce před zámečkem a testuji svou odolnost. Připadám si o něco málo silnější než dřív. Se zavřenýma očima nabírám do plic horký vzduch a představuji si rozpálený čtverec hučících plamenů, oněch dvířek do pekla, jež mi pootevřela před pár dny Dáděnka. Ten dohazovač kudrnatý ďáblík tím jistě něco sledoval. V každém případě tahle dvířka neměla se starými kamny, do kterých jsem přikládal do pozdního jara, protože umírajícímu otci drkotala brada zimou, nic společného.

Myšky

Pro snesitelný večerní chládek zvolila Dáděnka altán. Zdi baráků vypouštěly nastřádané teplo jako přehrada vodu, avšak stín uhladil ony sálající vlny do podoby huňaté deky, jaká vás objímá po celém těle. Mně bylo překvapivě i fyzicky dobře a stařenka působila odpočatě, plná energie; ideální konstelace pro týrání živých i mrtvých.

„Držel bych se tématu vašich manželství. Váš druhý muž dnes žije po reinkarnaci v jiném těle. Na vás si pamatovat nemůže, zato vy vzpomínat můžete. Jaký byl?“

„Můj druhý manžel byl blázen. Kupodivu jsem měla jisté tušení, a tak jsem si, stejně jako v prvním manželství, ponechala své dívčí jméno.“

„A jak se jmenoval on?“

„Miškovský. Miroslav Miškovský. Jen si to představte, že by se ze mě stala Dagmar Miškovská, vesnická vymiškovaná nána.“

„Máte pravdu: Dagmar Švarcová zní přirozeně i solidně. Proč ale říkáte – blázen? Protože se mu zalíbila představa převtělování?“ Vzal jsem si za svědky vyšisované praporky, jejichž vetchou tkaninou prokmitávaly poslední paprsky dne.

„Kdyby jenom to! Po smrti ať si každý dělá, co chce! To mi je šumafuk! On se ale chtěl převtělit do nového člověka ještě během svého života – chápete to?“

„Moc ne.“

„Chtěl se stát jiným člověkem a mně dával pocítit, když jsem pro jeho šílenosti neměla pochopení.“

„To ale není nic neobvyklého, že se někdo rozhodne zgruntu změnit svůj život a pak jako mladý Siddhártha, pozdější Buddha, opustí v noci svou rodinu a odejde hledat pravdu.“

Dáděnka se rozesmála: „Víte, že mi tuhle historku vyprávěl i můj dnes mrtvý choť?“

„Tu vám poví každý, kdo se našel v buddhismu. Jaký ale byl v běžném životě, když právě nepracoval dobrými skutky na své karmě, aby si v příštím životě polepšil?“

„Byl to bezohledný sobec a náš syn je po něm!“ vyhrkla stařenka a hned toho litovala. Zlostně se napila ledového čaje a rozhlédla se po altánu, jako by hledala viníka své prostořekosti. „Na co jste se to ptal?“

„Na vašeho muže, jaký byl, než se zbláznil do nauky buddhismu.“

Dáděnka se zasmála; zlost ji přešla stejně rychle, jako v ní vybuchla.

„Mireček? To byl ten nejhodnější medvídek, jakého jsem poznala. Než se pomátl, mohla jsem si s ním dělat, co jsem chtěla. Milovala jsem jeho udivený pohled, když jsem mu říkala, co mě právě napadlo. A to myslíš vážně?, ujišťoval se pokaždé. Nikdy bych jej neopustila,“ pravila Dáděnka pateticky.

„Promiňte, ale…“

„Zemřel tragicky, nešťastnou náhodou, byla jsem tam a viděla ho umírat,“ šeptla stařenka už beze stopy protivného patosu jen jako konstatování osudu, jenž ji nečekaně podvedl.

Zdálo se mi to, nebo ne? Zaslechl jsem pištění myší rodinky z hromady nepořezaného dřeva. Stařenka jistě nic nezaslechla, ale i kdyby nebyla nahluchlá, kdo ví, jestli by si chtěla připomínat svůj dětský masakr. Mně tohle tenoučké pištění dělalo společnost za dlouhých nocí s umírajícím otcem.

Tonda

Našel jsem ho ve stínu na ubohým plácku před synagogou na Palmovce. Myslel jsem, že to je kus hadru po bezďáčích, ale bylo to hubené, černé štěně, které za stánkem s grilovanými kuřaty nasávalo vůně. Pro půlku kuřete mě vyslala matka, která jako obvykle neměla čas něco připravit k večeři a spěchala na rande. Horké kuře v pytlíku jsem málem leknutím upustil, když se ten černý hadr postavil na nohy. Myslím, že ani nezakňučel, jenom zdviženým čumákem vdechoval úžasný pach jídla.

„Pojď,“ povídám a brodím se rozbředlým sněhem k lavičce před vchodem do synagogy, kterou už bezďáči dávno opustili. Ani já bych si do mokra nesedl, ale na to, abychom se spolu mohli rozdělit, bylo to místo dobré dost. Štěně se nevěřícně podívalo na kus bílýho masa, z kterýho se kouřilo, a keclo si na zadek. Přistrčil jsem mu maso blíž a teprve pak chňaplo. Nic podobnýho zvukům, který štěně mezi dalšími kousky vydávalo, jsem ještě neslyšel, a to jsem si od dětství hrál s pejsky našich sousedů.

Tonda, jak jsem štěněti začal nevím proč říkat, šel se mnou domů, jako by to byla ta nejsamozřejmější věc na světě. Jenom jsme to vzali zadem ulicí Na Hrázi, abysme na hlavní ještě nepotkali matku spěchající na metro.

Ta se vrátila kdovíkdy, takže si pejska v mém pokoji všimla až ráno. Od tátovy smrti jsem s ní nemluvil, ale tentokrát bych Tondu ubránil i za cenu křiku. Možná tohle vycítila, protože řekla jediný: „Jestli se to zvíře tady vyčůrá, půjde z bytu!“, a bouchla dveřmi.

Za celý svůj pejskařský život jsem nepoznal chytřejšího psa, než v jakýho vyrostl můj Tonda. Neuvěřitelná věc: on vůbec nepotřeboval slyšet povely! Předem vycítil, co se po něm chce. Vždycky mi běžel po boku, zastavil na kraji chodníku, když jsme měli přejít silnici, a trpělivě čekal před krámem, takže vodítko jsem nosil zbytečně. Vodítkem byl jeho pohled, kterým vás sledoval a četl všechna přání. A když se vzdálil, aby se proběhl s jinými pejsky, stačilo zamávat a za chvíli přiběhl, protože vás neustále kontroloval, abyste mu nezmizeli ze života, jako se mu to přihodilo ve štěněčím věku. A taky byl ochotný s vámi vyrazit na jakoukoli výpravu: podél Vltavy až někam za Troju, proti proudu Rokytky do Vysočan a klidně ještě dál do Hloubětína a Hrdlořez. Jako by to byl člověk v psím kožichu, nejvěrnější kámoš. Vzpomněl jsem si, jak mi jednou táta vyprávěl o tibetských mniších, kteří věří tomu, že mezi toulavými psy je hodně převtělených zemřelých mnichů, co se odchýlili od správné cesty, a tak se už nenarodili jako lidi. A protože Tibeťani vyznávají soucit, vykládal mi táta, mniši dávají těm psům jídlo, a tak se u každého kláštera drží smečka takových provinilců, co mají šanci si v příštím životě polepšit. Přišlo mi to docela ujetý, ale po tátově smrti mě napadlo, jestli se do Tondy nevtělil právě on, aby na mě dohlížel.

Matka tohle nejspíš vycítila, a proto na nic netušícího pejska nesmyslně žárlila. Nejprve se s ním pokusila sblížit, a když si intuitivně udržoval odstup, začala ho okřikovat stejným způsobem jako mě. Určitě ji dráždilo, že si z jejích výstupů nic neděláme: já jsem jenom mlčky stál, usmíval se a občas se jí drze podíval do očí. Tonda ležel vedle mě a kontroloval moje reakce, hysterickou matku jako by neviděl, neslyšel. Jednou se ale neovládla a rozpřáhla se, aby mi vrazila facku, jako když jsem byl malý kluk. Tehdy Tonda vyskočil na nohy a rozštěkal se. Matka užasle ztuhla s rukou zdviženou, zhluboka vydechla a přesunula svůj běsnící pohled na mého ochranáře. Ten sice přestal štěkat, ale stáhl uši dozadu a obnažil zuby; vycházelo z něj tiché, zřetelné mručení. Za matkou jako obvykle bouchly dveře, mohl jsem si ale být jist, že tohle nám jen tak neprojde.

Dlouho se nedělo nic, žili jsme vedle sebe v jednom bytě, ale vídali se minimálně. Až do večera jsme se toulali venku a doma jsme často našli jenom vzkaz, matka občas přespávala mimo, a když si někoho přivedla, zůstávali jsme s pejskem v našem pokoji.

Nejstrašnější chvíle přišla, když mě po skončení základky poslala do učňáku mimo Prahu a odmítala můj návrh, že by si Tondu mohla vzít moje první holka, s níž jsme chodili ve třech na výpravy. Na nic nečekala, a sotva jsem zmizel, poslala ho do útulku. Hnedka při prvním volnu jsem po něm začal pátrat, ale prý si ho už někdo vzal. Adresu mi dát nechtěli; pejsek se jim zdál nešťastný, ale prý si na nového majitele jistě brzy zvykne. Ten hrozný pocit bezmoci své matce nikdy nezapomenu. Vzala mi toho nejchytřejšího a nejhodnějšího psa, s kterým jsem si rozuměl beze slov. Dneska mi může být jedno, jestli mi tak chtěla oplatit, že jsme ji s Tondou ignorovali, anebo nějak vytušila, že si přes pejska udržuji vztah se svým tátou. Bulíci mi Tondu postupem času nahradili, stejně si ale často vzpomenu, jak jsem se první rok v internátu ohlížel po každém polovysokém, lehce klusajícím černém psovi, jestli se ke mně Tonda nevrací.

Cykloúpal

Probudilo mě kovové drnčení zvonku, žádné bzučení ode dveří, ale od bicyklu. Nade mnou stála rozjívená Beatka a jazýčkem cyklistického zvonku vypouštěla onen nepříjemný zvuk.

„Zrovna jsem si ho tady za rohem koupila. Dobrý, ne?“

„Dobrý. Můžeš ještě tak vzbudit Dáděnku?“

Vůbec se nerozpakovala, tím u mě stoupla v ceně. I přes dvoje dveře ke mně dolehlo stařenčino: Néééééé!

Snídaně už nebyla tak opulentní jako minule, ale co.

„Mám dnes dopoledne volno. Půjčila byste Romanovi své kolo?“

„Beze všeho.“

„Ukážu mu skvělou cyklostezku.“

Až teď jsem se probral: co tím sledují? Na kole jsem naposledy jel tak před deseti patnácti lety. Chce mě ta zběsilá holka zlikvidovat? Se stařenkou se ale na mě povzbudivě usmívají, jako že lepší nápad tu dlouho nepadl.

„Jestli mě vaše mladičká kamarádka zabije, budete muset vzít zavděk naším dohazovačem.“

„Mohu vás, Románku, ujistit, že s touto možností nepočítám.“

„Jo, jo,“ uchichtla se Beatka.

„Nepleť se do toho a běžte napumpovat mé staré kolo,“ nařídila stařenka a propustila nás.

Ocitl jsem se s Beatkou v důvěrné blízkosti, v jaké jsem nikdy nechtěl být. Pozoroval jsem ji, jak razantně pumpuje kolo – mou pomoc odmítla –, až se jí i v chladnějším suterénu orosilo čelo.

„Sedlo si uprav podle sebe,“ vyslala proti mně kolo tak, abych jej v poslední chvíli stačil chytit za řídítka.

Připadalo mi to snadnější, než jsem doufal: ta dnešní kola na tlustých pneumatikách docela drží balanc, jakkoli mě pohled na Beatčin zadeček nutil k rychlejší jízdě. Projeli jsme kolem mariánské kapličky a podél Rokytky a zadního traktu školy dojeli k mostu s výhledem na libeňský zámeček.

Po pár minutách jízdy z nás tekly čůrky potu, avšak Beatka se tvářila, že to patří k věci.

Zastavila před kioskem U Žabáka a objednala nám malinovku. Ve stínu si pozdvihla sluneční brýle a přes sklenici červené limonády si mě zkoumavě prohlížela.

„Líbím se ti?“

„Ani ne.“

„Díky. Aspoň to máme za sebou.“

„Za sebou? A co jako?“

„Námluvy.“

Jenom se zazubila. Nestál jsem jí za odpověď. Odložila sklenici a ukázala mi své pozadí v modrých šortkách. Za ním jsem šlapal jako za magnetem.

Projížděli jsme alejí starých kaštanů, stále podél Rokytky. Beatka z ničeho nic zamávala levou rukou, jako že budeme odbočovat, ale jen zabrzdila u jakéhosi betonového monstra, patrně povodňové hráze, kde se potok vléval do vltavského ramene. Aniž by slezla z kola, přidržela se zábradlí a nakoukla dolů, kde parta dětí nadšeně krmila rodinu nutrií, které se dožadovaly jídla jako agresivní žebráci. Obyčejní rackové, kachny i labutě už přestali dětské dobrodince zajímat.

„Nepojedeme?“

Zlostně se odstrčila od zábradlí a prudce šlápla do pedálů, až se málem srazila s protijedoucím cyklistou. Vysoukal jsem se na kolo a opatrně jel dál, stále pod kaštanovou a lipovou alejí, ale už podél ramene Vltavy s přístavištěm hausbótů.

Beatka v nedohlednu; docela se mi ulevilo, že se nemusím honit za jejím zadečkem. Než jsem onemocněl, bývaly pro mě osamělé výlety na kole venkovskou krajinou cestou k sebepoznání. Na otcově rozvrzaném favoritu se zvednutými berany jsem bezcílně projížděl mezi poli a lesy a prvně v životě jsem probuzenými smysly vnímal, že dýchám a žiju, protože zhluboka vdechuji všechno, co vidím, co se při stoupání pomaličku přibližuje a pak za vrcholem kopce mě rozmazaně opouští a mizí stejně jako můj výdech. A když jsem sjížděl dolů táhlým klesáním, s tichým vzrušením jsem pouštěl řídítka, zvedal ruce nad sebe a vzpřímeně prolétal krajinou. Tolik radosti a volnosti v jediném okamžiku! Otvíral jsem pusu dokořán a hltal protivítr. Někdo by si i zakřičel, mě to tenkrát ani nenapadlo, tak nesmělý jsem býval ve své krotké pubertě na tátově bicyklu.

„Viděla jsem ho umírat“, připomněl jsem si stařenčinu včerejší větu. Svého nejhodnějšího medvídka, co se podle ní zbláznil. Otce svého jediného syna, s kterým už tolik let nemluví. Zapadalo to do sebe nějak moc hladce. První manžel nezvěstný, druhý zas zemřel nešťastnou náhodou. Dáděnka vražedkyně, že mě to nenapadlo už dřív, zasmál jsem se a vzápětí se málem rozbil o mrazivý výraz Beatky čekající na konci aleje.

„Čemu se směješ?“

„Na něco jsem si vzpomněl,“ povídám. Krajně podezřelá, byť pravdivá odpověď.

„Chceš jet dál?“

„To bych rád. Ale nestačím ti.“

„Tady opatrně,“ utrousila a najela do zúženého koridoru cyklostezky chráněné zábradlím od frekventované silnice.

Kolem nás svištěla auta, před protijedoucími cyklisty bylo radno zpomalit, ale k jediné srážce mohlo dojít, když jsem se zakoukal na reliéf Bílé skály, domovinu Štorchových Lovců mamutů.

O další zastávce rozhodla Beatka u trojského kanálu pro kajakáře. Hltali jsme další limonádu a sledovali jejich boj s umělými peřejemi. Konečně jsme se s tou protivnou holkou na něčem shodli. Kajakáři šermovali s pádlem, otáčeli se kolem vlastní osy, zcela soustředěni na další manévr. A když se překotili, vzápětí se vyhoupli zpátky na hladinu jako gumové vodní hračky. Vydržel bych se na ně koukat hodiny, jenomže Beatku spaloval neklid. Beze slova si pod sebe vrazila sedlo a vyrazila. Minuli jsme dřevěnou skulpturu trojského koně, obklopenou galerií řezbářských výtvorů, a dál jeli vedle sebe. Po náplavce se v tropické výhni rozvalovali skoro nazí lidé, asfaltka před námi ale zela prázdnotou.

„Tudy můžem odbočit do Stromovky, anebo pojedeme dál?“ zeptala se mě Beatka; patrně vycítila šanci mě trápit.

„Pořád rovně,“ rozhodl jsem, jakkoli bych se do Stromovky také rád podíval.

Vzdalující se modré šortky se mi vysmívaly: jak chceš, trumpeto!

Vltava se zvolna valila vysychajícím řečištěm jako prořídlé stádo dobytka horským údolím, jen ty zvonce necinkaly.

Ulevilo se mi, když Beatka znovu zastavila u hospody kousek od přívozu.

„Dala bych si něco mraženýho,“ pravila přísně bývalá prodavačka zmrzliny na koupališti u Sloupu.

Odhodil jsem Dáděnčino staré kolo do trávy a sesul se na nejbližší lavici.

Přinesla něco zmrzlého na špejli i mně.

„Máš to u mě.“

Nevnímala. Roztržitě pozorovala jiné cyklisty a bruslaře, co se tu vyčerpaně osvěžovali. Pak zhltla poslední sousto a vydala se zpátky k pultu. Nesledoval jsem ji, ale když jsem se ohlédl, právě se začínala sprchovat zahradnickou hadicí všem na očích. Na rozdíl od nich jsem se odvrátil: kdyby při tom aspoň nevydávala ty slastné hýkavé zvuky! Zlila se durch a pak se oklepala a zatřepala hlavou jako mokrý pes. Nikdo se k ní nepřidal, jakkoli jí mohli takové ochlazení závidět; raději zachovávali propocené dekorum.

Šlapali jsme dál s líným proudem Vltavy pod sebou a spalující výhní nad sebou. Náhle přišlo stoupání a já spatřil Beatčin zadeček, jak se mi bez varování vzdaluje. Pár metrů jsem ještě urval, než jsem vyčerpaně sesedl a začal tlačit kolo vzhůru. Zaslechl jsem rozervaně nesladěný štěkající sbor, žádný chór andělů, nad ním ale stoupalo do výšin vznícené ržání umírajícího koně – nejspíš to poslední, co jsem uslyšel, protože oči už jsem smířeně zavřel a jenom pocítil, jak se na mou uléhající postavu skládá Dáděnčino kolo, aby mě kovově objalo.

Harpyje

Přimhouřenýma očima jsem zahlédl pravidelný kruh lidských hlav, který se zvolna otáčel jako ruské kolo. Rychle jsem semkl víčka a pozdvihl dlaně, že si nenápadně osahám prostředí; kolo na mně neleželo, zato chladivé prostěradlo. Při druhém pokusu jsem pootevřel jenom jedno oko: ruské kolo se nezastavilo, ale počet hlav se zredukoval, a dokonce mi připadaly povědomé. Jedna z hlav se dokonce uchichtla.

„Čemu se směješ?“ zachrčel stařecký hlas.

„Už na nás mrká.“

„Buď ráda, vždyť jsi ho mohla zabít.“

„Přímo pod policejní stanicí.“

„A jim taky můžeš děkovat.“

„Já vím,“ špitla Beatka spíš vesele než zkroušeně.

Do třetice jsem zdvihl těžká víka na očích naráz, jako bych je chtěl přistihnout. Otáčející se kolo se zastavilo, ale stejně jsem spatřil čtvero rozmazaných hlav, které zareagovalo úlevným smíchem.

„Románku! Jak se cítíte?“

„Vidím vás dvojmo.“

„To brzy přejde.“

„No, nevím, už jsem to párkrát zažil.“

„Máme spoustu času. Nechceš se napít? Musíš přijímat hodně tekutin, měl jsi ošklivý úpal, ale teď už jsi doma, ve svém pokoji.“

Do ticha jsem vybublal náznak smíchu. Hlavy mlčely dál a mně se už nechtělo říkat nic, protože se mi začínal promítat film dnešního dne. Zkoušely na mě potichu mluvit, tím víc jsem prohluboval spokojené oddechování, než se vzdálily.

„Tak jsme se nedomluvily, Beatko!“ zaslechl jsem nedovřenými dveřmi zvýšený hlas.

Hádají se o peníze, napadlo mě v polospánku, jenomže vzápětí jsem zpozorněl.

„Vy mi, Dáděnko, nerozumíte,“ pravil hlas natolik ostře a zřetelně, že bych jej nikdy nepřisoudil rozjívené Beatce. „Nemusíte říkat jediné slovo, stačí ukázat, a já se tady už nikdy neobjevím,“ zašveholil náhle její hlásek, jako by mluvily dvě různé osoby.

Hlasy se propadly do hlubokého ticha, až mě napadlo, že jsem měl halucinace, než se ozval řezavý smích.

„Milá zlatá, teď jsi mě opravdu pobavila. Tohle už na mě nezkoušej, protože ti něco zásadního nedochází. Nejenže nemám co ztratit, ale dost možná si přeji, abych si nic do hrobu nevzala, jak říkávala má babička, než se oběsila,“ uchechtla se stařenka svým snadno rozpoznatelným cynickým smíchem, na jaký Beatka nenalezla odpověď.

Odposlouchávání cizích hovorů mě vyčerpalo do té míry, že jsem už spánek nemusel předstírat. Ať se klidně sežerou, harpyje, napadlo mě, než jsem znovu usedl na kolo a ujížděl zvlněnou venkovskou krajinou dál a dál za nekonečnými obzory.

Jurášek

Po svém tátovi jsem v jediný věci: ráda bych o všem rozhodovala. Jsem ale stejně úspěšná jako on, jen zatím ne tak směšná, aspoň doufám. Někdy mi ho je až líto, když stojí uprostřed naší kuchyně a huláká nadávky, že jsme ho zase neposlechli. Maminka pokaždý chvíli mlčí, čeká, až se vyřve, a za jeho zády na nás mrká a my se smějeme, což táta samozřejmě nesnáší. Někdy mu ale nadávky začne vracet a lidi ze sousedství nám pak taky začnou křičet do okna, ať už konečně držíme huby.

Proto raději neříkám nahlas, co bych opravdu chtěla, ale čekám na tu správnou chvíli, kdy se někdo zeptá, co bych si přála. A já už mám svou odpověď dávno připravenou, i když ze mě leze koktavě, jako že mě právě napadla. Aspoň s Dáděnkou mi to takhle vycházelo. Díky ní jsem pochopila to základní pravidlo, že život je pokaždý něco za něco. Když ty mi vyjdeš vstříc, tak já nezůstanu stát na místě, klidně udělám za tebou o dva kroky navíc. Chceš, aby na tebe byli lidi milí, usmívej se na ně, i když vůbec nemáš náladu. Máš ráda překvapení a dárečky, tak si taky koukej nějaký vymyslet. Potřebuješ pomoct, jasně, zaběhnu nakoupit a vrátím peníze do poslední koruny, to se vyplatí, a když ne hned, tak později určitě. Kromě Dáděnky se totiž starám ještě o další stařenky; každá potřebuje svý, ale takhle to chodí. A žádná není lakomá nebo vyloženě zlá. Řekla bych, že si to se svou životní zkušeností dokážou dobře spočítat.

Dáděnka ale sama od sebe šla dál než ostatní. Mě by ani ve snu nenapadlo si myslet na nějaký bydlení – s tím přišla ona. Ale pak – bác ho. V mým budoucím pokoji se zabydlel nějaký cizí kluk, co se mi ke všemu dost líbí! Možná si stařenka fakticky myslí, že jsem se ho chtěla zbavit tím, že ho uštvu na kole. Jak jsem ale mohla vědět, že nic nevydrží? Zabít svého miláčka, to opravdu může napadnout jedině Dáděnku. Ta kdyby mohla, ztrestala by synáčka Bruna, až by brečel. Jenomže to je obráceně, nevděčný syn trestá svou matku absolutním nezájmem. Nic horšího než lhostejnost snad neexistuje. To platí na stařenky stejně jako na malý děti, který jsem taky hlídala; když neposlouchaly, dělala jsem nevšímavou, a pak samy přiběhly jako hladoví pejsci.

No jo, vlastně proto jsem Románka hnala až za Troju: chtěla jsem mu ukázat trojský psí útulek, odkud jsem si přivedla našeho Juráška. Jezdila jsem tam na kole nejméně dva měsíce, než mi právě on padl do oka. Ve vstupní místnosti jsou zdi obložené obrázky pejsků i s jejich krátkým životopisem. Obcházela jsem je a četla pozorně všechny ty údaje o jejich stáří, povaze a s kým jsou jako plemena zkřížený, protože těch kříženců byla většina. Konečně jsem cítila uspokojení: na mém rozhodnutí záleží, kterého smutného pejska vysvobodím z klece.

Doma nás kupodivu přijali dobře, protože se zase hádali a Jurášek dokázal na sebe přitáhnout pozornost. V tu chvíli jsem si ho opravdu zamilovala: jak byl chytrý a snaživý! Ke každýmu z naší početný rodiny se nadšeně vrhal a vzrušeně poštěkával a kňučel, ocásek i jazyk rozkmitaný, jako by tušil, že právě probíhá zásadní přijímací zkouška.

Tuhletu psí galerii v útulku jsem tedy chtěla Románkovi předvést, protože jsem byla zvědavá, jak se bude tvářit na ty nešťastné osudy opuštěných. Na samém konci prohlídky je pak zeď s fotkama pejsků, kteří našli nového páníčka nebo paničku i třeba celou rodinu. Tihle pejskové se do jednoho tváří, jako by se dostali do nebe. A mezi nimi se nejšťastněji zubí tlamička našeho Juráška!

Otec

Polehával jsem ještě dva dny a čekal s mrazením v týlu, jestli jsem neprobudil ze spánku svou chorobu, která na oslabený organismus zaútočí. Zotavoval bych se ještě déle, kdyby se Dáděnka nesnažila o mě starat. Jakmile jsem za dveřmi zaslechl její šourání a ťukání holí, vylekaně jsem se na posteli posadil, jako by si smrt vzala na sebe podobu stařenky nesoucí občerstvení.

Beatka se neukázala ani jednou; asi se holky skutečně pohádaly, co je mi ale po tom. Ty prospané dny a probděné noci mě stály hodně sil. Netuším, co se přihodilo, avšak můj zemřelý otec se na mě začal zlobit. Scény se odehrávaly v polospánku, takže jsem si nebyl jist, co je sen, a co reálná, byť vytěsněná vzpomínka. Realitou byl jistě rukou načmáraný vzkaz, který jsem jednou našel v kuchyni na stole: Milý Romane, když si nedokážeš najít čas, abys mi pomohl s česáním jablek, tak se nedá nic dělat. Vnucovat se ti nebudu. Raději je nechám popadat, protože na žebřík sám nepolezu. Je mi to líto, bolí mě hlava a jdu si lehnout. Otec.

Četl jsem ten ublížený vzkaz jako zkoprnělý. Když jsem se před pár dny otci omluvil, že mám uzávěrku v Jihlavském deníku, jenom zklamaně pokýval hlavou. A teď tohle! Hrozná byla ta nečekanost: otec mi nikdy nic nevyčítal. Měl mě rád svým unaveně rezignovaným, mlčenlivým způsobem, takže těch pár vět na mě tenkrát křičelo bezmocným hněvem, jehož podstatu jsem nechápal. Ano, byla to naše hezká společná práce. Na žebříku jsme se střídali a jistili jeden druhého. Otec se považoval za zkušeného sadaře a rád mi ukazoval, kam bych měl dlouhý žebřík zaklínit, abych pronikl k obtěžkaným větvím. Moc jsme toho jako obvykle nenamluvili, ale jak říkám – příjemné rozptýlení i vysvobození od obrazovky počítače. Netušil jsem, jak jsou ty dvě hodinky pro tátu důležité.

Dneska jsem se ale probral zpocený hrůzou. Otec stál nad mou postelí, třásl se po celém těle a vyhrožoval mi cizím hlasem: Měl bych ti dát pěstí!

Polekaně jsem se zasmál, a to mě probudilo. Zíral jsem do stropu a pomalu dýchal; otcův duch se dávno rozplynul, ale stejně bych jej neviděl, protože se mi oči zalily slzami. Kdyby v tu chvíli Dáděnka otevřela dveře, zařval bych jako raněný zvíře, vyskočil z postele, u krbu popadl pohrabáč a zvědavou stařenu ubil jako Raskolnikov.

Naštěstí tu leží ticho, ticho a klid. Konečně snad už brzy objevíme blahodárnost jižanské siesty, kdy se vše zpomalí, zmlkne a usne. Poslouchám čas, který také nikam nespěchá. Poslouchám vzdálené zvuky starého baráku, který přežil svého stavitele, zedníky a tesaře, generace nájemníků, tak jako přežije Dáděnku i mě. Ve srovnání s betonovým vězením na sídlišti v Modřanech, v němž jsem si takřka rok odpykával trest za svůj útěk z jihlavského maloměsta, představuje stařenčino libeňské věznění hotový skutek milosrdenství.

Mnich

„Jak jsem říkal posledně, nerad bych se držel chronologie,“ v duchu si umiňuji, že už nenechám stařenku věčně kličkovat.

„Vyzvídejte, Románku, ode mě uslyšíte jen čistou pravdu.“ Zakvedlala sklenicí s ledem a střikem z bílého vína.

„Vrátil bych se k okamžiku, kdy jste říkala, že jste svého druhého muže zažila umírat. Jak k oné tragédii došlo? Anebo – co jí předcházelo?“

„Nic. Nepředcházelo jí vůbec nic. Vzpomínám si na oblohu toho dne. To nebylo vyšisované prostěradlo, co nás už týden všechny dusí jako v sauně. Znáte ten Máchův verš – na modrém blankytu bělavé páry hynou? Takové nás uvítalo nebe, když jsme se po bujarém večírku na chalupě v Radvanci probudili a vylezli na terasu. Rozcupované bílé mráčky na pozadí milého modra. Jak jsem mohla vědět, že takhle líbezně začíná nejhorší den mého života?“ vzdychla Dáděnka.

Stočil jsem pohled na kontrolku diktafonu, abych si udržel odstup. Nemohl jsem si pomoci: Dáděnčino vzpomínání mi opět připadalo jako stokrát odehraný výstup ochotnické herečky, co se ráda dojímá sama nad sebou.

„Co bylo dál?“

„Musíme tu hezkou kocovinku rozchodit, povídám svému muži. Okamžitě souhlasil: Dlouho jsme nevystoupali ve Sloupu na skalní hrad s poustevnou. Zaváhala jsem. Těšila jsem se do lesa a pak k vodě, chtěla jsem mu ale udělat radost. Ono zaváhání mohlo mému muži zachránit život, jenomže já jsem se výjimečně nechtěla dohadovat. Jak chceš, povídám a šla jsem vzbudit našeho chlapečka; hosty jsem nechala vyspávat.“ Šedomodré oči se zúžily do soustředěných štěrbin a z jejího hlasu vyprchala melodramatičnost; zdálo se, že si opravdu snaží cosi vybavit.

„Pod skalním hradem neparkovalo jediné auto, všichni se nahrnuli na koupaliště ve Sloupu. Studentka v okénku, co prodávala vstupenky, na nás zírala, proč se sem trmácíme, když se udělalo tak krásně. Můj muž se už také netvářil dvakrát nadšeně, ale ze svých cest byl uvyklý překonávat nejrůznější překážky. Vzpomínám si ale, jak se na schodech nejméně jednou zapotácel. Prostě zbytkový alkohol.“

Odmlčela se, jako by její paměť počítala všechny točité schody směřující k vyhlídce s poustevnou. Zbytkový alkohol? Na tohle sousloví jsem narazil, když jsem v jihlavské redakci musel redigovat zprávy kolegy, který informoval o dopravních nehodách v našem kraji. Brzy mi došlo, že na jeho psaní nechává zbytkový alkohol také zřetelné stopy.

„Nahoře bylo ale krásně!“ rozjasnila se před chvilkou opuštěnou intonací melodramatické herečky. „Můj muž ale miloval představu, že někdy v sedmnáctém a osmnáctém století tam pobývali poustevníci, kteří zde žili v odloučení od světa a modlili se jako meditující tibetští mniši ve svých poustevnách. Vsadila bych se, že jim tu vůli zůstávat na jednom místě docela záviděl, protože mou společnost často nemohl vydržet a utíkal před ní na druhý konec světa,“ bavila se stařenka a já jsem znovu jen bezmocně sledoval, jak mi uniká.

Vypnul jsem diktafon a vydržel její překvapený pohled.

„Pořád se ještě necítím.“

„Jistě, Románku. Promiňte, že jsem na vás naléhala,“ usmívala se má věznitelka a její oči mě pobaveně propichovaly. Pustila si stolní větrák a zaposlouchala se do jeho vrnění; už mě nevnímala.

Vrátil jsem se do svého pokoje a prvně zatoužil po přítomnosti průzračně jednoduché Beatky. Vzpomínal jsem na její nahněvanost, s níž mi ujela na cyklostezce, na její vzrušené nadšení, s jakým jsme pozorovali kanoisty na trojském vodním kanále, na její vyzývavou samozřejmost, s níž se sprchovala zahradní hadicí u kiosku, i na její bezstarostný smích nad stařenčinou obavou, že mě uhnala k smrti. Ne, to Dáděnka mi sahá na život, nikoli bezelstná Beatka, říkal jsem si těsně před tím, než jsem se propadl zpátky do snové náruče svého otce.

Píny

Čekal jsem Pínyho návštěvu každým dnem, stejně mě ale překvapil. Kdyby aspoň zavolal, jenomže on už mobil takřka nepoužívá; nejspíš se nemýlí, že jsou všechny odposlouchávané, a proto si na naše akce bereme vysílačky, ty jsou o něco bezpečnější.

Pejsci v suterénu už najíst dostali, a tak jsem se přesunul do bytu po své matce ve zvýšeném přízemí, abych se najedl spolu s Riškou. Píny zazvonil smluveným znamením, a tak jsem mu z okna hodil klíče od mříží a vchodu do baráku. Posadil se u nás v obytný kuchyni a mlčky sledoval, jak se ládujeme. Chlapeček se pod jeho pohledem cítil trochu nervózně, protože dojedl bez obvyklého kňourání. Píny mě vzápětí překvapil podruhé svou otázkou:

„Budeš ho dávat do školy?“

„Kam do školy? Myslíš naproti zámečku? Tam už to patří Rusákům, Vietnamcům, a hlavně Arabákům, tam už český dítě nemá šanci. Nic takovýho, budu ho učit sám.“

Pokýval hlavou, jako by jinou odpověď nečekal.

„Slyšel jsi někdy větu, že násilí plodí jen další násilí?“

Zůstal jsem na Pínyho zírat. Pořád je to náš partafýrer, co mi jen předal velení na jednu odvetnou akci. Jinak bych se mu vysmál, jaký mi tu vykládá kokotiny. Jasně že násilí vyprovokuje násilnou odpověď, co je na tom divného, ksakru?

Povídám ale Pínyho tónem: „No, něco mi to říká, ale fakt nevím, kde jsem to slyšel.“

Pokýval hlavou s pohledem do země, tedy na naši podlahu vyzdobenou psími drápy.

„Bruno, bude to všechno jen horší a horší. Pokaždý pak přijdou jiný hošani, co budou ještě ostřejší než my.“

„S tím ale počítáme, Píny. Myslíš, že si někdo z našich kámošů představuje dlouhý a šťastný život?“

„Nevím. Co myslíš ty?“

Tentokrát jsem už koukal s hubou dokořán. Píny se mě ptá na můj názor? Nezačal zase chlastat? To bych ale poznal, mám čich po svých pejscích.

„Řekl bych, že si nikdo z nich nedělá velký naděje.“

„Ani třeba Tony?“

To je kámoš, jemuž se synátor vrátil ze špitálu, a stále není jasný, jestli nebude mít z toho karambolu v Proseckých skalách doživotní následky.

Konečně mi došlo, kam Píny míří. Dělá si starost, co bude s mým Riškou nebo synáčkem našeho kámoše, až nám někdo ustřelí palici. Bezradně jsem se zadíval na svého chlapečka, který se právě věnoval své oblíbené zábavě. Dojedený talíř vítězoslavně roztočil lžící a se skrytým potěšením sledoval, jestli se neroztříská pádem na poškrábanou podlahu.

Svatebčané

Dalšího dne jsem to už nevydržel a zavolal Beatce.

„Co je s tebou? Nejsi nemocná?“

Zasmála se a čekala, s čím vyrukuji.

„Urodil se mi takový nápad.“

„Urodil,“ opakovala posměšně.

„Co bys řekla menšímu výletu? Autobusem.“

„Proč ne. A kam?“

„To ti řeknu později, ať jsi trochu zvědavá.“

„Jdeš na to výborně, Románku,“ uchichtla se.

Budu si muset něco vymyslet pro stařenku; jak by se asi tvářila na to, že se chci zajet podívat do Sloupu, na místo činu. Třeba jí namluvím, že musím něco zařídit ve své bývalé práci v Jihlavě, a tak budu pár dní pryč. Jo, to by šlo, nemůže mě přece držet v rozžhavené Libni jako na řetěze.

Jak jsem očekával, Beatku můj návrh polekal. Dočista ztratila řeč a jenom se nepřítomně koukala před sebe a horečnatě přemýšlela. Předstíral jsem nevšímavost a mlel si dál to svoje: „Už jsem se díval do mapy a na jízdní řády, nejblíže to je z Nového Boru anebo ze Cvikova. Můžeme čekat na místní spoj, anebo si udělat výlet přes les po turistických trasách. Napadlo mě, že by ses do kraje svého dětství ráda po letech podívala, a já do knihy potřebuji konkrétnější představu.“

„Dáděnce jsi ale nic neříkal?“

„Jasně že ne.“

Nepatrně se uklidnila. Seděli jsme na lavičce v parčíku za hlavním průčelím libeňského zámečku. Vpředu pod zámeckými hodinami, na prostranství mezi kulatými keři právě probíhala svatba jako za starých časů. Nevěsta v dlouhých bílých šatech se závojem, hejno nastrojených dětských družiček a ženich v elegantním obleku, svítící jako brouček zlatohlávek. A toho hemžení kolem, jako když v prosluněném lese odvalíte obrovitý placák a uvedete v pohyb skrytý život.

Tolik bujarého povykování a nepřirozeného veselí do mě pokaždé takřka fyzicky strkalo jako údery větru do sebevražedného chcípáka stojícího nad propastí. Tohle není bohužel přirovnání, do paměti mám vypálený obraz, kdy jsem vystoupal na kraj útesu a díval se do vysvobozující hloubky pod sebou. Tenkrát mi konečně došlo, jaký mě čeká život v pevném sevření zákeřné choroby.

Dneska na své tváři cítím úsměv. Nevím, jestli mě tak rozveselila chvíle, kdy jsem zaskočil neohroženou Beatku, anebo jestli se ve mně bez varování rozlila vzpomínka na mé dětské výpravy do lesa vonícího rozpálenou jehličnatou půdou a stékající pryskyřicí. Pro jednou jsem byl šťastný a rozverné troubení aut odjíždějících svatebčanů mě v této sebevědomé iluzi utvrzovalo.

Cvikov

Krajina mého dětství! Kdyby to neříkal zrovna Románek, kopla bych toho sviňáka mezi nohy. Zkurvený maloměsto, řekl můj táta, když jsme tam před pár lety zajeli na pohřeb v rodině. Máma mu málem jednu vrazila, ale pak ani necekla. Nejspíš jí došlo, že táta výjimečně nekecá. Cvikov a Nový Bor, děkuju, stačilo, nechci – čím jsem byla starší, tím víc jsem to tam nenáviděla. V Boru se každý rok servali Romáci s bílejma a vždycky tekla krev. Nože, břitvy, mačety, nunčaky, to byly jejich argumenty. Ve Cvikově jsme měli domek, přes zimu to všude smrdělo spalovanýma petkama, ale na jaře kvetly na zahrádce rododendrony, azalky a přímo pod oknem v přízemí velikánský šípkový keř; stará bluma shazovala šťavnaté plody velké jako vajíčka a za smrkem jsme si dělávali ohýnek. Jenomže máma se furt hádala se všema sousedama, takže jsme se nakonec ocitli v paneláku – na náměstí. Tam už nás za rok nesnášeli tak, že se táta rozhodl po smrti své mámy vrátit do rodný Libně. Část rodiny jsme museli nechat ve Cvikově, jinak to nešlo. Tady v Horní Libni jsme se ale zabydleli rychle, máma si dávala pozor na pusu, táta dokonce začal chodit do práce a my děti jsme si brzy zvykly na školy, ty mladší to měly nejblíž na Koráb, já jsem zas ráda seběhla parkem do školy naproti zámečku. Jenom stará mama, co už nemůže na nohy, byt neopouštěla a pořád se vracela ve vzpomínkách do lesů kolem toho zkurvenýho Cvikova.

Když jsem loni v létě potkala na ulici Dáděnku, hned mě nepoznala, jak jsem prý vyrostla. Zato já si pamatovala, jakou zmrzlinu měla na koupališti nejraději, a to ji rozesmálo. Pozvala mě do cukrárny, nejprve se vyptávala na mou rodinu a pak se sama svěřovala. Od smrti svýho druhýho manžela to s ní jde z kopce, před pár lety ještě chodila po výletech, jezdila na kole, ale dnes už skoro nemůže chodit. Její jediný syn se na ni vykašlal, a tak je odkázána na pomoc od cizích. Odvážně jsem se jí nabídla, když už se tedy známe tolik let ze Sloupu. Ani se dvakrát nerozmýšlela, možná i zapomněla, že jsem mívala úplně černé vlasy, ty si teď mírně přibarvuju hennou, takže jsem takový jižanský typ, jak mi jednou důvěrně řekla naše třídní.

S Dáděnkou jsme si rozuměly. Moc ráda vyprávěla a vzpomínala na svůj vzrušující život, co byl tak křiklavě barevný a hlučný jako stoletý papoušek – tak to nějak říkala. Jednou mě ale nachytala, že si z jejího povídání vlastně nic nepamatuji; prý ale umím hezky poslouchat. Možná právě tehdy ji napadlo, aby si své vzpomínky nechala od někoho zapsat. Proto mě nepřekvapilo, když jsem u ní jednoho dne objevila vyplašeného Románka. Působil na mě tak zoufale i statečně jako náš pejsek Jurášek, když jsem se mu v parku různě schovávala a z úkrytu ho pozorovala, jak mě utrápeně hledá.

Nevím, jak jsem se tvářila já, když Románek řekl nahlas Cvikov, ale v žádným případě jsem nemohla vypadat tak radostně jako Jurášek, když jsem se mu nakonec ukázala.

Plameňák

„Nechceš se podívat na hřbitov?“ povídá zničehonic Beatka.

Ušel jsem ze setrvačnosti dva tři kroky, aspoň jsem se dostal z plného slunce do stínu, a zadíval se na její zasmušilý výraz. Překvapil mě tón, jakým se zeptala. Melancholicky, s potlačovanou bolestí, jako by mi ve skutečnosti nechtěla předvést proslulý novoborský lesní hřbitov, ale chystala se v něm zalehnout, ustlat si pod náhrobkem na věky věků. Popravdě jsem nebyl ještě připraven na její proměny nálad, to až později jsem se naučil je předvídat a přijímat bez většího znepokojení. Dneska mě mohlo varovat, že cestou v autobuse skoro nepromluvila, jenom se dívala na ubíhající krajinu za oknem, jako by v ní viděla něco víc než zalesněné kopce, pískovcové skály a vyprahlá pole na Českolipsku.

Lesní hřbitov ale opravdu vyzařoval cosi z Beatčiny bezdůvodně tesklivé nálady. Pískem vysypané cesty od jednoho hrobu k druhému mezi odkvetlými keři obřích rododendronů, světlo a stín pod jehličnany hustě porostlými tmavým břečťanem. Ticho a klid tlejících kostí.

„Tady jsem si chtěla nasbírat jahody, ale máma mi to zakázala,“ zazubila se najednou Beatka.

„To se nedivím,“ povídám. „Ujídat nebožtíkům, jak tě to napadlo?“

„Větší lesní jahody jsem nikdy neviděla!“

Od hřbitova mířila zelená turistická značka naštěstí do lesa, na slunci bychom se upekli. Vycítil jsem, že Beatku její rodný Cvikov ničím nepřitahuje, a tak jsme kolem Havraních skal pokračovali k odbočce na Radvanec. Zastavil jsem se u rozcestníku a zkoumal cestu do Údolí samoty; Beatka zatím neklidně přešlapovala, připravena se vzepřít každé zacházce. Mezi špicemi smrků a hlavami borovic přihlížely z výšky šedivé mohyly skal jako nezúčastnění svědkové našeho tichého souboje.

„Pamatuj na své zdraví, nerada bych tě zase křísila.“

Na začátku Radvance jsme nemohli minout výletní hospodu obsypanou cyklisty, místními pivaři a pěšími turisty jako my dva. Beatka přinesla zevnitř dvě kofoly v půllitrech; museli jsme vzít zavděk sezením na zídce, aspoň nás u stolu nemusel nikdo poslouchat. Beatčina chmurka zmizela, jako bych si ji vymyslel. Prstem umazávala orosené sklo a dívala se po mně zjihlýma očima. Možná se konečně začíná radovat z výletu, jaký jsem nám vymyslel, napadlo mě, ale to už její navlhčený prst pomalu objížděl mé buclaté rty. Polilo mě horko; zevnitř pochopitelně – zpocená trička se nám lepila na tělo už pár hodin, co jsme vypadli z klimatizovaného autobusu.

„Líbíš se mi,“ oznámila Beatka, jako by mluvila o počasí.

Nezmohl jsem se ani na odpověď: ty mně taky. Nevyznělo by to dvakrát přesvědčivě, ale tuhle holku to stejně nezajímalo.

„Nedáme si tu tvou zmrzlinu na koupališti?“

„Proč ne.“

Dál mě pozorovala, jako by skutečně vnímala mou pusu, a ne nějaká slova, co z ní vycházejí, jako by můj obličej měl pro ni význam pokoje, v němž cosi zapomněla, a teď si na jeho prahu nemůže vzpomenout, co vlastně.

„Co ve mně hledáš?“

Oklepala se. Kdybych řekl obvyklé: Co na mně vidíš?, nevnímala by. Ono hledání ji zaskočilo i probudilo.

„Co bych tak asi hledala, Románku? Kluka, kterýho bych mohla mít ráda.“

„Nevím, Beatko, fakt nevím. Nic o sobě nevíme,“ zaskřípal jsem banálně.

„No, já vím, seš nemocnej.“

Musela si všimnout, jak mi v hlavě bouchl papiňák. Sakra, sakra, kurva, ten zmrdanej dohazovač čertík a drbna Dáděnka! Jako bych mezi nimi poletoval s holým zadkem a poskakujícím pindíkem. Bez šance se schovat a skrývat do konce života.

„Taky ti o sobě můžu něco prozradit. Věděl jsi, že jsem napůl cikánka? Po mámě.“

„Kecáš.“

Cítím, jak se nevěřícně usmívám i jak se má obnažená postava vzdaluje, zmenšuje a rozplývá kdesi na horizontu.

„Proč bych si vymýšlela?“

„To je fakt,“ souhlasím, jenomže vzápětí mě přepadne asociace, jakou nechci říkat nahlas. Vzpomněl jsem si na jeden ze svých prvních článků v jihlavských novinách. Parta cikánských výrostků ubila kameny v naší zoologické plameňáka. Viděl jsem jeho vyhaslé, toporné tělo, viděl jsem ty kluky, co se stále cítili jako hrdinové, viděl jsem tu falešnou lítost jejich rodičů a vzpomínám si i na šéfa našeho oddělení, co mi text vrátil k přepracování: méně emocí, více faktů – jakou cenu má třeba takový plameňák?

Riško

Moji bulíci si Riška oblíbili a střeží ho, kamkoli se hne. Měl jsem štěstí, že v mé smečce převažovali liďáci – tak říkám bulíkům, co dávají přednost lidské společnosti. Smečkaři zas mají na prvním místě jiné pejsky, s těmi si hrají, jakkoli mě musí poslouchat úplně stejně jako vůdce smečky. Nevěřte lidem, co se bojí bulteriérů; zkrátka jim nerozumí. Každý pes má pochopitelně jinou povahu, ale pro bulíky to platí dvojnásob. Co pes, to jiná osobnost vyžadující zvláštní zacházení. Například můj zástupce ve smečce, jestli to lze tak říct, fenka Líza toho moc nenamluví, zkrátka skoro neštěká, ale ostatní ji respektují stejně jako mě. Na první pohled vypadá, že neumí do pěti počítat, ale řekl bych, že moc dobře ví, kolik štěňat už přivedla na svět. Svých dospělých potomků si zdánlivě nevšímá, jakmile ale kterýkoli z nich vybočí, srovná ho dříve, než pochopíte, o co šlo. Provinilec zakňučí a kouká se dostat z jejího dosahu. Nad mým chlapečkem drží ochrannou ruku, nebo spíš tlamu, až se ji ostatní pokoušejí napodobovat. Nikdy bych nedopustil, aby chlapec třeba píchal pejsky do očí, toho jsem si všiml jedinkrát, okamžitě ho odchytil a hryznul do ruky sám, aby si to jednou provždy zapamatoval. Krom toho si Riško může dovolit skoro všechno, a když to občas přežene, ihned podle zavrčení pochopí, že jde do tuhýho. To se ale stalo dvakrát třikrát, jinak si Riško s bulíky brzy našli při hraní společnou řeč. Právem se o nich říká, že to jsou psí klauni: udělají cokoli, aby upoutali vaši pozornost, a když vás rozesmějou, jsou na vrcholu blaha. A Riško jim byl opravdu vděčným divákem i parťákem do hry. Pro cizího můžou psí souboje a hry vypadat možná drsně, ale s opravdovou rvačkou nemají vůbec nic společnýho. Zápasící psi se s vrčením honí, vyskakují a vrážejí do sebe hrudníky, aby se srazili k zemi, jdou si po krku, ale i když se chňapají, nikdy nestisknou. A to už je naprostá zábava, když se velký pes nechá povalit maličkým, nastaví mu hrdlo i zranitelné břicho a malý vítěz krvelačně vrčí a štěká a dává obrovi do těla. Právě tyhle hry Riško miloval, dělal pejska a zakusoval bulíky pod bradou a pak si to samé nechával líbit od nich. Riško i bulíci řičeli nadšením.

Náš dvorek a zahrádka s altánem jsou otevřené pohledům desítek partají nejenom z našeho činžáku. Jedna nově přistěhovaná ženská ze sousedního baráku, co má v prvním patře balkónek, a hlavně dost pronikavý ječák, zkusila na konto mý smečky a chlapečka v jejich středu cosi poznamenat. Dost se snažila, aby to slyšelo co nejvíc lidí. Druhý den jsme ji potkali v parku za kostelem. Doprovázel ji černý labrador, co hned začal vrčet, dokud nás nedoběhla celá smečka. Měl jsem malého Riška za krkem a jenom přihlížel, jak sebou ten nevychovanej pes okamžitě plácl na břicho a kňučel o slitování; bába na místě ztuhla a já cítil, jak se jí klepou nohy a potí se. Nejsem radostí bez sebe, když budíme hrůzu, někdy to je ale z výchovných důvodů nezbytnost. Chvilku jsem si sousedku mlčky prohlížel a pak dal smečce znamení, že pokračujeme v procházce. Riško na mých ramenou se zajíkal smíchem, až na mě bulíci začali vyskakovat, aby přišli na důvod té zábavy. Popravdě řečeno, sám jsem netušil, čím Riška ta situace tolik rozveselila. Hloupá ženská a její pes se z nás málem podělali – co je na tom srandovního? Že by už ve svým věku vycítil, jak je správný zesměšnit cizí nadutost? V některých pohádkách, co chlapečkovi předčítám, se o tom mluví. Ale stejně není snadný porozumět malýmu dítěti; řekl bych, že co se týká bulíků, jsem o dost úspěšnější.

Špenátovka

Voda v rybníku s koupalištěm měla barvu špenátové polívky, kterou jsem vždycky nesnášela. Protější pláž s hospodou mezi borovicemi, kde jsem kdysi dávno točila zmrzlinu, vypadala ztichle jako po nějakým výbuchu, pár opalujících se mrtvol na písku šlo lehce přehlídnout. Naše strana břehu se schlíplýma břízama byla ještě pustější. Koukli jsme na sebe s Románkem a s úlevou se zahihňali jako dva malí fakani, který těsně vyvázli z velkýho maléru. Prostě se nám do vody nechtělo a sinice to za nás vyřešily.

Románek mě slepě následoval, když jsem vyrazila podél břehu směrem k té jeho skalní poustevně na samém konci Sloupu. Neřekl ani slovo, jenom mě zvědavě pozoroval, až mě napadlo, jestli neumí zahlédnout mé vzpomínky, co mi začínají stoupat z přehřáté hlavy.

Támhle pod skalnatým výběžkem, z něhož se dalo i skákat a kam zajížděla všechna dvoumístná šlapadla, jsem se prvně líbala s bílým klukem. Jméno i obličej dávno vzal ďas, ale ten jeho tlustý jazyk dožadující se agresivně laskání mi dodnes zvedá kufr znechucení.

A tady v zatáčce silnice mě zas shodili z kola, co ukradl můj bráška, aby mi udělal radost. Ječeli na mě, srazili do kopřiv, vyhrožovali a zas to všechno pálilo jako čert.

A pak nemůžu zapomenout na autonehodu na křižovatce hlavní silnice od Boru a vedlejší ze Sloupu, co se k tý hlavní pozvedávala jako zvědavá hlava, aby ji někdo ustřelil. Krev z umírajících vytékala do prachu klikatě jako červená moč, jako když si kluci vyklepou čůráčky a pokračujou v cestě do kopce.

Mezitím Románkovi zmizel úsměv. Když jsem jej vzala za ruku, vůbec se nebránil. Zbývalo nám ještě pár set metrů po rozpálený silnici, po níž to v obou směrech svištělo auty sem a tam. Na místě, tedy na parkovišti pod skalním hradem Sloup, jsme pochopili, že otrávení rekreanti z širokého okolí vzali poustevnu útokem.

Sleduji bezradného Románka, jemuž je to dětské vřískání a překřikování dospělých snad ještě protivnější než mně. Tlačit se trpělivě ve frontách, usmívat se na všechny ty zarudlý obličeje, co si ostražitě hlídají pozici, takovou hrůzu bych nepřála nikomu, natož zničenému Románkovi. Silně jsem mu stiskla ruku, dokud se mi nezadíval do očí.

„Mizíme.“

Přikývl a zoufale se rozhlédl, jako že neví, co dál.

„Na tu zmrzlinu přece!“

Znovu horlivě přikývl a nechal se za ruku vytáhnout z davu.

Během chvilky jsem si stačila všechno promyslet. Už je to sice pár let, co jsem brigádničila na koupališti, tolik se to tam ale změnit nemohlo. A hlavně kemp bude vylidněný, co taky dělat na pláži se špenátovou polívkou. Na poustevnu můžeme vylézt až zítra po ránu – stejně jako Dáděnka se svým manželem a dítětem tenkrát, kdy se to stalo.

Kosák

„Naposledy jsme dospěli k tragickému dni ve skalním hradu Sloup,“ připomínám a pedantsky nahlížím do svých poznámek, abych se nějakým hloupým úsměškem neprozradil, že dějiště tragédie už znám.

Majitelka mého současného osudu mhouří oči, jako by se potřebovala rozvzpomenout.

Sedíme v jejím altánu na konci zahrádky, který připomíná letní obývací kuchyň střeženou šňůrami potrhaných tibetských praporků modlících se za duši Dáděnčina manžela.

„Výlet do rodného města vám vyloženě prospěl,“ povšimla si stařenka. Lehce jsem se zastyděl. Nemusí ale vědět všechno, sama mě vodí za nos a říká jenom to, co se jí hodí do krámu.

„Ano, tam nahoře,“ vzpomíná stařenka a zpoza stolu se vynoří její artritická ruka coby zažloutlý slepičí pařátek. „Tam nahoře,“ opakuje po sobě a bezděky zatíná prsty do ubrusu, které po něm bloudí, jako by hledaly druhou ruku pro spojení do seance. „Tam nahoře,“ opakuje do třetice k nesnesení, „tehdy můj muž bláznivě blbnul s naším dvanáctiletým synáčkem Brunem. Měli jsme celý ten hradní areál s kostelem, letohrádkem, divadýlkem i poustevnou sami pro sebe, dohlížela na nás jenom socha poustevníka, co se raději koukal do dalekohledu, a tenkrát do mého muže vjel snad nějaký čert. Honili se tam mezi stromy se stříkacími pistolemi, co si manžel prozíravě přibalil do batohu. Bruno svého tátu miloval a obdivoval, jak se to chlapečkům v jeho věku stává. O to horší byla moje situace, když manžel odjel, často i bez rozloučení, a já jsem musela čelit chlapcovým pohledům, jako bych za to nesla všechnu vinu.“

„Co bylo dál – tam nahoře?“

„Dál? Dál už to je strašné. Ještě vidím ten obraz, jak se s těmi pistolkami honí a přepadávají mezi úkryty a ječí při tom jako indiáni, než na mě dolehl celonoční flám. Možná jsem si měla tam nahoře lehnout na vyhřátou skálu a koukat do korun borovic, abych na půlhodinku zabrala a byla zas čiperka. Vím ale, že jsem se vydala bez rozloučení – tak jako můj muž tolikrát – na ústup po točitých schodech dolů pod hrad.“

Vidím, že Dáděnka nic nepředstírá – každý schod ji dodnes ve vzpomínce bolí od kyčlí a kolen až po kotníky. Nikdy bych nevěřil, že zhmotněná vzpomínka představuje takové martyrium, jelikož člověk podstupuje stejnou situaci jakoby po druhé a při vědomí toho, co bude následovat.

„Když jsem konečně vypadla z šera chodby na denní světlo – ani jsem se nestačila nadechnout – zaslechla jsem nad sebou hlas: Haló, slyšíš mě! Jsi v pořádku!? hulákal z výšky můj muž. V tu chvíli se mi ulevilo, ano, ano, jsem v úplném pořádku, jen musím popadnout dech, abych měla sílu zakřičet zpátky. Ten nahoře to ale viděl docela jinak. Jsi v pořádku? volal s takovou úzkostí, že jsem hned vyskočila na nohy a zadívala se vzhůru. Zuzanko! zaskřehotal ten pošahaný havran tam nahoře ze skály. Zuzanko! opakoval, abych pochopila, že patnáct let společného života pro mého muže vůbec nic neznamená, protože ve stresové chvilce nemyslí na mě, ale na svou exmanželku.“

„Co bylo dál?“

V odpověď zaslechnu tiché zakňourání jako od devadesátiletého dítěte. Ve svém starožitném ušáku, přes nějž si naházela přehozy a dečky, působila ztraceně jako novorozeně v povijanu, odložené na ustlaném manželském loži.

„Pak jsem cosi zahlédla rychle padat a uslyšela strašlivý zvuk úderu. A vzápětí křik, který dodnes v noci slyším, když se mi chce skočit ze stejné výšky jako on.“

Z rozložité koruny starého stromu vypískl kos. Tak zvláštně vyprahle, jako by si zapomněl zvlhčit zobák.

„Ten křik patřil chlapci,“ upřesnila stařenka. „Můj muž měl rozdrcený hrudník a umíral mi před očima. Možná vykřikl, když padal, to jsem ale neslyšela, anebo na to v té hrůze ihned zapomněla. Měla jsem okno – dodnes nevím, kdo volal záchranku a policajty, jestli já, anebo oba. Bruno se zachoval úžasně, strašně dospěle, to až později…“

„Co?“

Potřeboval jsem odbočku, jakoukoli. Před očima jsem měl to místo s pískovcovými balvany vedle dřevěného pódia, které mi Beatka včera ukazovala. Prý ještě dlouho poté se tam dala rozpoznat krev, co se vpila do skály. Turisti si z tragédie udělali výletní místo.

„Od té chvíle přestal Bruno mluvit. Nikdy mi neřekl, co se tam nahoře vlastně stalo. Jak k tomu neštěstí došlo. Ochoz je tam nebezpečně nízký a manžel občas nevěděl, kdy přestat, když začali s chlapcem vyvádět. Jako by mu chtěl pokaždé vynahradit svou dlouhou nepřítomnost. Tohle jsem samozřejmě policajtům nevykládala a Bruno jim také nic neřekl. Chodil proto k dětskému psychologovi a ten mi později vysvětlil, že nechce mluvit jenom se mnou, jinak prý komunikuje. Ano, slyšela jsem ho povídat si s kamarády, telefonovat s holkama, ale na mě se pořád díval jako na nepřítele. Trestal mě svým mlčením. Pak si pořídil svého prvního čokla a já jsem přestala existovat. Jakmile to bylo možné, poslala jsem ho z Prahy do učňáku s internátem. To mu myslím ani tolik nevadilo, nikdy mi ale neodpustil, když jsem musela dát pryč i toho čokla, který stejně nikoho jiného než Bruna neposlechl. Co jsem měla dělat?“ připojila stařenka onu zcela zbytečnou řečnickou otázku všech bezúhonných zločinců tohoto světa, kteří někomu zničí život a pak rozhodí bezradně ruce: No, co jsem mohl dělat jiného?

Vypnul jsem diktafon; nedokázal bych předstírat sebemenší zájem. Ani Dáděnka se už do dalšího vzpomínání nehrnula. Mlčení leželo mezi námi jako utržená lavina, která nás těsně minula a teď se zastavila a zmrtvěla. Nad námi, mezi zelení větvoví, podvečerním nebem a strakatou barevností praporků si kosák konečně uvolnil hrdlo a začal do toho beznadějného ticha trylkovat.

Snídaně

Kdybych měl komu, děkoval bych mu každý den za to, že jsem se mohl odmalička starat o Riška. Nikdy mi nedělalo nejmenší potíže postarat se o smečku svých bulíků. Odrodit je, přikrmovat, vychovat a vycvičit, ošetřit je po boji a vyléčit, případně pohřbít – to jsem na své farmě mezi Prosekem a Střížkovem dělal spoustu let. Chodívali jsme se smečkou k večeru na vyhlídku Emy Destinnové, což bývala operní zpěvačka, o který mi matka vyprávěla, že se na nějakým svým zámečku v jižních Čechách spouštěla s naším dávným příbuzným. Trapná rodinná historka. Co mi je po nich, co mi je po mý sobecký matce a jejím životě tam dole v Libni! Když přišel Riško – teda musel jsem si ho vybojovat a osvojit, jinak by skončil v dětským útulku – tak jsem zapochyboval, jestli to zvládnu, to přiznávám. Zlomilo se to rychleji, než bych čekal. Chlapeček měl od začátku ty nejlepší instinkty a smečka mu je pomohla vytáhnout. Byl hravý a drzý jako každé štěně, ničeho se nebál, ale uměl být sakra opatrný, když vstupoval na neznámý terén. Stejně tak si zbytečně nevyskakoval na silnější, hierarchii brzy pochopil a respektoval ji, i když občas provokoval, jelikož jsme mu s Lízou vždycky kryli záda. Dokázal se i postavit na stranu slabšího; to jsem si pokaždý vzpomněl sám na sebe, když jsem se jako kluk stavěl mezi svého tátu a matku, jakmile na ni zase padlo to její běsnění. Riško tohle nikdy zažít nemusel, a proto z něj roste v zásadě hodnej a vřelej kluk.

Jediný problém, s kterým se při výchově potýkám, je chlapcova nedůvěra k jiným lidem, než jsou mí kamarádi. To jsou bohužel takový průvodní vlastnosti smečky anebo lidský party. Naštěstí má Riško slabost pro holky, to se jeho ostražitost rozplývá a já se smíšenými pocity sleduju, jak se od mých kamarádek nechává hladit a šimrat a ukazuje jim místa, který jsou ty úplně nejslastnější. Akorát že jsme je objevovali my dva společně. Nejsem až takový idiot, abych Riškovi nedopřál ženskou vůni a jejich laskání. Holkám se prostě líbí, vlasatej, hnědookej klouček, co se umí přitulit.

Spíme spolu na jedný široký posteli: vůdčí Líza, já uprostřed a na kraji u okna do dvorka se bohatýrsky rozvaluje náš chráněnec. Ve třech i snídáme. Činžák je obrácen na jih, a tak nás od rána zalévá světlo, ze zahrádky křičí ptáci, od hlavní doléhají skřípavé zvuky tramvají a nervózních aut. Nás se ten pravidelný poplach netýká. Riško si oblíbil skořicovou kaši s medem, přichází na chuť i müsli s jogurtem a zavařeninou. Jedna z těch holek, co asi nemůžou mít vlastní děti, a tak mi nadbíhá, to má vychytaný. Umí zpracovávat moruše z parku, mišpule pod zámečkem a kdoule ze zahrádky školníka libeňského gymplu. Nám s Riškou to je fuk, když jsem ho ale učil kvůli výslovnosti neznámý slovíčka, tyhle se hodily: Moruše, mišpule, kdouloně, se lžící medu hrrr na ně.

Chlapeček se na mě culí drobnými zoubky, Líza pod stolem trpělivě čeká, až jí hodím špičky od rohlíků, káva voní jako v nějaký debilní reklamě na klasickou rodinku, jaká už stejně nikde neexistuje – jenom v tý reklamě na kávu. Nám třem je ale blaze.

Žebřík

Dokud se v přítmí chatky nesvlékl, vůbec bych do Románka neřekla, že je tak vyzáblý. Jako z koncentráku, říkávala stará mama, jenomže všichni ji hned okřikli, takže stejně dodnes nevím, co tím myslela. Když si na mě lehl, vzpomněla jsem si, jak na mě jednou spadl žebřík, a tiše se tomu uchichtla. Románek ihned ztuhl, ale já jsem plynule přešla ve vzrušené zasténání, takže se uklidnil a já vlastně taky, abych mohla vnímat jeho široké, příjemně chladivé dlaně, které se beze spěchu seznamovaly s mým tělem, na jakém se tu a tam nějaké tukové polštářky nechaly nahmatat.

Tušila jsem to: že bude něžný, že mě bude dlouze hladit a laskat a nebude se mi hned cpát mezi nohy. Ty bych mu stejně otevřela, kdyby spěchal, ale takhle to bylo mnohem, mnohem lepší. Dokonce jsem se začala cítit vzrušená a nemusela nic předstírat. Kdyby ale ta pryčna tolik nevrzala při sebemenším pohybu, a to jsme se ještě k ničemu nedostali!

Jakmile i on začal zrychleně dýchat, položila jsem mu prsty na pusu.

„Šššš, miláčku, poslouchej: Nepůjdeme ven? Pojď,“ chytla jsem jej za ruku.

„Jo, jo, máš pravdu, půjdem ven,“ zamumlal jako omámený.

Vzali jsme si na sebe jenom košile a já ještě stačila popadnout deku, protože si moje tělo pamatovalo každou borovicovou šišku, co se mi tu zaryla mezi lopatky.

Na nočním vzduchu se zapotácel, až se těma pavoučíma rukama dotkl pláže. Cítila jsem písek pod chodidly, jak si do noci drží v sobě vlažnost jako kamna, co jsme mívali ve cvikovském domku.

„Počkej,“ pravil můj miláček důrazně, až jsem se polekala.

Sledoval ale jen světlo úplňku, co se procházelo po černé hladině rybníka s opuštěným koupalištěm. Stará mama nám dětem vyprávěla o člověku, co prý uměl chodit po hladině moře, to prý ale bylo tak hustě slaný, že se v něm nikdo nedokázal ponořit.

Zašli jsme do nejhlubšího stínu a tam jsem nám rozhodila deku. Chvilku jsme na ní jen stáli, jako by stará deka mohla být létajícím kobercem, co se s námi vznese nad koruny borovic, jakmile na ni usedneme. Pak si Románek klekl a přitiskl si můj rozkrok na tvář. Zaklonila jsem hlavu a tentokrát zakňučela bez nejmenšího předstírání. Jako na povel jsme se oba svalili na bok a sevřeli se v objetí. Musela jsem převzít iniciativu, protože jsem vycítila, že by se mě Románek nejraději vší silou držel a možná už jenom hlasitě vydechl jako padlý strom. Jenomže mi pulzovala krev ve všech tepnách a žilkách, co jich jen pod kůží mám. Spěšně jsem si vlezla pod ten žebřík jeho těla a stiskla stehny jeho boky. Rukama se pevně chytla kostnatých šprušlí jeho ramen a vysunula se výš. Věděla jsem v tu chvíli s naprostou jistotou, že po Románkovi se takto vyšplhám až do nebe.

Nápadníci

„Můžeme se vrátit k vašemu odchodu z libeňského gymnázia?“

„Ano, ano,“ chopila se hned slova. „Vlastně si vzpomínám, že jsem nebyla sama, se mnou odcházel ještě jeden uličník. Když mu třídní na rozloučenou domlouval ohledně špatných mravů, drze odpověděl: Ale pane profesore, hovno, hovno, hovno! Nikdy jsem pak už o něm neslyšela, ale doufám, že to v životě dotáhl daleko. Do gymnázia na Letné jsem chodila ráda, spolužáci byli kamarádští, prospívala jsem na výbornou, až na matematiku pochopitelně. Do třídy se mnou chodil syn významného aparátníka Rudolfa Slánského, malý Ruda. Chudák kluk, neměl žádné kamarády, každý se ho bál. Seděli jsme spolu na výtvarné výchově, kde jsme dodržovali naši úmluvu: já mu malovala výkresy a on mi psal úkoly z ruštiny, kterou ovládal, protože za války pobýval s rodiči v Moskvě. Strach ze syna mocného soudruha měli i profesoři. Jednou Ruda dorazil do školy s hodinovým zpožděním a suplující profesor popadl Rudu za ucho a zařval: Kde ses toulal, uličníku!? Jak se jmenuješ? Slánský. Profesor ho rychle pustil a změněným hlasem povídá: Tak to je dobře, žes už přišel. Celá třída se tím bavila, ale Ruda byl samozřejmě nešťastný.“

A to ještě nic netušil o příštích hrůzách, říkal jsem si, ale kapitolu o vzájemně se vraždících komunistech jsem nechtěl otvírat, jelikož ani Dáděnku dvakrát nezajímala.

„Měla jste i nové kamarádky?“

„Jistě, vzpomínám si na Sašu Battěkovou, která tehdy bydlela v Libni se svou invalidní maminkou a starším bratrem Rudolfem, později známým politikem. Saša, která se však jmenovala Dagmar jako já, měla problém se svým vzhledem. Nebyla hezká, zato velmi temperamentní a zvídavá. Prostě velké číslo,“ usmála se Dáděnka při vzpomínce na svou spřízněnou duši. „Tehdy si ale má babička vzala do hlavy, že musím přejít na obchodní školu, abych se mohla stát úřednicí jako moje nebožka maminka. Saša mi poradila, že bych své nejbližší měla pořádně postrašit, abych se té pitomé škole vyhnula. Sehnali jsme prášky na spaní, po kterých se proberu tak do dvou dnů.“

„Jako Julie z Romea.“

Stařence svítily oči vzpomínkou: „Spolykala jsem jich asi šest, abych neusnula navždy. Ráno mě budili marně. Ocitla jsem se na klinice, kde se domnívali, že jsem si opravdu chtěla něco udělat. Při návštěvě rodiny jsem prohlásila, že na tu strašnou školu s účetnictvím nechci. Babička zaúpěla, ale otec zapracoval a slíbil, že na obchodní nemusím, ale jestli chci na nějakou uměleckou, tak že se postará. Byla jsem ale mladá a blbá, a tak jsem nakonec vyhověla přání babičky.

Abych si na nové škole nějak zpestřila život, přesvědčovala jsem se, že jsem velice zamilovaná do našeho mladého ruštináře doktora Bareše. Právě se stal otcem malého Karlíka, mě ale vymyšlená vášeň hnala do výstředností. Chodila jsem téměř každý den před školou do kostela sv. Jakuba, kde jsem se modlila za to, aby Bůh nějakým humánním způsobem připravil paní Barešovou o život. Za truchlícího vdovce bych se pak provdala a starala se i o jeho synka, slibovala jsem tam nahoru. Paní mi kupodivu z cesty nešla, ba co víc, těšila se dobrému zdraví. Z toho jsem usoudila, že Bůh neexistuje, ale stejně jsem cítila potřebu mu to odvést, a tak jsem se hned po svých osmnáctinách dostavila na Obvodní národní výbor Prahy 8. Na patřičném oddělení jsem se prohlásila za ateistku a dostala na to i potvrzení. Babička plakala, dědeček se styděl a teta Milada se jen divila, co mě to zas napadlo.“

„Boha jste tedy zavrhla, milostné fantazie asi těžko.“

„Fantazie? Ale máte pravdu, stala jsem se poněkud přízemnější. V tanečních, do kterých jsem začala chodit, jsem se cítila jako ryba ve vodě, přestože jsem se dobrou tanečnicí nikdy nestala. Zato jsem v nich našla mnoho ctitelů. Můj nejoblíbenější byl Jarda. Učil se soustružníkem, měl krásné světlehnědé kudrnaté vlasy a psal mi milostné dopisy plné pravopisných chyb. Babičce se vzhledově líbil, ale nebyla spokojená s jeho dělnickou profesí.“

„Chodili jste spolu?“

„V té době jsem měla ještě jednoho velmi zamilovaného nápadníka, který se chtěl se mnou oženit hned po maturitě. Jmenoval se Mirek Nešleha, byl z Hostivaře, z dobré maloburžoazní rodiny a studoval průmyslovku. Babička jej schvalovala a s paní Nešlehovou by si myslím notovaly. Oba chlapci za mnou jezdívali v létě do Louňovic; Mirek na Jarouška žárlil, ale zbytečně, neboť jsem se nakonec rozešla s oběma. Mirek se pak krátce po maturitě opravdu oženil a já jsem o něm pár let neslyšela. Až jednoho večera, to už jsem chodila na fakultu, u nás zazvonil. Jeho žena před pár dny zemřela při porodu, dítě přežilo. Musel být z toho ještě v šoku, protože mě znovu žádal, jestli bych se za něho neprovdala. Když jsem neuvažovala o svatbě s ním dříve, nyní jako vdovec s miminkem teprve nepřicházel v úvahu. Měla jsem jiné životní plány.“

„Nezalitovala jste někdy?“

„Možná Mirek nebyl špatná životní šance – slušný, inteligentní, zodpovědný člověk. Jistě i výborný manžel a otec. Jeho rodiče mi připadali přímo čítankoví manželé i rodiče. Vím ale naprosto bezpečně, že bych se vedle tohoto hocha nudila a brzy bych si začala vymýšlet, jak si život zpestřit.“

Uměl jsem si živě představit, co má Dáděnka na mysli. Veselé flámy a oddané milence. Nebohý Mirek by po nocích kojil dítě a proklínal svůj osud.

„A co vy, Románku? Jak jste daleko s naší Beatkou?“

„No, mluvíme spolu, a jak vy? Už jste se udobřily?“

„Udobřily!“ vyprskla jako moje echo. „Asi ještě trucuje, co já vím. Stejně jí ale vyřiďte, že se na ni nezlobím.“

„Rád. Chcete pokračovat?“

Zamyslela se, avšak přetržená nit jejích vzpomínek už mizela v nedohlednu.

„Možná bych si teď trochu zdřímla.“

Slyšení je u konce. Dáděnka zavřela své rentgenové oči a já opouštěl tu pichlavou, bezmocnou stařenku bez výčitek, dokonce s jistou účastí.

Dopisy

Své matce jsem se vyhýbal záměrně, ani nevím, kolik let jsem ji neviděl. Její dopisy jsem okamžitě házel do ohně, jednou se jí ale povedlo mě vylekat. Z kamen se ozvala hrozná rána, až jsem nadskočil. Dneska se už nedozvím, jestli do obálky nasypala nějaký bouchací prášek, anebo v žáru jen puklo nějaký poleno. Matka ale byla schopná všeho, a proto jsem se ani nedivil, když jsem ji zahlédl stát za branou mý farmy. Opírala se o trekový hole a na dálku mě probodávala vzteklýma očima. Vedle ní stála nějaká holčina, připadala mi jako bílá cikánka. Zrovna jsem se chystal na podvečerní procházku na vyhlídku Emy Destinnové a moji bulíci se už sbíhali. Ihned vycítili napětí mezi námi a začali výhrůžně vrčet.

„Nemůžeš ty čokly odehnat?“ promluvila na mě po letech ta stará ženská, co je mou matkou.

„Neříkej čokly, nebo ti budu říkat bábo.“

Jenom cosi zamručela, ale znělo to jako souhlas, a tak jsem pejsky odvolal.

„Neodpovídáš na mé dotazy!“

„Jestli ses na něco ptala v dopisech, tak se nediv. Házím je do kamen.“

„Slyšelas to?“ obrátila se nevěřícně na svůj doprovod.

Horlivě kývla i pohoršeně zavrtěla hlavou. Kdybych tehdy věděl, že mám před sebou budoucí matku mého chlapce, prohlédl bych si ji pozorněji.

„Dál nás asi nepozveš, co?“

„Ale klidně,“ povídám a sleduji reakci té holčiny. Cikáni mají strach ze psů vrozený.

„Můžeme to vyřídit i takhle. Ráda bych, aby ses odhlásil z Horova náměstí!“

Zasmál jsem se. Viděl jsem, jak marně hledá záminku k potrestání.

„Hodlám tě totiž vydědit! Z mého baráku neuvidíš ani korunu!“

„To mě mrzí, fakt.“

„Na to jsou zákony, ty chytrej! Když o mě nejevíš zájem ani neodpovídáš na dopisy, mám na to právo!“ zakřičela a kopla vší silou do branky. Bulíci se začali sbíhat, ale já zůstával ke svému úžasu klidný. Dříve by ten oheň vzteku snadno přeskočil z jedné střechy na druhou, tentokrát jsem se držel. Všechno za mě vyřídili štěkající ochránci. A když matka ještě nepříčetně zacloumala klikou, mohli se zbláznit a vyskakovali do výšky jako na pružinách. Stačil jsem si všimnout cikorky, jak vyděšeně couvá, připravena k útěku, a pak už jsem musel zasáhnout. Bulíky jsem zahnal a šel s nimi zpátky k chatě. Doufal jsem, že se neohlédnu, ale nedokázal jsem to. Matka se zavěsila prsty o pletivo plotu a vydýchávala se. Trekové hůlky jí visely na poutkách ze zápěstí jako znamení porážky.

Anděl

Donesla jsem nákup do Dáděnčiny obývací kuchyně a na chvilku si sedla.

„Nastrkej to nejprve do lednice. Dáš si kafe?“

Konečně se otočila a pohladila mě očima. Jako by na všechno zapomněla.

Stavěla jsem zatím nákup na stůl, aby přece jen měla přehled: jogurty, banány, jablka, šunku, krájený chleba a sýr, sušenky, bílé víno a likér. Vzala jsem na své triko i kelímek tiramisové zmrzliny. Rychle jsem vše dodělala, abych si mohla přisednout ke stolu a vybídnout Dáděnku.

Vyčkávala, až vše připravím – kafíčko s mlékem a skrojek zmrzliny. Neustále mě sledovala svýma pronikavýma očima; tentokrát jsem byla i nervózní.

„Přemýšlela jsem o vás,“ ulízla si kousek zmrzliny rozpuštěné v kávě. „Věř mi, že jsem nic takového neplánovala. Tobě se můj Románek líbí a ty mu také nejsi lhostejná. Měly jsme ale spolu určité nedorozumění.“

„Omlouvám se. Nemyslela jsem to tak.“

„Jistěže myslela, ale to je v pořádku. Samozřejmě že toho plachého muže nemůžeš k ničemu nutit, já vám ale v ničem bránit nebudu.“

Nejspíš jsem se zatvářila nechápavě, protože Dáděnka svou nabídku dovysvětlila: „Mám na mysli, že bych se nedivila, kdybyste tam v zadním pokoji někdy přespali. Tebe to pohoršuje?“

„Vůbec ne. Děkuji.“

„Někoho tak citlivého, zranitelného a slušného, jako je Románek, jsem možná za celý svůj dlouhý život nepotkala. A samozřejmě i chytrého, jinak by ty jeho povahové rysy byly k ničemu.“

„Je to anděl.“

„Kecy,“ řekla drsně. „Anděly si nech na nebíčku. S tím hodným hochem ale můžeš prožít lásku. Jsem tak stará, že vám ji přeji a nezávidím.“

„Lásku?“

Její oči mi už neodpovídaly, odplouvaly do časů, jaké si její srdce ještě pamatovalo. Najednou mi bylo stařenky nějak líto. Má za sebou tak dlouhý a bohatý život a na jeho konci jsme jí zůstali jen my dva s Románkem. Musím říct, že takhle strnulou ve tváři jsem ji neviděla. Zapomněla si na ní trpělivý úsměv, s jakým mi umožnila lásku ve svém bytě, ale její vzpomínky procházely mezi náma. Akorát já jsem z nich vůbec nic vidět nemohla, stejně jako ona netuší, co mě čeká s tím nemocným andělem.

Destinnová

Udělal jsem si pořádek v tom, co jsem si zatím ze stařenčina vyprávění nahrál a co jsem už stačil nahrubo přepsat. Její libeňské dětství a rozmazlené mládí mi připadalo přehledné. Dívka, co si myslí, že jí svět bude klečet u nohou. Další osobní život mohl být jistě napínavý i dobrodružný, měřeno jejími manžely a milenci, avšak odehrával se za oponou soukromých dějin. Nic z historických, společensko-politických kotrmelců se jí bytostně nedotýkalo, všechno to pro ni představovalo kulisy, v nichž si žila svůj příběh hýčkané siroty, co odmítala dospět. Říká se ale, že i takovéto velké holčičky ukázní mateřství, v případě Dáděnky si ale nejsem jistý. Tušil jsem, že klíčem k pochopení by mohl být její syn, kterého chce vydědit, protože se o nemocnou matku nestará a nezajímá, a tak si jako náhradníky musí platit Beatku i mě. Přiznávám, že jsem se na telefonní číslo, co mi poslal čertík dohazovač, díval s odporem a strachem někoho, kdo se vyhýbá konfliktům.

„Bruno! Kdo volá?“ vyštěkl hlas dřív, než jsem se stačil představit.

„Roman. Neruším?“

„To bych vám to nezvedl. Sháníte pejska?“

„Ano. Ale pro kamarádku.“

„Tak ať si přijde osobně. Na dárky s překvapením tu nehrajem.“

„Není z Prahy. Až z Jihlavy. Dala mi na vás tip, ať se k vám podívám,“ kecal jsem a v duchu si představoval svou redakční bejvalku, jak bych ji potěšil drahým štěnětem.

„Tak dobře. Zítra v pět. Vyjeďte na Bulovku a pak se směrem na Prosek dopravte na vyhlídku Emy Destinnové, co je na turistický trase, tam budu čekat.“

Vystoupil jsem z autobusu směrem na Prosek a rychle se zorientoval. Na dohled stála turistická cedule s plánkem a místopisnými informacemi o vyhlídce pojmenované po slavné operní divě a statečné vlastence. Svůj život zdá se obětovala hudbě, svým láskám a svému národu, a skončila jako churavá a opuštěná, rozprodávající své orientální antikvity. Pocítil jsem lehké zklamání, protože vyhlídka byla pojmenována pouze na její počest, ne že by se jednalo o oblíbené výletní místo Destinnové. Útočiště před světem nalezla u své sestry Jindřišky a švagra rytíře Bedřicha Freye na statku ve Vysočanech, daleko v rovině pod vinicí Máchalka, kde dávala pár měsíců hodiny zpěvu hrstce žákyň z měšťanských rodin, aby se necítila před sestřičkou tolik na obtíž.

Samotná vyhlídka na Prahu však stála za to. Přes celý obzor se rozkládalo kamenné sídliště napěchované pestrými valy baráků, v dálce se blýskaly věže a kopule chrámů čepelemi mečů a hroty kopí. Před stoletími se ještě dalo město přehlédnout a snad i ubránit, dneska vzkypělo a živelně se rozlézá a šplhá do kopců bez ladu a skladu jako útočící vojsko. Právě jsem si při pohledu na podvečerní oblohu vybavoval Dáděnčinu vzpomínku na nebe nad Sloupem před tragédií, když jsem za zády zaslechl lomoz těl a praskot suchých větví. Z křovisek vybíhali pomenší, ale robustní černobílí pejsci na svalnatých nohou, se vztyčenými ocasy a s podivnou vejčitou hlavou. Zastavili se těsně přede mnou, takže museli zvedat čumáky, i když jsem seděl na vyhlídkové lavici. Prohlíželi si mě upřeně maličkýma, šikmýma očima bez zjevného nepřátelství anebo přátelské zvědavosti.

Zato Bruno mě přeměřil jediným podezíravým pohledem a odvrátil se dolů k městu, jako by si nechtěl mou přítomností kazit obvyklý rituál.

„Jste to vy, ne?“

„Ano, jistě. Dobrý den.“

„Dobrej,“ prohodil a dál se díval na Prahu pod sebou jako dávný vojevůdce.

„Fakt úžasný výhled.“

Ani se neohlédl. Konečně jsem rozpoznal nějaký Dáděnčin rys.

„Úplně slyším ty Destinnové árie.“

„Destinnová prej šukala s nějakým mým prastrýcem malířem. Chodili spolu na ryby.“

Přestal jsem se pokoušet o rozhovor a šel úzkou cestou v jeho stopách; kolem nás v neprostupných houštinách příměstského lesa pobíhali jeho pejsci jako divoká podsvinčata. Bruno mi do hlavy nenahlížel jako jeho matka, naopak, vůbec jsem ho nezajímal a v jednu chvíli to vypadalo, že na mě snad zapomněl. To ale jen něco soustředěně opravoval na brance k oplocenému pozemku. Tomu jsem aspoň rozuměl – nemohl si dovolit, aby mu nějaký pes pronikl ven.

Zvedl hlavu od práce: „Ne, mně pejsci neutíkaj. Když ale mý fenky háraj, mohl by se někdo od sousedů zkusit podhrabat.“

Hrklo ve mně. Zase jsem se přepočítal.

Jeho chata, který říkal farma, představovala vlastně jednu rozlehlou místnost s několika přístěnky a přístavky obývanými pejsky, takže s nimi žil opravdu na „jedné hromadě“. Než jsem se ale stačil rozkoukat, seknul po mně otázkou: „Proč ta vaše kamarádka chce pejska?“

Pokrčil jsem rameny, abych nevypadal, že mám odpověď připravenou: „Myslím, že hlavně kvůli bezpečnosti. Všude se to teď kriminalizuje a ona ráda chodí na dlouhé procházky.“

Koukal se na mě – ne do očí, ale na pusu jako nedávno Beatka, jenomže ani náhodou zamilovaně. Naopak, jako by čekal, co mi z huby vyletí. Další výmysl, další oblbovák.

Rozhodil jsem ruce: „Potřebuje pejska jako náhradu za mě!“

Zasmál se. Poprvé a překvapivě uvolněně. Má bezradná lež jej přesvědčila.

„Chce to štěně raději holku, anebo kluka?“

„Kluka.“

Rozhlédl se po svých miláčcích, zabydlených na svých matracích a dekách po celé místnosti.

„Jak vidíte, nemám. Zatím. Zkuste se přeptat tak za čtvrt roku. Bejvalku pak ale vemte s sebou, jinak neprodám, jasný?“

Přikývnu; stejně jako Dáděnka ukončuje rozhovor sám. Vyprovodil mě až k brance, aby ji mohl za mnou zabezpečit. Už se neusmíval.

„Tak díky. Ozvu se v každém případě, i kdyby si to mezitím rozmyslela nebo si našla něco jiného.“

„Odkud měla moje číslo?“

„To mi neříkala. Hodně ale projíždí internet.“

„Tam by mě nenašla. Prodávám jen na osobní doporučení.“

„Pak tedy přes nějaký známý. Mám se jí zeptat?“

Odpovědí mi byl ten samý podezíravý pohled jako na začátku. Dokonce jej zopakoval, když se po mně cestou zpátky k chatě krátce ohlédl a pak se zastavil, dal si ruce za záda a nepokrytě si mě na dálku prohlížel. Něco se mu nezdálo – tomu jsem se nemohl divit. Zamával jsem jako úplný pitomec, jenomže v tu chvilku, snad spojenou s pohybem ruky, jsem to celé pochopil. Tam, před svou farmou, se na mě kouká jeho charbinský praděda Ferdinand, zakladatel rodu, co mi ho na fotce ukázala s jistou bázní jeho vnučka Dáděnka. Ano, to je on, byl jsem si jist; stejný postoj a pohled, nelítostný, nesmiřitelný, nezávislý. Ferďáček si takto vybudoval svou firmu i rodinný klan, Bruno má zas svou smečku. Poslušnost, anebo nic.

Nervózně jsem se otřásl, protože jsem vůbec netušil, jak ze své lži vycouvám. Že by třeba z odstupu mohl mít pro můj úskok pochopení? Ferdinand – Bruno? Copak jsem mu ale mohl říct, promiňte, mně o nějaké štěně vůbec nejde? Zajímám se, jakým způsobem zemřel váš otec. Víte, mám jistý podezření týkající se vaší matky, pro kterou teď pracuji. Jak bych asi skončil? Na pohotovosti na Bulovce? Nebo jako předhozená večeře jeho hladovým pejskům? Tak co jsem měl sakra dělat?

Můj poslední povzdech mi zněl nepříjemně povědomě a vzápětí i protivně, když mi došlo, že jej alibisticky opakuji po jisté stařence.

Podlipný

Konečně všichni spolu. Můj Roman – Románek, můj pejsek Jura – Jurášek, pak i já, co všechno ráda zdrobňuju, ale jen když jsem šťastná. Jinak mi to vlezlý zdrobňování, ty pivečka a přáníčka, lezlo na nervy, a to jsem dělala v hospodě jenom brigádně.

Dali jsme si sraz pod sochou doktora Jana Podlipného, ke kterému jsem vždycky vzhlížela s úctou. Už jen proto, že se na podstavci tyčil do takový výšky, že se mu člověk ani nemohl podívat do tváře. Jeho pohled mířil kamsi daleko a jeho ruka ukazovala na místo pod sebou, kam bych se jako školačka ani neodvážila vstoupit. Jednou jsem se zeptala naší třídní, kam se ten Podlipný tak přísně kouká, a ona se zasmála: „K naší škole to nebude, viď? Možná se dívá směrem na pražský magistrát, kde býval primátorem, a něco jim na tu dálku vzkazuje. Nic pěkného to nebude, co myslíš, Beatko?“

Čím víc byla ta naše třídní, vlastně ještě mladá holka, ke mně milá, tím víc jsem ji nesnášela, sama nevím proč. Ale proč ji sem tahám, mezi nás tři, co se tak rádi vidíme a vítáme?

Románek se doklátil shora od libeňského zámečku, nějak se mu to místo pod radničními hodinami zalíbilo. Jurášek se už ometal v keřích kolem pana primátora. Pozvedla jsem bradu a můj miláček se ke mně sklonil a na uvítanou jsme se políbili. Nemůžu si hned vzpomenout, který kluk udělal naše rande tak normálně hezkým už od začátku. Ani Jurášek nezklamal: opřel si přední packy o Romanova kolena a ten jej podrbal za ušima, ale ještě předtím mu nastavil hřbet ruky jako správný pejskař, aby si ho můj psíček očuchal.

Nemohli jsme minout hned první zastávku v kiosku U Žabáka, tam už na venkovních lavicích popíjeli pivo a limču cyklouši, pejskaři i rodinky s kočárky anebo rovnou s malými rozjívenci. Všimla jsem si, že Románek věnuje větší pozornost druhým hodinám na zámečku, co se dívaly naším směrem.

Přinesla jsem malinovky a doufala, že si také on vybaví naši zastávku v Radvanci, kde jsem se prvně odvážila na něj sáhnout.

Jurášek vyskočil Románkovi na klín; chytře poznal, že si musí získat jeho náklonnost. Můj vyvolený ho sice poctivě drbal, ale zároveň se rozhlížel pohledem, kterýmu moje třídní říkala kritický.

Rozhodla jsem se tomu předejít: „Největší ostuda Libně? Zchátralej Palác Svět. Vidím, kam se koukáš. A víš, jak se jmenuje ten italskej čuramedán, co za to může? Kryšpíno! Po česku Kašpárek!“

„Asi vám to, Libeňákům, patří. Za tu lhostejnost. Zajímal jsem se o stejné problémy v Jihlavě, všude to je stejné.“

Takhle jsem pokračovat nechtěla, i Jura mě podpořil a vyzývavě štěknul kritikovi do tváře. Navíc jsem si všimla, že pár lidí kolem se chystá do libeňský debaty zapojit. Nic takovýho: dnešní rande mi nikdo nepřekazí.

Cikorka

Konstruktivistický Palác Svět z první poloviny třicátých let, Hrabalův Automat Svět, biograf Svět v suterénu – později kino Dukla; knihovny, kavárna s terasou, obchody, vestibul s mozaikami, ano, to všechno tam bývávalo – něco jsem si o tom načetl. Ještě jsem se od kiosku na kraji parku ohlédl po symbolické zeměkouli na předělující střeše, vytvořené ze zohýbaných kovových prutů. Z historie železobetonového Paláce Svět mě nejvíc zaujal osud zámožného občana pana Světa, který se stavbou technicky náročné budovy zruinoval a skončil v Bohnicích. Bez ohledu na svou rodinnou anamnézu jsem se mu vůbec nedivil. Celé ty měsíce a roky sledovat v suterénu souboj betonu a prosakující spodní vody, jelikož stavba rostla pod její úrovní. Málem prohraný boj nakonec zachránila obří olověná vana, ale nešťastník Svět stejně přišel na mizinu, uvězněn ve svém snu jako v kulaté kleci symbolické zeměkoule! Měl nejspíš ještě horší spaní než já, a přesto se na psychiatrii údajně vyléčil a ve svém paláci pracoval po znárodnění coby správce, tedy v roli lepšího domovníka. Vyháněl prý z vestibulu rákoskou rozjívená děcka, co se směšnému starci za to posmívala, a tak nakonec stejně svůj život ukončil sebevraždou. Děsivý, přímo odstrašující příběh.

„Dáděnka mi vyprávěla, že tady bývala hasičárna,“ zastoupila Beatka cestu mým asociacím. „Vzpomínala, jak tudy jezdívala s kočárkem a sledovala do půl pasu nahý hasiče hrající mezi výjezdy k požárům volejbal. Z tamtoho balkónku je sledoval jejich velitel. A támhle bývaly garáže hasičských aut, který později obsadilo Divadlo S. K. Neumanna a skladovaly se tam kulisy. Na každých vratech bylo napsaný, jaký představení tam je nastrkaný. To je stejně škoda, jak to je všechno vybouraný a mrtvý. V tomhle vedlejším baráku bydlely cikánský rodiny, teď je prázdnej, nevyužitej,“ zdůraznila rozhořčeně, až mě tím dojala. Stejně jako citováním Dáděnky. Možná by se mi to mohlo hodit do knížky, četl jsem si zas já její myšlenky.

V duchu jsem se shovívavě usmíval, ale vlastně jsem jí dával za pravdu. Všechny tyhle vybydlené památky staré Libně: Palác Svět, podzámčí s bývalým pivovarem, a hlavně prastarý, zrekonstruovaný Löwitův mlýn, vrostlý hluboko pod úroveň chodníku, s nenápadnou zatuchlostí smrděly prachama. Kdo dneska přemýšlí jinak, než jak tyhle nevyužívané nemovitosti výhodně zpeněžit? Který naivka by usiloval o to, aby památky opět sloužily ušlechtilejšímu poslání?

Mně už to může být jedno, protože já se chvíle, až se mnozí chytnou za nos, nejspíš už nedožiju. Co na tom, dneska mám Beatku, která mě starostlivě po očku sleduje, proč zarputile mlčím, a jejího psíčka, jemuž nemohlo uniknout, že mi jeho panička nasypala do kapsy pár piškotů. Dlouhý život mého otce mě zkrátka nečeká, a vlastně není o co stát.

Kolem nás, na cestě kaštanovým a lipovým stromořadím podél Rokytky, zhoustl korzující proud dnešních Libeňáků. Moderní kočárky, elektrické koloběžky, vymódění běžci se sluchátky, brutální cyklouši, důchodci o trekových holích a taky pejskaři, k nimž jsme teď s Beatkou patřili.

„Líbí se ti to tu?“ zeptala se mě má cikánka, a já jsem ji musel okamžitě políbit.

„A co je tam na druhé straně, na ostrově?“ zajímal jsem se, protože mi to od naší cyklistické zastávky na mostě s povodňovou hrází a vraty vrtalo hlavou.

„Nevím, uzavřená kolonie zahrádek a oplocený sídliště Rusáků. Chceš se tam podívat?“

Dívala se na mě stále s takovou holčičí oddaností, až jsem si říkal, co si s ní počnu. Vzal jsem ji kolem ramen a stoupali jsme vzhůru po cestě přes betonovou hráz k druhému břehu. Jurášek na vodítku se nám motal mezi nohama a já si připadal, že svou Beatku skutečně převádím na druhý břeh našeho života.

Kupodivu: stalo se. Nechali jsme se zlákat partičkou, co odbočila dolů k území zahrádkářů, a na konci cesty byla i jejich hospoda s pozadím dvou volejbalových kurtů.

„Nazdár! Máš zpoždění, brácho!“ zahulákal můj spolužák z jihlavského gymplu.

Ztuhnul jsem, až se i Beatka zarazila, jenomže její Jurášek napínal vodítko, jak se chtěl pustit za zdejšími kočkami. Nenapadala mě hned žádná výmluva, proč se otočit a zmizet z dosahu opilého čertíka. Ten už se vztyčil a radostně se křenil jako lišák, co „potkal“ zatoulaná kuřátka.

„Dojdu vám pro pivka!“ vykřikoval a samozřejmě si cestou od stolu pod přístřeškem prohlížel Beatku.

„Tenhle mě seznámil s Dáděnkou. Nepůjdem pryč?“

Bytostně, do morku kostí jsem cítil, že by to bylo to nejlepší řešení. Beatčina oddanost měla své meze.

„Je to tady zajímavý. Brzy ale vypadnem, když chceš.“

Zajímavý, děkuji pěkně. Zahrádkářská chata předělaná na hospodu, zastřešená předzahrádka, venkovní rozlámané lavice a plastové židle pod ořešákem s vyhlídkou na dva kurty, kam se zrovna scházejí pupkatí nohejbalisti. Přesto oáza, zvláštní relikt starých časů na dohled od střeženého, milionářského sídliště nacpaného k slepému rameni Vltavy s přístavištěm pro jachty.

Čertík před nás posadil dvě piva, jedno jsem rovnou přistrčil k jeho nedopitému, Beatka se však žíznivě napila.

„Jak to jde s Dáděnkou? Nepředstavíš nás?“

„Můj spolužák z gymplu.“

„Honzík!“

„A Beatka, ošetřovatelka Dáděnky. My jsme tu prvně, na rozdíl od tebe.“

Poslouchal mě na půl ucha. Těkal pohledem od Beatky ke mně a pak euforicky oznámil: „Jsem zamilovanej!“

„Kluk, nebo holka?“

Beatka vyprskla, ale Honzík se na ni šťastně zatlemil: sdílela jeho nadšení, zatímco moje narážky na bisexualitu mu byly ukradené.

„Vypadá jako přísná nacistka, blondýna v uniformě, co v botanický zahradě hlídá motýly. Ještě jsme spolu nepíchali, protože má pochvu plnou myomů. Chtěli jí to odoperovat, ale při vyšetření dala facku chirurgovi, že dělal blbý narážky. Krásný, ne?“

Beatka zírala: „Ona zfackovala doktora?“

„No jasně! Neznáte ale někoho od fochu? Třeba na Bulovce? Je to bílá mafie, bez kontaktů nikam nepronikneš.“

„Proč se nezeptáš třeba Dáděnky?“ nadhodím zbytečně.

„Jak ji vůbec znáte?“ zeptala se Beatka případně; mě to doteď nenapadlo.

„To není důležitý. Jestli jsem vám to zatím neprozradil: jsem dost zamilovanej!“

Vzal jsem si dotírajícího Juráška na klín a zkoušel odhadnout čertíkův stav opilosti.

„A tos ji ještě ani nepíchal.“

Má cikánka mě drcla kolenem. Nechtěla, abych mluvil jako všichni.

„Právě. Potřebuje tu operaci, jinak nechce o píchání slyšet!“

„A jak to máš tedy s tou Dáděnkou?“

„To není, kurva, důležitý! Potřebuju píchat, protože jsem zamilovanej, to je důležitý!“

Beatka už taky poznala, že máme smůlu. To ale čertíka podcenila. Napil se, oklepal a zas se culil jak měsíček na hnoji.

„Neznáme se z dřívějška? Tak půvabnou cikánečku bych nezapomněl. Kdysi jsem chodil s cikánskou tanečnicí, ta byla ochotná tancovat i v hospodě a já nemusel nic platit. Jarina se jmenovala, neznáš ji?“

Moje děvče nasucho polklo. Nepřálo si být nějakou cikánečkou, jakkoli se za svůj původ nestyděla. Čertíkovy kecy se jí ale nezamlouvaly.

„A není ta vaše současná nemrdaná láska taky cigoška? Třeba si jenom odbarvila vlasy na blond, to vás nenapadlo?“

Čertík se uznale zachechtal; byl spokojený, když na jeho provokace někdo reagoval stejným tónem.

„Cikorka to nebude. Má hebkou, sněhobílou kůži a její ochlupení žlutavě září jako kštice plavovlasého andílka. To jsem viděl, ale dál se nedostal.“

Praštil půllitrem o stůl a zvedl se. Kupodivu se ani nekymácel, připadal mi svéprávný, a tak jsem jeho odchodu k výčepu využil. Hodil jsem na stůl peníze a popadl Juráška, Beatka se nevzpouzela. Nejspíš také pochopila, že další konverzace s čertíkem by naše momentální štěstí mohla ohrozit víc, než si umíme představit.

Indiáni

Ten hubenej kluk mi páchnul podezřele. Vycítím, když se někdo bojí, že by se jeho podvádění mohlo profláknout. Studenej pot v jeho pravačce za takovýho vedra, komu chce co vykládat? Třeba se ale jen bál mých bulíků, co já vím. Bejvalka z Jihlavy shání až v Praze bulíka, přes internet a po známých. Mí zákazníci nejsou z nejchytřejších, jenomže já si vybírám podle toho, jestli bulíkům opravdu rozumí. Tenhleten zdvořilej týpek patřil do světa, kterým mě oblbovala má matka. Dneska už je z ní bezmocná stařena, když ale byla při síle, to si člověk dvakrát rozmyslel jít s ní do konfliktu. Dobře si vzpomínám, jak mě trestala jenom za to, že jí připomínám svého otce, který před ní utíkal na druhý konec světa. Usmíváš se jako on!, ječela a házela po mně vším, co jí přišlo pod ruku. Byl jsem ještě kluk a vůbec nechápal, proč se ke mně tak chová. Nejspíš ve mně ještě doznívala nějaká důvěra a cit, co tak malí chlapečkové k matkám mívaj, to mě ale přešlo. Připadlo mi, že jsem jí na obtíž. Pořád mě někam posílala, pravý opak maminek, co se strachujou, kdy se jejich klouček vrátí večer domů. S tátou na jeho výpravy jsem nesměl; řekl bych, že ani on nestál o komplikace s malým klukem. Dokud jsem si nepřivedl domů zatoulanýho Tondu, býval jsem až zoufale sám. Dokonce jsem se bál chodit naším činžákem ven; ve zvýšeném přízemí, v bytě po matce, kde dnes žijeme s Riškou, tehdy bydlela cikánská rodinka. Slušní lidi, opakovala má matka do omrzení, ale jejich tlustej Ludvíček, o dva roky starší a o patnáct kilo těžší, na mě číhal.

Nevím, jak poznal nebo vytušil mý kroky, ale jakmile jsem sbíhal do přízemí, už stál přede dveřmi.

„Kam vyrazíme, Bruno? Anebo si chceš hrát na dvorku?“ ptal se mě pokaždý stejným tónem jako nějakej robot. Většinou jsem se rozhodl pro dvorek se zahrádkou, přišel mi o něco bezpečnější, jenomže Ludva, jak mu říkali, byl čím dál vynalézavější. Vzpomínám si, jak mě jednou vylákal na střechu garáží, co sousedí s naší zahrádkou. Na tý střeše se už toho odehrálo, těch bitek s klacky jako s meči! V šermování jsem byl lepší než tlustej Ludvíček. Tehdy mě ale dotáhl ke střeše bývalý stodoly, kterou zakrývaly větve našeho stromu, a ukázal mi díru po dvou vytažených taškách.

„Chceš se tam podívat?“ povídal, ale už vyprošťoval další; můj souhlas nepotřeboval.

Jakmile to nešlo dál, obrátil se na mě: „Ty seš hubenej – protáhneš se a zevnitř to uvolníš, dělej!“

Nedokázal jsem se vzepřít a poslat ho do hajzlu. Udělal jsem, co chtěl, a Ludvíček se promáčkl dovnitř, do tajemně prázdnýho prostoru půdy.

Rozkoukávali jsme se v tom prašně teplým šeru cizího území jako dva indiáni, na který jsme si taky hráli.

Dodnes nechápu proč, ale nechal jsem se přivázat k trámu jako ke kůlu a čekal na obvyklý mučení.

Ludvíčkovi ale cosi blesklo hlavou: „Kurva, zapomněl jsem nakrmit morčata. Ségra by mě zabila! Hned se vrátím, neboj, kurva,“ opakoval drsně, když viděl můj výraz.

Nechal mě tam s bolestivě svázanými lokty a zápěstími víc než půlhodinu, mně to ale přišlo jako nejhorší hodina mýho života. Nikdy potom jsem se tak nebál a nezuřil zároveň. Svý matce jsem o tom neřekl slovo; od tý chvíle jsem už ale nedůvěřoval vůbec nikomu, a navíc jsem pochopil, že odplata, a že jsem ji Ludvíčkovi dal později tvrdě pocítit, je pokaždý jen a jen v mých rukou.

Jádro

Splněný sen. Ležíme na jedný posteli, to ale při naší hubenosti není žádný problém. V zadním pokoji s dveřmi do Dáděnčina obýváku jsme trochu jako v pasti, ale zas máme v tom dusnu otevřený okno do ulice, a jak říkal můj Románek, vždycky můžeme ze zvýšeného přízemí vyskočit na chodník. Náhodou ale dneska večer byla stařenka jako mílius. Připravila nám studenou večeři, s čajem pro Romana, a nám dvěma otevřela krásně vychlazené růžové víno.

„Na zdraví mé pečovatelky a mého spisovatele!“

Ze zahrádky křičeli ptáci, jako by se hádali o nějakou větev na spaní. Nám ta naše větev úplně stačí, jen kdyby Románek nespal tak neklidně. Poslouchám zvenku temné dusání od zchátralýho baráku bývalýho Discolandu. Slyšela jsem, že si ho občas na dvě noci obsadí partičky technařů, ale ani takový dunění mě dneska nemůže rozházet. Vybavuju si, jak nás pak Dáděnka vyprovodila o holi ke dveřím obýváku a tam se s námi rozloučila, abychom věděli, že nás už nebude rušit. Vlastně to je hodná stará paní, řekla jsem Románkovi, který ani neprotestoval: Ano, v jádru je hodná. Jenomže to jádro je atomový, může snadno bouchnout.

To hnusný zvonění Romanova mobilu mi přetrhlo usínající snění. Proč si ho nevypne? Prej mu stejně nikdo nevolá. Tentokrát se to zdálo vážný.

„Ano, Roman Adámek. Prosím? Že jsem byl třetí v jeho adresáři? A co já s tím? Cože? Mrtvej? Vždyť jsem s ním dneska mluvil.“

Pak už Románek jen mlčky přikyvoval a párkrát souhlasně zabručel, než se opět naštval: „Ne, nejsem ani vzdálený příbuzný. Nechci ho vidět. Snad má nějakou rodinu, ne? Byli jsme jen spolužáci. Policie? K čemu? Nestačí to všechno až ráno? Děkuji.“

Vstal z postele a došel k otevřenýmu oknu. Zhluboka se nadechoval, jako by nevnímal ten dusně těžký vzduch.

„Toho dnešního Honzíka – čertíka přejela v noci tramvaj. Prý to ale vypadalo, jako by do něj někdo strčil. I když byl ožralej. Ach jo, policie mě chce vyslechnout. Identifikaci jsem odmítl. Ještě že tě mám jako alibi. Co to je za blbost? Kdo by ho strkal pod tramvaj? Třeba ta jeho nacistka s myomy, sakra!“

Románek mluvil pro sebe dost nesouvisle, ale když jsem ho odvedla zpátky do postele, klekla si k němu a šeptala mu různý blbosti na uklidnění, tak se postupně uvolnil a začal si povídat už ze sna.

Osud

„Na policii?“ užasla Dáděnka při snídani, když jsem se jí omlouval z domluveného nahrávání.

„Byl jsem možná poslední, kdo s ním ten den mluvil. Myslím, že v jeho stavu mu pak bylo jedno, s kým se kde zakecá u piva a panáků. Možná ale vyrazil za tou svou novou přítelkyní. Ta prý pracuje v botanické zahradě, víc nevím.“

„Viděla jsem ho včera prvně a naposled.“

„O tolik jsi zase nepřišla,“ utrousila stařenka, ale vzápětí se před Beatkou zastyděla: „Jistě to byl talentovaný, milý chlapec. Je ho velká škoda, mohl toho ještě spoustu zajímavého napsat. Ani jsem netušila, že tolik pil.“

„Měl nějaký starosti s tou holkou, o který nám povídal,“ pokračovala má láska, zatímco já se zamyslel nad stařenčinou reakcí.

Okamžitě zvedla oči od kafíčka: „Ne, Románku. O vás bych nic takového neřekla. O mrtvých jen dobré, vy ale máte v sobě něco cennějšího.“

„Romanovi se dá věřit,“ pojmenovala to Beatka obratem.

„Budu muset utíkat. Kdyby si mě tam nechali, snad mi dosvědčíte, že po nocích nestrkám opilce pod tramvaj.“

Obě se pousmály, takže jsem mohl vypadnout.

Času jsem měl víc než dost, jen jsem už nemohl poslouchat ty řeči. S Dáděnkou i s Beatkou mezi čtyřma očima jsem to zvládal, když se ale z nich stala dvouhlavá dračice, cítil jsem se nesvůj. Proč spolu tak vycházejí? Co mají společného? Díky nahraným vzpomínkám dobře vím, že ve věku Beatky bývala stařenka docela jiná než má cikánská láska. A taková je dodnes, pouze svým věkem zatlačená do kouta. Tak čím si jsou tak blízké?

Cestou na policii pod Palmovkou jsem to vzal kolem libeňského zámečku s hodinami, jako bych začínal podléhat jakémusi rituálu. Z travnatého kopce s magnóliemi se dalo shlížet na bronzová ramena sochy Podlipného i na železnou zeměkouli na střeše někdejšího Paláce Svět. Na ocelovou kouli libeňského plynojemu, zakrytou věžičkou bývalé pošty, možná hleděly přísné oči primátora Podlipného. Symbolické památky, které ztrácejí smysl i význam, přetrvávají v čase už jen na fotografiích staré Libně a dodávají kolorit zdem místních hospod.

Na policii jsem rychle pochopil, že nikdo nic vyšetřovat nechce, půjde jenom o formální výpověď a potvrzení tragické nehody. O nějakém cizím zavinění nepadlo slovo a já jsem se po krátkém zaváhání také neptal, proč v noci říkali, že mu někdo pomohl. Policajt si ale mé nerozhodnosti povšiml; nebyl ani hloupý, ani nezkušený, jen si nechtěl přidělávat práci.

„Opravdu nechcete něco dodat? Nevzpomínáte si na nic nezvyklého?“

„Ne. Vlastně jsme se od školy nevídali a včera jsme se v té hospodě potkali náhodou, jak jsem říkal.“

Vylezl jsem zpátky na Zenklovku s úzkým chodníkem chráněným před tramvajovou tratí zábradlím. Chtěl jsem se vrátit zpátky, přejít ulici směrem k divadlu, něco mě ale zadrželo. V koutku oka mi uvízl obrázek, co jsem periferním viděním nechtěně zachytil. Otočil jsem se: na zábradlí, pár metrů nad policajtama, seděla nějaká ženská. Dobře jsem věděl, že se nemám vracet, jenomže nohy mě nesly k Palmovce a já se každým krokem přesvědčoval, že mě tušení neklame. Jistěže to je ona: blonďatá nacistka, co fackuje lidi, kteří jí chtějí pomoct. Upřeně se na mě zadívala a v mém výrazu si četla jako v jízdním řádu nočních tramvají.

„Čekám tu na tebe. Honzík mi o tobě včera vyprávěl. Tam už jsem byla,“ kývla směrem k policajtům. V hlase měla spolu s alkoholem i tichou nenávist.

„Chceš zajít na pivo?“

Beze slova sklouzla ze zábradlí a opřela se o mě; nejspíš jsem její stav podcenil. Opilé ženské nesnáším, teď už jsem ale couvnout nemohl.

„Tady maj ještě zavřeno,“ ukázala na průchod s nápisem Na Palmě. „Musíme k Horkejm.“

Doufal jsem, že nás nevidí vyšetřující policajt, jak vedu klátící se holku kolem jejich stanice.

V hospodě U Horkých měli otevřeno už delší čas, měřeno počtem štamgastů vyhřívajících se na předzahrádce. Přinesl jsem zevnitř velké a sobě malé pivo.

„Tak co ti o mně včera Honzík vyprávěl? Já jsem Roman.“

„Káťa. Prej si ho připravil o nejlepší kšeft, a ještě si ho podvedl, že znáš pro mě ty nejlepší doktory,“ řekla jedním dechem, jakmile vypila skoro celý půllitr.

„A ty prý hlídáš motýly v tropickém skleníku botanický zahrady a nafackovala jsi doktorovi, který tě vyšetřoval.“

„Dělám tam noční hlídačku a s doktorem jsem se fakt chytla, nadával mi, že se o sebe nestarám.“

Čekal jsem, jestli jí to dojde, jak si čertík Honzík vymýšlel. Nějaká kapička pochybnosti asi musela do piva sklouznout, protože si začala nervózně prohrabávat blonďaté chuchvalce odbarvených vlasů.

„Co se tedy v noci stalo? Byla jsi při tom, ne?“

Vyplašeně se přikrčí.

„Trochu jsme se na Palmovce pohádali. Ale ne jako nějaký cikáni, jen málo. Pak jsme se rozloučili a já šla dolů na svou tramvaj. Nějak se mi to ale rozleželo, prostě mi bylo líto takhle se rozcházet, a tak jsem se kousek vrátila a přes tu křižovatku zavolala – Honzíku! To už tam vjížděly ze dvou stran tramvaje a všechny strašně zvonily. Utekla jsem zpátky na svou zastávku a stihla ještě svou tramvaj. Když jsem ale jela nahoru do Kobylis, viděla jsem záchranku a policejní auta, jak jedou dolů do Libně a všechny houkaj.“

Měl jsem to celé před očima stejně jako ona.

„Proto jsem zašla ráno na policii.“

Dívám se do její zoufalé tváře a vím, že další nešťastný osud nezvládnu. V noci jsem měl zas ty své divoké noční můry, o Honzíkovi, o svém otci, o své vyčkávající chorobě. Ne, už ne. Káťa má větší šance než já, teď to zblízka vidím. Není to troska, zdevastovaná alkoholička, ale obyčejná holka, co na sebe moc nedbá a nechá si leccos nabulíkovat od týpků, jako byl Honzík.

„Promiň, mně se to zdá jasné. Náš Honzík si rád vymýšlel, líbil by se mu život dobrodružnější, než je. Skutečně mě moc mrzí, co se mu stalo, s tím už ale nic nenaděláme,“ žvanil jsem útěšlivé banality, které Káťa hltala jako živou vodu. „Ani jeden z nás za to nenese žádnou vinu, pod tu tramvaj ho strčila ruka osudu. Nemůžeš za to. I kdybys na něj stokrát křičela Honzíku, Honzíku, on by si stejně šel svou cestou, kterou mu osud určil, rozumíš?“

Namísto kapek pochybností padaly do půllitru slzy. Na chvilku jsem zaváhal, ale přišlo mi správné nechat místo sebe na stole alespoň nějaké peníze od Dáděnky. Objal jsem Káťu zezadu kolem ramen a letmo ji políbil do vlasů. Na rozloučenou jenom škytla.

Zpomaleně

Stalo se to v zimě a doslova na blátě mezi zbytky mokrýho sněhu, na který se těšil můj chlapeček, že se ještě budeme koulovat. Nakonec jsme ten špinavej sníh našli ve svahu louky na dohled od Proseckých skal a házeli po sobě koule plné hlíny s trávou.

Před půl rokem jsme odtud vyhnali tlupu neandrtálských bezďáčů, co si jistě našli jiný pelechy a útočiště v příměstských lesících kolem. Za měsíc už partička bajkerů stačila vybudovat a opravit své kaskadérské můstky a zas lítali do vzduchu jako šílenci, co se nechají katapultovat. Prostě jsme jen obnovili pořádek ve prospěch party odvážných kluků našeho kámoše.

Ten chlápek mi nevoněl už zdálky. Přicházel cestou od vil střežených vysokými ploty a nainstalovanými kamerkami, vypadal, že si jde na špacír s jednou trekovou holí, v sáčku a koženým klobouku. Kolem něj pobíhal vysoký ridgeback, rasa, která prý kdysi naháněla lvy, dneska honí leda tak slepice. Já měl před sebou dva kámoše, co se od sebe takřka nehnuli – jednoročního bulíka Arga a sedmiletého kloučka Riška. Snažil jsem se, aby si Riško štěně vycvičil, protože bylo jasný, že z Arga vyroste velkej a silnej bulík, co jej bude chránit, až Líza odejde. Už teď se zdál mohutnější než dospělí pejsci naší smečky, ale štěněčí chování jej prozrazovalo. Chlapce poslouchal s chutí, ale v jejich výcviku převládala hra, prostě radostný blbnutí, žádnej dril.

Argo se hned pustil do pronásledování ridgebacka, jako by se chtěl předvést, že se nebojí ani větších psů. Ridgeback mu svými srandovně houpavými skoky lehce unikal. Hrát si ale nechtěl, dokonce varovně zavrčel, a tak jsem pro jistotu zrychlil. Mezitím si chlapík svého elegána přivolal a naznačil mi, ať si Arga chytím; okamžitě jsem zvolnil, protože nesnáším, když mi kdokoli radí.

„Argo! Ke mně!“ předešel mě Riško a začal se smát, protože jej bulík sice poslechl, ale vzápětí se vrátil ke svému novému objevu.

„Tak zavoláte si ho, nebo jak?“ otočil se chlapík už na mě, jako by neviděl, že se chlapec pokoušel.

„Cvičí si ho můj kluk, tak je nechte.“

„Jak chcete, ale říkám vám, že mého psa puberťáci neberou,“ povídá chlapík s ruským přízvukem a dal ridgebackovi volno. Něco v jeho chování mě mohlo varovat, ale já měl v nose ten pronikavý pach pačule: proč se někdo postříká, když jde se psem na procházku?

Pejsci mezitím seběhli k dolnímu konci louky a situace se opakovala. Bulík vesele útočil a ridgeback kolem něj kroužil za marného Riškova přivolávání, kterého ta hra přesto velmi bavila. Zdálo se, že žádné nebezpečí nehrozí, pejsci se proženou a půjdou pak svou cestou. Podcenil jsem ale urputnost Arga i chování cizího psa. Jakmile jsem zahlédl, že se po našem puberťákovi ohnal a z hrudi mu uniklo další temné zavrčení, vyběhl jsem. Argo si ale výhrůžek vůbec nevšímal, nadšeně vyskakoval na ridgebacka, který jej v běhu složil hrudí na záda a vyceněný zuby mu vrazil pod hrdlo. Vzápětí se odpoutal, aby dal Argovi šanci už neotravovat.

„Argo! Zůstaň!“ křikl jsem, ale pozdě.

Rozvášněný bojovník vyrazil za ridgebackem, kterej už neunikal, a naopak zaútočil.

Na rvoucí se pejsky není hezký pohled. V tom mi snad dá za pravdu každý, kdo není milovník psích zápasů, co znovu přišly do módy, jak přibývá agresivních psychopatů, kterým pohled na krev dělá dobře.

Zuby obnažený na dáseň, řev a nepříčetně se zmítající klubko těl. Zažil jsem tenhle běs mockrát a dobře vím, že se v tu chvíli nedá moc dělat. Polít vodou, chytit za zadní nohy nebo kořen ocasu, to snad jde u menších a ne takhle silných psů. Argo zkrátka dostane za vyučenou, ale přežije to.

„Argo! Argo! Nesmíš!“ plačtivě vykřikl Riško a zoufale se vrhnul na pomoc.

Pak už se všechno seběhlo moc rychle a zároveň zpomaleně, jako bych si vypůjčil psí oči, co umí zpomalit letící míček.

Chlapce jsem zachytil v poslední vteřině, než strčil ruce mezi bojující zvířata, a upadl s ním na mokrým sněhu do kolen. Sevřel jsem jej na prsou oběma rukama a chtěl se postavit, když jsem ucítil ten bleskový stisk těsně pod kolenem. Nic ještě nebolelo, hned jsem byl zpátky na nohou, jakmile jsem ale pod sebou zahlédl červeně zbarvenej sníh, věděl jsem, že je zle.

Druhá část

Myška

Podívám se do slunce. Za pár minut zapluje za střechu protějšího činžáku, ale ještě po něm zůstane na dvorku a zahrádce spousta světla a tepla. Ležíme s mým Románkem v prastaré litinové vaně ve vodě prohřívané po celý den a je nám blaze. Mluvím i za Romana, který se usmívá se zavřenýma očima a předstírá odpolední spánek. Paprskům ale pořád zbývá tolik síly, že mě znova oslepí, a já se raději rozhlédnu po dalších barácích, který nás obklopují ze tří stran; naproti se rozlézá široká střecha garáží, zakrytá korunou rozložitého jasanu, úkrytu tolika ptáků a jejich hnízd.

Musela jsem Románka pár dní přemlouvat, aby se mnou vlezl do vany, dobře věděl, že nás budou lidi z oken okukovat tak jako mě samotnou. Dáděnka mě v tom ale podporovala: co je vám po lidech, být já zas mladá a štíhlá jako vy, nic mi v tom nezabrání. Nikdo ale neceknul, snad párkrát hlasitěji zabouchnutý okno, nic víc. Na hubenou cikánku, co se stejně ráda předvádí, se ale koukali raději než na hnědobílou dvojici, to už si mohli připadat jako čumilové. Taky teď žádnou vystrčenou hlavu nevidím.

Pozorovat nás chodí jedině Dáděnka, ta si s náma z okna i ráda povídá. Většinou ji zajímá, co bude k jídlu a jestli budeme jíst společně v kuchyni, anebo v altánu. Když jsem si kvůli jednomu pitomci hrála na poloviční Italku, naučila jsem se připravit pár těch taliánskejch jídel, a jak se mi to dneska hodí! Stařenka má tuhle lehčí stravu moc ráda, a když Románek připraví svůj úžasný zeleninový salát, rozplývá se naše ochránkyně samou chválou. Kdyby jenom tolik nesrkala a nehltala, až jí makaróny odletují z talíře, a kdyby si nepřidávala kvanta olivového oleje, co jí myslím nedělá moc dobře. Když se ale musí odporoučet na záchod, máme i při jídle s Romanem chvíli pro sebe. A to se zas my domlouváme, jestli budeme spát v zadním pokoji, anebo v altánu, kde si můžeme rozložit pohovku. Většinou nakonec rozhodne to, jestli Dáděnka bude chtít Romanovi vyprávět o svém životě, anebo řekne, že nemá náladu a je unavená. Pak zůstaneme v altánu a Románek vybalí svůj starý spacák, co nás oba chladivě zakryje i za dusných nocí tohohle šíleného španělského léta, jak říká ten, co jsem si ho od první chvíle vybrala pro život.

Noci v altánu jsou tak krásné, že mi někdy potichu tečou slzy, jak se cítím šťastná. Románek už tou dobou spí, někdy ze sna něco mumlá nebo sténá, ale mnohem míň, než když spíme v temném pokoji. Většinou stačí, když jej pomaličku pohladím přes čelo a vlasy, aby se utišil. Koukám se nad sebe, kde mezi trámky visí trs starého jmelí a pohupuje se dřevěný papoušek, a poslouchám zvuky. Sousedé v oknech zhasínají svůj den, neviditelní kosáci, vrabčáci a sýkorky už taky zmlkli a tehdy se do ticha probudí železnice. Zřetelně slyším posunování nákladních vagónů, skřípění brzd i hlášení výpravčích. To je hodně zvláštní, protože trať vede docela daleko, ale teď jako bychom spali kousek od nádraží. Zblízka se k tomu ozývá jemný chroustání myšiček, co bydlej v haldě odloženýho dříví. Občas se stane, že se myška vynoří ze stínu do měsíčního světla, tehdy zatajím dech a pozoruji její zvědavou plachost. Za chviličku mi ale docvakne, že to ona se tu cítí jako doma a teď zrovna nastal její čas. Ani jednou jsem jí ten pocit neukradla, zdálo se mi dokonce, že nás dvě něco spojuje.

Krysa

„Můj syn býval v dětství tak vzteklý, že jsem měla chuť ho zabít,“ zasmála se Brunova matka. „Vzpomínám si, jak zuřivě kousal do opěradla židle, když mu někdo odporoval.“

Dáděnka na ty dávné chvíle vzpomíná s potěšením, jako by svého synka měla tehdy opravdu ráda.

„Jednou, to byl ještě v kočárku, brečel a řval tak, že jsem tím kočárkem lomcovala, až mě nějací důchodci v parku museli uklidňovat, jinak bych ho zvrhla do Rokytky. Jindy jsem mu ale život zachránila, když spadnul do sudu s dešťovkou. Jakmile vyprsknul vodu, co se jí nalokal, křičel na celý svět, aby si postěžoval na mou trestuhodnou nepozornost.“

„Kdy jste si byli jako matka a syn nablízko, důvěrní, intimní?“

Zvedne překvapeně víčka a do jejích očí pozvolna proniká pochopení. „In-tim-ní,“ slabikuje po svém zvyku opakovat poslední slova. „Takový vztah mezi námi asi nikdy nadlouho nevzniknul, možná mou vinou, anebo jeho povahou, kdo ví.“

„Ne, ne, už vím,“ obživne. „Připadal mi roztomilý, když jsme se s jeho otcem vraceli večer autem do Prahy. Protijedoucí auta nás oslňovala a Bruno je za trest polykal. Skutečně! Jakmile někdo svítil příliš, synáček otevřel pusinku a řekl: Ham! Tím jsme to vyřešili. Nikdo do nás nebude pálit dálkovými světly, rozumíte, Románku? Takový býval můj synáček, přehnaně spravedlivý.“

„Rozumím. Proto jsem se s ním sešel. Pod falešnou záminkou. Neví, že spolu takto mluvíme,“ vysvětloval jsem důrazně stařence, která se těžce zvedala z křesla, aby mi ukázala záda.

Čekal jsem to, stejně to byl ale zvláštní pohled na starou paní, která nedokáže reagovat jinak než odchodem. Zahlédl jsem ještě její profil se sevřenými ústy a dětským nosánkem; potichu při té námaze sykla bolestí, ale už se ani neotočila. Šourala se o holi přes trávník s betonovými dlaždicemi, kolem keřů růží, borovic na skalce a leknínového jezírka; pod vysokým smrkem se zastavila a opřela se rukou o sloupek bývalého plotu. Vydýchávala se, přemítala, co já vím. Vyplašila svou přítomností párek hrdliček, ale ani se po nich neohlédla. Nejasně jsem tušil, že míří do postele, kde se chce vyplakat. Tak jako tehdy, kdy mi opilá volala na mobil a ječela: Já chci umřít! Umřít, Románku!

Čekal jsem, až se za ní zavřou dveře na dvorek, a pak vytáhl mobil. Neměl jsem už na vybranou. Kupodivu to vzal.

„Tady je Roman Adámek. Chtěl jsem po vás štěně pro svou kamarádku. Lhal jsem vám.“

„Vzpomínám si na vás.“

„Chci vám to celé vysvětlit a jenom prosím, abyste si mě vyslechl až do konce.“

„Zkusím to.“

„To poslední, co jsem o vás před chvilkou slyšel, bylo, že máte smysl pro spravedlnost. Proto si troufám volat.“

„Kecy. Tak o co jde?“

„To o vás řekla vaše matka. Když jsem ale prozradil, že jsem vás proti její vůli vyhledal, beze slova se zvedla a odešla.“

„Co jste kurva zač?“

„Vaše matka si mě najala coby novináře, který sepíše její životopis. Myslím, že hlavním důvodem jste vy. Řekl bych, že vám dluží nějaké vysvětlení, včetně smrti vašeho otce.“

„Kecy!“ zařval Bruno a přerušil hovor.

Nedivil bych se, kdyby mobil mrštil do psí mísy. Náhle jsem zřetelně viděl jeho provizorní útulek, co mu říkal farma, do všech detailů. Všechny ty pelechy, rozházené deky a misky s vodou a granulemi, prošlapanou prkennou podlahu nasáklou štěněčími loužičkami a masovými vývary, špinavá okna zakrytá hadry předstírajícími záclony, neforemná krbová kamna na rozbitých dlaždicích. Konečně jsem taky pochopil, proč mám ten obraz vyrytý do paměti: podobně na mě působila kuchyň mého otce, kde několik dlouhých let dokonával za mé trpné přítomnosti.

Neudržím se, abych hlasitě nezaskučel, než zvrátím hlavu na rozkládací válendě. Pod stropem altánu se na mě dívají dva seschlé trsy kdysi zeleného jmelí, taky se tam houpou na vlascích dva dřevění papoušci, co manžel Dáděnky přivezl z cest. Vzápětí mě i v tom dusnu zamrazí: zas vidím dvojitě! Zavřu pevně oči a v duchu drmolím zaříkávadlo, které jako pokaždé nezabírá. Papoušci jsou stále dva, stejně jako hlavy jmelí, teprve když si zakryju jedno oko dlaní, vyklube se jediný papouch. Takhle směšně se ohlašuje moje choroba – dvojitým viděním.

Snažím se potlačit paniku, zhluboka dýchám a představuji si vlhkou vůni čerstvě posekaného trávníku a cikcak rozsvícená okna modřanského sídliště, když mi v kapse zabzučí mobil. Jako by to všechno slyšela a viděla! Dokonce má v hlase strach: „Jedu za tebou. Sám nic nepodnikej. To bude dobrý,“ řekla, jakmile jsem se zoufale vykecal. Jen o chorobném navštívení jsem neceknul, věřil jsem, že až se zjeví na prahu altánu, nemoc se sama odplíží jako bázlivá krysa.

Bez legrace

Na pohotovosti libeňské Bulovky mě vzali skoro hned. Svinil jsem jim čekárnu krví a chlapec docela vyváděl. Už předtím musela zasahovat ochranka, protože Riško se nechtěl odloučit od Arga ani ode mě, a tak je oba poslali čekat před barák.

Chirurg se s mým prokousnutým kolenem nemazlil, zkrátka profík. Ránu vyčistil, zjistil, že menisky vydržely, a mimoděk připomněl, že se psí kousnutí skutečně nezašívají, protože rána stejně začne hnisat. Injekce do břicha proti vzteklině, tetanovka, antibiotika, berle a nazdar. Nemohl se sestrou vědět, že jejich další instrukce už stejně nevnímám, protože se nemůžu dočkat vykulených očí svého synka a jeho pejska. Cestou domů jsem berle málem vyhodil jako zbytečný, všiml jsem si ale pohledu těch dvou, co na mě zírali s obdivem a strachem zároveň. Připadal jsem jim asi jako nějaká čtyřnohá obluda. Další týdny jsem si děkoval, že jsem berle nezahodil.

První noc, jak ty dvě díry v koleni přicházely k sobě, byla skoro k nepřežití. K ránu jsem se přistihl, že chci zavolat Pínymu, aby mi sehnal nějaký prášky na bolest. Pak jsem si vzpomněl, že mi tu jednou nechal placatku toho lihovýho jedu, až mi prý bude nejhůř. To mě probralo: mně přece vůbec není nejhůř, jenom to kurevsky bolí, no a co! Stejně jsem si nepamatoval, kam jsem tu placatku zastrčil. Nechtěl jsem, aby mě Riško nebo bulíci slyšeli skučet, proto jsem si zalezl do nejskrytějšího kouta v suterénu, abych tam chcípnul, nebo přežil. Pochopitelně jsem přežil, vyčerpanej a durch propocenej jako po těžký chřipce, a tak jsem si začal dělat naděje, že mám už to nejhorší za sebou.

Pínymu jsem nakonec zavolal; ale už mezi dveřma jsem vycítil, že v tom zase po letech lítá.

Pozoroval mě s podivnou směskou soustrasti a pobavení. „Takže si, kámo, konečně pochopil, s čím si se svými pejsky zahráváš, co?“ říkal posměšně a přitom mu u nohou ležel bulík Čárli, kterýho ode mě dostal dárkem a nádavkem zkušenosti, co jsem za ty roky nasbíral.

„Fakt mi je zle, Píny, neser mě.“

Když se na mě dost vynadíval, přinesl mi prášky a vodu. To už mu přes hlavu koukal Riško, Argo, Líza a celá vzrušená smečka.

„Tohle není sranda,“ prohlásil Píny rezolutně, jakkoli jsem slyšel rozmazaný tón v jeho hlase. „Budeš poctivě žrát antibiotika, jinak chcípneš. Sám jsem to nezažil, ale můj kámoš na to dojel. Nebude to sranda,“ zopakoval Píny a vytáhl placatku, aby si přede mnou zhluboka lokl.

„Dohlídnu na tebe, protože jsem ti vděčnej. Za tvýho pejska. Konečně se mám o koho starat a vím, že jedině tohle má smysl. Nevím, jestli tomu rozumíš, když máš těch psů tolik. Pes tě nikdy nezradí, stojí za tebou a bude tě bránit před celým světem. Ne jako třeba tví zkurvený rodiče a kámoši!“ rozkřičel se nečekaně Píny a já jsem vypočítavě držel hubu, protože jsem taky neměl nikoho, kdo by za mnou v tuhle blbou chvíli stál. Ohlédl jsem se. Má smečka seděla v pozoru, čekala na povel, a Riškovi začalo docházet, že legrace prozatím skončila.

Píďalka

Věděl jsem, že nemá cenu cokoli vysvětlovat, přesto nás to s Beatkou zaskočilo: klíč v zámku! Babka se před námi pro jistotu zamkla, abychom pochopili, že její přátelství skončilo. Podíval jsem se na ozdobný měděný štítek na dveřích s nápisem Dáděnka Švarcová a bezděky si připomněl svůj první pocit z něj – infantilní.

Beatka usoudila, že na dveře zírám, protože jsem v šoku, a chytla mě pevně za loket.

„Pojď, už jsem něco vymyslela. Máš u sebe nějaký prachy?“

Naštěstí jsem měl dost, a hlavně prášky pro podobné případy návratu choroby; stále jsem se ale nedokázal rozhodnout, jestli se mám svěřit, jak na tom jsem.

Na další hodinu či dvě nemám jasné vzpomínky. Vím, že jsem se probral až v autobuse a první, co převládlo, byla nezměrná úleva z toho, že opouštíme Prahu. Tolik lesů! Zprava i zleva, nebo to byl jenom jeden les?

„Děkuju ti,“ zahuhlal jsem do propoceného Beatčina ramene a v duchu se zhrozil nad představou, jak dlouho mě musela kamsi vláčet. Vzápětí jsem zaregistroval tašku, z níž na mě udělal kukuč její Jurášek. Rozlila se ve mně vděčnost: oba dva, Jurášek i smrtelně nemocný milenec jeho paničky, jsme v dobrých rukou.

Probudil jsem se až nad ránem, kolem čtvrté, a všemi smysly vdechoval navrácené zdraví. Ležel jsem pod otevřeným oknem, slyšel pravidelné oddechování Beatky a Juráška a očima bloudil po zkoseném dřevěném stropě podkroví. Znovu jsem usnul a děkoval osudu, že usínám bez svých nočních můr a strašidel.

Do očí mi už cvrnkaly paprsky pronikající korunou staré břízy, avšak do stavu bdělosti mě dostal až děsivý zvuk, jako by před chatou prolétal obří dron. Byl to ale jen velký sršeň na průzkumu. Sledoval jsem s napětím jeho nanejvýš zodpovědné poslání. Prolétával mezi otevřeným oknem do ložnice sem a tam, jako by se neuměl rozhodnout. Chce si založit hnízdo uvnitř, anebo pod krovem? Co já vím o sršních? Je mi to ale tak jedno, že se potichu zasměju, a to Beatku probudí.

„Čemu se to zas chichotáš?“ zamumlá podezíravě. Vzápětí to napraví: „Jaká byla noc?“

„Krásná – beze snů!“

„Tak to potom hej,“ zahuhlá do polštáře a spí dál.

Mé zázračně uzdravené vědomí je ale bdělejší než kdy jindy. Doléhá ke mně zvuk potoka, jehož proud dokážu zbystřeným sluchem sledovat přes každý kámen, přehradu a tůni. Bloudím očima po obrazech, jaké mi poskytuje otevřené okno s výhledem do korun stromů i vysokých keřů na pozadí vysmýčené modravé oblohy. Takřka ohmatávám černé nádorovité výrůstky na březovém větvoví, které strom na sobě snáší s trpělivostí stáří a povívá mladými šňůrami zdravě zelených lístečků. Výbojné kmínky bujných větví křovinaté krušiny se takřka dotýkají okna a já v nich objevím píďalku, jak se právě pokouší přemístit na chatku. Housenkovité tělo se opakovaně natahuje, pak zavane větřík a ono se odvážně zachytí na parapetu. Fascinovaně sleduji smršťování do obloučku a následné protáhnutí, kdy se tělo posune kupředu o pár milimetrů. Přihlížím tomu s jistotou, že jsem miniaturnější projev intenzivní vůle ještě nezažil, protože když se po nekonečných minutách přesune na konec parapetu, z neznámých příčin se rozhodne vrátit, a tak celou cestu s nekonečnou trpělivostí podstoupí znovu. Rád bych píďalce pomohl, ale jak? Chce zpátky na keř, anebo co vlastně hledá a potřebuje? Zakuklit se musí pod zemí, tak proč leze vzhůru? Přemýšlení o nepřemýšlející, určitě škodlivé píďalce mě vyčerpává i uspává. Co bych dal za rána a noci beze snů!

Mravenec

Posnídali jsme na verandě, sice chudě, bez čerstvých libeňských pochoutek, něco jsem v kuchyňce kamarádovy chatky stejně našla. Čaj i kafe s medem, sušenky i vajíčka bez pečiva.

„Počkej, nech pár vajec v záloze. Co kdybychom našli nějaký houby.“

„Děláš si legraci? Víš, kdy naposled zapršelo?“

„Před pár dny v noci, to ale nevadí. Tady je přece úžasně!“ vykřikl potichu, až jsem pro to jeho vděčný nadšení zapomněla na pitomý houby. Rozhlížel se po obyčejné lesní chatce s výhledem na údolí s loukou a potokem, jako by se ocitnul v ráji. Možná mu to ale teď tak připadá, protože včera vypadal jako zombie, co nevnímá nic než svůj záhrobní svět. Nikdy nevykládal o svým tátovi a matce natolik souvisle, abych tomu jeho neradostnýmu životu porozuměla, až včera v noci. Když konečně tvrdě zabral, poděsilo mě, co se mu všechno honí hlavou. A ráno – naprostá proměna. Prvně mě napadlo, jestli se s Románkem neřítím do neštěstí.

Když jej ale pozoruji, jak si vychutnává snídani ode mě a jak je neskutečně šťastný, že jsem jej zachránila před stařenkou, nabývám ztracený jistoty.

Roman neví, a já mu to ani neřeknu, že tuhle chatku mám zapůjčenou od bývalýho kluka, s nímž jsem se rozešla možná právě kvůli jeho vášnivému houbaření. Neumíte si představit takové ponížení, když vám dojde, že v někom probouzíte menší fyzický zájem než obyčejný houby! Fakt jsem si myslela, že když mě tahá do lesa, myslí na romantičtější pomilování než na rozvrzané posteli! Jakmile se pustil mý ruky a s vytaseným nožem se vrhnul do houštin lesní školky, dostala jsem parádní vztek. Během několika minut, kdy jsem zaslechla jeho vítězné výkřiky, jsem si ho zošklivila tak, že se rozchod stal nevyhnutelný. Přišla jsem si pak fakt blbá a malicherná, couvnout jsem už ale nemohla.

Naštěstí můj Románek je z jinýho těsta. Vzal si koš i nožík rybičku, ale oči měl jen pro mě, a když se mi díval při objímání a líbání přes rameno, nehledal houby, ale vyhlížel pěkné místo k pomilování. Jeho ranní rozjařenost se nakonec silně dotkla i mě; ještě nikdy nebyl tak pozorný, něžný a vnímavý k tomu, co bych ráda. Měl v sobě nekonečnou trpělivost i sílu, na jakou mě pak upozornil. Lehli jsme si totiž nedaleko od stezky, kudy se vytrvale pachtili s nákladem velikánský lesní mravenci.

„Kdybych se v příštím životě nemohl narodit jako člověk, protože bych třeba spáchal něco špatného, tak bych bral existenci mravence, tady toho silného lesního dělníka, co nemusí o ničem přemýšlet,“ plácal můj něžný milenec a já v těch slastných minutách po orgasmu pouštěla jeho slova druhým uchem ven. Nade mnou v daleké výšce kroužil dravec a vzrušeně pískal, pod ním se vznášela koruna borovice, jejíž tělo plný smůly jsem cítila za zády, a taky jsem věděla, že už mě vedle tohoto silnýho mravence nemůže nic ohrozit.

Partafýrer

Jak doktor na Bulovce správně předpověděl, prokousnutý koleno začalo hnisat. Ne že bych dříve neměl od psích drápů poškrábaný ruce nebo i záda a zhmožděniny od stisku neopatrných tlam, tohle zranění byla ale novinka. Belhal jsem se po bytě s ortézou a o berlích jako skutečnej invalida, co přišel o kus nohy. Prý si ti chudáci po amputaci stěžovali, že je nejvíc bolí ta noha, kterou už neměli. Takový absurdum mi ještě nehrozí: pekelná bolest vystřeluje z nohy, co ji zatím vlastním.

Pejskové jsou už neklidní. Pouštím je sice na dvorek se zahrádkou, jenomže oni jsou zvyklí kadit venku před barákem, ne ve svým teritoriu. Riško mi pomáhá ze všech svých dětských sil. Chodí pejsky venčit po jednom, maximálně po dvou. Na delší výlety je nepouštím. V posledním roce se v Libni začali ztrácet psi pro nelegální zápasy. Tuším za tím rusáckou mafii, jejíž oligarchové se potřebujou bavit od rána do noci. Unášejí se ale i děti, to bych zas tipoval na čínskou mafii, co se už tady taky zabydlela, i když ne tak hlučně jako Rusáci z luxusních baráků kolem Libeňskýho ostrova. Zkrátka Praha je hodně nebezpečný město a zrovna Libeň patří mezi ty nejhorší čtvrtě. Bavili jsme se o tom s Pínym, který se na mě taky nevykašlal, jak slíbil. Obden se zastaví se žrádlem pro pejsky i pro mě s Riškou a taky mi převazuje hnisající ránu; má zdravotnický kurz, kterým prošli všichni chlapi v domobraně, kde Píny začínal. Teprve pak se složí do křesla, cucne si ze svý placatky a společně mudrujem.

„Moc rychle jsme vyklidili pozice, teď nemyslím nás dva, ale Libeňáky, co se toho cizího živlu zalekli.“

Šermuje rukama docela jinak než za střízliva, a kde vůbec zůstal ten jeho uvážlivě ztišený hlas, co jsme s kámošema lapali?

„Ta naše slavná domobrana se už snad definitivně rozpadla. Zůstali jsme jenom my, ale bez nás nejsou kluci akceschopný. Teda abych byl přesný: bez tebe.“

Oba jsme se zadívali na předmět, co držel v ruce, a Píny jen rezignovaně povytáhl své huňaté obočí. Neměl jsem v sobě tolik síly, abych mu cokoli vyčítal; prostě to vzdal, možná předčasně, anebo ještě včas. Jindy bych ho třeba obvinil: jak můžeš tak snadno opustit, zradit naši věc? Ostatní na tebe pořád spoléhaj, věří ti na slovo, a ty? Nasáváš ten slabošskej jed a mazlíš se s pejskem, a to si říkáš partafýrer?

Dopředu ale vím, že by se Píny nebránil. Za pár měsíců neuvěřitelně zestárnul, anebo se naopak pár let tvářil mladší a bojovnější, než ve skutečnosti byl?

Píny se na mě pobaveně usměje, jako by tušil, co se mi honí hlavou. „Ale ten tvůj chlapeček, toho vidím jako nevídanej zázrak,“ povídá potichu, i když se už za Riškou zavřely dveře.

„Ano, to je.“

„Ať byli ti jeho rodiče jakýkoli, kluk se povedl.“

„Nemyslím si, že má něco z těch dvou šílenců. Já třeba po svý matce nemám absolutně nic!“

„Nevztekej se, Bruno. Přece chválím tvýho synka, jak to úžasně zvládá. A máš pravdu, že ho nebudeš pouštět do školy, aby ho tam hned nezkurvili.“

Píny sice zkušeně odvedl řeč, stejně ale viděl, že mě moje nechtěná zmínka o matce rozhodila, a tak se rychle se svým pejskem Čárlim odporoučeli.

Přesunul jsem se do křesla po Pínym a svým psím čichem nasával jeho alkoholickej odér i starobní zatuchlinu, v níž bude mládenecky dožívat. Vlastně až dneska mi došlo, jak mám Pínyho rád. Tím více se mi zpěnila krev při vzpomínce na matku, která nebyla schopna mi dát ani zlomek citu a zájmu jako tenhle rezignovaný, stárnoucí ochlasta.

Ježek

Věřil jsem ve svůj šťastný den, ve své znovuzrození. Aspoň kilo nebo i půl kila suchohřibů najít musím. Beatce jsem se nechlubil, jsem ale dobrý houbař – co jsem měl tam na Jihlavsku jiného dělat? Jako kluk jsem se jezdil na kole koupat, pak jsem mohl ještě urputně číst a houbařit. Jiné radovánky mě nezajímaly, a když onemocněl otec, ani na houby jsem neměl náladu.

Dívám se na ni po očku, když už sedíme v podvečer na verandě a společně čistíme ono kilo hub, z nichž mnoho nezbude, jak jsou červavé. Připadá mi zachmuřená, možná jen unavená.

„Promiň, já je klidně dočistím sám, je to hrozná práce, viď?“

Beze slova mi přisune svůj podíl, odhodí nožík a opře se v křesle s pohledem na můj polekaný výraz.

„Proč si jí vzal ten mobil?“

Odpoledne to přešla mlčením, teď se tedy vrací k tomu, že v kopcích nad chatou se objevil signál, který mi ihned přinesl několik Dáděnčiných nepřijatých hovorů.

„Vždyť jsem ho hned ukončil.“ No, hulákal jsem, že neslyším, to ale rozzlobenou Beatku nezajímá. „Chceš to slyšet doslova?“

Ani se nepokusila mrknout, že jistě.

„Říkala, abych se okamžitě vrátil, že si máme co vysvětlovat. Od tebe prý žádný vysvětlení nepotřebuje. Takhle to řekla, než jsem ji přerušil.“

„Bába jedna.“

„Bába vyděračská.“

„Kolik máme peněz?“

„Na jídlo tak na dva tři dny a pak na cestu zpátky.“

„Vrátíme se zítra.“

„Kvůli mně?“

„Ne. Musím nejpozději pozítří vrátit klíče,“ zalhala.

Mezitím se v údolí zešeřilo a v dalších chatkách se rozžehla světla na podobných verandách, jakou tu sdílíme, a zdá se, že naše těžké mlčení nikdo dlouho neunese.

„Mohl bych jít vyvenčit Juráška?“

„Klidně, ale vem si vodítko a nějaký dobroty, kdyby ti chtěl zdrhnout.“

Chundelatý pejsek mě okamžitě přijal jako svého páníčka. Cupital vedle mě a ostražitě se rozhlížel a nasával. Na konci louky nějaký všeuměl vytvořil na potoce plechový čertův mlýn jako atrakci pro děti. Za denního světla budila ta důmyslná hračka úsměv: mlýnské kolo se otáčelo, figurky čertíků před mlýnem tancovaly, v průzoru okna řezaly pilou a jeden z nich neustále vystrkoval černou hlavu z komína. V šeru padající noci se atmosféra proměnila, mlýn dál neúprosně klokotal vodu svým kolem, čertíci v přízračném světle baterky pořád tancovali, řezali a vylézali z komína, ale vyznívalo to najednou příliš osudově, až jsem baterku namířil zpátky na cestu a zrychlil krok, abych čertíkům unikl.

Vklouzli jsme do potemnělého lesa kolem potoka. Držel jsem se cesty, Jurášek zas mě a pronikali jsme společně do chráněného území vodních tůní a divokého lesa plného skalnatých strží, z nichž vytékající přítoky napájely bahnitá kaliště, noční lázně pro neviditelnou zvěř. Nepamatuji se, kdo z nás se začal bát jako první, jestli já, anebo nebojácný Jura, který vše vyčuchá a zaslechne dřív než mé vlastní oči a sluch. Pejsek zakňučel a já jsem strnul. Shůry se na nás řítila lavina: praskot větví, rachot uvolněného kamení a dusot těžkých těl. Divočáci! Prchali jsme s pejskem bez nejmenší důstojnosti. Až na začátku chatařské oblasti jsem se zastavil, abych chytil dech, zatímco Jurášek do tmy za námi výhrůžně poštěkával.

Přešli jsme most z trámů a vrátili se z pralesa ovládaného nemilosrdnými hordami divočáků do pohádkového lesa. Nevím, proč jsem si jich nevšiml dřív, vznášely se ale všude kolem – světlušky. Namísto hladového kvičení a ryčení divokých prasat slyším po chvilce jen ticho těch uhrančivých bludných světýlek, tančících podle rytmu, který nikdo nemůže ani vycítit. Náhle si připadám tak blízko k pochopení tohoto hmyzího vesmíru jako dnes po ránu; zradí mě ale Jurášek: s ublíženým štěkotem letí za svou paničkou, která nás vyrazila hledat.

Na verandě sedíme potmě, protože světlo přitahuje můry, ale i sršně. Nálada Beatky se přesto rozjasnila. Začíná mi líčit, jakou měla od mládí jasnou představu své svatby. Bez mučení se přiznala k tomu, že ji inspiroval výhled ze třídy, odkud měli plácek před libeňským zámečkem jako na dlani. S úsměvem jsem přikyvoval, protože se mi také vybavilo ono hemžení svatebčanů pod radničními hodinami.

„Samozřejmě jsem z holek nebyla jediná, která se hned viděla v bílých šatech, mně to ale na rozdíl od nich vydrželo. Nechtěla bych ale žádný vyzdobený auťáky, možná jen pár pro ty nejstarší příbuzný,“ naznačila starost o svou jistě početnou rodinu. „Ostatní by udělali průvod a šli bysme kus Zenklovkou a pak nahoru Primátorskou.“

„A lidi by se otáčeli, auta troubila a tramvaje zvonily.“

Matně mě napadá, že jsem takový výjev někde viděl, možná ale jen čtenářskýma očima.

„Na vrcholu Primátorský je pak nejhezčí libeňská hospoda U Jarolímků, kam jsem jako dítě chodila tátovi pro pivo. No, jako dítě ne, to jsme bydleli ještě ve Cvikově,“ pohotově se opraví. „V každým případě jsme tam někdy slavnostně zašli na oběd, přes léto jsme obsadili i dva stoly na zahrádce pod kaštany. Táta je totiž spolužák hospodskýho, chodili spolu od první třídy na Koráb.“

Nepřestávám se shovívavě usmívat, jakkoli začínám tušit, kam Beatka míří. Dívčí snění o svatbě. Holčičky si kreslí princezny, pak se za ně převlékají a nakonec se vidí jako nevěsty.

„Fakt byli jako kluci velký kamarádi, akorát se pak Jarda tátovi posmíval, když si vzal mou mámu a odstěhoval se do nějaký díry na severu, do Sudet, kam podle něj patřil i Cvikov. Co se ale táta vrátil, už je to zas dobrý. No a tenhle tátův kámoš Jarda by nám dokázal připravit úžasnou hostinu, v tom je na něj spolehnutí, to říká i naše máma.“

A je to venku. Nevím, kam s očima. Nad sebou sleduji sršně, jak zlobně doráží na polokouli světla, které ještě nedávno jasně svítilo, a najednou jakoby z veliké dálky zaslechnu bublání potoka a pak i svůj hlas.

„Nevím, co jsi o mé nemoci slyšela od Dáděnky, ale faktem zůstává, že to je choroba nevyléčitelná i zákeřná. Řeknu ti, jak jsem se o ní dověděl. Jako kluk jsem býval docela šikovný fotbalista, prostě mi to s míčem šlo a nikdo mě neobehrál. Až jednou jsem provedl svou parádičku, ale ta nevyšla. Zkusil jsem to podruhé, ještě jednou, ale nohy se mi pořád pletly, hrůza. Někoho tahle nemoc nechá prožít skoro celý život bez většího omezení, na jiného zaútočí kdykoli, za pět, deset, patnáct let. Nedá se na nic spolehnout. Když jsem byl ve špitále na pozorování, viděl jsem tam i těžké případy, v různém stádiu ochrnutí. Já si, Beatko, nemůžu dovolit plánovat budoucnost, protože ji možná ani nemám. Neumíš si představit, jak bych byl šťastný, kdybych si tě mohl vzít… Sakra!“ zlobím se sám na sebe, protože se mi na konci věty zlomil hlas.

A tak brečíme oba jako malé děti, co se právě dověděly, že od nich tatínek odchází. Sršeň, dost možná je to ten z dnešního rána, stupňuje své úsilí dostat se ke zdroji světla, a pak zaslechnu její hlas: „A proč bys právě ty nemohl být tím případem, co má štěstí?“

Nic neříkám, bezradně mlčím a propadám zoufalství, protože doufání v zázrak mám už dávno za sebou.

Pak ale sebou leknutím škubnu, jelikož nedaleko od chaty zaslechnu prasknutí větvičky a v mé vybičované představivosti se vynoří přízrak zatoulaného zuřivého divočáka. Má nešťastná láska si ničeho nevšimla; její hlava horečnatě zpracovává novou skutečnost. Od časného rána zbystřené smysly se už vrátily k normálu, ale i tak rychle rozpoznávám původce blížících se vytrvalých zvuků. Vstanu a jdu jim s baterkou naproti. Ježek ustrnul na pár vteřin a pak nerušeně pokračoval ve svém hladovém pátrání. Prorážel si podrostem cestu jako malý neohrožený tank. Srdnatý ježek, od něj se máš co učit, a nedojímat se sám nad sebou, ty posero, přikázal jsem si, když jsem se vracel na verandu.

Zrůda

Až po třech týdnech jsem se odvážil vyrazit s pejsky na procházku. Nikdy jsem nezažil tolik nadšení – ocásky rozkmitané a skákali by na mě ze všech stran, jenomže to jsem jim musel zatrhnout, přece jen si nejsem o berlích a na ochablých nohou moc jistý. Před barákem jsem se rozhlédl po Horově náměstí a vdechoval voňavě předjarní, i když pořád chladný vzduch. Po ruce jsem měl Riška s Argem, co se už od něj nehnul, stejně jako Líza ode mě. Na chvilku jsem zaváhal, kudy vyrazíme. Na zarostlé cestě pod dálniční přípojkou přespávaly skupinky bezďáčů, který jsme ale na podzim vytlačili a vyhnali i z jejich jeskyní v Proseckých skalách. Mohli se ale mezitím vrátit až sem. Necítil jsem se dvakrát na nějaký konflikt, ale hned jsem si vynadal: oni se přece musí bát mě, to oni tu jsou vetřelci, a proti mý smečce nemá nikdo šanci. Dokonce i chlapec se automaticky vydal tím směrem, až mě hned napadlo, jak asi vypadalo jeho venčení. Strachoval jsem se o něj, varoval ho, kam nemá chodit, ale on se nebál ničeho: je po mně. Hned se mi vybavil náš nedávný rozhovor s Pínym, a to jsem se snažil ho okamžitě vytěsnit jako všechno, co se týká mých rodičů.

Smečka konečně vytvořila jednolitý, černobílý zástup těl sbíhající na rozlehlý prostor pod pilíři viaduktu, naše každodenní místo pro venčení. Nechtěl jsem Riška peskovat, ale hned mi došlo, že tuhle tradici ani v posledních týdnech neporušil. Místo abych se na něj zlobil, že riskoval, cítil jsem pýchu.

Své matce jsem celý dětství jenom překážel a po tátově smrti se její nechuť ke mně stupňovala. Nechávala mě celý večery i víkendy samotnýho, odkládala mě jako parchanta, kam se dalo. Byl jsem zdravej, silnej kluk, vždycky jsem si nakonec poradil. Když mě v patnácti poslala do internátu a mého nejvěrnějšího, prvního pejska Tondu dala do útulku – co jsem mohl k tý sobecký ženský asi cítit? V internátu jsem nijak netrpěl, brzy jsem dosáhl postavení partafýrera a starší grázlové mě museli respektovat. Když jsem se vrátil domů, matce začínaly nějaký zdravotní problémy, a tak by uvítala starostlivou péči. Najednou se jako švihnutím kouzelného proutku proměnila v milující matku. Sebral jsem peníze po tátovi a uskutečnil svůj plán psí farmy. O své matce jsem nechtěl ani slyšet a její dopisy jsem házel rovnou do ohně…

Vracíme se domů obloukem kolem mariánské kapličky, nad níž se tyčí obludný pětipatrový barák. Sleduji ten jejich nerovný souboj spoustu let, na jedné straně babička v šátku a o berlích, která se o kapličku stará, a proti ní jakási nová křesťanská sekta, co by kapličku ráda zbourala, aby získala vjezd do garáží. Dokonce se jednou pokusila kapličku vypálit, ale ta to přežila a jistě se ani nic nevyšetřilo. Snažím se zůstávat stranou, ale párkrát jsem už cítil potřebu zasáhnout. Zaskočí mě jiná skutečnost – kvůli svému zpomalenému pohybu najednou všechno, i tu obludu, vnímám daleko detailněji. Nejsem žádnej architekt, jenom ten zahradní, ale nějaký cit pro proporce mám. Dům zrůda, tohle někdo vytrvale sprejoval na vznikající stavbu. Dneska si konečně prohlížím ten výsledek a říkám si, že bojovat s vetřelci se musí, ať už mají jakoukoli podobu. Pejsci i můj chlapec ke mně zvedají oči, proč jsem zastavil. Vydám povel a všichni mě následují k našemu domovu.

Světlušky

K mému překvapení se nechtěla k ničemu vracet – jako by se vůbec nic nestalo. Nabídla mi čaj a sušenky, které jí kupovala ještě Beatka. Ani na tu se nezeptala. Když ale stála u linky zády ke mně, mimoděk utrousila: „Co jste zmizeli, zestárla jsem o deset let.“

Nic jsem neříkal. Přece jí nebudu připomínat, že to ona se před námi zamkla. Vzápětí mi ale došlo, že na jejích slovech něco bude. Působila vyhasle, bez obvyklé vitální jiskry. Možná jí náš útěk připomněl odchod jejího syna, a třebaže jsme byli pryč jen dva dny, cosi se ve stařence hnulo. Už nechtěla být sama, už měla po krk své vlastní společnosti. Zvykla si na svého posluchače i na svou mladičkou skoro kamarádku. Stejně jsem byl ale rád, že si zatím nic vysvětlovat nemusíme, konflikt je to poslední, o co bych stál, uvědomil jsem si a v tu chvíli se mi ozval mobil.

Omluvil jsem se a odešel z kuchyně.

„Nic se neděje. Hrajeme spolu takovou hru, že si na nic nepamatujeme. Prostě jsme byli na výletě.“

„Aha,“ řekla mrazivě. „Mně se ale něco děje. Možná ty houby.“

„Co to říkáš, za ty houby ručím a mně není vůbec nic. Možná jsme je ale neměli jíst na noc, když na ně nejsi zvyklá.“

„Nemůžeš za mnou přijet? Fakt mi je hodně blbě. Jsou to jen dvě stanice tramvají, prosím.“

„Možná později. Vždyť jsem právě přišel. A Dáděnka mi taky nepřijde v pohodě.“

„Tak si ji strč někam, hajzle!“ zaječel na mě mobil.

Zůstal jsem jako opařený. Vychrstla na mě svůj iracionální vztek a vypnula si mobil. Opřel jsem se o římsu krbu a zíral na displej. Od dveří mě pozorovala stařenka; ani jsem si nevšiml, kdy se objevila.

„Beatka je občas hysterická.“

„Prý jsem ji přiotrávil houbama!“

„Anebo možná přivedl do jiného stavu.“

„Prosím?“

„Hlavně za ní neutíkejte, teď už nic nezachráníte. Uklidnit ji nemůžete, o tom něco vím – jako někdejší hysterka.“

„Hysterka?“ opakoval jsem ozvěnou její poslední slovo a držel se vší silou krbové římsy, aby se mi nepodlomila kolena.

Nazítří se ukázalo, že Dáděnka vyhodnotila záchvat nevolnosti správně. Beatka byla v tom, a když už měla jistotu, celá se rozzářila. Seděli jsme zpátky v našem pokoji pěkně vedle sebe na posteli a drželi se za ruce, jako bychom zas cestovali autobusem – do Nového Boru, na Berounsko, prostě kamkoli. Nerozlučně a srdnatě za všech okolností. Pouze jsem ji musel několikrát ujistit, že má nemoc opravdu není dědičná a taky že není vyloučené, že se mi ty horší varianty vyhnou obloukem. Hodně záleží na psychické pohodě a tu já s tebou mám, mlel jsem, a dokonce tomu v tu chvíli i věřil. Dost nám pomohlo, že Dáděnka úplně obrátila a velkoryse nám nabídla svůj byt po narození dítěte.

„Přála bych si, aby to byl kluk.“

„Já taky.“

„Svatbu odložíme, až budu zas štíhlá a krásná.“

Ze srdce mi spadl kámen. Sám bych se to navrhnout neodvážil.

„Samozřejmě, ale krásná budeš pořád.“

„Chtěla bych, aby se Dáděnka našeho syna dožila.“

„Udělám pro to všechno. O svého tátu jsem se taky uměl postarat, neboj.“

„Jsem šťastná, že to tak dopadlo.“

„Já taky.“

Nechal jsem stranou, že mi tvrdila, jak se o antikoncepci nemusím zajímat. Vlastně jsem ani nelhal: byl jsem rád, že se něco rozhodlo samo. Jako by mi svítala jakási naděje, jako bych se stal součástí oněch světlušek, co poletují v temném, pohádkovém lese a vůbec je nemusí zajímat, co bude zítra anebo za rok.

Straky

Už se nedalo dělat nic jiného. Náš nakrmený chlapeček konečně usnul a Beatka mě provrtávala pohledem, ať se konečně pochlapím a zavolám Brunovi. Dokličkoval jsem jako střelený zajíc v brázdě a jenom doufal, že to nezvedne. Marně.

„Tohle je vážný. Tady je Roman, pamatujete si mě? Vaše maminka umírá.“

„Jak dlouho to trvá?“

„Vlastně teprve druhý den, ale zdá se, že se k tomu ve svém věku prostě rozhodla. V každém případě by se s vámi chtěla rozloučit.“

„Tak jí vyřiďte, ať chvíli vydrží, že se zastavím. Kam by vůbec spěchala – i když nevěří, stejně není vyloučený, že se tam nahoře se všema setká,“ nečekaně se rozpovídal.

„Nebuďte cynik, Bruno.“

„A vy zas podvodník.“

Beatka to už nevydržela a mobil mi vyškubla.

„Heleďte, vy slavnej pejskaři, neumírá vám milovanej pejsek, ale vaše matka! Nebo vás porodila nějaká fena!? Koukejte sem dorazit, nebo vás nakopu do tý vaší uražený řiti!“

„Tak fajn, lásko,“ zasmál se Bruno. „Do uražený řiti, to beru.“

Vrátili jsme se k Dáděnce ležící už druhý den ve své ložničce s oknem do zahrady. Podřimovala. Mezi stromy a střechami poletovaly černobílé straky a vydávaly strašlivé rachtající zvuky; přál bych stařence útěšlivou zvukovou kulisu kosáků a sýkorek, jenomže ty hlučné vetřelkyně všechno zadusily, až na přitroublé bublání holubů a pleskání jejich křídel.

„Přijde?“

„Ano, volali jsme mu,“ ujistila ji Beatka.

„Nepřijde včas. Budete mi stačit vy.“

„Ale, Dáděnko, nepřehánějte. Musíme přece dokončit vaše vzpomínky.“

„Nemusíme, tedy já už nic nemusím. To vy. Vy budete muset vychovat svého chlapečka láskyplněji, než jsem to dokázala já. Od vás je moc hezké, že jste mu dali jméno Richard. Moc jsem si přála mít svého Ríšu, ale můj bláznivý manžel si prosadil Bruna.“

„Nejsme s vašimi vzpomínkami ani v polovině, Dáděnko.“

Stařenka otočila hlavu na polštáři a podívala se mi do očí. „Vy přece nejste hloupý, Románku. Co byl můj další život? Stále jsem si dělala, co jsem chtěla – desítky milenců, vinárny, taxíky, možná jsem byla horší než můj vitální táta. Co dnes nadělám? Může mi být líto, jak jsem se chovala ke svému synkovi, copak se to ale dá vzít zpět? Těm milencům jsem lámala srdce, a přitom se připravila o jediného člověka, na kterým mi záleželo. Dneska,“ opravila se. „Tehdy se mi postavil nezvladatelný kluk, co odmítal poslouchat.“

„Váš charbinský děda Ferdinand.“

„Asi ano,“ připustila stařenka. „Mně ale víc připomínal svého otce, a tím mi byl protivný. Nahráváte?“

„Ne, ale můžu, jestli chcete.“

„Raději ne. Dlužím vám ale jedno vysvětlení. Pravda je taková, že když můj manžel volal z vrcholu skalního hradu ve Sloupu: Zuzanko!, popadl mě vztek a běs. Vyběhla jsem ty točité schody jako žárlivá mladice, rozhodnutá tomu pitomci nafackovat. Ano, Románku, dnes už jsem stařena, ale bývala jsem pěkně agresivní hysterka.“

Dáděnka se odmlčela, jako by usínala, a já se neodvážil to ticho porušit. Po pár minutách jsem se připomenout musel.

„Shodila jste ho z té skály vy?“

Pootevřela víčka a promluvila najednou těžkým jazykem: „Ale ne. Nic v tom nehledejte. Já sama to vidím stejně rozmazaně jako teďka vás. Chtěla jsem mu jen nafackovat, ale pak se mezi nás vložil synáček, jak to dělával i při našich domácích strkanicích, a najednou můj milovaný manžel odletěl z našeho života. Bruno mi to nikdy neodpustil,“ rozplakala se potichu.

„Ty straky pitomý, čemu se to řehtaj?“ povzdechla si a zklidnila se. Otočila tvář ke stěně, pomaličku se několikrát nadechla, zavřela oči a na pozadí bílého polštáře vystoupil její drobný profil jako tvářička unaveného dítěte.

Chvilku jsem ji sledoval, jestli ji takový příval upřímnosti nestáhl do deprese, ale přišla mi naopak smířeně vyrovnaná, a tak jsem se vrátil k Beatce a našemu synáčkovi.

Voříšek

Přišel jsem pozdě, jak jsem si naplánoval. Na rozdíl od mého táty měla matka smrt pokojnou. Vzal jsem ji za bradu a obrátil její tvář sem a tam; ti dva stáli za mými zády a nejspíš očekávali nějaký projev lítosti. Nic takového bych v sobě nenašel. Byla konečně mrtvá, stejně jako můj táta, kterýho jsem do poslední chvíle objímal. Dneska už nejsem malej kluk, dávno nebrečím.

„Jak to, že tak náhle?“ povídám. „Nevzala si zas nějaký prášky?“

Jako první to pochopila ta polocikánka a rychle se za mnou protáhla, aby se dostala k nočnímu stolku.

Nesnáším, když holky ječí. To je zvuk, který můj psí sluch nesnáší.

„Romane, Romane, ona se otrávila! Spáchala sebevraždu, to ale může spadnout na nás, chápeš to?“

Románek nechápal vůbec nic. Vypadal jako jelito, co by se nejraději vrátilo zpátky do vepříka.

Vstal jsem od své milované maminky, abych si prohlédl její šuplík v nočním stolku. Jak jsem očekával, bylo tam vše: krabička od prášků, dopis na rozloučenou i poslední vůle. Posadil jsem se na postel vedle ní a pečlivě si ty elaboráty studoval. Matčini vyvolenci nade mnou stáli v napětí, a i když jsem jejich mimčo zaslechl kňourat, ani jeden z nich se nepohnul.

„Buďte v klidu, matka na vás pamatovala. Můžete tu zůstat, vychovat dítě, a já vás tady nechám. Zaberu si s pejsky suterén a dvorek se zahrádkou, jiný nároky nemám. Teďka patří barák mně, ale já vás nebudu nijak otravovat, když vy budete respektovat mě a moji smečku, to je snad jasný,“ promluvil jsem jako nový majitel libeňského činžáku. „A s tou sebevraždou: tady je srozumitelný dopis na rozloučenou, takže vy nemáte s její smrtí nic společného. Dobrá zpráva, ne?“

„Můžu si to taky přečíst?“ požádala mě ta pohotovější. Její kámoš pořád nevěřícně koukal na zesnulou stařenku, jako by nikdy neviděl vyhaslé tělo.

„Proč ne,“ povídám a podávám jí papíry.

„Jak to, že mi to nedošlo!?“

„Pravděpodobně jste se nestačili v matčiných vzpomínkách dostat až k jejím třem pokusům o sebevraždu. Demonstrativním pokusům – jednou jsem ji jako malej kluk musel zachraňovat sám, když její kamarádka selhala.“

„Asi máte pravdu,“ říká pokorně ta bílá cikánka a vrací mi papíry.

„Klidně si to ještě prostudujte. Sejdeme se pak u notáře.“

„Jsme vám opravdu vděčni.“

„Nakopněte si tu svou vděčnou řiť. Mám ale ještě jednu zásadní podmínku: matka nebude ležet vedle mýho otce. Přestože si to nepřála, bude kremace a bez obřadu. S urnou si pak naložte podle svýho.“

Viděl jsem, jak oba zoufale bojují sami se sebou, se svým ustrašeným svědomím, ale nejsou schopni svou mecenášku bránit. Trapnou situaci zachránil až chundelatý psíček, co statečně nakráčel do obytný kuchyně a zvídavým kňučením sondoval naši náladu. Mám tyhle pouliční směsky moc rád. Připomínají mi Tondu, mýho nenahraditelnýho kámoše. Voříšek prostě musí být chytrej a opatrnej, aby přežil. Není to kluk do smečky. Ale o životě toho ví možná víc než tihle dva z vůle mé matky noví nájemci jejího bytu.

Líza

Náš Ríša dělá neuvěřitelný pokroky. Pásl koníčky už v půl roce, šmejdí po čtyřech a zkouší se zvednout, a to mu zdaleka není rok. Když Bruno souhlasí, bereme si s Románkem chlapečka na dvorek se zahrádkou. Bruno na zahrádku kašle, a tak je rád, když se o ni starám já. Na trávník ale žádná cikánská zaklínadla neplatí. Možná si opravdu všechnu vláhu ukradne vysoký smrk a dvojice starých bezů, faktem je, že trávník je silně proplešatělej. Na ty plešky si ale bereme deku a na ní Ríša provádí své první pokusy. Zdvihá se na nohy a blaženě se směje. Nikdy jsem neviděla tak uchechtané dítě, jaký jsme přivedli na svět my dva s Romanem. Ten je stejně šťastný jako já, a tak mu smím výjimečně říkat „Románku“.

Dneska to bylo jiný: Bruno usoudil, že by se jeho smečka konečně mohla seznámit s naším Ríšou i pejskem Juráškem. Ten se okamžitě schoval ke mně, ale těm bulíkům stejně nestál za pozornost. Očuchli si ho a dusali dál – zajímalo je naše dítě. Obklíčili ho ze všech stran, ty klabonosý, podivný čumáky pozorně skloněný a proti nim náš Ríša, taky se na čtyřech pohupující dopředu dozadu. Necítila jsem žádný nebezpečí, protože jsem koutkem oka vnímala rozkročenou postavu Bruna, který tomu s rukama za zády přihlížel. Chodili si jej očuchávat jeden po druhém, jako by si dávali přednost. Někteří jej i olízli – jako znamení velké příchylnosti, jak mi pak Bruno vysvětlil. Jeden z nich ale strčil do Ríši tak neopatrně, že se svalil na bok a překvapeně zakňoural.

„Lízo,“ syknul Bruno.

Pomalým krokem se přiblížila nejtlustší fena a hříšník se pakoval. Líza si Ríšu očuchala svědomitěji než ostatní, a pak jej znovu čumákem povalí a trochu jej i poválí, aby si chlapeček nemyslel. Ten se ale ničeho nebojí a zase se směje, jak s ním ta fena nakládá jinak než lidský ruce. Ohlédnu se, co Románek, a pohled na něj mě otráví. Tváří se, jako bychom si tu zahrávali se životem jeho dítěte – vyděšeně a bezmocně.

„Romane, miláčku, všechno je v pořádku. Náš Ríša má pejsky rád a oni ho taky milujou. Pojď k nám.“

„Půjdu připravit jídlo.“

Přijde mi to hloupý, než mi dojde, že Brunovi nedůvěřuje, a jakmile kolem sebe vidí jeho smečku, cítí se v ohrožení. Tomu jsem podle něj vystavila i naše dítě, který ale nejeví ani ty nejmenší známky strachu.

Debil

Smrt Dáděnky mi ani po měsících z hlavy nezmizela, nebylo dne, abych o tom nepřemýšlel. Brunovi jsem rozuměl: po těch demonstračních sebevraždách holt přišla ta skutečná. Proč ale ve chvíli, kdy mi stařenka připadala tak spokojená? Malinkého Ríšu si od nás brala se slzou v oku, jako by šlo o jejího skutečného vnuka. Obávali jsme se, jestli ji nebude synáček rušit, to ale spíše ona rušila nás svou starostlivostí a zájmem, jak se Ríša vyspinkal a jak to, že vůbec nebrečí jako jiná miminka.

„Je to dítě lásky, díky vám,“ říkala Beatka a Dáděnka se usmívala.

Chodíval jsem je pravidelně venčit do libeňského parku – synáčka a Juráška, který důležitě ťapal vedle kočárku a na všechny možné nepřátele vrčel svým malým hrdlem a chlupatým hrudníčkem.

Nevěřím na klišé, že si lidi vezmou život ve chvíli, kdy jsou nejšťastnější a kdy o sobě vědí, že se jejich konec přiblížil. Dáděnka neměla tak nesnesitelné bolesti, jaké by to mohly vysvětlit. Nikdy mi nepřipadala ani tak silná, aby o svém životě dokázala rozhodnout – natolik sama sebe obdivovala a hýčkala si své ego. Takže proč – sakra! Můj otec se života držel zuby nehty, až jsem si také říkal, sakra, proč?

Míjíme dětské hřiště, kterému dominuje dřevěný parník a kde si dětičky mohou samy napumpovat vodu do žlabu a ráchat se v pískovišti. Za týden, za dva sem vezmu Ríšu, aby se taky socializoval, jak říkaj pejskaři, a předvedl své umění báboviček, co už natrénoval na naší zahrádce.

Jurášek se zastaví a začne štěkat z chodníku dolů na rybáře, co tady na břehu vltavského ramene vyhlížejí úlovek. Jeho štěkot jsem pochopil až ve chvíli, kdy se před námi zjevil rybářův pes, tak padesátikilová směska různých bojových plemen. Jurášek štěkal jako o život, já sám jsem křičel na majitele, ten obludný pes se ještě sklonil, jako by si chtěl poslechnout, co mu náš psíček rozčileně povídá, a pak ho tlapou přirazil k chodníku a překousnul mu krk.

„Ty hajzle, ty čuráku, tvoje zrůda mi zabila psa!“ ječel jsem na mladýho rybáře, co už vystoupal od svých prutů na úroveň chodníku.

„Poslouchej mě, ty jeden zasranej debile. Můj pes je hodnej. Když ho ale někdo napadne, jako tvůj malej debil, pak to je rychlý, chápeš, ne, ty blbečku?“

Rybář

Můj milovaný Románek mi přinesl Juráška a slzel stejně jako ufňukaný Ríša, který prý hladil pejska po celou dobu, kdy se s ním vezl na kočárku. Musela jsem praštit Romana do zad, abych z něj nějaký slovo vůbec vyrazila. Když jsem to pochopila, nenapadlo mě nic lepšího, než zabušit v suterénu na Bruna; Juráška jsem měla na rukou.

Vypadal rozespale, ale mrtvolku mého pejska si přebral jako svátost.

„Kdo?“

Ani mě nenechal Romanův příběh dovyprávět. Najednou za jeho zády stála připravená smečka bulíků.

Nebylo těžké je najít. Zůstali na stejném místě, jako by usmrcení hodného pejska nebylo ničím tragickým, co by je mohlo vyrušit.

Bruno má své bulíky secvičený: seběhli ke břehu a obstoupili rybáře a jeho vraždícího psa v půlkruhu; čekali na povel.

Namachrovaný mladík se zvedl od svých prutů.

„Co se kurva děje?“

„Tvůj pes před půlhodinou zabil mýho psa.“

„To se stává,“ zašklebil se ten blboun a tím odpor skončil.

Jeho zabiják pod dojmem toho, že na něj vystartuje smečka drtících tlam, začal potichu kňučet a lísat se k páníčkovi, aby ho ochránil.

Bruno sestoupil k řece, rozhlédl se po rybářským nádobíčku a začal ho systematicky ničit a zpřelámaný pruty házet do Vltavy. Mladík to nevydržel a najednou měl v ruce nůž.

„Bruno!“

Ten se seknutí nože vyhnul a vzápětí srazil útočníka do vody. Tam bulíci zahnali i jeho bojovýho psa, takže jsme je měli oba pod kontrolou.

Už dříve jsem pochopila, že Bruno je muž činu, ne výhrůžných řečí. Když jsem ale sledovala, jak je rybář po pás ve vodě a nejspíš i po kolena v bahně, a jeho pes zoufale kňučí, protože moc plavat neumí, trochu jsem se zklidnila.

„Vy dva hajzlové, vy agresivní psychopati, co jste mi zabili Juráška, mám na to zapomenout, nebo vám to dokonce odpustit? Vy se tady už víckrát neukážete, nic lepšího mě nenapadá. Slyšíme se, sakra?!“

Vyděšený rybář přikyvoval, jeho pes lokal vodu. Bruno se na mě podíval, jestli mi to jako odplata opravdu stačí. Jemu se to zdálo málo.

„Podej mi ten nůž! Ale rychle!“

Rybář ho stále držel v ruce. Byl to vystřelovací zabijácký nůž, nic rybářsky praktickýho. Zavřel ho a váhavě se přebrodil k Brunovi. Ten si nůž zkušeně prohlédl a zastrčil si ho do kapsy. Rybář se ozval a Bruno dělal, že nerozumí. Ale když se k němu chlapík naklonil, Bruno jej rychlým švihem trefil pěstí do tváře, nejspíš přímo do nosu, protože se za něj rybář chytil a zakvílel bolestí.

Bruno pokrčil rameny a vyhnal smečku zpátky na cestu.

„Hele, jdi raději jinudy než my,“ obrátil se na mě. „Vem to třeba horem přes Meteor, jo?“

Pochopila jsem: Bruno nechce, aby se mě jiný matky bály, až půjdu s Ríšou na pískoviště. S Brunem jako ochráncem by si nikdo nechtěl nic začínat. To se mi od něj zdálo ohleduplný.

Vázička

Matčina holka pro všechno mi ještě vděčně poděkovala, nejspíš si to chudinka špatně vysvětlila. Já jsem ale fakt nechtěl, aby si ji někdo spojoval se mnou, už takhle jsem se svou smečkou v libeňským parku dost nápadnej, proto tam chodíme jedině v určitou dobu za špatnýho počasí a přes víkendy nikdy. Nechávám druhý lidi na pokoji a to samý chci od nich.

Na zahrádce jsem zastihl samotného Románka, jak kope pro jejich pejska hrob. Za altánem ve stínu propletených větví šeříku a vistárie.

„Ale jo, klidně,“ dal jsem mu dodatečné svolení.

„Díky.“

Tolik vděčnosti během jedné hodinky bylo na mě trochu moc. Svalil jsem se do křesla po matce a sledoval jeho hubené zpocené paže při práci. Po chvilce se znaveně zastavil, narovnal a opatrně povídá: „Jak to dopadlo – byli tam ještě?“

„Jo, jo.“

Vyčkával a koukal na mě, jako bych vydal povel: Zůstaň!

„Jenom jsem je učil plavat v bahně, tvoje milosrdná holka si víc nepřála.“

Potřásl hlavou a evidentně se mi chystal říct něco důležitýho. Hned jsem zalitoval, že jsem zapadl do matčina křesla.

„Rád bych ti dal něco přečíst.“

„Já ale nečtu.“

„Jsou to vzpomínky tvé matky, říkala jim memoáry. Protože ale zůstaly nedokončené, dostal jsem nápad, jak s nimi naložit. Přepsal jsem je do podoby jejích dopisů tobě, takže vůbec nevadí, že jsou na přeskáčku, bez chronologie, prostě co ji právě napadlo, aby ti napsala.“

„Hele, matka mi psala skutečný dopisy a ty jsem hned házel do kamen. Proč bych měl číst tvý smyšlený?“

Zaraženýho Románka vysvobodila jeho holka, co zrovna dorazila, a ihned vycítila napětí. Zapátrala pohledem a znovu špatně vyhodnotila situaci.

„Jestli ti, Bruno, vadí hrobeček tady…“

„Nevadí, naopak. Založíme tady psí hřbitov. Když ale vidím tuhle díru pro pejska, nechcete do ní přisypat ten popel z urny?“

Můj vtip ty dva poděsil. Zasmál jsem se, abych z nich vyloudil něco jako úsměv. Všiml jsem si už dřív, že matčina urna stojí na čestným místě na polici v kuchyni a vedle ní vázička s čerstvými květinami. Tolik citu si má sobecká maminka snad ani nezasloužila.

Synáček

Když mi Beatka vyprávěla, jak Bruno trestal smrt Juráška, ucítil jsem prvně zřetelně, jak se můj nádor uvnitř hrudi zvětšuje a nabývá konkrétní obrysy. Žárlivost. Tušil jsem, že se ve mně skrývá jako myška v haldě starého dřeva za altánem a jenom čeká na svou příležitost. Bruno je reinkarnací svého charbinského pradědy, plodného otce rodu a nelítostného mača. Proti němu neměla naše Dáděnka tu nejmenší šanci. Trestal ji spoustu let za smrt svého otce. Jak nám předvedl svým pitomým vtipem, že bychom mohli Juráška zasypat jejím popelem, neznal slitování.

Sedím v kuchyni na místě, kde jsem celé hodiny vysedával a nahrával její vzpomínky. Slyším z otevřeného okna sebejisté rachtání plachtících strak a stupidní bublání holubů, co vyprovodily umírající stařenku, a je mi bídně. Z ložnice ke mně doléhají vzlyky Beatky oplakávající nebojácného Juráška. Náš Ríša v postýlce pod oknem do zahrádky spí jako zabitý. Prohlížím si jeho tvářičku na polštáři a v duchu mě zamrazí, jak mi krk probodnul osten lhostejnosti.

„Románku!“

Raději bych to kvílení přeslechl.

„Mně je tak špatně, miláčku. Proč to musí bejt, že někdo zbaví života tak hodný zvíře, co tě miluje?“

Přisednul jsem si k ní na postel a hladím ji po tvářích, pažích, zádech, všude, kam dosáhnu, protože tady jsou slova k ničemu.

„Našeho Ríšu ale před vším ochráníme, to ti slibuji,“ řekl jsem pevně, protože nic lepšího než tenhle zoufalý příslib mě v tu bezútěšnou chvíli nenapadlo.

Vrátil jsem se zpátky do kuchyně. Má chvilková lhostejnost zmizla v lehkém průvanu jako Ríšův hlasitý prdík.

Můj synáček! Díval se na mé tělíčko můj otec stejně pyšně jako teď já? Určitě ano. Musel mě milovat stejně, jako já tohle bezmocné stvoření. Najednou se cítím silný a neochvějný jako pan domácí Bruno, co jej Beatka tolik obdivuje, jako by o jejich rodině věděla víc než já. Jenomže tak to není: všechno to zásadní jsem se dověděl a není to nic, na co by poslední potomek téhle prapodivné rodiny mohl být pyšný.

Babča

Všimla jsem si toho pár týdnů po Juráškově smrti: můj Románek se začal měnit. Stále chodí s Ríšou do libeňského parku, abych si odpočinula, jak říká. Není k tomu ale zvláštní důvod, protože náš synáček patří mezi děcka, co vás nechají vyspat, nepláčou pro nic za nic, naopak se na všechno smějí a užívají si svůj první rok života. Moji rodiče a celá naše rodina z něj byli u vytržení a s respektem pokukovali po mém Romanovi, jako že za chlapečkovu dobrou povahu může jistě on.

Románek ale šťastnou povahu opravdu nemá. Stále se něčím užírá a neumí se radovat z toho, jak je nám spolu dobře. Nejspokojenější mi připadá, když na procházku do parku vyrazíme společně. To rázem pookřeje a může se přetrhnout, abych si to s ním užila, protože pravdou je, že mě to courání s kočárkem trošku nudí. Možná to je i trasou, kterou nerad mění. Chodíme zadem, ulicí U Rokytky, kde si Roman nikdy neodpustí zanadávat na šerednej novej barák, co se tyčí nad mariánskou kapličkou, pak přejdeme Zenklovku k libeňské sokolovně a kostelu svatého Vojtěcha, pak musíme projít parčíkem u libeňského zámečku s radničními hodinami a spustíme se dolů k bufíku U Žabáka, kde si dáme zmrzlinu.

Někdy nám Bruno půjčí některého svého bulíka, a to pak budíme respekt, i když pejsek svědomitě kluše na vodítku u kočárku a o jiný pejsky nejeví zájem. Prostě dostal od Bruna úkol, aby nás ohlídal. Faktem je, že tamten vrahounskej rybář se už neukázal. Za Románkovou nevyrovnanou náladou vězí ale ještě něco jinýho.

„Odmítal do toho vůbec nakouknout. Kdyby si přečet třeba půl stránky, chtěl by se dovědět víc, určitě.“

Snaživě jsem přikyvovala, i když si myslím něco jiného. Bruno nemění své názory, natož rozhodnutí. Není schopen litovat a odpouštět. Je tvrdej jako žulový kvádr v chodníku. Je v něm něco až děsivýho. K nám se ale chová slušně; řekla bych, že se mu hlavně líbí náš chlapeček. Jednou, když jsme zas s Ríšou trávili čas na dece na tom hrozném trávníku, poprosila jsem ho, ať mi ho pohlídá, že si musím odskočit. Pozorovala jsem je pak z bývalé Dáděnčiny ložničky. Bruno odehnal svou smečku, aby měl našeho chlapečka jen sám pro sebe. Lehnul si k němu a hrál si s ním tak hezky, že bych to od něj nikdy nečekala. Ze svých prstů udělal čtyřnohé zvířátko s ukazováčkem jako zvídavou hlavičkou a s ním pak rejdil anebo se pomalu procházel před Ríšovou nadšenou tvářičkou.

Romanovi jsem o tom neřekla ani slovo. Nejsem taková vědma jako má devadesátiletá skoro slepá babička, ale žárlivost poznám jistěji než červenýho panáčka na přechodu. Můj fotr taky býval žárlivej, i když k tomu neměl nejmenší důvod.

Pamatuj si, Beatko, nikdy nezkoušej nic vysvětlovat – tomu svýmu příštímu. Tím si to jenom zhoršíš, poučovala mě stará mama a já na svou cikánskou babču hodně dám.

Čárli

Věděl jsem, že se to dříve anebo později stane, protože od toho dne, kdy nás bezďáči na Proseckých skalách zasypali kamením a náš partafýrer mi předal velení pro odvetnou akci, nebyl to už ten starý Píny, jak jsme ho znali a obdivovali. Taky kámoši mě varovali, ti stejní kluci, kteří – když jsem byl dva měsíce lazar – mě párkrát navštívili. Ne, díky, kluci, všechno potřebný mám od Pínyho, říkal jsem a přímo cítil, jak se jim ulevilo. A teď je můj jediný skutečný kamarád mrtvej. Pro mě je hrozný, že nevím, jak k tomu došlo. Našli ho po ránu s rozbitou hlavou pod mostem přes Rokytku, kousek od viaduktu, kam jsme oba chodívali venčit. Jestli byl tak ožralej, že se skutálel k potoku a rozbil si hlavu o kámen, anebo mu někdo třeba z těch bezďáčů, co si jej zapamatovali, pomohl, nemůžu zodpovědně říct, a tím to je horší. Byl to můj druhej fotr, náhradní, jasně. Jeho pejsek Čárli nad ním celou tu noc držel stráž. Prý ani nekňučel, jenom všechny, policajty, saniťáky a tak dál, pozorně sledoval, jestli tomu bezvládnýmu tělu jeho páníčka nechtějí ještě nějak ublížit. Vzal jsem si ho pochopitelně k sobě. Věděl jsem, že bude pár dní hodně nešťastnej, ale důvěřoval jsem společnosti svých pejsků, vlastně jeho rodný smečky.

Čárli odmítal potravu, jenom se dopotácel k misce s vodou a pak zpátky na pelech. Dobře vím, že pejskům nemůžete vnucovat lidský emoce, přesto mě napadlo, že se třeba Čárlimu nejenom stýská po nejhodnějším páníčkovi, ale že si nějak vyčítá, proč nedokázal jeho smrti zabránit. Kdybych měl jistotu, nebo aspoň důvodný podezření, že za Pínyho smrt můžou ty zvířecí tlupy bezďáčů, okamžitě jednám. Bohužel si myslím, že jak jsem v posledním roce měl možnost Pínyho sledovat, tak si za svou špinavou smrt může sám. Náš uznávaný partafýrer, a skončí s rozbitou lebkou mezi potkany na břehu Rokytky.

Vrátil jsem se z pohřbu domů s hodně smíšenými pocity. Najednou mi parta kámošů nic neříkala. Cítil jsem, jak všem nějak dochází, že něco nenávratně skončilo. Pokukovali po mém Riškovi a pochopili, že kvůli němu se už do ničeho velkýho pouštět nebudu. Přesto to jeden kámoš, táta kluka, kterýho bezďáči zmrzačili tak, že si už na kolo v životě nesedne, zkusil: „Ti zmrdi se prej do Proseckejch skal znovu vracej. Nepodniknem něco, Bruno?“

„Když se toho ujmeš, Tony, rád se k vám přidám i se svou smečkou.“

„Jasně, Bruno, dám ti vědět.“

Věděl jsem, že tím to skončilo. Jsou lidi, co jsou schopni poroučet a rozhodovat, a pak ti ostatní, kteří to nechávají na těch prvních. Chlapec nás pozorně poslouchal.

„Prosecký skály,“ opakoval po Tonym. „To je tam, kde nás pokousal ten velkej pes?“

Kluci se zasmáli; koneckonců už bylo po rychlým pohřbu.

„Ano, Riško. To je přesně tam, ale tady s kámošema se nemáme čeho bát.“

Do dalšího smíchu se jim nějak nechtělo. Jako by to Píny všechno tušil, než se vydal naproti svýmu konci.

Blázen

Nikdy bych to Beatce nepřiznal, ale na procházky do parku s naším synkem nejraději chodím sám. Neuniklo mi, jak se s námi nenápadně otravuje. Snažil jsem se ji zabavit, ona ale stále jen čučela do mobilu anebo dělala legrační obličeje na Ríšu ve chvíli, kdy už by měl usnout.

Na začátku podzimu jsou přitom Thomayerovy sady nejvlídnější. Letní horka si odnesla Vltava a listí všech těch jasanů, javorů, lip, dubů i dávno rezavých kaštanů si přichystalo barevně veselý pohřeb. Na hlavní cestě pod klenbou aleje směřující k Troji se všude válejí vylouplé kaštany a jejich ostnaté schránky v různém stupni rozkladu. Od zahnědle seschlých až po světle zelenavé; nejsvěžejší barvy měly ty kaštany, které těsně minuly vaši hlavu, rozkřáply se na asfaltu a z bledých víček vykoukly sametově hnědé oči. Chodíme pokaždé až na konec parku a já vždycky doufám, že zaslechnu z druhého břehu kohoutí zakokrhání; ozývá se přitom z té části Libeňského ostrova, kde převažují skládky bez života. Stejně povzbudivý bývá pohled na kotvící staré hausbóty, když se z jejich komínů začne kouřit, zvláště jeden tlustě obalený hliníkem vypadá jako věčné žváro, zhmotněný sen kuřáků.

Když jsem Brunovi přinesl vytištěné a svázané memoáry jeho matky a on je od sebe odstrčil jako zkažené jídlo, udělalo si mi nevolno. Opravdu jsem nevěřil, že to nad nedokončeným hrobem pro Juráška myslí vážně.

„Tak dobře, vzdávám se. Nechat si to ale můžeš, ne?“

Zavrtěl hlavou.

„Měl bych jednu jedinou otázku. Co se stalo tehdy na tom skalním hradu ve Sloupu? Před smrtí mi tvá matka pověděla svou verzi.“

„Verzi,“ opakoval a upřeně mě sledoval.

„Ano, svou verzi smrti tvého táty.“

„Románku, nezapomínej, že jsem byl malej kluk,“ povzdechl si Bruno a z jeho hlasu náhle čišel chlad jako v tom jeho psím, zasmrádlém suterénu, kde dřív bývaly sklepy nájemníků, v nichž uhlí časem vystřídaly jejich odložené zgarby.

„Do jejich hádek jsem se pokoušel zasahovat i doma, protože má matka si nikdy nedělala problém, kde a před kým začít zuřit. Jenomže u nás doma nebyl nikde tak nízkej ochoz jako na tom skalním hradě. Nevím, jestli do něj skutečně vrazila, aby ho zabila, anebo jestli táta jen uhýbal a při tom se snažil ochránit i mě a nešťastně zakopnul. To všechno bych ještě nějak pochopil. Můj problém, anebo ten matčin, je někde jinde. Od tátovy smrti se ke mně chovala jako k cizímu, nejspíš proto, že jsem jí otce něčím připomínal, a ona by ráda tu strašnou věc ze svýho života nechala odstranit. Měla ale pořád můj obličej na očích a ten jí to nepřestával připomínat, rozumíš tomu, ty spisovateli?“

„Ano, myslím, že dost dobře. Ty jsi znal charbinskou minulost svého pradědy Ferdinanda?“

„Něco málo, spíš ne. Co je s ním?“

„Myslím, žes po něm zdědil hodně povahových rysů. Tady by ses o tom ze vzpomínek své matky mohl dočíst.“

Bruno se nečekaně zasmál, jako by se mu ulevilo: „Ty seš ale pěkně neodbytnej, Romane. Co kdyby ses smířil s tím, že mě minulost nezajímá? A jestli jsem v něčem podobnej svýmu předkovi, co já s tím? Žiju ze dne na den jako mí bulíci.“

Vzal jsem si svou knihu zpátky. Chtěl jsem Brunovi říct, že jsem na tom podobně, protože nemám svou budoucnost nijak zaručenou, ale naštěstí jsem se ovládl. Vykládat mu o své chorobě a čekat na projev soucitu nebo snad pochopení, takový blázen ještě nejsem.

Zabiják

Můj Románek se od Bruna vrátil hodně špatnej. Sklonil se ke spícímu Ríšovi, ale jako by jej nevnímal. Koukal se mlčky do okna a pokaždé, když prolétla rachtající straka, bolestně se zašklebil.

Vzala jsem do rukou Dáděnčiny svázané vzpomínky a uctivě jimi listovala.

„Ani to neotevřel.“

„Je to magor.“

„Bohužel ne.“

„Sám přece říkal, že dopisy od matky házel neotevřený do kamen.“

„Jak to víš?“

„Vždyť jsem ti o tom vyprávěla,“ zalhala jsem. „Byla jsem s Dáděnkou u tý jeho psí farmy, ani nás nepustil dovnitř a tohle svý matce říkal: že její dopisy vůbec nečte. Je to magor.“

„Zkusím to nabídnout nějakému nakladatelství, anebo to vydat sám. Dáděnka by to tak jistě chtěla.“

„Ale Bruno ne.“

„To máš pravdu, naštěstí on nic nečte.“

„Jestli by se to mělo prodávat, udělá třeba výjimku.“

„Co tím chceš říct?“

„Že by se mu to nemuselo líbit, a taky že si v jeho baráku nemůžeme moc vyskakovat.“

Románek to jistě věděl stejně dobře jako já, a stejně na mě zíral, jako bych řekla něco sprostýho.

„Vyskakovat,“ opakoval ošklivě, až mi zatrnulo.

Vstal ze židle a beze slova odešel z bytu.

Ríša se nečekaně rozplakal, jako by i ve spánku vycítil, že se tatínek zlobí. Stoupala ve mně panika, ale jedním jsem si byla jista: nesmím dolů za Brunem, prostě nesmím. Jako by to uslyšel svýma psíma ušima, přišel sám.

„Řekni tomu svýmu, ať pořádně zaklapává dveře, v Libni není bezpečno,“ zanadával mezi dveřmi namísto pozdravu. Věděla jsem, že proto nepřišel. Možná že dole zaslechl Ríšův nezvykle silný pláč. Aniž se zeptal, vzal si ho z postýlky a chlapeček rázem ztichnul – Brunovu tvář znal a cítil z ní klid a bezpečí. Převzala jsem si Ríšu na ruku, ale jeho oči ještě chvíli hledaly Bruna.

„Nějak jsme se s tvým Románkem nepohodli, ale on to jistě přežije,“ zamumlal, protože zrovna vyplazoval na Ríšu jazyk z koutku úst.

„Taky si myslím,“ povídám a v duchu mě děsí představa, že by se Roman vrátil a stál ve dveřích do kuchyně.

„Promiň, Bruno,“ rozhodla jsem se. „Roman na tebe začal žárlit, a kdyby nás tu teď viděl, nic mu nevysvětlím. Promiň.“

Bruno úžas nepředstíral. Dokonce si zapomněl zastrčit špičku jazyka, co tak zajímal Ríšu. Takhle zmateného jsem ho ještě neviděla. Nechtěl se smát, snad aby mě neurazil, stejně ale nevěděl, jak reagovat.

„To já se omlouvám, fakt. Jenom jsem zaslechl vřískat vašeho chlapečka.“

Ten šlachovitej zabiják se vypotácel ze dveří bytu, jako by dostal ránu pálkou do hlavy – a do půlhodinky se vrátil zkříslý Románek.

Smečky

Nevím, jak v jiných koutech Prahy, ale v Libni a okolí se situace zhoršuje snad každým dnem. Ještě ani nezačala zima a do baráku se pokoušejí proniknout různý existence, samozřejmě vedle feťáků hlavně bezďáči, kterým bych tak neměl říkat, jak mi vysvětlovali matčini chráněnci, Románek s Beatkou. Mně na nějakým slově nezáleží, pro mě je důležitý, aby se u nás nesnažili dostat do sucha a tepla. Marně zkoušeli vypáčit venkovní bezpečnostní dveře, který odolaj, pokud je nějaký trumpeta jako Románek nezapomene zkontrolovat. Dokonce to už zkoušeli přes dvorek a tam to je snadný. Nejspíš ale chtěli vykrást prodejnu praček na rohu Horova náměstí, něco je vyrušilo, a tak prchali přes střechu garáží až k nám. Když jsem je na schodišti dostihl, překvapila mě jediná věc. Ne že to jsou cikáni, protože mezi námi – bílí cikáni jsou daleko drzejší, ale že to byl fotr se synem, tak třináctiletým, co se už zaučoval ve zlodějským řemesle. Jeho fotřík začal zkoušet vylhaný kecy, ale ten spratek na mě vyzývavě koukal, jako že nezletilcům se nemůže nic stát.

„Lízo,“ povídám k otevřeným dveřím do suterénu.

V okamžiku byla nahoře a jenom ke mně vzhlížela, co potřebuju.

Fotr zmlknul a mladej grázl se přestal šklebit.

„Dobře si je očuchej.“

Měla je už sice uložený ve svý pachový paměti, ale proč by mi nevyhověla.

„Jestli tyhle dva zahlídneš v blízkosti našeho baráku, můžeš je vychovat. Vychovat,“ opakoval jsem nacvičený povel, po němž Líza začne výhrůžně vrčet.

Až mi jich pak bylo chvilku líto. Jenomže opravovat rozmlácený dveře na dvorek jsem pak musel sám.

Jedna taková příhoda stejně nic neřeší. Nešlo mi do hlavy, že si to mezi sebou ti různí vetřelci neřeknou: že v suterénu tamtoho okrovýho činžáku bydlí nějaký nebezpečný chlápek se smečkou psů, co všechno slyší, a že se nám proto obloukem nevyhnou? Tuhle záhadu jsem vyřešil až později. Oni spolu skutečně moc nekomunikujou. Vytvářejí smečky maximálně o deseti jedincích a hlídají si svá teritoria. Mezi sebou se jistě taky poštěkaj a servou, ale proti někomu cizímu se semknou a vypudí ho. Pokud to není ženská a pokud se kvůli ní neumlátí cihlou.

Bílí cikáni nejsou tak hluční a nápadní jako nefalšovaní Romáci z Horní Libně, tím jsou ale zákeřnější. A ti nejhorší okradou a zmlátí důchodce anebo školáka za bílýho dne, to je už úplná spodina, lidskej odpad. Vymakanější strategii mají bytaři, na ty si dávám pozor i proto, že dneska už neváhají zabíjet, když je někdo vyruší. Policajti nestíhají a taky se už dost bojí, prostě nejdou nikam, kde to na dálku smrdí velkým průserem. Slyšel jsem, že lidi začínají zakládat domobrany a svý baráky nebo celé ulice si hlídají sami, to mi přijde jako dobrý řešení.

Pochopil jsem, jak se na mě koukali nájemníci, když jsem se svou smečkou obsadil suterén a dvorek se zahrádkou. Řekl bych, že už jim došlo, o kolik se dneska můžou doma cítit bezpečněji. Moje matka na tyhle věci kašlala, ale já za barák a lidi v něm odpovědnost cítím. Co tu znovu bydlím, k žádný vloupačce do bytu nedošlo a ani nedojde. Dvakrát jsem tu načapal pravděpodobný bytaře-tipaře a ti si mě myslím zapamatovali. Tahle zlodějská sorta si mezi sebou informace předává, protože jejich zájem o barák utichnul.

V našem činžáku už žádný mladý rodiny nežijou, jenom samí důchodci, maximálně středňáci s dospělýma dětma, co mě občas zapomenou na schodech pozdravit, když jsou na návštěvě u rodičů. Jediným děckem je Riško těch dvou popletů. Za něj bych ale položil život, kdyby mu hrozilo nebezpečí.

Mládež

Už jsem neměl na procházku parkem ani pejska Juráška, ani Beatku, která odmítala poslouchat ty mé stesky a nářky, jak jim říkala. Neměl jsem dokonce ani svou vychytralou stařenku, které jsem tolik měsíců dělal trpělivého posluchače. Ríša v kočárku spal jako dudek, a tak jsem si musel povídat sám se sebou. Cítil jsem v kostech, že s předčasným odchodem Dáděnky a příchodem jejího syna se cosi nenávratně pokazilo. Poznám to podle svých snů o mém otci, který se ke mně začíná vracet s obnovenou naléhavostí. Beatka mě už párkrát v noci opustila a odešla spát s Ríšou do bývalé ložničky po Dáděnce, protože jsem zas cosi vykřikoval a ona se bála o spánek malého. Nemohl jsem namítnout ani slovo, bylo ale nad slunce jasnější, jak jsou jí mé noční můry protivné.

Po čase jsem se opět pokoušel najít práci v novinách, ale marně. Tituly vymírají jeden za druhým, chytil jsem se jako pražský zpravodaj jedině ve svých bývalých listech, a to jen díky své dávné přítelkyni, která povýšila. Měl jsem tedy aspoň nějaký příjem a zbytek profesní důstojnosti, jinak jsme žili hlavně z „honoráře“ za knížku Dáděnčiných nedokončených memoárů, které jsem však nemohl vydat. Stařenka nás navíc učinila věcným břemenem ve svém bytě, takže jsme ani nemuseli platit nájemné, což byla nakonec ta největší úleva. Mohli jsme si žít skromně a šťastně s naším krásným hnědookým chlapečkem, ale jak říkám, cosi se nenápadně pochroumalo.

Procházel jsem právě kolem libeňského zámečku, kde stále ještě každou čtvrthodinku odbíjejí radniční hodiny, jenom svatby už vyšly z módy. Možná jsme tu s Beatkou mohli mít poslední tradiční svatbu s průvodem, jak o ní snila; od narození synka se už o ní ani nezmínila.

Sestoupali jsme parčíkem níž ke kiosku U Žabáka, odkud mi Beatka kdysi ujížděla na kole. Dal jsem si míchanou zmrzlinu a pozoroval cyklisty v křiklavých trikotech a přiléhavých legínách, jak se tankují pivem a hulákaj cosi do mobilů. Kolem někdejšího zámeckého pivovaru a historického Löwitova mlýna stačil vyrůst vysoký železný plot – možná námět na kulturní glosu či úvahu do Jihlavského deníku, jak Libeňští prodali svou nejstarší památku do soukromých rukou a teď přijdou o své trhy a další akce, protože nový majitel bude pouštět za mříže jen ty vybrané.

Až k povodňovým vratům s hrází, kde líná vltavská ramena pojmou do sebe spěchající Rokytku, dneska nedojdu, i když mi Beatka přísahala, že se tamten rybář už na stejné místo neodváží. Stále mám před sebou obraz našeho pejska, který sice vykrvácel rychle jako podříznuté jehně, ale ještě mu cukaly nohy a oči s hrůzou hleděly vzhůru k mým očím, jako by se dožadovaly vysvětlení. Pro svůj klid zahnu za Löwitovým mlýnem na cestu do vyšších pater Thomayerových sadů. Na lavičkách tu sice posedávají hloučky teenagerů, kteří při hudbě pochlastávají, kouří trávu anebo vodní dýmku, někteří možná čekají na přítmí, kdy začnou sprejovat, co já vím. Tihle mlaďoši mi však přijdou neškodní a já jsem pro ně jako fotřík s kočárkem taky vzduch. Obsadili i dřevěnou vyhlídku s panoramatem celé Prahy, kde jsem se kdysi pokoušel z Beatky něco vymámit o Dáděnčiným Brunovi. Co mi tehdy vlastně říkala: že Bruna ani nezná, jen o něm ví od Dáděnky? Nebo mi už tenkrát něco tajila? Probralo mě až ticho, protože partička zmlkla a civěla na mě, proč jsem se zastavil a neprošel kolem nich zpátky do svého světa.

„Nazdar, mládeži. Můžete pokračovat,“ pravil jsem učitelským tónem a jediná holka mezi nimi to pochopila jako vtip a překvapeně se zasmála.

Bramboračka

Románek se vrátil s pročůraným Ríšou a s podivnou náladou. Pořád se pohihňával a zkoušel mi vyprávět nějakou historku, co se mu stala s mlaďochama v parku.

„Románku, já jsem moc ráda, že si tam užiješ tolik srandy, ale proč to dítě nepřebalíš?“

„Nesbalíš? Myslíš tu holku, co se dala se mnou do řeči? To by mě ani ve snu nenapadlo, já si totiž ne-vy-ska-ku-ju,“ slabikoval protivně a já už jsem věděla, co mě čeká. Už je to tady, říkala jsem si a modlila se ke své tělem nemohoucí, ale duchem předvídavý babče. Hlavně nezkoušej nic vysvětlovat, buď zticha, čekej, jestli ho to nepřejde samo, vtloukala mi do hlavy, a to mýho Románka ještě ani neviděla.

„Jak to, že jsi Bruna vůbec neznala, když jsi toho tolik věděla o jeho vztahu s matkou, s kterou jste ho dokonce byly navštívit?“

Babčo, babičko, co teď? Když budu mlčet, rozčílí se ještě víc. Zkusím odvést pozornost, co jinýho: „Mohla bych nejprve přebalit a nakrmit Ríšu, než ti sakra odpovím?“

Románek okamžitě zkrotnul, dopadl na židli, hodil ruce na stůl jako mrtvé předměty a tupě se zakoukal do otevřenýho okna. Za těch dvacet minut nepromluvil ani slovo, to mě trochu děsilo.

Uložila jsem našeho chlapečka do přenosné postýlky, ale sedla si k němu a vzala jej za ručičku, aby mě ochránil.

„Románku, poslouchej mě dobře: jak můžeš někoho poznat, když ho zahlídneš jedinkrát přes plot? Mě navíc tehdy vůbec nevnímal, chtěl se jenom vysmát svý matce, že se chodí doprošovat. Dáděnka mi o jejich vztahu něco vyprávěla, když ale poznala, že ji moc neposlouchám, našla si tebe. A to je celé, miláčku, přísahám ti na smrt svý matky.“

Můj muž se otřásl odporem, ale za to můžeš ty, babčo, že jsem si tě přivolala a teďka kecám jak blbá cikánka.

„Ani nevíš, jak rád bych ti věřil, něco mi v tom ale brání. Třeba ta smrt Dáděnky – jako by si raději vzala život, aby se už nic nového neprozradilo.“

„Co jako?“

„To právě nevím. To možná víš jen ty a Bruno.“

Nejsem slabá holka, ale tahle věta mi dala docela zabrat. Babičko moje! Oni jsou opravdu blázni! Nesmím ale brečet, to by hnedka pochopil jako přiznání. Jeho pohled jsem vydržela, pak mi oznámil:

„Budu spát dneska v altánu.“

„Už tam bude zima, Románku.“

„Vezmu si spacák.“

„Zůstaň se mnou doma, prosím.“

„Neboj, ty houby vážně nebyly jedovatý.“

Narážel na to, že jsem v poledne hodila do bramboračky sušený houby, co nám zbyly z léta, kdy jsme počali našeho chlapečka.

Konečně jsem se, babičko moje moudrá, udržela a neucedila jediný slovo, jenom jsem po něm vztekle hodila mokrou plínku. Románek se tomu zas tak pitomě zahihňal, jako že se mu povedl vtip, a zmizel si do svého světa; nějakým rozloučením se ani nezdržoval.

Kačenka

Do altánu vstoupilo šero ze všech stran. Když jsem přicházel po cestě z betonových dlaždic kolem růží a borovic, zdálo se mi, že vidím ve svém křesle Dáděnku. Zezadu, s bílou hlavou lehce schýlenou, jako by podřimovala. Hodil jsem na křeslo spacák, ale halucinace se vsákla do ticha. Zlověstné ticho jako před bouřkou, napadlo mě, anebo takové to na smrt vyplašené, jaké předchází zatmění slunce. Černě naježené kožichy břečťanů na zdech uzavírajících kout zahrádky zašelestily, ale korunou prastarého jasanu poklidně prosvítala blednoucí obloha. Pohodlně jsem se opřel na válendě a zavřel oči.

„Tak to vidíš, Dáděnko,“ povídám směrem ke křeslu. „Pracovali jsme tu zbytečně, anebo co myslíš?“ Nebudu přece duchovi vykat.

Zatajil jsem dech jako u rentgenu, ale odpověď nepřicházela.

„Je mi líto, žes odešla. Těšil jsem se na tvou životní sbírku milenců, vážně. Odkázala jsi ji aspoň do muzea promarněných životů?“ zachichotal jsem se, když náš rozhovor přerušilo úpěnlivé bzučení mobilu. Na zrádnou Beatku jsem náladu neměl. Zaplétala by se do svých holčičích lží a mně by to utrhlo srdce.

Rychle jsem pozdvihl víčka, jestli zas nepřistihnu zavěšeného dřevěného papouška zdvojeného, ale ne, nic zvláštního se nedělo, až na to, že chuchvalec jmelí se po více než roce seschl. Obrátím pozornost k větvi prastarého jasanu, v jehož dutinách mívaly úkryt neúnavně švitořící sýkorky. Ticho a tíseň. Sklouznu pohledem na rozvěšené šňůry tibetských modlitebních praporků a přejede mi po těle mráz. To už není halucinace! Namísto písma na barevném podkladu začínají přibývat v sinavém večerním světle rozvěšené fotografie z Dáděnčina rodinného alba! Všichni ti dávno zemřelí příslušníci stařenčina charbinského rodu se mi mlčky a o to naléhavěji připomínají. Povívající praporky, co mají ve větru rozesílat přání, ať jsou všechny bytosti šťastné, mi zjevují prokletí onoho rodu založeného nelítostným mačem Ferďáskem. Podívám se ještě na starou kredenc, odkud mi Dáděnka při našem prvním setkání tady v altánu nabízela slivovici od jejího posledního ctitele. Představil jsem si tehdy nějakého staříka, ale stejně tak to přece mohl být ďáblík dohazovač, jenž mi pootevřel dvířka do pekla se sálajícím ohněm. Že jsem je neprokouknul hned!

Mobil se mi ozval znovu. Típnul jsem jej a zapnul až po chvíli, abych si prošel svůj chudičký adresář. Ani číslo Honzíka ďáblíka jsem si nevymazal. Kdo jej asi používá, napadlo mě, že by ta jeho ušmudlaná Káťa, na jejíž volání vběhl mezi tramvaje?

„Dlouho jsi o sobě nedával vědět, Románku. Co dělá naše Dáděnka?“

„Právě si o tobě povídáme,“ zalhal jsem, abych překonal překvapení z čertíkova hlasu. „A jak se daří tvé Kátě? Ještě hlídá motýly?“

„Vyrazili ji, jako všude,“ zachechtal se ďáblík. „Nechceš s náma na pivo?“

„Kam? Ke Králům, jak jsme byli prvně?“

„Ne. K Horkejm, kde jste naposledy popíjeli s Káťou. Tak zvedni svůj autorskej zadek z gauče a mazej za náma.“

Cestou do hospody mi blesklo, že tam na mě čekat nebudou. Tahají mě za nos, jako tehdy, co mě můj jihlavský spolužák navezl do Dáděnky a ta zas do Beatky, která otěhotněla s jejím synátorem. Přesto jsem si objednal dvě piva, aby bylo jasné, že někoho čekám.

Dneska večer mi ale ta pivní břečka zachutnala. Možná proto, že jsem seděl na předzahrádce skoro sám a nemusel poslouchat hospodský hukot. Zavolal jsem na čertíkovo číslo – obsazeno; Beatce jsem poslal jen esemesku, že jsem v hospodě, ať mě nehledá a nedělá si starosti.

Nevím, jak dlouho jsem tam seděl a říkal jim, co si o tom všem myslím. Už odmalička jsem zvyklý mlčet a povídat si i hádat se s lidmi, kteří tam nejsou. Po desáté mě stejně zkasírovali a vyhodili do židovské uličky, která vede k divadlu, co vás odfoukne směrem k opuštěné synagoze. Konečně jsem pochopil, o čem básnil můj kolega ochlasta z Jihlavského deníku. Jak svobodně lehkou má pak člověk hlavu – jako létající balón, a přitom jej k zemi stahují motající se nohy.

Na trávníku před synagogou jsem málem zakopnul o ležící tělo, které zakňučelo jako náš Jurášek. Neměl jsem nejmenší problém padnout na kolena, abych zjistil, proč se postava ozývá psím hlasem.

„Mě to tak bolí,“ naříkala ta holka evidentně od houmlesáků a přitahovala si kolena k břichu.

„Krvácíš?“

„Nevím. Vystřídali se na mně všichni, a to jsem je prosila, ať už toho nechaj.“

Natáhl jsem se na zem vedle ní a bylo mi ukradené, že ještě kolem chodí lidi na metro a na tramvaj. To nebohé lidské zvíře trpělo a nebylo mu pomoci. Položil jsem jí dlaň na hlavu, aby se utišila, ale kňučela a klepala se dál.

„A co tě bolí nejvíc?“

Posadila se, rozcapila nohy a ukázala mi vnitřní stehna a podbřišek plný nezahojených boláků a opruzenin.

„To bude dobrý, neboj. Půjdeš ke mně domů, dám ti na to skvělou mast a nechám tě přespat v altánu. Tady bejt nemůžeš.“

Šla se mnou důvěřivě jako náš Jurášek a já si taky dával pozor, abych se moc nekymácel. V altánu jsem jí rozbalil svůj spacák a sedl si do ušáku po Dáděnce.

„Aby bylo jasno – jak se vlastně jmenuješ?“

„Káťa. Rodiče mi říkali Kačenko.“

„Abys rozuměla, Kačenko, tady dlouho zůstat nemůžeš. Vem si tuhle mast a potři si tím všechny boláky. Ráno tě ale vyhodím na ulici. Mně to tady nepatří. Majitel má smečku bojových psů a nevím, jestli by tě tu rádi viděli, posloucháš mě?“

Nebohá jmenovkyně čertíkovy přítelkyně jen odevzdaně přikyvovala, možná se jí právě rozplýval sen o dočasném životním útočišti. Ostatně – stejně jako mně.

Cítil jsem se zahnaný do kouta: nemohu použít ke spaní altán, ale nesmím ani domů. Tam v hospodě U Horkých jsem měl revolver po tátovi několikrát před očima, schoval jsem ho do knihovny za ruskou klasikou. Chudák Lermontov ani Leonid Andrejev, natož Bulgakov nebo Majakovskij netuší, co svými spisy skrývají. V duchu jsem už šermoval hlavní revolveru před Beatkou, abych z ní vyrazil přiznání, pokaždé mě ale zastavil pláč nevinného chlapečka. To prostě nesmíš. Ještě tolik soudnosti mi zbývalo.

Zapadl jsem hlouběji do křesla a nohy si natáhl na židli; vyčerpaná Kačenka už spala jako zabitá. Poslouchal jsem neviditelného kosáka. Rozuměl jsem všemu, co mi tím prozpěvováním říká. Po ránu tady přikrčeně běhá za potravou jako potkan a v noci mi zpívá jako anděl! Duchové z fotek Dáděnčiných dávných příbuzných odpluli do tmy jako tátovy nikdy neodeslané milostné verše.

Hodiny stále odbíjejí půlnoc
dny světla jsou ztraceny
nikdo je nehledá
i když jsem tolikrát spatřil
věčné pahorky země
bez tebe se k nim nemohu vrátit
Dříve než uběhne přítomná chvíle
uběhne můj život
dříve než zvednu hlavu
budu k smrti povolán
a budu odsouzen po právu
nedokázal jsem milovat

Probudil mě otcův přízrak; nakláněl se nade mnou, mladý, pružný, ke všemu odhodlaný a ironicky usměvavý jako na fotce z mladistvého výletu s partou těch, co přežili válku; a na otevřené dlani mi nabízel pár ostrých nábojů do revolveru.

Gery

Z Geryho vyrostl úžasný pejsek. Nejenom že je na rozdíl od většiny mých černobílých bulíků hnědobílý, Gery má i jinou povahu. Ostatní jsou po Líze samozřejmě nebojácní a věrní až za hrob, Gery má ještě něco navíc: fantazii. Odmalička si hrál a blbnul stejně jako jiný štěňata, on si ale hry vymýšlel a provokoval k nim druhý. Měl v sobě i jistou potměšilost. Prvně jsem si myslel, že to je náhoda, ale on to pravidelně a úspěšně zkoušel dál. Nenápadně se zmocnil oblíbené hračky některého z bulíků a upustil ji u pelechu jiného pejska, aby svou krádež svedl na něj. Líza musela řešit jejich konflikty a Gery tomu se zájmem přihlížel a někdy se sám štěkáním připojil, aby od sebe odpoutal pozornost. Jasně že musel vědět, že to vidím, ale koukal se po mně s jistotou, že se tím jeho zlobením taky bavím. Navíc měl mimořádnej stopovací talent, to jsem si mockrát vyzkoušel. V tom byl zkrátka nejlepší, takže jsem se na něj nemohl zlobit, i když do smečky vnášel rozbroje.

Vyrušila mě pošťačka, kterou jsem už dříve požádal, aby mi obsílky strkala namísto do schránky rovnou pod dveře, který ze suterénu vedou přímo na ulici. Dělala to ráda, protože se panicky bála mých bulíků od chvíle, kdy se kolem ní hrnuli po schodišti přes zvýšený přízemí na dvorek. Podle pozornosti mých pejsků a Geryho výstražného štěknutí jsem ale pochopil, že tentokrát to pošťačka nebyla. Koukal jsem se z gauče u kamen na půlku obálky, co pronikla do mýho domova, a intuitivně jsem cítil, že nic pěkného mě nečeká. Až po delším čase jsem ji proto vytáhl: no jasně! Brunovi do vlastních rukou.

Odhodil jsem ji a Gery si ji snaživě přiběhl očuchat. Nemám takovou fantazii a čich jako on, tohle mi ale bylo jasný. Románek a ty jeho starosti s knížkou o mý matce. Proč si sakra nedá pokoj!? Matka se jim, vlastně cizím lidem, postarala o zajištěnou existenci, a on mě bude ještě otravovat? Když je vyhodím na ulici, tak se nějaký právní spravedlnosti jen tak rychle nedomůžou. Samozřejmě že to kvůli jejich chlapečkovi neudělám, to ale přece nemůžou vědět. S nechutí jsem obálku roztrhnul a přelítnul ten rukou psaný dopis.

„Kurva, sakra!“ zařval jsem, až se bulíci rozštěkali.

Vyletěl jsem o patro výš, cikánka už vyděšeně stála mezi dveřmi.

„Ten tvůj blbec se chce zabít! Kde je tady v okolí krajina jeho dětství? Co to kurva znamená, nevíš? Že odchází do obrazu krajiny svého dětství?“

Začala brečet, ale hned přestala. Mával jsem jí před očima jeho dopisem na rozloučenou, aby se vzchopila.

„Můžu tomu ještě zabránit, ale musím vědět, co myslí tou zkurvenou krajinou. Přemejšlej.“

„Nevím, Bruno, fakt nevím. Do parku ale myslím nešel.“

„Taky si myslím,“ povídám rychle, protože mě něco napadlo.

„Ty zůstaň doma. Hlídej chlapečka. Pokusím se ho najít.“

Seběhl jsem k sobě a dal Gerymu znovu očuchat ten pobrečenej kus papíru. Jak jsem očekával, před barákem zamířil po stopě vpravo na zarostlou cestu kolem pelechů bezďáčů. Cikánka nás doběhla u mostu přes Rokytku, jen jsem se na ni zuřivě podíval a sledoval sebejistého Geryho. Minuli jsme betonový sloupy viaduktu a klusali k druhýmu mostu, za kterým se asfaltka rozbíhá vzhůru ke kopci Hájek.

Nahoře ale Gery začal zmateně běhat s čumákem u země v kruhu. Nalevo cesta ústila ke kolejím, rovně a vpravo mezi domky se zahrádkami. Buďto se tu ještě Románek motal krajinou svýho dětství, anebo si všechno včas rozmyslel. Znovu nás doběhla Beatka a já na ni opakovaně křiknul:

„Nemůžeš se do prdele vrátit!?“

„Nee!“

Na hysterický ječení jsem kvůli svý matce hodně alergickej, ale z jejího hlasu jsem uslyšel nepředstíranou hrůzu a současně jsem zahlédl přijíždějící nákladní vlak.

Gery varovně vyštěkl a vzápětí bolestně zakňučel; později jsem pochopil, že vycítil stejně jako cikánka, co se stane v nejbližším okamžiku. Sklonil jsem se k němu, a tím se připravil o dvě tři vteřiny, který rozhodly. Z úkrytu vyběhl proti vlaku Románek sledovaný Beatkou, která se ho s úděsným křikem snažila strhnout pod sebe. Dostihla ho těsně a složila na násep jeho dlouhé tělo, které padalo pomalu jako podtržený žebřík. Gery zakňučel ještě úpěnlivěji, protože sledoval svým pohledem zpomalujícím děj, jak se pomatený Románek nevzdává a rve se dál, až vlak s nekonečnými vagóny zachytil oba. Než jsem stačil zareagovat, vyrazil za kvílivě brzdící mašinou i Gery.

Řval jsem ještě víc než cikánka, ale neslyšeli mě. Skřípající kolo je lehce odhodilo. Popadnul jsem Geryho do náruče, po mrtvolách těch dvou šílenců jsem se ani neohlédl a spěchal pryč. Na nějaký policajty jsem fakt nebyl zvědavej. Gery se mi věrně koukal do očí a skoro nekrvácel. Pořád jsem netušil, že mi tenhle nejkrásnější pejsek odchází, že mi vyhasíná.

Obraz

Až po týdnu, kdy jsem bojoval o to, aby mi neodebrali Riška, jsem si Románkův dopis přečetl pořádně. Navedla mě k tomu ta chápavější sociální pracovnice: „A nemohlo by se stát, že je chlapeček váš? Přece jenom – nejste příbuzný, ale když si jej chcete osvojit, to by jistě mohlo pomoci, víte, jak to myslím?“

„Jasně,“ povídám, protože jsem pochopil, že ona jediná rozumí celé situaci a chce nám pomoct.

Zatopil jsem v kamnech a svolal smečku, která byla smrtí Geryho zasažená stejně jako já, protože jejich zlobivej kámoš naposledy vydechl až tady v suterénu mezi svými. Ať mi nikdo neříká, že psi nevědí, co to je umírání a smrt. Obstoupili Geryho v těsném kruhu, do kterého jsem se vešel už jenom já, a mlčeli. Možná se dorozumívali, loučili docela neslyšně, ale pro ně stejně hmatatelně, jako se lidi drží do poslední chvíle za ruce. Jedině Čárli, co má za sebou zkušenost s mým kamarádem Pínym, potichu kňučel až do rána.

Když Gery vyhasl, pejsci se postupně rozešli do svých pelechů, ale Líza odešla se mnou, jako by cítila, že ji můžu potřebovat.

Toho dopisu, který jsem odhodil do bedny třísek na zátop, jsem se štítil už předem. Když jsem jej ale vyhrabal, všiml jsem si, že jsou na něm zaschlé stopy Geryho krve, protože jsem ho měl v kapse košile, když jsem si odnášel umírajícího kámoše. Nějak mě to smířilo.

„Něco vám přečtu, kluci, ale bude to hrozný. Můžu se začít zlobit, vás se to ale týkat nebude.“

Pejsci vnímají vaše intonace jako slepci Braillovo písmo, a navíc si čtou v mý tváři.

Milý Bruno,

neznám způsob, jak se omluvit, pokusím se jenom o vysvětlení. Jsem po svých rodičích nemocný. Můj otec byl chorobně žárlivý, ale celý život říkal, že jen někoho nikdy nepřestal milovat. U mojí matky, která zemřela v psychiatrické léčebně, propukla po mém narození schizofrenie. Aby toho nebylo dost, před deseti lety mi diagnostikovali nevyléčitelnou nemoc – roztroušenou sklerózu. Trochu moc na jednoho člověka, který nemá v sobě ani zlomek Tvé síly a bojovnosti. Díky své milované Beatce a jistě i zásluhou Tvé matky jsem mohl takřka dva roky žít šťastně. V posledních měsících jsem si ale začínal uvědomovat, že to nemůže trvat věčně, zkrátka jsem si svůj čas vybral. Vám všem jsem ale i za to krátké štěstí nekonečně vděčný.

Byl bych mnohem klidnější, kdyby Ríša byl po tobě – zdravý a sebevědomý. Nevím, jestli Tě o to smím žádat, ale přesto prosím: postarej se o něj. Nejsem si jist, jestli by to Beatka dokázala zvládnout sama. Stydím se, že od svého chlapečka utíkám, když mě ale v posledních dnech začali navštěvovat mrtví a já si s nimi povídal, pochopil jsem, že matčina schizofrenie bude mnohem rychlejší než má choroba. Odcházím proto ze života, který by se mi stal peklem, abych se vrátil do obrazu svého dětství, který jsem tady v Libni objevil. Určitě mě ale nehledejte, Beatce jsem dopis také napsal, ale schoval, aby jej nemohla hned objevit.

Bruno, budeš se možná divit, ale Tebe jsem si velmi vážil i proto, že jsem Tvou matku mohl doopravdy poznat. Přesto mohu jen vzdáleně tušit, jak ses v dětství natrápil, tak jako Ty nemůžeš pochopit mé zoufalé, ale pro mě osvobozující rozhodnutí.

Prosím tě za odpuštění.

Tvůj Roman

Přečetl jsem bulíkům pár prvních vět, pak si to nechával pro sebe. Už jsem se na Románka tolik nezlobil, ale pachuť zůstávala. Bulíci se mezitím svalili na bok, ze všeho toho napětí měli nervy nadranc a teď se jim konečně ulevilo. Nebyl jsem si jist, jestli takovýhle dopis paní ze sociálky uspokojí, ale řekl bych, že by měl.

Riško o patro výš ještě spí, ale za chvíli může dostat hlad. Na ničem jiným mi v době, kdy lidi skáčou pod vlak, už nezáleželo.

Třetí část

Fotky

Na své skutečné rodiče si nevzpomínám, ale někdy se mi o nich zdá. Může za to matčin mobil, který mi táta Bruno dal k mým pátým narozeninám. Najdeš v něm pár jejich fotek, nevím ani kolik, protože jsem si je neprohlížel. Když táta Bruno něco řekne, tak to tak prostě je, protože on si nemusí vymýšlet jako já. Nelži mi, chlapečku, řekla mi nedávno jedna paní v tržnici, které jsem sebral dvě krásně červený jablíčka. Nelžu, tady je máte zpátky, vytáhl jsem ruce z kapes. Tak to se podívejme, na zlodějíčka – kde máš maminku, co? Nemám mámu. A zase lžeš! Tak jsem po ní obě ty panenský jablíčka hodil a utekl. Táta Bruno se pak smál: Možná je ta babka sama někde ukradla, protože tyhle panenský sladký jablíčka se dnes už nevidí. Měla babka čtyři jabka, za jeden halíř byl jich talíř, zanotoval jsem podle knížky, ze který jsem se s tátou učil první slova. A druhý den mi táta přinesl plný pytlík těch jablíček a povídá: Představ si, Riško, že tu babku znám a že jsou opravdu z její zahrádky. A tady ti posílá pár těch nejsladších švestek na usmířenou.

No, nechtěli byste takovýho tátu?

Možná se mi o mamince zdálo ještě před těma fotkama. Jak se naklání nad mou postýlkou a její dlouhé vlasy mě šimrají. Nikdo jiný to být nemohl, protože bulíci i táta Bruno jsou krátkosrstí. Ale nejspíš za tím snem bude hned ta první fotka, kterou jsem uviděl. Dlouhé tmavé vlasy padají do tváře někoho, kdo leží hlavou na maminčiných kolenou. Zkusil jsem si jeho tvář přiblížit, co to šlo, ale z vlasů vyčuhovala jenom brada a nad ní se ještě dala rozeznat pootevřená pusa. Jestli se smála, anebo se chtěla do maminčiných vlasů zakousnout, to jsem si nebyl jistý. Ta pusa ale patřila mýmu tátovi, jak jsem poznal podle další fotky v mobilu. Tam se už oba dívali přímo na mě a usmívali se, teda maminka mnohem víc. Nevěděl jsem najednou, co s tím, a tak jsem zašel za tátou Brunem a mlčky mu tu fotku ukázal. Jo, jo, jsou to oni, tví rodiče, Riško. Ještě si je takhle pamatuju, povídá táta, ale pak ho na fotce něco zaujalo a zvětšil si ji. Potom ještě projel pár dalších a něco se v jeho výrazu začalo měnit. Mobil mi hodil zpátky tak, že mi málem upadl. Musel jsem vypadat hodně vyděšeně, protože jsem vůbec nevěděl, co jsem provedl. Táta se otočil, jako bych měl co nejdříve zmizet. Roztřeseným hlasem se ptám, co se stalo, ale táta strašně dlouho neodpovídal. Protože si ale nikdy nevymýšlí, nakonec se na mě podíval: Promiň, Riško, nechtěl jsem tě polekat. Ale tví rodiče se fotili na místech, kde zemřel můj táta, víš.

Vycouval jsem k sobě do pokojíčku s oknem do zahrady a maminčin mobil odhodil do křesla. Chvilku jsem si říkal, jestli bych se ho neměl zbavit úplně, když tolik naštval mýho tátu, ale pak jsem si to ještě rozmyslel.

Útěky

Ani si nevzpomínám, kdy jsem vyhodil televizní bednu po své matce, určitě jsem ji ale nevyzkoušel. Notebook po Romanovi jsem si nechal – nebyl tak zastaralý jako můj krám, ale hned jsem mu vymazal paměť; ještě by na mě mohly vyskočit matčiny vzpomínky. Tištěný noviny už snad dneska ani nevycházej a pár balíků těch starých, co jsem našel ve sklepě, se hodí leda na zátop v kamnech. Mám v plánu zlikvidovat i knihovnu po rodičích, ale zatím jsem se k tomu nedostal. Jednak jsem v ní objevil dost dětských knížek, co se budou hodit Riškovi, a hlavně si nejsem jistý, který knihy patřily tátovi a který jsou po matce. Jediný, co by mě zajímalo – tátovy fotky, filmy a deníky z cest – matka zničila. Nechala si pár sošek, obrazů a masek, co se na mě od dětství koukaly ze stěn a který už dnes vlastně nevnímám; nechávám je na svých místech hlavně kvůli chlapci, abychom mohli společně hádat, odkud pocházejí a k čemu sloužily.

Jeden čas jsem zvažoval, jestli se nemáme odstěhovat někam na venkov, do domku s velikým oploceným pozemkem, pak jsem si ale uvědomil, kolik lidí přemýšlí podobně: pryč odsud, z nebezpečnýho města. Dost mých známých se tak zařídilo, jenomže jim nejspíš nedošlo, že žádnému nebezpečí neunikli, odešlo s nima. Na tom vysněným venkově museli uprchlíci z města bojovat o své nové pozemky a cesty k nim, jak se mi aspoň doneslo. Všichni tam taky vyžadují svůj klid a toho se domáhají i za cenu násilí. Jeden z našich kámošů podlehl panice, prodal byt a odstěhoval se z Prahy. Za půl roku ho zastřelil brokovnicí jeho soused, kterýmu soustavně jezdil přes pozemek, protože kámoš odmítal respektovat nějaký vidlácký pravidla.

Ještě celkem nedávno neminula hodina, aby nevyjekla nějaká siréna. Kvílení sanitek a policajtů, ke kterým se někdy přidávaly taky hasičský vozy, krouhalo i ty zbytky klidu a ticha na zanedbatelný kousky. Po nich by pejsci chňapali jako po odřezcích masa, protože ten kravál věčnýho houkání a ječení nesnášeli a raději by zůstávali zalezlí v odhlučněným suterénu.

Pouliční agrese vylítla na vrchol. Netrpěliví řidiči bourali a pak se ještě do krve servali, gangy mladistvejch mezi sebou bojovaly o svý území, přes den nožema a pálkama, v noci se pak rozléhaly výstřely. Někteří zoufalci podpalovali vlastní domy, aby ještě vytřískali nějaký prachy z krachujících pojišťoven. Lidi na sebe sprostě hulákali kvůli každý blbosti, někdy stačil jen podezíravý pohled a už po sobě startovali, dokonce i ženský na sebe hned vulgárně vřískaly jako cikánky. Bezďáčů rapidně přibývalo a shlukovali se do větších skupin, v nichž se hádali tak často, až jim nezbývala energie otravovat kolemjdoucí. Od rána chlastali ale už i lidi bez práce a další lúzři, co se před polednem neudrželi na nohou a chrápali přímo na chodníku nebo na lavičkách. Ječení majáků je nemohlo probudit a taky si jich dávno nikdo nevšímal, chodci ty spící mrtvoly překračovali bez nejmenšího zájmu.

Teď se Libeň každopádně vylidňuje, na ulicích bývá pusto prázdno jako dříve o víkendech, což mně vyhovuje. Postupně začalo utichat i kvílení a houkání, až jednoho dne zmlklo úplně, jako když po výpadku proudu spadne naprostá tma. Tohle odumření kraválu mi ale možná přišlo ještě děsivější, jenomže člověk si brzy zvykne. Policajti i sanitky na Bulovku ještě občas projedou, ale jako by se už nikdy nechtěli tady v Libni zastavit.

Většina lidí zůstává, nemají zkrátka na to, odstěhovat se za lepším. Snaží se zůstávat nenápadní – osamělí důchodci i mlaďoši, co nezapadli do žádnýho gangu. Tím větší pozornost přitahují jako snadná kořist agresivních partiček. Kolik jsem už jich v poslední době, často i mimoděk, zachránil. Většinou stačí, když projdeme se smečkou kolem, a vyhlídnutá oběť proklouzne. Nemám sice ve zvyku ochraňovat slabší jedince za každou cenu, když ale máte malého Riška vedle sebe anebo rovnou za krkem, odkud vše vidí a hlasitě komentuje, nemůžete zůstat úplně stranou.

Přítomnost chlapce v mým novým životě mě naplňuje dříve nepoznaným klidem a pocitem bezpečí, jaký jiní hledají na venkově nebo až kdesi za hranicemi. Proto mě tak nepříjemně překvapilo, jak snadno jsem z výšin neochvějný jistoty spadl do bláta nějakých vzpomínek. Stačilo k tomu pár fotek těch dvou šílenců ze skalního hradu ve Sloupu, a já jsem letěl po hlavě dolů stejně jako tehdy můj táta.

Vnuk

V suterénu našeho baráku, kde bydlí smečka, se topí jen v krbových kamnech, kolem kterých polehávají bulíci a tváří se náramně spokojeně – stejně jako já. Táta Bruno nadělal na zimu spoustu dřeva, a tak tu dole bývá někdy větší horko než nahoře v bytě. Vlastně ho tak vytápíme – stropem!, usmívá se táta a zapadne do starýho gauče, kam smí za ním jedině fenka Líza anebo já s Argem. To je moje štěně z možná už posledního vrhu Lízy, říká aspoň táta. Arga jsem dostal ke svým šestým narozeninám, protože táta Bruno mě nikdy nezapomene něčím velkým překvapit. Jeho otec prý na narozeniny pořád zapomínal, pokaždý mu ale přivezl nějaký dárek z cest. Nikdy to nebyla žádná elektronická hračka, jaká se dá koupit v krámě, vždycky objevil něco nečekanýho, co třeba koupil od domorodců. Různý bubínky, sošky, masky, loutky anebo lastury, korály, sušený mořský živočichy a pokaždý všelijaký zajímavý kamínky. Tátova matka to prý moc ráda neviděla a nadávala, že ty krámy můžou být infekční. Jednou se ale dala nachytat. To když táta dostal zmenšenou indiánskou hlavičku, z který indiáni odstranili lebku, ale kůži vyudili a sešili. Tátova matka si na tu věc nechtěla ani sáhnout, ale pak ji tátův otec postavil na stůl a hlavička s černými vlasy a sešitou pusou začala hopsat na kovových nožkách, protože byla z gumy a na natahovací strojek, prostě turistickej suvenýr.

Jak ale říkám – všichni bulíci se u kamen blaženě rozvalovali, když do mě Argo začal šťouchat čumákem. Táta Bruno poodkryl závěs u okna a povídá, že přestalo pršet, takže můžeme vzít na procházku aspoň samotnýho Arga, který jako puberťák potřebuje větší pohyb. Táta si myslel, že zajdeme jenom k Rokytce nebo ještě do parku k Vltavě, mně se ale chtělo nahoru, k Proseckým skalám, tam jsou pořád zbytky sněhu, z jakých se dají umačkat koule. Když nejde o nic důležitýho, táta Bruno udělá, co po něm chci.

Když se na dohled objevila hospoda U Karla IV., uslyšeli jsme zvonit tramvaj, co vjížděla na zastávku. Trochu nás to překvapilo, protože tramvaje skoro nejezdí, a když už, jsou tak narvaný, že se do nich nedostanete. Tahle byla poloprázdná, a tak jsme do ní i s Argem naskočili, že popojedem. Hned nám ale došlo, co se děje. Jedna větší parta chlápků v maskáčích ozbrojená obušky obklíčila nějakou menší skupinu cikánů, v níž byly i ženský. Cikáni se rvali ven, chtěli vystoupit, ale ta přesila jim to nedovolila. Všichni na sebe řvali a řidič tramvaje pořád zvonil a zvonil, ale jel dál. Nás si nikdo nevšímal až do chvíle, kdy jedna cikánka zaječela na mýho tátu jeho jméno. To se po nás ohlídli všichni. Najednou jsem zaslechl i svý jméno, na který už skoro neslyším: Ríšo, Ríšo! To je můj vnuk! Táta Bruno ale dělal, že nic neslyšel, prudce mě jednou rukou zvedl a druhou si přitáhnul Arga a takhle jsme na další zastávce vystoupili. Argo na vodítku a já v náručí jako malý dítě! Co to ale ta cikánka křičela? Podívám se na tátu, který mě už shodil na chodník a kouká se za odjíždějící tramvají. Riško, pusť to z hlavy, ještě to dobře dopadlo. Jdeme cvičit Arga, to je důležitý. A do tramvaje nikdy sám nelez, povídá táta Bruno a já vím, že když řekne cokoli takhle tvrdě, musím si to pamatovat.

Argo

První venčení bulíků o berlích mě utahalo víc, než bych myslel. Ani do bytu ve zvýšeným přízemí jsem se už nedobelhal, složil jsem se v suterénu na gauč u kamen a chlapec nadšeně založil oheň; na svůj věk je ohromně samostatný a šikovný. Dokonce i bulíci jej pozorně sledovali jako toho, kdo jim poslední týdny připravoval jídlo. V suterénu teplota nikdy neklesne pod nulu, když se ale rozpálí krbový kamna, teplo vás obejme daleko důvěrněji než plynový topení v bytě. Občas si říkám, že bych se měl důkladněji připravovat na dobu, až město začne vypínat elektřinu, přiškrcovat plyn, zavírat vodu. Vlastní studnu už mít nebudu, a tak mám aspoň nádrže na dešťovku, to ostatní oželím stejně jako v prvním roce na své psí farmě, než jsem si tam nechal natáhnout elektriku. S jídlem to bude horší, ale zatím si žádný krizový zásoby nedělám; nedávno jsem ale čistil jeden sklípek, kde jsem objevil zavařovačky a konzervy ze srpna osmašedesátýho roku: někdo se sichroval pro případ války s rusáckýma okupantama. Vzpomněl jsem si taky, jak mi nebožka matka vyprávěla, že za německýho protektorátu chovali na dvorku králíky a na zahrádce pěstovali brambory a zeleninu. Takže možný je všechno, jde o to být připravenej. Pochopitelně by mě podobný myšlenky nechávaly v klidu, kdyby mě jedno psí kousnutí nevyřadilo z provozu. Stejně ale zaplaťpánbůh za něj, takový včasný varování může jednou rozhodovat.

Chlapec mi právě přinesl obří hrnek zázvorovýho čaje s medem a předem se usmíval, jak se těšil na mé překvapení. Fakt nevím, po kom ze svých rodičů má tuhle starostlivost, s jakou vám z výrazu odezírá možná přání. Upíjím blahodárně horkou tekutinu, bulíci v náporu praskajícího tepla zívaj a prdí blahem a mně se cosi začíná dobývat z podvědomí. Jakmile jsem pochopil, o co jde, pokusil jsem se tomu uniknout. Vzepřel jsem se o gauč, ale po direktu bolesti se zhroutil zpátky. Tak jo. Nebudu před tím utíkat.

Riško, můžeš? Přiběhl radostně jako štěně. Támhle do toho posledního uhláku se dřevem jsem zastrčil nějaký svazek papírů, můžeš mi ho přinést? Čaj se ti fakticky povedl, díky moc.

Vzal jsem si do rukou Románkovo dílo a chvilku si jej potěžkával: životní vzpomínky mé matky. Ani ne půl kila – koho tím nasytí? Chlapec stál nade mnou s velikým očekáváním, před jakým nebylo úniku. Zalistoval jsem tím fasciklem, aby Riško viděl, co je to stránek, a pak jej strčil pod jeho zvědavý nosánek: Tohle tvůj táta napsal o mý matce, chápeš? Chlapec polekaně zavrtěl hlavou jako pokaždý, když zvýším hlas. Nechci to číst, ale doufám, že až budeš větší, tak tě to třeba bude zajímat. Jinak bych to spálil.

Tentokrát Riško zavrtěl hlavou mnohem důrazněji, až jsem prvně ucítil pach konkurenčního samce. Románek, ten nešťastný, nemocný šílenec, co připravil chlapečka i o jeho matku, se teď bude vkládat mezi mě a mého Riška? Vzepřel jsem se i bez pomoci berlí a směroval dva tři kroky ke kamnům, abych to zoufalý svědectví o životě svý matky poslal do komína.

Navlíknul jsem si rukavici, otevřel dvířka a na lokti levé ruky ucítil stisk. Chlapec se na mě díval tak, až jsem se zastyděl jako dlouho ne. Když jsem se před pár týdny neznal k jeho babičce, nebylo to tak hrozný jako výraz dítěte, který chce zachránit vzpomínku na svýho fotra. Fascikl jsem odhodil do bedny se dřevem a přiložil, jako bych neměl nic jinýho v úmyslu. Když jsem se ale od kamen otočil, všiml jsem si Arga. Seděl zdánlivě klidně, ale vnímal jsem všemi smysly, jak se chvěje po celým těle, protože už cítí všechna Riškova přání i obavy, a tak jsem taky pochopil, že za mýho chlapce bude od téhle chvíle bojovat do roztrhání těla – jak jsem k tomu všechny bulíky vychovával.

Kamení

Když si táta Bruno ověřil, že jsem se pod jeho vedením naučil číst, přinesl mi pěknou hromádku dětských knížek. Jestli si myslel, že se na ně hned vrhnu, nejspíš jsem ho zklamal. Nejprve jsem si s nima hrál, jako by to byly rozkládací leporela. Vystavěl jsem z nich třeba pyramidu, ale jejich hřbety tolik nedržely. Táta nic neříkal, ale později mi vyprávěl, že ve škole prý učebnice používali jako pingpongový pálky a síťku si taky postavili z otevřených knížek. Chtěl mi tak určitě naznačit, že mu nijak nevadí, když si zatím v knížkách nečtu. Po nějaký době – vím, že už byla zima, protože pořád hnusně pršelo a nedalo se nikam chodit – táta přitáhl z nějakýho kouta v suterénu těžkou bedýnku se zámkem. Pak přiložil do kamen a mlčky se na ni koukal, jako by si nemohl vzpomenout, odkud se vzala. Rychle mi ale došlo, že si jenom přeje, abych na ni taky obrátil pozornost jako na něco důležitýho. Po hezky dlouhý době se s povzdechem zvedl, odemkl zámek – to už jsem byl docela napjatý –, bednu otevřel a vysypal její obsah na dlaždice před kamna. Kamení, samý kamení a nějaký mušle a lastury a taky jemný, docela bílý písek. Táta Bruno se mému zklamání zasmál, ale hnedka zvážněl, když jsem uhodl majitele té bedýnky: Tvůj táta, viď?

Dřepli jsme si oba na dlaždice, kde táta rozhrnul vysypanou hromadu všude kolem nás, jako bysme seděli na mořským břehu. Začal brát do rukou jeden kámen za druhým a pozorně je zkoumal. Vzal jsem si ten nejbližší a konečně jsem pochopil: všechny byly popsaný! A všechny vypadaly dost podobně – mořským přílivem, jak mi táta vysvětlil, omletý dohladka, a hlavně taky černobíle různě strakatý. A na ty bílý hlaďounký fleky se dalo černě psát.

Můj otec měl čitelnej rukopis, ale nějak jsem zapomněl, že psací písmo jsme se vlastně spolu neučili, začal se trápit táta Bruno, až mi ho bylo líto. Soustředil jsem se na první slovo na svým šutru a nějak se mi ho povedlo rozluštit: Strom!

Ukaž, řekl táta a vzal mi kámen. Podíval se pak na mě tak, že jsem málem vyjekl radostí.

Strom poznání není stromem života, přečetl mi pak celou větu, která se akorát vešla na bílou část mořskýho oblázku. Sáhl jsem hnedka po dalším, ale to už jsem tak úspěšný nebyl; zkusil další, a zase nic. Táta po mně oba sebral a povídá, abych si z toho nic nedělal, že i on se musel snažit.

A co je teda na nich? vyzvídám, přestože jsem ani těm stromům moc nerozuměl.

Tady se píše: Dalekáť cesta má, marné volání. A na tomhle, to mi něco připomíná: Pryč odsud, to je můj cíl. Jsou to, Riško, asi nějaký tátovy oblíbený citáty, anebo možná i jeho vlastní myšlenky, co já vím.

Táta Bruno se rozhlídnul po hromádce kamení a vypadal tak smutně, že mě to zabolelo, jako když jsem se probudil ze snu o černovlasý mamince. Kdybych byl zas úplně malej, asi bych mu vlezl na klín, ale dneska už je na to pozdě. A co je na těch dalších, povídám, abych s tátou pohnul.

Nejprve pomalu přiložil, jako by si to chtěl rozmyslet, ale pak si nabral hrst kamenů a usadil se na gauči. Krbový kamna vypustily žár i na mě a já si lehl na chladnější dlaždice s hlavou v písku, ze kterýho i po takový době bylo cítit moře – to dělají ty vysušený hvězdice a lastury, vysvětlil mi pak táta.

Začal si vybírat větší kameny, kam se vešlo víc než jedna věta. Ještě jsem neviděl tátu Bruna tak soustředěnýho i nejistýho současně. Obracel kámen v prstech a četl si tatínkův vzkaz pořád dokola a vrtěl hlavou. Tak co je tam? Chtěl jsem se to dovědět a tajně si přál, že bych to zrovna já mohl rozluštit jako hádanku.

Zvedl hlavu a z jeho pohledu jsem poznal, že mě prokoukl, ale že je rád, když se mu snažím pomoct.

Jednou poslechneš klamné zazvonění nočního zvonku, už to nikdy nenapravíš.

Koukali jsme na sebe a bylo nám do smíchu, jenomže jsme oba cítili, že není vhodná chvíle.

Vzal do ruky další kámen: Smích lidí mě leká, neboť mám srdce.

Jako bychom oba cítili přítomnost tátova zvláštního otce.

Táta Bruno si vybral co největší šutr: Nemiluj přespříliš, chceš-li býti milována. Jinak vyčerpáš všechnu lásku, určenou pro dva.

Musel jsem uznat, že tady ničemu nepomůžu. Zato můj táta Bruno se dostal do ráže a vyhrabal další šutr. Lidská logika je sice neúprosná, ale člověku, který chce žít, neodolá.

Logika, logika, říkal si pro sebe a začal tím kamenem ťukat do dlaždice u rozpálených kamen. Vzápětí začal vyťukávat nějaký rytmus jako do bubínku, co zůstal nahoře v bytě po tátově otci.

Pyramida

Můj chlapec mi dává zabrat. Neprojde jediný den, kdy by mě nechal v klidu. Samozřejmě mě napadlo, že bych ho přece jen do školy přihlásil, ale to bych přenesl svou zodpovědnost na nějaký učitele, kterým jsem sám nikdy nevěřil. Dneska už to ani žádná škola vlastně není, spíš takový dopolední vězení pro nebezpečný spratky. Rodiče, co na to mají, dávají svý potomky do střežených škol a pak si je odvezou do střežených domovů. Myslím, že to tak má být, protože už se nic jinýho dělat nedá. Taky myslím na ochranu svýho chlapečka, co mi roste před očima a útočí na mě otázkama, i když to je zatím spíš legrace. Střežím si ho ale sám, protože bych žádný ochrance stejně nedůvěřoval – pár kluků od nich jsem poznal a nesvěřil bych jim na hlídání ani králíka.

Riško začíná předčasně táhnout do výšky, ale zůstává hubený po svých šílených rodičích. Krmím ho vydatně jako svý bulíky, ale bez viditelného účinku: za pár let mě přeroste a bude se ke mně sklánět a nezdravě hrbit, aby zaslechl, co říkám. Jako jeho fotr, sakra. Nadávám, protože od chvíle, kdy jsem chtěl Románkovo dílo hodit do kamen, sílí ve mně podivná zlost. Několikrát jsem se rozhodl, že si z něj něco přečtu, stačí ale pár vět a v duchu zas otvírám dvířka od kamen. Nechci, opravdu nechci si nic připomínat, protože k čemu? Nejbližší budoucnost už stojí za dveřma našeho baráku, a na tu se já připravuju. K čemu by mi v tom mohly být vzpomínky mý matky, jak si ona užívala?

Riško už spí nahoře s Argem v posteli, Líza a její víceméně rodinná smečka si hovíme tady v suterénu okolo kamen stejně jako před lety na naší farmě, kde jsem jenom musel častěji přikládat. Ani tam jsem si s bulíkama nijak zvlášť nepovídal, jako se někteří osamělí páníčci bavěj s pejsky jak s kámoši v hospodě, spíše jsem vnímal jejich společnou psí řeč. Napadlo mě to včera, kdy jsem nechtěně poslouchal, jak Riško tlachá s Argem. Obracel se na něj jako na svýho nejbližšího kamaráda, což bulík Argo jistě je, ale chlapec si taky sám odpovídal. Najednou mi to přišlo zvláštní, přestože já sám po Pínyho smrti fakt nevím, koho ze svých kámošů a známých bych označil za kamaráda. Prostě si myslím, že by Riško měl mít ještě jinačího kamaráda než Arga anebo mě. Od jeho úplnýho dětství se toho ale moc nezměnilo: na jiný děti není zvědavej a kluky bere soupeřivě. Když je ale ve svý smečce, bývá veselej, hravej i provokativní jako nebožtík Gery. A bulíci ho za to milujou. Mě samozřejmě poslechnou na slovo, když ale sejdeme do suterénu, všichni se vrhnou k němu. Chlapec si k nim lehne, aby byl na jejich úrovni, a spolu se válejí a zlobí jeden druhýho, jako by se i z dospělých bulíků stávala štěňata. Jedině věrná Líza tomu řádění důstojně přihlíží a nehne se ode mne. Bohužel ale vidím, jak mi schází před očima. Už dávno nás se smečkou nedoprovází, nekluše mi po boku, je ráda, když se může vyvenčit před barákem a pak se na dvorku vyhřívat na sluníčku. Respekt ale má pořád, dokonce ani darebák Argo si ji netroufne zlobit.

Občas si říkám, jak bych se asi díval na odcházejícího tátu; smrt měl strašnou, ale jestli by dlouhý umírání nebylo ještě tragičtější. Už by neměl sílu utíkat před mou stárnoucí matkou ke vzdáleným mořím a musel by naslouchat, jak vzpomíná na svůj divoký milostný život. Matka se totiž od jistý doby se svými zálety a úlety, jak jim říkala, už netajila, a dokonce se před tátou předváděla. Ten si jistě taky někde užíval, ale aspoň držel jazyk za zuby.

Nevydržel bych tomu přihlížet a stejně bych se brzy odstěhoval, abych se mohl věnovat svým pejskům. Někdy bych ale musel přijít na matčiny nebo tátovy narozeniny do altánu, kde by se v opilý společnosti grilovalo a žvanilo, a já bych se koukal, jak otec tiše trpí. A jak v blízkosti svý energický manželky pomaličku umírá.

Krbový kamna dohasínají, kachle ale pořád sálají do sklepního klenutýho prostoru, který nechal vyčistit a upravit pro bydlení můj otec, aby si na stáří připravil klidný útočiště. Dívám se na tu hromádku popsanýho kamení, kterou jsem odhrnul kousek od kamen, a Riško z ní začal stavět pyramidu. Ta se mu samozřejmě hroutila, ale můj chlapec se na kameny nezlobil, jenom se zasmál a zkoušel to znovu a znovu, až tu máme takový hrbolatý kopeček, jaký se navrší nad nebožtíkem někde v divočině, když nedojde do cíle. Nestačil jsem si přečíst všechny kameny, stejně jsem ale z otcových vzkazů nebyl dvakrát moudrej. A vůbec: psal je pro mě, anebo sám sobě? Nebo si třeba myslel, že příští lidi – co jich už dneska je většina – nebudou schopni si přečíst víc než jednu dvě věty? A že až tu bedýnku jednou objeví, tak budou nad jejím smyslem meditovat? Mě některý ty věty chytly pod krkem, proto bych se k nim chtěl vrátit, když ale vytáhnu jediný kámen z Riškovy mohyly, celý kopeček se zhroutí. Raději si počkám, až to chlapec udělá jednou sám.

Holky

Na svou mámu, jak jsem říkal, si nevzpomínám, ale jiný mámy se nabízely. Táta Bruno jim ale nevěří. Pokaždý to mělo stejný průběh, co jsem tedy mohl sledovat. Táta žádný holky nikdy nelovil, to ony mu nadbíhaly, většinou šlo o pejskařky. Ale někdy se s námi dala do řeči i holka, co hledala nějakou ulici anebo přímo hostel Meteor, což je nejlepší libeňská ubytovna z těch úplně nejhorších, usmíval se táta. Když se mu holka nelíbila, rychle ji odbyl, někdy se ale zastavil a poslouchal. Asi jsem říkal, že táta nesnáší kecání, ale příjemnou holku klidně pozval k nám do suterénu. Ani jedna neodmítla. Holky jsou prostě zvědavý.

Za teplých večerů jsme všichni seděli v altánu, v zimě se šlo rovnou ke kamnům v suterénu. Některý holky překvapilo, že táta vůbec nepije alkohol, nebránil ale tomu, když si nějaký přinesly. Pak už se to odehrávalo dost podobně – vypovídaným holkám se najednou změnil hlas, neříkám, že začaly kňučet, už ale tolik nemluvily a různě povzdychávaly. Tehdy mě táta Bruno poslal spát, a uviděl jsem ho až ráno u nás v kuchyni při snídani.

Snídaně s tátou, Lízou a později s Argem mám pořád z celýho dne nejraději, tomu se fakt nic nevyrovná. Když ale s náma seděla tátova holka, to jsem býval štěstím bez sebe. Jak ta se o nás všechny starala! Jak nás obsluhovala a při tom si málem prozpěvovala! Kéž by ta snídaně nikdy neskončila – proto jsem předstíral hroznej hlad, aby ty kakajíčka, čajíky, chlebíky s medem a chřupavý müsli v jogurtu s našima marmeládama zůstávaly na stole co nejdýl. Každá z těch holek mě hladila po vlasech a říkala o mně samý hezký věci a s každou jsem se na rozloučenou všemožně pusinkoval, než táta Bruno zavelel, že je čas.

Odešli pak spolu zpátky do suterénu a až na pár výjimek jsem žádnou z těch holek už víckrát neviděl. Dneska, co už umím číst a psát – na počítání máme tátovu starou kalkulačku –, si už tohle tátovo jednání, pro ty holky jistě hrozný, umím vysvětlit. Ale pochopit? Rozhodl se mě chránit před světem tam venku, jaký nebezpečí ale hrozilo od těch holek, který by nějakou ochranu samy potřebovaly?

Mně se ale po všech těch krásných, voňavých, s jemnými prsty a dlouhými vlasy někdy tak zasteskne, až bych brečel. To ale nemůžu, hlavně ne v noci s tátou a bulíkama na naší společný posteli. Při takovým zvuku by se táta starostlivě vztyčil a oba pejsci by taky byli hnedka v pozoru.

Po holkách v mým věku se už ale dívám. Abych řek pravdu, vůbec se mi nelíbí, ale tu a tam se některá tváří tak hezky vyjukaně, že bych se s ní dal do řeči. Koukni se taky na její maminku, radil mi táta, když si všimnul, koho si to prohlížím. Ty to třeba nepoznáš, ale ty dvě jsou hnusný Rusandy, poučoval mě táta Bruno v libeňským parku. Nás dva vůbec nebudou registrovat, protože od pohledu nepatříme do jejich rusácký komunity. Na tu roztomilou blonďatou holčičku raději zapomeň, neumíš si představit, jak tihle Rusáci uměj kousnout, povídá táta a ukáže mi jizvy na svým koleně, abych to opravdu pochopil.

Tak dobře, na Rusandy si dám bacha. Potkávám ale i český holčiny, co chodí venčit malý pejsky a většinou s nima neumějí moc zacházet. Když vidí, jak mě Argo poslechne na slovo, koukají s obdivem: Jak to děláš? Vysvětlím i předvedu, zkusí mě dvakrát třikrát napodobit a pak se na mě podívaj skoro vyčítavě: Nefunguje to, vidíš, ne? V takovou chvíli se nedivím, že táta Bruno nemá s holkama trpělivost. Když se ale vrátím k tomu, jak něžně se ke mně chovaly tátovy holky na jednu noc, stejně mě zabolí až ve slabinách. Táta je přitahoval, že si jich nevšímal, ale nejspíš si od něj slibovaly něco trvalejšího, prostě vztah, v který on nevěřil. Pro něj zůstává jediný reálný to, co je mezi ním a jeho bulíky, vysvětluje mi pobaveně, když připravuje snídani a odráží moje otázky. Pokukuje při tom na mě tak, až mi to dojde: takhle se žádná holka na mě nikdy usmívat nebude.

Dar

Všude se válí tolik dřeva, a přitom stovky lidí prý umírají mrazem, to nechápu. V mým činžáku se tak jako všude jinde v Libni omezují dodávky plynu a lidi si jenom stěžují, namísto toho, aby si zprovoznili komíny a začali si topit jako před osmdesáti lety zas uhlím a dřevem. Přijde mi, že nejsou na změnu připraveni. Nemusím čumět na internet, abych věděl, že se blíží a že už tu je. Energetická krize, a prý jistě brzy pomine, bezva. Mě se to netýká. Mě zajímá jen můj Riško, s nímž jsme včera za altánem pochovali Lízu. Vybral jsem místo těsně vedle hrobečku Juráška, který vykopal Riškův skutečný otec Románek. Dívám se na chlapcův výkon při hloubení hrobu a vzpomínám po tolika letech na jeho tátu, který si chtěl i při týhle hrozný práci o něčem povídat. Možná jsem jej tehdy odbyl, a dneska bych se mu třeba omluvil. Najednou chápu tu prázdnotu smrti: někdo mě naplňoval jistotou, a lusknutím to je pryč. Milovaný Jurášek anebo má nejvěrnější Líza. Nejsem schopen ze sebe vytlačit jedinou slzu, přestože by se mi ulevilo. Zato můj chlapec bulí a tváře má celý zapatlaný, jak si je utírá špinavýma rukama. Mohl bych ho vystřídat, ale to bych pak nemohl o nás dvou přemýšlet. Cítím, že smrtí Lízy cosi skončilo, jenom mi zatím není jasný, co přesně. Ohlídnu se po smečce, v jejímž čele sedí Argo jako její přirozený nový vůdce. Nejsem ještě rozhodnutej, ale myslím, že si už další štěňata pořizovat nebudu. Argo se prostě bude rozmnožovat jinde, zájem o takhle urostlýho psa je a bude velikej.

To bude stačit, povídám chlapci a zdvihnu do náruče těžké Lízino tělo. Její hlava mi tak divně visí z předloktí, že jsem se na chvilku přestal ovládat, nadhodil jsem si ji a vtiskl pusu na ten její klabonosý čumák – jako bych nikdy žádnýho svýho bulíka nepohřbíval, sakra! Klekli jsme si s chlapcem na kraj jámy a rukama začali její tělo zasypávat hlínou. Teprve když pod ní nadobro zmizela, vzali jsme lopaty a rychle to dokončili.

Nepamatuju, že bych se někdy musel o kohokoli opřít. Když jsme ale odcházeli ze zahrádky, zakopnul jsem o vyboulený kořen smrku, na který si jinak dávám pozor. Riško mě zachytil a nabídnul mi rameno. Sestoupil jsem do suterénu a chlapec s Argem odešli do bytu; vycítil, že potřebuju být sám, sám s tou nejistou smečkou sirotků.

Jestli jsem na chvíli usnul, tak o tom nevím. Sedím u vyhaslých kamen a bulíci předstírají, že tam nejsou a že ani náhodou nepotřebují vyvenčit. Možná jsem je ale nad ránem vypustil před barák, proto jsou v klidu a udržují si na matracích a dekách zbytky tepla. Na jejich jídlo je času dost, já sám teď vím, co už nemůžu odkládat, protože Riško mi párkrát naznačil, že chce číst – cokoli. Je tak hodný, že si o rukopis svýho otce neřekne rovnou, protože neví, jak bych mohl reagovat.

Vyhrabu rukopis v tuhých deskách ze dna bedny na dřevo, kde musel tak dlouho čekat. Možná bych si mohl přečíst jenom konec, přesvědčuju se a opravdu si fascikl otevřu na posledních stránkách. Románek tedy nelhal, rukopis má podobu různě dlouhých dopisů, jak teď zjišťuju při listování. Proto mě dřív tak rozčilovalo i krátký nahlédnutí, protože jsem ihned nabyl dojmu, že na mě mluví matka.

Můj ošklivý synáčku, začínal její a Románkův poslední dopis. Dneska ráno, když jsem zas nemohla vstát z postele, jak mě všechno bolelo, jsem prvně připustila, že se možná už nikdy neuvidíme. Kupodivu mě ta představa ani nevystrašila, ani nerozzlobila jako dřív, kdy jsem pokládala za nemožné, abychom k sobě už nikdy nenašli cestu. Já bych se po takové cestě vydala kdykoli, šla bych ti naproti tak daleko, kam bych dokázala dojít. V duchu ale vidím tvá záda a narážím na tvé oči, které mě lhostejně pozorují jako tenkrát, kdy jsem se dobelhala k tvému psinci. Dneska bych už tu dálku stejně neušla, museli by mě přinést na nosítkách jako středověkou královnu její poddaní.

Synáčku můj ošklivý i milovaný, dobře vím, že jsem se tak mnoho let chovala – jako rozmazlená holčička, která si hraje na královnu. Dobře vím i to, že jsem se ti nadobro jako matka zprotivila a že se nic z toho, co jsem ti řekla a provedla, nedá vzít zpět. Ve svém životě ničeho nelituji víc než toho, že jsem tě ztratila. Proto jsem ti s pomocí talentovaného mladého muže napsala tolik dopisů o svém životě. Ne snad z toho důvodu, že bych se chtěla před tebou obhájit a doufat v tvé pochopení, proč jsem mohla být tak sobecká a hloupá. Jediné, o co tě dneska prosím, je tvé odpuštění…

Na další stránky jsem neměl nervy a desky s rukopisem odhodil zpátky do bedny s třískama na zátop. Takhle to je. Až slovem odpuštění se mi rozsvítilo. Románek se vtělil do mé matky a stejně jako tenkrát mě zkouší žádat o jakési odpuštění s nadějí, že se mu po jeho smrti postarám o dítě. Nakonec všechno dobře dopadlo, co ale kdyby z Riška vyrostlo něco docela jinýho a ze mě se po smrti otce taky stal naprostej grázl? Odpuštění? K čemu? Někdo si chce ulehčit a přenést svou odpovědnost na druhého? A co to slovo vůbec znamená? Vypadá sice náramně ušlechtile, a možná proto mu nerozumím. Někomu odpustit běžnou křivárnu, podraz i lež je přece normální. Mávnout nad tím rukou a časem zapomenout, co je na tom. Odpustit ale to, co nejde zapomenout, tomu nerozumím. Jednou mi to vysvětloval jeden věřící kámoš: Tys prostě, Bruno, nedostal dar víry, a proto můžeš jenom doufat, že tě v tom Ježíš nenechá. Aha, povídám, tak on je to dar, to mi nebylo jasný. Takže já patřím mezi ty neobdarovaný, bezva.

Teď si říkám, že proto nemůžu mít ani dar odpouštět. Rozhlédnu se po svý podřimující smečce a rozhodnu se, že jim ještě zatopím. Trochu tepla pro mý věrný pejsky, to bude zas můj dar.

Propast

Můj táta Bruno začíná stárnout, přestože je pořád při síle a v ničem se mu nevyrovnám. Už se mnou při snídani tolik nevtipkuje a někdy si taky všimnu, že by se zbytkem svý smečky nejraději vyrazil na procházku sám. Tehdy mu říkám, že stejně potřebuju cvičit nový štěně od Arga, ať na nás nečekají. Taky mi přišlo zvláštní, že táta v noci mizí do suterénu a u kamen si pak čte v mých dětských knížkách; když jsem ho přistihnul poprvý, zasmáli jsme se, později už jenom kývnul na pozdrav a pokračoval ve čtení. No vlastně to původně bývaly jeho knížky, a tak si je teď připomíná a vrací se s nimi do dětství. Pochopil jsem, že na rozdíl ode mě je doopravdy přečetl, všechny ty Štorchovy Lovce mamutů, Flosovy Lovce orchidejí nebo Londonova Bílýho tesáka, a hlavně všechny možný indiánky a příběhy z Divokýho západu.

Neměl jsem pejsky a byl jsem doma pořád sám, vysvětlil mi, když jsem vyzvídal. A která se ti líbila úplně nejvíc? zajímal jsem se. Ale táta se zas jednou zasmál: Ptáš se jako malý dítě – A který zvíře je největší? Hodně se mi líbil třeba Londonův Tulák po hvězdách. Ukázal mi knížku, kterou jsem předtím ani neotevřel, ale teď se už neodvážil si ji od táty nevzít.

Když ale vyrazíme ven společně, cítím se vedle něj mnohem bezpečněji, přestože i na Arga je spolehnutí. Problém je v tom, že si Libeňáci začali pořizovat na svou ochranu silný psy, ale málokdy je dokážou ovládat. S tátou jsme konfliktní situace zvládali, ale mně samotnýmu s Argem šlo málem o život. Nějaký pitbul se vyřítil na mýho bulíka, aby preventivně bránil páníčka. Ten jenom začal křičet, protože se napadený Argo dal okamžitě do práce. To je ale těžký odvolat svýho psa, když ten druhý nevnímá ječení páníčka, který pak vytáhne revolver a vystřelí do vzduchu, aby nás všechny zastrašil. Na poslední chvíli jsem si všiml, že se Argo chystá zaútočit na toho hysterickýho chlápka, protože poznal zbraň.

Táta Bruno myslí na všechno, a tak jsme mockrát nacvičovali situaci, kdy nějaký maník vytasí střelnou zbraň. Přinesl tenkrát starou pistoli jak z Divokýho západu a pobaveně se mýmu překvapení usmíval. Tohle je šestiraňák po tvým tátovi, kterej ho zas měl po svým tátovi, tvým dědečkovi, tak si ho považuj. Střílet se ale z týhle atrapy fakt nedá. Táta si navlíknul na ruku chránič a začali jsme připravovat Arga a pak i další bulíky na chvíli, kdy na vás někdo vytáhne zbraň i v pravý poledne, a často jenom proto, že ji má a že se bojí. A teď ta situace nastala.

Chlapík byl tak vyděšený, že začal mířit na Arga i na mě, co jsem měl dost práce s tím, abych svýho bojovníka udržel. Už si přesně nepamatuju, jak jsme to zvládli, vím ale, že táta vzal náš incident dost vážně. Nejdřív mě pochválil, že jsem zachoval klid, a taky mi potvrdil, že dneska lidi takhle blbnou a hned šermujou pistolí, protože se bojí a jsou schopni někoho zabít. Už nikdy nepůjdeš ven jenom s Argem, přikázal mi, pokaždý budou s tebou aspoň dva tři bulíci, protože na smečku samotný pes nezaútočí.

Ještě před rokem by mě nenapadlo o tátových slovech pochybovat, dneska si už tak jistý nejsem. Myslím, že ani jemu nedochází, jak se to venku každým dnem mění k horšímu. Ten chlapík s pitbulem a revolverem z nás měl opravdu strach, a proto začal vyšilovat. Potkávám ale chlapíky anebo rovnou partičky, který si nás nevšímají jenom proto, že jim nestojíme za pozornost a případný potíže. Chodíme taky většinou, jak říká táta, v odrbaných psích hadrech, takže se od nějakých bezďáčů tolik nelišíme. Stejně si ale myslím, že to jednou ty partičky prokouknou a začne boj.

K mým třináctým narozeninám mi táta věnoval útočný nůž. Dal nám ho jeden rybář, usmíval se, mně a tvý mamince, protože jsme mu vysvětlili, že tady u nás v Libni nic nechytí. Nůž byl sice parádní a táta mě s ním naučil zacházet, co je ale jeden nůž proti přesile nožů nebo revolverů? Bojím se, že táta přestává vnímat nový nebezpečí, protože se tolik let musel mít na pozoru před tím starým. Myslím, že i proto mu je tak dobře dole v suterénu za nedobytnými dveřmi, pěkně u kamen se svými pejsky a dobrodružnou četbou jeho dětství. Občas mě štve, že jsem proti němu pořád taková slabota; když na něčem pracujeme na zahrádce anebo na baráku, unavím se pokaždý dřív než on. Nedávno jsem jej vyzval k přetlačování pákou – jako bych vzdoroval stroji. Nic si z toho nedělej, proti svýmu tátovi jsi silnej jako bejk, prozradil mi táta Bruno.

Nejsem dvakrát nadšený, když mi ho připomíná: jak jsem byl natěšenej na jeho knížku, tak mi po ní zůstalo podivný zklamání. Těšil jsem se, že uslyším tátův hlas a že tam možná bude nějaký vzkaz i pro mě, ale poslouchal jsem jedině hlas Brunovy matky, a ten mi moc příjemnej nebyl. Samý vzpomínky na starý časy, jak to v Libni dřív vypadalo, co všechno ta Dáděnka prováděla a tak dál. Mě by nejvíc zajímal táta Bruno i jeho táta, kterýmu jsem na památku vytvořil mohylu z těch jeho mořských kamenů. Oběma se Dáděnka pořád omlouvala a vysvětlovala, proč se nemohla chovat jinak, než jak se nakonec zachovala, až mi to začalo být podezřelý.

Táta mě jednou při čtení pozoroval a z mýho výrazu všechno pochopil. Za chvíli se vrátil s přeloženým listem papíru, který vytáhl z menší špinavé obálky. Tohle napsal tvůj táta před smrtí tvý mamince, a to i pro tebe. Chtěl jsem s tím ještě počkat, ale ta správná chvíle je možná už teď.

Lásko moje největší a poslední, Beatko nejdražší, psal můj táta mé mámě. Rozhodl jsem se odejít z našeho života, abych předešel tomu nejhoršímu, co by nás mohlo potkat. Nemám sílu ti vše dopodrobna vysvětlit, zbytek sil si musím uchovat pro to, co chci udělat. Něco jsem stručně vylíčil v dopise Brunovi, jistě ti ho dá přečíst, abys pochopila, že jsem se nemohl zachovat jinak. Zkrátka jsem nemocný tak nenapravitelně strašným způsobem, že bych zničil život nám oběma. A nejvíc myslím na našeho chlapečka, který by mě mohl navštěvovat jedině v nějaké léčebně, tak jako já svou matku. Ten čas prožitý s tebou bylo to nejnádhernější, co mě mohlo potkat, a já jsem ti za něj tolik vděčný, že to ani nedokážu vyjádřit.

Další věty tátova psaní náhle dostaly tak podivný sklon písma, že jsem je nedokázal přečíst, až na jednotlivá slova jako miluji tě, nesmíš se na mě zlobit, anebo jsem poznal i svý jméno Ríša, který nepoužívám a naposledy jsem jej slyšel od tý nešťastný cikánky v tramvaji.

Bezradně se podívám po tátovi Brunovi, který poodešel ke kamnům, aby mě s dopisem nechal samotného.

Ten dopis můžeš, Riško, spálit, ale já ti radím si ho schovat a za pár let si ho přečíst znovu. Tvůj táta měl tebe i tvou mámu moc rád, ale dostal se do situace, kterou neuměl řešit. Stál nad propastí, rozumíš?

A dorážely na něj šelmy, co by ho roztrhaly, a proto se rozhodl skočit?

Táta Bruno se usmál, protože poznal, že už si taky čtu dobrodružný příběhy z jeho dětských knížek. Otevřel průhledný dvířka krbových kamen, za kterými se kroutily krásně žlutý plameny, aby je naládoval polínky. Věděl jsem s jistotou, že můj táta se do situace, kterou by neuměl řešit, nikdy nedostane.

Rozhodnutí

V Libni panuje pekelný bezvládí, a jak jsem se přesvědčil, nikde to není o moc lepší. Jedině doufám, že to už skoro dospělýmu chlapci úplně nedochází a že ho dokážu před tím šílenstvím ochránit. Kdysi mi můj táta vyprávěl, jak ohromeně pozoroval v neevropských velkoměstech kontrasty mezi slamy hladových chudáků a střeženými baráky boháčů, který dělilo od sebe jen pár stovek metrů. V Libni, Vysočanech, Holešovicích a v Karlíně je dneska situace stejná. Zdivočelej svět rozdělenej na malý království a zemanství jak za středověku. Vzpomínám si, jak nenápadně to začínalo: každá komunita si strážila svůj prostor a držela při sobě. Na prvním místě muslimani, Rusáci a Číňani, pak i Vietnamci, Turci a Ukrajinci, na který libeňští cikáni už dávno neměli. Národností sice přibývalo, ale tyhle smečky si už svý území dokázaly ubránit a maximálně se pokoušely o křehké příměří. Při sobě držely i míň agresivní skupiny jako ty křesťanský, alternativních slušňáků anebo i party pejskařů a tlupy bezďáčů a tím vším jako nůž sádlem projížděly stále zběsilejší skupinky cykloušů anebo rovnou magoři na různých elektrických samohybech. Ti ale bývali tak rychlí, že když člověka přímo nesrazili, nestačil si je ani pořádně prohlídnout.

Obchody nebo banky stále ještě fungujou, za přísných bezpečnostních opatření, takže když potřebuju nakoupit zásoby, nechávám smečku doma, aby mi nervózní ochranka ještě nezastřelila pejska. Ani se těm starým chlápkům s pistolí nedivím, už jsem párkrát zažil zoufalý krádeže potravin a chlastu, co už neměly k rabování daleko. Lidi mají hlad a vztek a samozřejmě i zuřivý absťáky a ti strejcové z ochranky budou první, kdo jejich řádění odnese.

Jedna nájemnice, co pořád vzpomínala na mou matku, kterou coby maličká zlobila, mi řekla, že už nemá na nájem a že by nám aspoň napekla, když jí na to něco koupím. Díval jsem se na tu stařenku, která ustrašeně nakukovala, jestli na ni z bytu nevyběhne jeden z mých bulíků, a věděl, že už předem souhlasím. Dovedl jsem si představit, jak se jako malá holčička marně dobývá do přízně nafoukaný Dáděnky, a tak jsem se spolu s Riškem těšil na makové buchty, koláče a záviny k snídani, jaký mi moje matka nikdy neupekla, protože ani neuměla péct.

Když se mi od bývalých kámošů doneslo, že se nějaký mlaďoši chystají obnovit libeňskou domobranu, přišlo mi to jako dobrý nápad, jak na to bezvládí reagovat. Dostavil jsem se do hospody U Králů, kterou mám za rohem, a nejmíň hodinu je poslouchal, samý bojovný kecy, jak s těma cizákama konečně zatočíme. Přišlo mi srandovní, že přímo za zdí, pár metrů od těch vzrušených mládenců, se už desítky let nachází mešita, kam dochází tolik libeňských mohamedánů, že by nás utloukli svými modlitebními koberečky. Starý kámoš si všimnul mýho znechucení a těsně před odchodem z hospody mě zarazil: Neblbni, jsou to jenom pitomci z centra, o Libni ví hovno.

No tak mi hned domluv řeč s nějakým maníkem, co je odsaď.

Jasně, Bruno.

Přišel divnej, dost malej chlapík v maskáčích a s kudrnatou palicí. Hnedka se na mě zubil a chytnul mě za předloktí: Slyšel jsem o tobě hrozný zvěrstva, Bruno, povídá mazlivě, takže mám zas sto chutí se vytrhnout a vypadnout do tmy.

Kámoš nás polekaně sleduje, a tak se raději obrátím na něj: Co tvůj synátor? Jak je na tom? Kámoš Tony přikyvuje s nadšením: Dobrý, Bruno, dost dobrý. Pracuje na poště, získal sociální byt a vzal si podobně postiženou holku, co blbě chodí. Dítě ale nechtěj.

Do dnešního světa, to se jim nedivím, plácne ten čertík surově a přitom mě nepřestává pozorovat. Podívám se mu do jeho podnapile modrých očí a povídám pomalu, aby pochopil, že mi došla trpělivost: Co byste chtěli ode mě?

Čertík se zasměje a zvedá dlaně v obranným gestu: Neříkám, že vůbec nic, jinak bysme tu přece neseděli. Jediný problém vidím v tom, žes byl hodně let mimo. Tím myslím mimo domobranu, která se na čas stáhla, ale teď ji musíme zas probudit, s tím přece souhlasíš, ne?

Sleduju toho chytráckýho kudrnáče, co z něj ještě vypadne.

Nechci, Bruno, aby ses urazil, ale po tolika letech každýho, i staronový členy, podrobujeme různým zkouškám, abysme měli jistotu.

Podíval se na mě s přesvědčením, že nemůžu odmítnout. To bylo zvláštní. Všechno ve mně mi říkalo, že to jsou stejní gauneři, co terorizujou lidi na ulicích a před jakýma si já sám dokážu uhájit svůj prostor. Současně jsem ale chtěl chránit chlapce, co nemá tolik zkušeností. Mám teda vstoupit do týhle hnusný bojůvky, abych měl znova tu neomezenou moc, kdy jsem velel skupině svých kámošů? Až v kostech jsem pocítil mrazivou bolest špatnýho rozhodnutí, kterýmu se ještě můžu vyhnout. Přesto vidím sám sebe, jak lhostejně přikyvuju a pod dohledem spokojeného čertíka se loučím s kámošem a zvedám se k odchodu. Otevřu dveře do mrazivé noci a vítr s deštěm mi dá takovou facku, že bych se měl vzpamatovat.

Koláčky

Snídaně s tátou Brunem a mým Argem pořád patří k nejhezčím chvílím celého dne. Naše sousedka nám peče úžasný koláčky s mákem a tvarohem, pijeme k tomu kávu z celýho světa, kterou jsme nakoupili do zásoby, kdyby ji přestali dovážet. Když mi táta připomene, že jsem se jako dítě dožadoval nějakých kaší, nevěřícně se usmívám. Rád se dívám při snídani do zahrady otevřeným oknem, dokonce i v zimě, když vyleze sluníčko. Naštěstí se mi povedlo prosadit, abychom aspoň v oknech do dvorka nenasazovali mříže, který nechtěla ani naše stařenka odnaproti. Tím víc ale táta zdokonalil ochranu dvorka a zahrádky – už dříve obehnal zdi žiletkovým drátem, který pak ještě zkombinoval s elektrickým, co vetřelce nezabije, ale vyleká tak, že se svalí do těch žiletek, objasnil mi, když jsme tu ochranu spolu instalovali. Dneska se už jeho umanutosti tolik nedivím, když sleduju, co se děje venku. V jiných barácích se chovají podobně, přibývají mříže a dráty, jenom bezpečnostní kamery se už neberou vážně, protože policajti anebo nějaký soudy a kriminály možná někde v centru ještě fungujou, ale tady v Libni se každý o svou obranu stará sám. Našel jsem v knihovně spoustu knížek o historii, co četl otec mýho táty Bruna. Studoval jsem různá opevnění od Keltů až po středověk a nabídl tátovi pár zlepšováků, za který mě nejen pochválil, ale obratem je vyzkoušel a něco i uplatnil.

Jednou jsme zas seděli večer po práci u kamen v suterénu a já koukám na hromadu tátových dětských knížek. My vlastně do žádných pralesů ani mezi divoký indiány nemusíme, máme to všechno hnedka za dveřma, zasměju se, ale táta se ke mně nepřipojí. Koukne na mě otráveně anebo unaveně, co já vím, tohle prostě není jeho pohled! Vzápětí mi to dojde: domobrana. Od chvíle, kdy se k nim dal, skončila i tátova otevřenost. O tom, co podnikají, se odmítá bavit, aspoň tuhle novou skutečnost přede mě postavil stručně a jasně, takže jsem se už neodvážil vyzvídat. Našel jsem ale v koši na prádlo tátovy psí hadry se zaschlými stopami krve; prvně jsem si namlouval, že mohly být od pejska, pak jsem ale tátu zahlédl, jak od krve čistí a pak vybrušuje mačetu. Zvedl ke mně oči a povídá: Tahle mačeta je po mým tátovi, vyvážely se od nás až na Kubu, ale nevybroušený, aby se nikdo neporanil. Na kubánským ostrově sloužila při práci na třtinových plantážích. Z nich máme ten hnědý cukr, jak ho máš rád.

Do konce života si budu nad každou lžičkou třtinovýho cukru jeho slova připomínat.

Prvně jsem si na ně vzpomněl při naší poslední snídani. Měli jsme k ní zvláštní koláčky – prý svatební; táta říkal, že si naše sousedka ještě pamatuje doby, kdy se pekly takhle maličký koláčky na jedno dvě kousnutí, zato ve velkým pro velikánský svatby, kam prý klidně dorazila i stovka hostů. Neuměl jsem si tolik pozvaných lidí ani představit, ale ty koláčky – makový s mandlí, tvarohový s hrozinkou uprostřed – mi moc chutnaly. Pili jsme k nim kávu s mlékem a jednou lžičkou hnědého cukru; káva k nám dorazila až z Etiopie, což je ve východní Africe, na tom jsme se ještě shodli, pak ale můj táta Bruno začal mluvit jiným hlasem.

Teď mě, Riško, poslouchej pozorně. Za chvíli odejdu a ty tady zůstaneš hlídat náš dům s Argem a tím jeho štěnětem.

Lízou, napovím tátovi, který nebyl moc nadšenej, když jsem fenku tak pojmenoval.

Ano, s Lízou. Ostatní bulíci jdou se mnou, protože nás čeká nebezpečná akce. Vím, co si myslíš, ale říkám ti tentokrát na rovinu, že dneska nejdu po lidech.

Viděl můj vyděšený pohled, a tak se zarazil. Dokonce si ještě dolil zbytek etiopský kávy. Možná to nemusí dopadnout dobře, třeba zas skončím na Bulovce, usmál se na mě a chvilku s tím úsměvem počkal, jestli si na to jeho poranění vzpomenu.

Kdybych ale nedorazil na večeři, žádný strachy: papír s úkoly, co máš dělat, jsem ti zastrčil pod kámen dole u kamen. A naší milé sousedce vyřiď, že si objednáváme další várku svatebních koláčků, nařídil táta, rychle mě objal silou, kterou používal zřídkakdy, a vypadl z bytu, aby dole vyzvedl svou smečku.

Lovci

Jak jsem předpokládal, ti mlaďoši z obnovený domobrany nestáli za nic – další gauneři, kterým nejde o nic jinýho než o moc nad nějakým teritoriem. Naše stará parta s Pínym v čele ještě bojovala o spravedlnost a pořádek, tihle, a ty jejich směšný zkoušky věrnosti, jenom chtějí vzbudit strach, aby si zajistili vlastní bezpečí; bezbranní lidi jsou jim absolutně ukradený. Párkrát jsem jim vyhověl, protože rusácký i muslimanský party se opravdu zkoušejí rozpínat dost agresivně, na životě jim nezáleží, nerozumí ničemu jinýmu než síle. Prosazoval jsem proti nim metodu nezhojitelnýho zranění, to odrazovalo v důsledku víc než obyčejný zastřelení. Bylo to účinný, protože ostře hlídaná Bulovka i další špitály přestaly přijímat postřelený nebo pobodaný a rozsekaný grázly: chcete se vzájemně pozabíjet, dejte se do toho, my vás ale léčit nebudem! Na první pohled se to zdá surový, mně to ale připadá správný. Když chceš bojovat, připrav se na to, že se ze svých zranění budeš celý měsíce lízat sám.

Jakmile se tvrdý přístup špitálů rozkřikl, zastavily se postupně i bitky, agresivní pitomci konečně sestoupili na úroveň bojujících zvířat, co se snaží zraněním vyhnout, jelikož to pro ně v drtivé většině znamená konečnou. Anebo taky dlouhý údobí utrpení, než se jim podaří chcípnout hlady anebo vyčerpáním. Většinou stačilo vytáhnout pořádný nůž anebo ukázat mačetu, případně samurajský meč, a každý si rozmyslel pokračovat, jelikož představa hluboký sečný rány, co se nehojí, hnisá a černá otravou, byla najednou silně reálná. Riško, který se začal zajímat o středověký zbraně, mi pak předčítal z nějaký historický knížky, jak asi mohla vypadat noc po bitvě – tmou se rozléhá nesnesitelný nářek raněných a umírajících, mezi kterýma se plíží lupiči a ti, co raněný dobíjejí; v záloze už čekají kojoti, vlci a další hladová zvěř.

Jakmile jsem vzkázal, ať už se mnou na další akce nepočítají, vyhledal mě kudrnatý čertík a pod nějakou záminkou pronikl až ke mně do altánu.

Všude kolem se válelo neshrabaný listí a na zdech baráku svítilo pnoucí se psí víno barvou krve. Když jsem mu vysvětlil svý důvody, čertík se mnou kupodivu souhlasil.

Ani mně se to nezamlouvá, Bruno, fakt že ne, přikyvoval horlivě, měl jsem jiný plány. Tahle cesta nikam nevede, naše pozice jsme sice udrželi a upevnili, nikdo ale s náma nechce mít nic společnýho. Lidi to pouliční násilí odpuzuje.

Nic jinýho ale neplatí, zasmál jsem se, anebo chceš tady šířit myšlenky všeobjímající lásky a tolerance?

Pravdou je, že všichni ti popletení hlasatelé nenásilí a porozumění patřili mezi první oběti nekonečnýho vyřizování si účtů mezi jednotlivýma tlupama a bojůvkama fanatiků.

Zatím jsem nezešílel, uchechtnul se čertík a zamhouřil oči v soustředění, jak mi předat velký strategický tajemství.

Co teda plánuješ?

Musíme získat oficiálnější krytí. Jinak se tady všichni jednou pozabíjíme.

Oficiálnější? Koho tím myslíš – policajty?

To se nepovedlo, možná to je ale dobře. Myslel jsem na – lovce.

Čertík si vychutnával moje nepříjemný překvapení. V Libni je snad zatím nikdo nezahlídnul a nikdo po nich ani netoužil. Říkalo se, že původně šlo o pár desítek mladých myslivců, kteří se ale spojili s válečnými veterány a bývalými policajty, a že tuhle podivnou směsku cvičených zabijáků v současnosti využívá armáda všude tam, kde nechce zasahovat s těžkou technikou.

Nejsou tak strašný, jak se o nich říká. Mluvil jsem s nima. Vážně. Teda se dvěma, co dostali konkrétní úkol a potřebujou pomoct.

Od nás dvou?

Nesměj se, je to tak. Jistě jsi už slyšel o invazi divočáků, ne? Teď už ty hordy ovládly všechny lesy na okrajích Prahy, takže je máme na Proseku, v Ďáblicích, v Hloubětíně, Vysočanech, prostě všude.

A jsou stále drzejší a hladovější a nikdo neví, jak se jich zbavit. Zahrádkáři před nima utekli už dávno. To všichni dobře víme, kámo.

Nám by hrozně pomohlo, kdyby ses zapojil i se svou smečkou, Bruno. Bulteriéři přece byli na divočáky cvičený, ne?

Konečně to je venku. Pochopil jsem, oč jde, jakmile padlo slovo divočáci. Čertík měl pravdu: bulteriéry skutečně vyšlechtili pro lov divokých prasat, to ale byla tehdy jiná sorta bojovníků, jistě s nižším prahem bolesti. Rozhlédl jsem se po svý smečce, která se povalovala v závějích listí a užívala si podzimního slunce. Od onoho pozdního odpoledne v Proseckých skalách jsem je do podobné akce, kdy zaútočili proti bezďáčům, už nikdy nevzal, maximálně jenom jednoho dva, aby mi v bitce kryli záda. A teď bych je měl vystavit takovýmu nebezpečí, jen aby si tady ten vychytralý ďáblík šplhnul u nelítostných lovců-zabijáků? Za koho mě má!? Současně ale cítím, jak se ve mně probouzí zapomenutý lovecký vzrušení.

Mačeta

Utíkám vzhůru Proseckou ulicí a nemůžu popadnout dech, protože se mi chce brečet. Na papíru pod kamenem u kamen jsem skutečně našel, co mám dělat dnes i zítra a v nejbližších dnech. Pak jsem ale pod jiným kamenem zahlédl cípek dalšího papíru, který jsem vytáhl s hrozným tušením. Mohyla z mořských kamenů se začala sypat a já jsem začal číst úkoly na další měsíce, kdyby táta skončil ve špitále. Papír jsem po pár větách odhodil a vyrazil za mým tátou Brunem.

Cestou mě předjelo několik vojenských vozidel, jaký jsem nikdy neviděl, a to mě trochu zklidnilo. Táta přece nebude bojovat s vojákama, to oni jedou podpořit tu nebezpečnou akci. Vzápětí jsem zaslechnul i vzdálenou střelbu a pak jedno z těch aut přirazilo k chodníku a chlápek v maskáčích mi ukazoval, ať se honem koukám vrátit. Zvedl jsem ruku, že rozumím, a zmizel v dubovém lese u silnice, kde jsem znal všechny cestičky k Proseckým skalám.

Když jsem objevil prvního mrtvého bulíka s rozpáraným břichem, rázem mě přešla vyděšená potřeba se rozbrečet a křičet. Přede mnou ležel ztuhlý Čárli, kterýho jsme se ujali, když mu zemřel tátův kamarád Píny. Nepoznal jsem vděčnějšího pejska; za to, že se mohl vrátit ke své rodné smečce, by za vás položil život, což se teď stalo. Byl jsem najednou klidný jako jeho mrtvola. Všude kolem byla rozrytá lesní půda a spousta krve. Proto mě nepřekvapil ani mrtvý divočák, velký jak povalená skříň. Stoupal jsem od dalšího zabitýho bulíka k dalšímu zabitýmu divokýmu praseti, až jsem našel tátu. Ležel na břiše v louži krve obličejem do země, takže jsem jeho tvář ani nemusel zahlídnout. To už nebyl můj táta, jak jsem ho znal. Potřeboval jsem ale vidět tátovo tělo, abych jeho konci uvěřil. Když jsem se obrátil k návratu, zaslechl jsem kňučení. Vrátil jsem se těch pár kroků zpátky a pochopil, odkud zaznělo. Vzal jsem tátu za rameno a uvolnil cestu našemu nejmladšímu bulíkovi Miškovi, kterýho táta ochránil vlastním tělem. Ze všech bulíků ve smečce měl nejmenší kuráž, a to ho nejspíš zachránilo. Teď jsem si všimnul i docela rudý mačety, kterou táta stále svíral v natažený ruce. Třtinový cukr, tak jo. Vzal jsem vyděšenýho Miška do náruče a vydali jsme se spolu k domovu. Ještě nějaký čas víme, co máme dělat.

Masakr

Staral jsem se jenom o zraněnýho Miška a na ničem jiným nezáleželo. Argo vycítil, co se stalo, a strašlivě pořád vyl a štěkal a dobýval se ven, aby našel svou smečku a svýho pána. Zoufalá fenka Líza brečela a Miško kňučel bolestí. Tenhle šílený koncert mi ale pomohl překonat první dny. Nikdo z nás nic nejedl, jenom jsme společně chlemtali vodu. Když jsem ale pochopil, že zraněný bulík takhle brzy umře, začal jsem zas vařit silný vývar z hovězích žeber a postupně jsme se k Miškovi přidali i my tři zbývající sirotci.

Konečně jsem jednoho dne otevřel na bušení do dveří v suterénu. Stál za nima ten malý chlapík v maskáčích, kterýho jsem celkem nedávno zahlídnul s tátou Brunem v zahradním altánu. Pustil jsem ho dál, i když jsem tušil, že v tom všem má prsty právě on. Svalil se do tátovy válendy a moje malá smečka ho podezíravě obstoupila.

Tvůj táta, chlapče, se zachoval jako hrdina, začal ten chlapík dojatým hlasem, který se mým bulíkům vůbec nelíbil. Nechali jsme ho pohřbít do země s vojenskými poctami spolu s dvěma dalšími vojáky. Nedokázali jsme ti zprávu o pohřbu nijak doručit. O všechny vaše pejsky jsme se taky postarali.

Všimnul si obvázanýho Miška a tázavě na mě kouknul.

Jo, ten jedinej přežil. Co jste to vymysleli za masakr!?

Tvůj táta odmítal zbraň, aby nepostřelil svý psy. Ti ale vystopovali a rozehnali obrovský stádo těch divočáků, který pak ale nešlo zastavit. Jak říkám, zabili i dva ozbrojený lovce a zranili další, byla jich strašná síla, ale na dvě stě kusů se zlikvidovalo. To se nikdy dříve nepovedlo, dořekl ten kudrnatej mrňous a vytáhl tlustou obálku, kterou položil vedle sebe, na místo, kde můj táta vysedával a čítával si u ohně nějakou dobrodružnou knížku. Omluvně rozpřáhl ruce a pakoval se k odchodu, protože ho trojice bulíků silně znervózňovala.

U dveří se ještě ohlédl: Je mi to strašně…

Argo zhluboka zavrčel a za vetřelcem zapadly bezpečnostní dveře.

Obálku s prachama jsem hodil do bedny s třískama, kde už ležel rukopis mýho táty Romana. Vůbec jsem netušil, co dělat a jak dál žít. Kdybych neměl svou věrnou smečku, asi by si sousedka musela sníst všechny ty svatební koláčky sama.

Moře

Po několika týdnech se rozneslo, že táta Bruno už není, a začaly návštěvy. Jestli se k nám někdo dobýval už dřív, měl smůlu, protože jsem stejně nikomu neotvíral. Nejstrašnější byla návštěva Tonyho, tátova kámoše ze starý party, který přišel i se svým invalidním synem.

Vyprávěl jsem mu, co jsem viděl a co jsem se dověděl, a díval se při tom do plamenů v krbových kamnech. Když jsem na něj kouknul, div jsem se nevylekal. Tony seděl s obličejem v dlaních a mezi prsty mu vytékaly slzy. Jeho dospělý syn na to taky zíral, možná svýho fotra ještě neviděl brečet stejně jako já.

Neměl jsem ho mezi ty grázly tahat, kurva, zanaříkal ten stokilovej chlapík jako malej kluk. Pochopil jsem, že nejspíš myslí domobranu, ale mě to už nezajímalo. Hlavně aby se nezačal omlouvat, napadlo mě, ale ten jeho pajdavej, tlustej synátor mě naštěstí předešel.

Přesťaň si už všechno vyčítat! okřikl svýho fotra způsobem, až jsem zíral zase já. Vím, že Bruno byl tvůj velkej kámoš a že mě pomstil, když mě ty hajzlové zmrzačili. To všechno už jsem slyšel stokrát a už to nechci znovu poslouchat – kdo to má vydržet!? Soráč, obrátil se ke mně a vypadnul na ulici.

Tony konečně zvedl hlavu s mokrou tváří: Nevím, jestli ti o tom táta vyprávěl…

Jasně že jo, zalhal jsem, ale teď už nám to v ničem nepomůže. Běžte za svým klukem, potřebuje vás.

Nikdy předtím jsem takhle s dospělým nemluvil, natož abych mu říkal, co má dělat. Ten velkej Tony se ale skutečně beze slova zvedl, pokýval hlavou jako bejk před porážkou a zmizel ve tmě.

Já jsem neměl za kým odejít, ale táta Bruno začal docházet za mnou v podobě svých holek. Dneska si říkám, že mě zachránily, protože u mě i zůstávaly. Raději jsem měl ty dlouhovlasý, co mi připomínaly mou maminku, kterou jsem znal jedině z fotek a pamatoval si ji z hodně živých snů, kdy jsme si spolu povídali. Na holkách mi vůbec nevadilo, že některé jsou o dost starší, hlavně když pochopily, že jsem nejšťastnější ve chvílích, kdy sedí na mně a svými vlasy mi zaplavují oči a šťastně pootevřenou pusu.

Některý mě opustily hned po snídani, asi jsem jako náhražka po tátovi nepřesvědčil, přestože říkaly, že se učím rychle. Žádnou jsem ale nevyháněl, a tak některé se mnou pár týdnů bydlely, než samy od sebe odešly. Myslím, že brzy poznaly, že stejně jako táta Bruno nejsem schopen nějakýho vztahu. Bylo mi s nimi hezky, když se mnou a s bulíkama koukaly do ohně, jakmile se ale začaly svěřovat, vypínal jsem pozornost, což jim dříve nebo později docvaklo, a ztichly.

Zmizely pak bez rozloučení, ani krátký vzkaz nenechaly, v tom se tedy mým tátům nepodobaly. Pravdou je, že ani mně se do žádnýho čtení nechce, jenom ze setrvačnosti přežívám, mechanicky opakuji stejný úkony, svědomitě se starám o svou malou smečku a koukám celý hodiny do plamenů vedle rozsypaný mohyly ohlazených a popsaných kamenů. Někdy si představuju, že mám oheň rozdělanej v noci na mořským břehu a poslouchám šumění slanýho vzduchu a sykot stahujících se a znovu dorážejících vln.

Sabáčiky

Přestal jsem počítat léta. Dřív se mnou táta Bruno slavil každý narozeniny a pokaždé mě překvapil nějakým dárkem; sám sebe překvapit neumím. Mé dny, měsíce i roky určuje moje malá smečka: vstával jsem, venčil je a krmil, jak si řekli mí bulíci, jenom spát jsem s nima nechodil, protože pejci prospí více času. Přestože jsem narostl hodně do výšky, jak táta Bruno předvídal, ani mě nenapadne se moc rozhlížet po tom, co se v Libni změnilo. Mě už to tolik nezajímá, tak jako to zajímalo ještě tátu Bruna a jeho matku Dáděnku, a hlavně mého otce Romana, co si kvůli vzpomínkám Dáděnky historii Libně nastudoval. Dívám se na svět očima svých bulíků, který si taky nejvíc hledí nových pachů u země a hlavu vztyčí v okamžiku, kdy je něco vzruší anebo zaujme. Bavím se jenom s nima nebo s jinýma pejskařema, o společnost dvakrát nestojím. Občas se ke mně vrátila některá z tátových holek, připadaly mi životem utahaný, a tak jsem je nechával pár týdnů anebo přes zimu u sebe odpočinout, než se sebraly ze svých trablů, o kterých mi vyprávěly. U mě si nejvíc považovaly právě toho klidu a bezpečí, jaký tu táta Bruno vybudoval, od zamřížovaného suterénu až po dvorek se zahrádkou a pomalu se rozpadávajícím altánem, za zdmi nenápadně chráněnými elektrickými dráty.

To všechno ale platilo až do dne, kdy jsem se svou smečkou vyrazil do parku, vylákaný tajemnými nitkami babího léta. Zasvítily na slunci už za kostelem a pak se utrženě rozvlnily v lesíku vzrostlých tisů naproti budově libeňského gymnázia. V přítmí jejich převislých větví se pejsci rádi pozdrželi a zanechali své vzkazy, aby se pak rozběhli našikmo strání ke skromnému kamennému památníku zahradního architekta Thomayera pod stoletými jasany. Varovat mě mohly už ty nové zauzlené provazy visící z dolních větví a udusaná půda pod nimi, jak cvičící pitbulové a další bojovníci vyskakovali a zakusovali se tlamou, kterou třásli a škubali, zatímco svalnatý nohy jim visely jako oběšencům v posledním tažení.

Podcenil jsem i ten hromadný štěkot, který stoupal ze serpentin od Löwitova mlýna, jehož ohrazený pozemek hlídá právě smečka pitbulů. Vůbec mě nenapadlo, že by je mohli na volno vypustit; prý jim utekli, to už mi ale bulíky nevrátí! Proti trojnásobné přesile jsme neměli šanci. Samotný Argo zlikvidoval dva útočníky, třetího dorazil Miško, co se už pochlapil, ale pak podlehl trojici zabijáků, zbytek pitbulů obklíčil samotnou Lízu, která se stáhla ke mně. Už dávno jsem vytáhl nůž od rybáře a řval na rozdivočelou smečku, připraven jim podříznout hrdlo; to už doběhli ty rusky mluvící hajzlové, co se nejprve vrhli ke svým zabitým psům – jejich oběti je nezajímaly.

Vzápětí dorazil jejich kápo, starej Rusák, co aspoň mluvil trochu česky.

Já tebe znám, i tvý sabáčiky. To je špatný, co se stalo. Poslouchej, malčik, koupil jsem tvůj barák, panimáješ? Budeš dál žít v tom sklepě, máš óčeň dóbry sabáčiky!

Víc jsem už od něj nikdy neslyšel, další roky se díval skrz mě, než chcípnul a nahradil ho podobnej týpek. Jeho český právník mi tehdy vysvětlil, že se našla nějaká díra ve smlouvě vlastnictví tátova baráku po jeho matce, kterou Rusák využil a celý dům si koupil. Katastrální úřad už není, co býval, rozumíte, ztišil najednou hlas a udělal gesto, jaký jsem dlouho neviděl: zamnul prsty. Když viděl, že nereaguju, rychle změnil tón: Mám prý velký štěstí, že mě pan Sergej nechá bydlet dole v suterénu, na byt ve zvýšeném přízemí ale můžu zapomenout. Za své vstřícné gesto ovšem nový majitel očekává, že budu se svými psy hlídat dům proti vykradačům.

Zbyl mi jediný pejsek.

Právník se odmlčel.

Můžete si přece pořídit další.

To jsem zas mlčel já, ale na rozdíl od toho upocenýho blbce jsem se mu nevyhýbal pohledem.

Mlčel dál. Zaklapl desky s oněma smlouvama, co mě připravily o byt, kde jsem se narodil a kde jsem prožil všechny ty snídaně s mým tátou, a mně se najednou po tom všem tak prudce zastesklo, že bych se nejraději svalil na bok vedle tiše trpící Lízy, a zapomněl na svět.

Kdybych měl aspoň kapku krve z mýho nevlastního táty, nakopal bych tomu českýmu zmetkovi jeho prodejnou řiť. Zabouchly za ním dveře a já jsem několik minut zvažoval, jestli za ním nemám potichu vyběhnout. Táta Bruno mě naučil s nožem od rybáře zacházet nemilosrdně, a dneska se po Libni povaluje tolik bezejmenných mrtvol, že by další nikoho nepřekvapila. Byla by to otázka několika vteřin; vytáhl jsem nůž z kapsy, otáčel jsem v ruce jeho blýskavou čepel a představoval si tu rychlou smrt, dokud mě nával pomsty neopustil.

Ne, to opravdu nepřipadá v úvahu, musím Líze vyměnit obvazy, dát jí napít vody a vývaru, aby pochopila, že celá smečka jsme už jenom my dva.

Budulínek

Došlo k tomu někdy na podzim, tedy rok po smrti mýho nejvěrnějšího Arga a učenlivého parťáka Miška. Venčil jsem před barákem Lízu, když jsem si všiml, že se někdo marně pokouší dostat do zabezpečených nádob na odpadky. Prý se jim kdysi říkalo popelnice, ale popel do nich vyhazuju jenom já z krbových kamen v suterénu. Ten člověk mi připadal dost urputnej, a tak jsme k němu s Lízou zamířili a už zdálky jsem volal, ať toho, kurva, nechá. Osoba s kapucí se na mě prudce obrátila, a teď vidím, že to je nějaká šílená ženská, protože stále lomcuje víkem a huláká nesrozumitelný nadávky.

Už stojíme před vchodem do baráku na metr od sebe, když se stane něco nečekanýho. Ze stínu popelnic vyrazí na mou Lízu nějaká chlupatá potvora. Líza jen sklonila hlavu a jedním pohybem svalila útočníka na chodník.

To néé, zavřískla ta bezďačka a vrhla se na Lízu, která jen držela druhýho psa pod krkem, jak je naučená.

Neserte se do toho, sakra, požádal jsem, a chytil tu ženskou za ruku, abych předešel tomu, že se po ní Líza ožene. V tu chvíli jsem ji měl. Pořádnou facku přes čelist a tvář. Líza okamžitě pustila cizího psa a stála mi po boku, přichystaná zlikvidovat kohokoli.

Dal jsem povel, a nastal klid. Chlupáč byl šťastnej, že útok přežil, ta ženská s kapucí se hystericky vydýchávala.

Nic se nestalo, všechno bude v pořádku. Zdá se, že vy a váš pejsek vyšilujete, protože něco strašně potřebujete. Žádný drogy fakt nemám, ale můžu vás nakrmit, jestli chcete.

Ta špinavá ženská a její ještě špinavější pes na mě koukali nevěřícně; fenka, to už jsem stačil zjistit, byla pohotovější a prosebně zakňučela. Pustil jsem je do našeho vyhřátého suterénu.

Přiložil jsem do kamen, přihřál jsem žrádlo pro psy i stejně vydatnou polívku pro lidi, a ani jedinkrát jsem se po tý podivný ženský nekouknul. Tenhle trik mám po tátovi, nechat ženský v klidu, ať se vykecaj nebo si ujasněj myšlenky, co vlastně chtěj. Seděla schoulená na místě, kde si pročítal dobrodružný knížky můj táta, a předstírala, že tam není, že mě nevnímá, ani neslyší ten slastný kravál svý fenky, která po hodně dlouhý době dostala skutečný jídlo. Moje Líza je tak hodná holka, že jí vůbec nevadilo, když vetřelkyně sežrala a dolízala zbytečky i z její mísy. Kdybych věřil na psí duši stejně intenzivně jako můj táta Bruno, řekl bych, že to tý chudince i přála.

Jak se jmenuje?

To byla má první otázka na tu ženskou a její konečně blaženou fenku.

Kačenka.

Prohlížel jsem si Kačenku, která se pokoušela spřátelit s paní našeho suterénu – Lízou, a připadala mi čím dál důvěrnější. Hned mě napadlo, že si tu dlouhosrstou chuligánku nechám, a její podivný paničky se nějak zbavím.

Znala jsem tvýho fotra.

Fakt? A kterýho?

Toho vysokýho smutnýho chudáčka, kterej…

Co?

Polekala se. Nemáš aspoň pivo?

Pochopil jsem, že se od tý ženský dneska nic nedozvím. Chlast jí opravdu obstarávat nebudu, a až se vyspí, tak ji vyrazím. Jenom fenky mi je líto, dokonce i Líza jí ukázala, kde by mohl být její pelech, a Kačenka jej ihned vděčně přijala.

A jak se vlastně jmenuješ ty?

Káťa.

Tys fenku pojmenovala po sobě?

Proč ne. Nikoho jinýho nemám. A ona je mý dítě.

Pak se sama nad sebou rozbrečela, ale stačila při tom dojíst druhou porci polívky.

Takže pivo nemáš, Budulínku. Nevadí. Budou nám stačit houbičky, konečně se spokojeně zasmála najezená bezďačka a vytáhla z tlumoku papírový pytlík.

Když to na tobě fakt zapracuje, potkáš nejenom svýho fotra, ale i další, co bys rád viděl, anebo nechtěl vidět, to je už na tobě.

Líza, která má mnohem vyvinutější smysly pro možný nebezpečí, nepřestávala hluboce vrčet. Kačenka v novým pelechu bojácně kníkla, jakmile se ale Líza po ní otočila, ztichla.

Náhle jsem tu podivnou návštěvu vnímal jako po dlouhý době první vzrušující útok na ten můj až mrtvolně zabezpečený suterén.

Duše

Vidím svou maminku tak, jak jsem si ji vždycky pamatoval. Pohupuji se na čtyřech, nade mnou se sklánějí větve zlatýho deště, pod sebou mám deku a ze dvou stran se ke mně, taky po čtyřech, blíží důvěrný tváře. Z jedné tvář maminky, který dlouhý vlasy dosahují až na zem, a z druhé dlouhá hlava Lízy, která lehce pokyvuje bílou tlamou, jak stále nasává pachy. Kolem pobíhá smečka bulíků, co by se taky rádi vtísnili na deku, ale Líza je žárlivě odežene z obzoru mý pozornosti. Maminka i Líza se ke mně skloní a každá z jedné strany mě utěšují svým něžným způsobem. Maminka mi přikládá rty na pootevřenou pusu, pak mě lehce pusinkuje po cestičce kolem nosu, kde mi stékají šťastné slzy, a nakonec mi její teplá pusa vysuší obě oči. Líza mi zatím pečlivě jazykem vytírá a žužlá ucho, pak mi dlouze olízne mokrou tvář a strčí mi svůj čenich pod bradu.

Za jejich zády si povšimnu vysokých postav svých otců; stojí před dvěma vykopanými hroby na naší zahrádce hned za altánem, tyčí se ale vedle nich do nedohledné výšky jako nehybní strážci u brány nějakýho hradu, zatímco já se snažím z jejich nehnutých tváří pochopit, co se stalo. Nakouknu do hrobů, a ty jsou hluboce černý jako studně. A i když jsem hodně maličkej, přesto ty zkamenělý fotry zkouším škubat za nohavice, co jsou normálně plandavý, ale nohy mají z betonu nebo snad celé z bronzu jako socha primátora Podlipného pod zámečkem.

Obraz se změní a vidím své rodiče, jak je znám z fotek v matčině mobilu, jenomže teďka jsou oba živí a zrovna se fotí v ranním světle pod borovicí na skalním hradu Sloup. Vnímám celým tělem, jak jsou spolu šťastni, i když se nahlas nezasmějí, jenom se na sebe neustále usmívají, dotýkají se a hladí při každý příležitosti. Tak strašně rád bych mezi ně vkročil, aby mě taky objímali a líbali, ale nemůžu ani zavolat, jsem mimo jejich čas. Začínám tušit, k čemu se chystají. Maminka si pod sukní honem svlíká kalhotky a tatínek se zatím ostražitě rozhlíží. Nevím, jestli to chci vidět, ale vzápětí uslyším strašlivý křik, jako by někdo padal z velké výšky. Křik se ale kupodivu vzdaluje, a naopak se mohutně blíží kovový rámus vlaku vystřídaný pronikavým skřípěním brzd. Znovu zaslechnu nějaký zoufalý křik, ale už z dálky a mizící do tísnivého ticha.

Raději bych se vrátil zpátky k té první vizi s mou maminkou, nemám ale žádnou šanci svý sny ovládat. Najednou vidím to, na co jsem nechtěl ani pomyslet. Vidím svýho pevně rozkročenýho tátu Bruna, jak stojí připravenej s mačetou a na poslední chvíli svým silným hlasem udílí povely smečce. To, co jsem si nikdy nechtěl představit, mám teď zblízka před očima.

Táta stojí jako skála a kolem něj půlkruh jeho vycvičených bulíků. Jsou tak semknuti, tak vzájemně propojeni odhodláním odvrátit jakýkoli útok jako skupina římských gladiátorů, jak jsem si četl v tátových knížkách. Jejich velitel určitě spoléhal na to, že je horda rozzuřených divočáků obteče jako útes, ale namísto toho vidím, že bulík Čárli nedodržel taktiku, opustil obranný val a bezhlavě zaútočil. Pak už jen strašný kvikot, psí řev a bolestný nářek, a vidina se rozplynula stejně jako minulý obraz.

Probral jsem se vedle vyhasínajících kamen uprostřed hromady mořských kamenů, škeblí a písku, co si nechal dovézt až do Libně otec mého táty Bruna. Musel jsem se tam instinktivně doplazit z jeho válendy, když jsem tak nečekaně prožil jeho strašlivou smrt. Když v suterénu zatopím, není na světě příjemnějšího místa. Teď se ale klepu jako ratlík, chci přiložit, spálím si ruku, ale nic necítím. V prvních záblescích ohně se rozhlídnu. Líza zdánlivě podřimuje, ale podle uší poznám její připravenost. Bezďačka Káťa se choulí do sebe v psím pelechu, svázaná smrtelnou únavou jako ti vykopaní nebožtíci z dob kamenných nebo bronzových, co já vím. Ale její chundelatá fenka je v pozoru. Sotva slyšitelně mlasknu, když si jazykem zkoumám spálený prsty, ihned pozdvihne uši, zavrtí ocáskem a rozklepe hlavu, až jí vykouknou z tlamy drobné tesáčky. Ulpí na mně pohledem. Vždyť jsem to věděl od první chvíle: věrná psí duše. Našla si mě.

Smíření

Nikdy jsem se nemodlil a ani bych nevěděl, jak na to. Když mě ale Káťa prvně uviděla, jak sedím na patách před hromadou mořských kamenů, myslela si, že se modlím – jako nějaký mnich, říkala. Ve skutečnosti jsem se jako každý večer díval na fotky, co jsem je měl zastrkaný do pyramidy, kterou jsem už po svým oblouznění z houbiček pečlivě opravil. Z fotek se na mě dívali moji rodiče a táta Bruno a jeho rodiče. Rád jsem si s nima povídal, většinou jenom s jedním z nich, zatímco ostatní poslouchali. Povídali jsme si v duchu, ale nejspíš jsem občas řekl i něco nahlas, protože Líza pak tázavě zakňučela, jestli něco nepotřebuji. A teďka zaslechla to mý mumlání i bezďačka Káťa, která když se umyla a převlíkla do čistýho, nepůsobila už tolik odpudivě.

To jsou tví svatí?

Ne, to jsou ti, co mi dali život a já se s nima někdy radím. Většinou si ale jenom povídáme, vzpomínáme a tak. Můžu s nima mluvit kdykoli, ale když si je takhle připomínám na obrázcích, nic nás neruší. Tak koho teda poznáváš?

Tohle byl tvůj fotr, ukázala na tátu Romana. S ním jsem doopravdy mluvila, ale tady toho taky poznávám. Chodil někdy podle Vltavy se smečkou psů, většinou když pršelo a já byla schovaná pod mostem. Jeho psi mě vyčenichali, ale on si je pokaždý zavolal a na mě se ani nepodíval.

Ano, to musel být Bruno, řekl jsem prvně po jeho smrti tátovo jméno nahlas a hrdlo se mi sevřelo.

Co jsi pohledávala u Vltavy, ptám se, abych odvedl řeč od sebe.

Žila jsem s jedním chlápkem na hausbótu na Libeňským ostrově. Jezdili jsme po Vltavě, kolem nás závodily skútry nebo motorový čluny, projížděly rusácký jachty, ale nám to žíly netrhalo, jak říkal Venca. Vlny od těch silnejch lodí nás pohoupaly, my jim zamávali lahváčema a pluli jsme si svým tempem dál. Krmili labutě anebo taky nutrie, ty ale Venca střílel na pečínku. Častěji jsme si dělali ryby a nic by nám nescházelo, kdyby Venca nebyl vzteklej, když se ožral. Ani nevím proč, jednou mě vysadil na druhým břehu v libeňským parku a odjel za ostrov k Holešovicím, aby mě neslyšel, jak na něj přes vodu křičím.

To je smutný, povídám, i když mi ta představa přišla spíš srandovní. Káťa se sama rozchechtala a napila se zhluboka piva, na který jsem jí dal peníze.

Jestli letos konečně Vltava zamrzne, tak si ho najdu v jakýmkoli přístavišti!

Ale Kačenku mi tady necháš!

Kupodivu souhlasila a mně se ulevilo, že je od sebe nebudu muset odtrhávat násilím. S chundelatou fenou jsme už dávno měli vztah, který tolerovala i stárnoucí Líza. Řekl bych, že se už nikdy nevzpamatovala ze ztráty naší smečky, a tak byla vděčná i za tuhletu potrhlou Kačenku, která ji poslouchala a bezmezně obdivovala.

V dalších letech se náš podivný vztah s Káťou postupně usadil, až přešel do nenápadného stereotypu, jak to vlastně mám rád, stejně jako všichni psi. Neklidná Káťa nás pravidelně opouštěla ovládána svou neklidnou povahou, a po různě dlouhým čase se vracela do suterénu jako zbitý kocour anebo pes potrhaný z bitek o fenky. Vymínil jsem si, ať mi ta usmýkaná, znásilňovaná Káťa o ničem nevypráví, stejně se mi to ale v noci vracelo, když ze sna mrouskala a kvílela jako nadržená kočka. To jsem ji pak nemilosrdně poslal pod sprchu, jinak bychom se s pejskama nevyspali.

Kačenka svou někdejší paničku pokaždý radostně přivítala, ale od psího srdce jí odpadla dávno. Já sám jsem teď měl docela jiný starosti. Přestávalo fungovat zásobování, všechny ty civilizační vymoženosti měly stále častější výpadky, nikdo si už nemohl být ničím jistý. Naštěstí táta Bruno tenhle vývoj dávno předvídal a začal se na něj připravovat. Nikdy jsem nebyl tak chladnokrevný jako on, ale když jsem natrefil na vetřelce, co se pokoušeli vniknout do zahrádky a uvízli na drátech, nijak jsem se s nima nemazlil. A to mohli být rádi, že na ně nepřišla rusácká ochranka, která střežila hlavně luxusní půdní vestavbu, co si ji tam nechal vybudovat ten neotřesitelný vrahoun mýho Arga a Miška.

Sehnat maso pro velkou smečku by už ale dneska představovalo problém. Táta Bruno mi vyprávěl, že za poslední války chovali nájemníci v kotcích králíky a pěstovali na zahrádce brambory, dneska by je ale nikdo neuhlídal. Libeň je naštěstí prošpikovaná čínským, vietnamským, tureckým a dalším asijským živlem, co má svý zásobovací kanály, který jsou ale čím dál dražší. Mně docházejí i prachy za tátovu hrdinskou smrt, na který jsem nikdy nechtěl sáhnout, a proto musím vymýšlet i další možnosti obživy.

Slyšel jsem o lidech, co vyrážejí na lov zvěře do příměstských lesů. Někdejší útok divočáckých hord se i díky mému tátovi Brunovi podařilo odrazit, ale jejich zbytky společně se spárkatou zvěří se tam pořád potulují. Současně se ale v divočině Proseckých skal znovu zabydleli bezďáči, a jak mi vyprávěl jeden pejskař z vedlejšího baráku, co je zahlídnul a pozoroval, to už nemá s těma opileckýma troskama nic společnýho. Nejvíc se prý podobají právě těm divočákům, jsou agresivní a schopní si zajistit obživu za každou cenu.

Pejskař s rotvajlerem vypadal hodně odhodlaně a dost se svěřoval, možná se mu něco doneslo o mým dávno zemřelým tátovi Brunovi, nevím. Pozorněji jsem sledoval, jak se jeho mladej bojovník staví k mým starším holkám. Naštěstí aspoň mezi pejsky určitý pravidla chování platí stále. Dospělí psi strpí dorážení štěňat a neobtěžují prošedivělý kulhavý psí důchodce, velký halama si nic nedělá ze štěkání chundelatý drobotiny a normální pes nevrátí protivné fence varovný kousnutí. Najdou se samozřejmě i takoví chytráci, co přátelsky vrtí na dálku ocasem, a když se k nim důvěřivec přiblíží, zákeřně zaútočí. Zrovna ale sousedův mohutný bojovník je poctivec, moje holky očuchal, ale už první varovný štěknutí jej zahnalo do patřičných mezí. V lidským světě žádný pravidla neplatí, jsem už ale tak starej, že jsem se s tím dávno dokázal smířit.

Vzpomínka

Včera jsme s Kačenkou pochovali Lízu. Přál bych si umírat tak jako ona, na stáří a v milující společnosti. Kačenka sice potichu kňučela, ale já jsem Lízu do poslední chvíle hladil a chválil ji za celý její život. Vzpomínal jsem na jejího statečnýho otce Arga a vyprávěl jí o její jmenovkyni, která mě vychovávala, jako by byla mou psí maminkou. Líza přivírala svý maličký šikmý oči a z posledních sil mi ještě olízla ruku.

Za altánem už nebylo místo, a tak jsem vyhloubil díru vedle leknínovýho jezírka, kde jsem už před pár lety zasadil vrbu. Ne tu smuteční, ale takovou kudrnatou, co se jí větve vesele kroutí a lístky taky. Kačenka přihlížela a vypadala, že to pořád nemůže pochopit. Věděl jsem, jak jí je, po smrti táty Bruna jsem se necítil jinak. Promrzlá půda se ještě rýči a krumpáči vzpírala, ale předjaří se už ohlásilo závějí sněženek podél zdi a zlatým deštěm před altánem, nad kterým se bílými kvítky rozsvítila naše mirabelka. Její drobný plody za moc nestály, když jsem se ale podivil, proč ji tedy nepodřízneme, táta Bruno pokrčil rameny: Necháme si ji, protože nám každej rok říká, že už brzy začne jaro, a my nebudeme muset topit.

Právě jsem přikládal do kamen, když se mi v kroutících se plamenech zjevila vzpomínka na den, kdy jsme s tátou pohřbívali jeho nejvěrnější Lízu. Tátu její smrt hodně vzala, nepamatuji se, že bych ho někdy dříve anebo potom viděl tak zlomenýho. Odešel do suterénu ke své smečce, zatímco já ležel na široké opuštěné posteli jenom s Argem, který kňučel způsobem, jaký jsem od něj ještě neslyšel. Nemohl jsem usnout, koukal jsem do stropu a promítal si tam všechny své vzpomínky na Lízu s tátou, jak mu vždycky stála věrně po boku a kryla mu záda, když je přesila útočníků zkoušela obklíčit.

Vzpomínky jsou stejně zvláštní, ty nebezpečný situace si vybavím hned, ale pak ucítím, jak ze dna pomalu stoupá obraz, který mě tenkrát tolik dní trápil, až jsem na něj naprosto zapomněl. Argo tu noc nepřestával vyštěkávat, mručet a škubat nohama, jak se ve snu honil se svou milovanou matkou Lízou, zatímco ve mně rostl strach o tátu. Pak jsem to už nevydržel a vyplížil se z bytu do suterénu. Bulíci okamžitě zvedli hlavy a radostně rozkmitali ocásky; dal jsem jim znamení, ať zůstanou zticha, aby nevzbudili svého velitele.

Táta spal na válendě u krbu v nezvyklé poloze: na břiše, s tváří zabořenou do polštáře. Přikradl jsem se blíž, jestli mu nic není, ale odfukoval a mručel skoro jako Argo. Chtěl už jsem odejít, když se začal obracet na záda. Uviděl jsem jeho bílý strniště, v kterém se něco divného lesklo. Jako by táta brečel anebo slintal jako nějaký boxer nebo doga, jenomže můj táta nikdy neslintá!

Zůstal jsem strnule stát a jenom jsem bulíkům připomněl, že nemají rušit. Díval jsem se tehdy na svýho nešťastnýho spícího tátu s láskou, o jaký jsem nevěděl, že ji v sobě mám. A pak se stalo to, co jsem se pokusil vytlačit do zapomnění. Můj táta začal ve snu pobrekávat jako malý dítě! Nemohl za to, jasně! Nebyl to v tu chvíli on, asi se vrátil do dětství, co já vím. Ale když začal cosi vykřikovat, zpozorněl jsem, jestli v tom nebude nějaký vzkaz pro mě.

Tátovo chroptění znělo ale hodně divně a nesrozumitelně jako všechny ty dopisy na rozloučenou. Vyrozuměl jsem jediný, přišlo mi, že někoho opakovaně a až radostně volá: Tondo! Tondo, ty můj čumáčku, kdes byl? Jenomže pak to zaznělo docela jinak, zoufaleji: Táto, tati, sakra, kde jsi?

Epilog

Venku jsem zaslechl povědomý řev terénních čtyřkolek; to se bohužel stávalo, že si různý party dávaly sraz tady na Horově náměstí. Ani bych se nemusel dívat zamřížovaným oknem, ale tentokrát jsem to udělal a zahlédl toho svýho známýho pejskaře ze sousedství, jak taky nasedá s loveckou puškou na zádech.

Jedou lovit, povídám Kačence, kterou až tenhle nesnesitelný řev probral z jejího smutku. Uděláme si výlet k Proseckým skalám, co říkáš?

Táta nad mými řečmi, co jsem vedl s pejsky, vždycky kroutil hlavou, ale ani ho nenapadlo mi je rozmlouvat. To jsme spolu v poslední době taky po večerech probírali, když jsem seděl před mohylou s fotkama svých svatých, jak říkala ta pošahaná bezďačka, co ji čekám každým dnem.

Kdybych se nenaučil povídat si s pejsky, jak bych teď mluvil s tebou, tati?

Tohle máš asi po svým otci, zamračil se táta Bruno, ale já proti tomu vůbec nic nemám, Riško, opravdu. Dávej na sebe pozor, doba je zlá.

Já vím, tati, chtěl jsem dodat, ale táta zmizel, zůstala jen fotka v kamení, kterou popsal černým písmem na bílým jeho otec.

Mělo mě to napadnout včas, než jsme se s Kačenkou rozhodli k rychlýmu ústupu. Zmátlo mě to ticho, a to pořád ještě slyším výborně, mohl mě ale varovat třas Kačenky, jenomže ona se klepe skoro pořád. Když to propuklo, bylo pozdě. Začala palba ze všech stran, jako tenkrát, kdy jsem běžel vzhůru na Prosecký skály za svým tátou Brunem. Nad rachocením sapíků ale převládaly nekompromisní rány loveckých kulovnic. Zalehnul jsem Kačenku vlastním tělem a skrčili jsme se za kmenem starýho ořešáku. Kolem nás se úprkem hnala nejenom zvěř, ale i lidi, který padali zasaženi střelbou stejně jako divočáci a těch pár srnek a jelenů. Oni je střílejí všechny, pochopil jsem s hrůzou a ještě silněji sevřel bojácnou Kačenku, co se mi škubala pod rukama, jak se v panice snažila zdrhnout.

Jakmile střelba ustávala, začal jsem se rozhlížet po únikový cestě. Zahlédl jsem svýho souseda pejskaře, co scházel s posledními, a zvedl jsem ruku. Okamžitě na mě zamířil, když mě ale poznal, taky zdvihl ruku na pozdrav a naznačil, že už je po všem. Neměl jsem mu důvěřovat, a kdybych měl u sebe Arga anebo jinýho bulíka, ten by mě odejít nenechal. Kačenka ale chtěla pryč za každou cenu. Po pár metrech zarachtal nějaký snaživý sapík a já jsem pocítil prudký úder do břicha. Svalil jsem se do křoví a Kačenka se mi vytrhla, po chvilce se ale navzdory panice vrátila. Za pár minut se rozhostilo mrtvolný ticho. Bylo po válce. Postříleli pár bezďáčů a divočáků a odjeli na svých čtyřkolkách, jak jsem ještě zaslechl. Pokusil jsem se vstát, ale projela mnou obrovská bolest. Kačenka mě sledovala tak vyděšeně, že jsem se začal věnovat jejímu strachu. Poznal jsem, že mi není pomoci; znal jsem tu situaci dobře, rukou táty Bruna, ale později i mou pár lidí zemřelo. Vím dobře, že on by to strašlivý trápení dokázal sám ukončit, kdežto já budu chcípat dlouho, než vykrvácím a ztratím vědomí. Objal jsem svou věrnou Kačenku a mluvil s ní stejně důvěrně jako včera s Lízou, až na to, že tentokrát neumírala ona.

Rozhlídnul jsem se kolem sebe a uvědomil si, že jsem tak špatně nedopadl. Opustil jsem po zimě vyschlý kruh pod ořešákem a skončil pod kmínkem mirabelky na koberci čerstvě zelený trávy. Pár stonků jsem utrhnul a nabídnul je Kačence, která si s jejich pomocí čistila žaludek. Nevnímala, upřeně sledovala moje břicho, jak z něj vytéká krev a pomaličku se vsakuje do žíznivé půdy.

Doufal jsem, že s předjařím se její bývalá panička do suterénu vrátí; kde jsou pečlivě ukrytý klíče, dobře ví, pokud ji vypitej mozek nezklame.

Zafoukal jarní větřík a na mě se snesla sprška bílých květů mirabelky, ale já si nikdy nepřipadal tak opuštěnej i osamělej.

Ta bolest byla tak strašná, že jsem hledal kolem sebe jakýkoli rozptýlení. Viděl jsem spoustu vybělených prázdných ulit hlemýžďů, mezi kterými vykvetly první fialky. Jejich vůně a ty prázdný skořápky mi dávaly smysl, jemuž jsem docela nerozuměl. Obrátil jsem se na Kačenku, která se mi schoulila pod mý krvácející břicho, jako by mě tím mohla zachránit. Položil jsem jí ruku na hlavu s pocitem, že můj život byl šťastný.

Richard Erml
Libeňský román

Žalozpěv o lásce a psech

Fotografie na obálce Alex Linch / Shutterstock.com

Korektura Eva Houšková

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 20. 2. 2026

ISBN 978-80-274-4905-7 (epub)

ISBN 978-80-274-4906-4 (pdf)

ISBN 978-80-274-4907-1 (prc)