Výlety do snů

Lubomír Macháček

Znění tohoto textu vychází z díla Výlety do snů tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Kruh v Hradci Králové v roce 1984.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

§

Text díla (Lubomír Macháček: Výlety do snů), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 27. 2. 2026.

Život na matičce zemi ve věku divů vědy a techniky nám někdy připomíná malý zázrak… a přece – do jaké míry jsme se všem změnám přizpůsobili my, lidé?

Existují hranice fantazie?

Lze je odlišit od potencionálních možností a ty zase od reálných, které máme?

Nemám rád v příběhu jenom realitu či jenom fantazii, jedno bez druhého mi připadá jako člověk bez svých snů a ty jsou, jak se ostatně nejednou již potvrdilo, východiskem dalších lidských zázraků…

LM

Semínka

Nepamatuji se přesně, jaké ten den bylo počasí, určitě nepršelo a pravděpodobně ani nesvítilo slunce. Přišel jsem ze zaměstnání, vzal si montérky, sadařské nádobíčko a hurá na zahrádku. Kluk ještě ze školy doma nebyl, to vím, protože hned jak přijdu, dívám se po brašně. Když se objevil, měl jsem už rouby pěkně nasázeny pod kůží větviček a zamazával jsem vzniklé rány štěpařským voskem.

Ferdík tentokrát nehodil brašnu na schody, jak to má ve zvyku, ale upustil ji uprostřed dvorku. Už jsem chtěl začít láteřit, když jsem si všiml, že nese jakousi rostlinu a po předloktí ruky mu stéká korálek tmavnoucí krve.

– Ahoj, táto, – řekl, překročil kocoura, který se mu pletl do cesty, a zamířil přímo ke mně.

– Kdes k tomu přišel? – zajímal jsem se o rostlinu, ale Ferdík pokrčil nos a ještě nezaschlou kapičku krve si sfoukl z předloktí. Potom mi zamával úlovkem před očima.

– Jen mně nevypíchni oko, – řekl jsem. Stříbrošedý doutníkový stvol rostlinky, na jehož konci dřímalo zavité poupě, mě zaujal. Prosakovaly z něho stopy vonného kouře.

– Utrhl jsem ji v jedné zahradě, byla hned za plotem, – řekl zcela bezelstně, a když zpozoroval můj přísný výraz, popotáhl. – Já vím… ale rostla tam jen tak mezi keři rybízů!

– Mámě raději nic neříkej, jistě by z tebe měla radost, – posteskl jsem si.

– Chtěl bych ji zasadit.

Kocour se mi otřel o nohu, přimlouval se za Ferdu.

– Nemá ani kořínky, vždyť jsi je ulomil.

– Neulomil, byla takhle zapíchnutá v hlíně, – trval neústupně na svém. Nemělo smyslu se přít. Každý jsme věděli své.

– Tak si ji někam zasaď, – mávl jsem rukou a vrátil se k nedokončené práci.

– Ujmula se, – zvěstoval mi za pár dnů u večeře Ferda. Jako bych si toho sám nevšiml! – Že jo, mami. A jaká je krásná.

– Kouzelná, – přikývla maminka, překvapená spíš nadšením svého syna, který se zabral do pěstování, než květinou. Rostlina si zájmu lidí nevšímala, trůnila v záhoně macešek jako vzácná paní. I vesmíru růžových poupat jabloní, které se nad ní rozvíraly, kralovala. – Docela by mě zajímalo, jak se ta kytička jmenuje, – přemítala. – To máš ze školní zahrady, Ferdíku?

Seděli jsme nad polévkou, Ferdík zabořil ruměný obličej do talíře a uši se mu zapálily.

– Kdepak, našel ji u plotu cestou ze školy, – zachraňoval jsem situaci. – Představ si, lidé chodili kolem a nikdo si jí nevšiml.

– Jenomže to ještě nekvetla, – poznamenal Ferdík, který tentokrát do sebe dostal polévku neuvěřitelně rychle. Pozoroval jsem ho a přemýšlel, jak k té kytce doopravdy přišel, vtom k nám pootevřeným oknem, za kterým plavaly na obzoru vrásky červánků, dolétl překvapivý hluk. I žena znejistěla.

– Dupou králíci, – řekl jsem, vstal od večeře, ještě víc rozevřel křídla oken a vyhlédl na dvorek. Kocour stál ve střehu za plotem, soustředěný a nehybný jako socha, s očima upřenýma do zahrádky.

– Podívejte, ona zrůžověla, – poznamenal syn, a aniž by čekal, co odpovíme, rozběhl se na zahradu. Opravdu, ještě nebyla tma, ale studený květ rostliny, připomínající měsíční kámen, jako by s přibývající tmou dozrával, jako by přes den odpočíval a teď, když večer pootevřel víčka, ožíval. Stáli jsme nad záhonem macešek a dívali se na květinu. Nebyl to strach, který nás objímal, naopak, zaplavil mě pocit lehkosti, snad bych i dovedl vylétnout k červánkům a možná ještě dál, kam kdy mé oko dohlédlo.

– Půjdem domů, – řekla žena, přitiskla Ferdu k sobě a mě chytla spokojeně kolem ramen. Ferdík jen bezmocně kroutil hlavou, jako by tomu tajemství chtěl přijít na kloub ještě dnes a nejlíp ještě tuhle hodinu, ale nakonec si dal říct a odešel s námi. Ten večer jsme šli brzo spát.

Uplynuly další dny, očka na roubech se už probudila, opylené květy jabloní začaly reznout a opadávat. Kolem květiny jsme chodili po špičkách. Ferda ji ráno pravidelně zaléval a udržoval záhon ve vzorném pořádku. Rostlina nechřadla jako ostatní květy, naopak, každý večer se teď rozvíjela. Čekali jsme s napětím, co se bude dít.

– Měli bychom se s někým poradit, – řekl jsem neprozřetelně před Ferdou.

– A co když nám ji vezmou, – protestoval.

– Nevezmou, – řekla maminka a přitáhla si Ferdu na klín. Pak mu začala vypravovat, že každý organismus na planetě, kde žijeme, je ve vývoji. – Třeba i ty, Ferdo. Narodil ses, rosteš, stárneš. My sice ještě nejsme staří, ale máme ke stáří blíž, než třeba ty. A jednou umřeme, protože existují přírodní zákony a ty jsou neomylné. I tvá květina dozraje. A co potom?

Ferda pošilhával oknem do zahrady, a pak se zcela prozaicky rozbrečel.

– Ještě se poradím s Holouskem, – konejšil jsem ho. Potom jsme si spolu chvíli povídali, až mi nakonec usnul v náruči. Odnesl jsem ho do postele.

Mezitím přišla žena, mluvit se nám však příliš nechtělo, živili jsme si tajemství rostliny pěkně v sobě, jako bychom se styděli jeden před druhým popustit uzdu své fantazii.

– Všechno, cos mu vypravoval, bylo správné… já s tebou souhlasím, ale neber mu ji. Je to vlastně jeho první dílo, – řekla vážně, jako by o Ferdovi a květině dlouho přemýšlela.

– A co známky ve škole? – namítl jsem.

– Jenomže tohle je jeho jistota.

– Jistota… Jakápak jistota. A my?

– My jsme její součástí.

– Tak mně poraď, co mám dělat.

– Pojď, půjdeme se projít, – řekla a zhasla světlo. – A hlavně nespěchej.

U Holouska jsem se v příštím týdnu přesto stavil, důchodce byl obrovský fanda do kytiček. Bohužel jsem ho nezastihl doma, nechal jsem mu dopis ve schránce, v němž jsem se pokoušel o sáhodlouhý výčet argumentů, podpírající mou žádost.

– V sobotu za ním znovu zajdu, – ujišťoval jsem ženu, když se neobjevil ani koncem týdne. Věšela právě na dvorku prádlo a s obavami vzhlížela k obloze.

– Myslíš, že bude bouřka? – pravila vyhýbavě. Zato kluk, kterého jsem si v zeleni zahrady nevšiml, se ozval okamžitě.

– Táto, pojď se na ni podívat, – zaprosil. Ferda měl u záhonu stoličku a zřejmě se tu i učil.

– Tak co, nekouše? – dobíral jsem si ho a pohlédl na květinu. Nevyrostla, dozrála však, podlouhlý doutníkový tvar se začal zaoblovat.

– Představ si, že svítí. A taky se v ní něco hýbe.

– Vážně? – nechtěl jsem Ferdovi kazit radost.

– Takové malé kuličky, jako když kvete cibule.

– To budou asi semínka.

– Pokoušel jsem se je spočítat, jenomže ony jsou hned nahoře a hned zase dole… uličníci. Nejlépe se dají pozorovat v noci, polovina jich svítí a polovina ne, uvnitř je takový malý vesmír… kolik je na světě vlastně vesmírů? – zeptal se Ferda, zaklapl čítanku a vložil si ji do brašny.

– Ty můj fantasto! Netušil jsem, že chodíš v noci na zahradu. Cožpak se ani trochu nebojíš?

– Bojím, – přiznal neochotně. – Tobě se ale nelíbí, že jo?

– Mám strach o tebe, ne o ni. Právě proto chci zavolat Holouska, abych měl jistotu. My ti ji nechceme vzít.

– Dyť já vím, – popotáhl Ferda, nahodil si kšíry od brašny na záda a odkráčel.

Onen večer jsme po dlouhé době strávili všichni v pohodě a klidu. I Ferdův zapšklý obličej dostal po našem rozhovoru jiný výraz, maminka měla radost, že už jsme si věci se synem vyjasnili a také to dávala jednoznačně najevo. Ferda se ani jednou nepodíval z okna a po půl deváté poslušně odešel do svého pokoje.

Ještě než jsem šel spát, zkontroloval jsem dvířka u králíků a přesvědčil se, je-li květina na záhoně. Také jsem zavítal do Ferdova pokoje. Dveře od domu jsem zamkl a klíč vzal raději s sebou. To tak, aby se mi syn potuloval v noci na zahradě. Potom jsem spokojeně usnul.

Ze spaní mě vzbudili králíci, bubnovali zběsile na stěny kotce. Ve Ferdově pokoji se svítilo. Nejprve jsem myslel, že mi vzal z nočního stolku klíč, jenomže Ferda stál u okna a zíral na zahradu. Přivřel jsem za sebou opatrně dveře, abych nevzbudil manželku.

– Uletěla, – řekl smutně.

– Kdo?

– Kytka nám uletěla. Necítil jsi ten vítr?

Fantasta! Chtěl jsem syna přesvědčit, samozřejmě. Povinností rodičů je mimo jiné vyvádět své děti z omylu. Ale Ferdy se mé obavy už netýkaly, seděl u stolu, v ruce nůž, a krájel na osminky jablko. Usoudil jsem, že je rozhodnutý trvat skálopevně na svém.

– Žádný vítr jsem necítil, ale jestli si troufáš, můžem se jít spolu na zahradu podívat.

Dole jsme byli hned. Stáli jsme nad prázdným záhonem, vůně kouře visela bezpečně nad zemí.

– Opravdu.

– Slyšela tě, jak jsi vypravoval o Holouskovi.

– Děláš si legraci? Copak kytka může slyšet?

– Proč kytka? – zakroutil Ferda hlavou a podíval se k obloze. Blikala nad námi jako ciferník budíku, s každou přibývající minutou se nám zjevovaly další a další hvězdy. Držel jsem Ferdu za ruku a letěli jsme vesmírem.

– Napsal jsem Holouskovi dlouhý dopis, – poznamenal jsem, když jsme po chvíli přistáli na zemi. – Co si jen o mně pomyslí, teď, když nemáme nic v ruce. Že jsem blázen?

– Ona se vrátí, – pobídl mě otcovsky kluk a táhl mě domů. Ještě dřív, než jsme zhasli na zápraží světlo, jen tak mimochodem poznamenal: – Včera jsem z ní totiž stačil vybrat semínka.

Kokrháč

Stařík se přiškobrtal nazpět, když jsem dojídal. Už ráno chtěl dojet do vesnice, přišel však v nevhodnou chvíli, a tak jsem ho s výmluvami poslal za sousedem. Hodil jsem promaštěný papír od salámu na ohniště a povídám:

– Nepořídil jste, co?

– To jistě, – poznamenal, sedl si ke stolu a holí vyrýpl z hlíny rezatý hřebík, který sebral a opatrně položil na stůl. Teprve potom přiznal: – Má důležitou práci. Kope jámy na stromky, nemůže.

Pomyslel jsem si, on nemůže a já ano. Ale nahlas jsem řekl:

– Tak pojedem, ať jsme do večera zpátky.

V zatáčkách cesta přihořívala, místy se z ní pářilo. Slunce se rozbíjelo v náhrdelnících orosených pavučin, které travám a křoviskám věšel vítr.

Jel jsem pomalu a rozhlížel se kolem sebe. Děda až do půli cesty mlčel. Asi mě nechtěl rušit, měl jistě podobnou zkušenost jako já a věděl své. Až když se nám na sklo přilepil jeden z prvních podzimních listů, jehož červenající se řapík prosvítilo slunce, zamnul si ruce a řekl:

– Bolí mě klouby, mrchy. Málem už ani hůl neudržím.

– Regma, dědo. Když běháte za holkama, – začal jsem si ho dobírat, – tak se musíte pořádně oblíknout. Nejste už žádný mladík.

– Jó, kdyby za holkama, – pravil zarputile, ale neurazil se. Však jsme spolu nejednou diskutovali na téma žen při sklenici slivovice, na kterou mě občas pozval. Teď však vyrukoval s něčím úplně jiným. – Pamatuješ, jaks mně přivezl na jaře pět kuřic?

– Jasně. Copak nenesou?

– Nesou, – přiznal samolibě. – Nesou líp, než všechny ostatní. Ale není v tom ta krásná harmónie. – Staříkovo nosové ó mě zalechtalo až v žaludku.

– A co se vám na nich nelíbí?

– O mě nejde, – zavrčel na půl úst a ustaraně povzdechl. – Já totiž nemám kohoutka.

– Kohoutka? – zasmál jsem se. – Buďte bez obav. Tyhle slepice nesou stejně jenom rok, druhý už míň a normálně se zabíjejí na maso. Říkal mi to inženýr, který mi je dával. Jde o zvláštní sortu, rozumíte?

– Každý hejno by mělo mít kohoutka, – trval neústupně na svém děda. – Představ si, že bys neměl děti. – A sakra, přivřel jsem na vteřinku oči. Tenhle stařec přeje každýmu samý krásný věci, jenomže…

– Všechno jsem vám už vysvětlil. Kohouta byste měl jen pro ozdobu. Tyhle slepice kuřata nevysedí, leda nějaký parchanty, – ztrácel jsem trpělivost.

– Slepice jako slepice, – zlobil se.

– Potřeboval jste vajíčka? Potřeboval. A máte je? Máte. Tak co ještě chcete?

– Kohoutka, – pravil nezviklán. – Myslel jsem, že třeba mezi nima nějakej bude.

No prosím, naservíroval mi své přání přímo po lopatě. Stařík si nechtěl dát nic vysvětlit, dokonce jsem ho podezříval, že mě neposlouchá. Slepice jsem mu obstaral letos na jaře, nic ho nestály, šlo o prvotřídní zboží rovnou od odborníků… Pomalu mi začínalo v hlavě svítat. Dědek bláznivý, na co si vlastně hraje? A já ho, hlupák, ještě vezu do vesnice.

– Takže jedeme pro jablka, nebo pro kohouta?

– Rád bych koupil kohoutka, – řekl a zamnul si klouby. – Aby měl život řád.

Dlouho jsem naštěstí nečekal. Přitáhl kohouta v pytli, spokojený, s očima dokořán.

– Jeď, – pobídl mne. Měl odřenou ruku, zřejmě naháněl na dvorku kohouta sousedovi. Ještě nyní popadal dech a utíral si zmuchlaným kapesníkem čelo.

– Měl jste říct, přece bych vám pomohl.

Stařík si strčil do pusy doutník, ale nezapálil. Držel ho v zubech, okusoval a občas vyplivoval otevřeným oknem tabák. Když ho sešrotoval v ústech celý, zabručel:

– Prej kuřata nevysedí, prej je to jiná sorta! To jistě.

– Taky že jo, tahle ztratila svý prvotní pudy, je na tom snad něco divnýho?

– Moc věcí, holenku, – řekl a sáhl do kapsy pro další doutník. – A co ty, tys je neztratil? Měl by ses radši ošacovat, – šlehl sarkasticky, pak zuřivě zakroutil hlavou a vyprskl na mne drobty rozžvýkaného tabáku.

– No dobře. – Přišlo mi zbytečné dědu ponoukat. Byl docela prima, ale dostat se s ním do sporu, to člověk nikdy nevěděl, odkud mu jedna přilétne.

– Nic si nenecháte vysvětlit, všechno je vám hned jasný, – pravil smířlivě.

– Každý jsme jiný, – řekl jsem a zařadil dvojku. Kopec nabíral prudší stoupání. Vozovka byla rozpukaná a zvětralý kámen se v bocích cesty drolil. Jel jsem pomalu a vyhýbal se dolíkům. Dost dobře mi nebyla zřejmá starcova zarputilost, vždyť se přece o tolik nejednalo. Každý inženýrek včetně mě mu mohl vlézt na záda. Poznal jsem ho ve chvílích, kdy se vzdával podstatně dražších věcí, než bylo pět kuřiček, ale taky jsem měl pocit, že se rozhodl uštědřit mi lekci.

Zastavil jsem se na cestě před chalupou, vytáhl klíček ze startéru, oběhl auto a otevřel mu dveře.

– Tak, dědo, polezte. Pomůžu vám s tím pytlem, – řekl jsem a chtěl vytáhnout kohouta. Sotva vylezl stařík ven, málem mě plácl přes ruce:

– Ať na něj ani nesáhneš, mohl bys mu něco udělat, – lamentoval. – Pojď se raději podívat, – přikázal vzápětí, když jsem se zatvářil dotčeně, – abys neřekl, že si vymejšlím. Chlapík, tenhle kohoutek, – pohladil dlaní jutovinu.

U branky nás přivítal pes. Neštěkal, jenom se lísal k dědovým nohám. Za vrátky pobíhalo pět odrostlých kuřiček, ani velkých, ani malých, ale měly se k světu. Stařík se furiantsky usmál a položil pytel na zem. Pak sáhl do pytle a vytáhl kohouta. Ten zběsile zamával křídly a první, co na svobodě udělal, bylo, že zakokrhal.

Podzimní náladu babího léta roztrhala strniště, blednoucí slunce vysál z listů vítr. Chodil jsem k dědovi, i když napadl sníh, každoroční tuhá zima líčila v horách na lidi i na zvířata pasti, děda byl navíc sám. Sedávali jsme u kachlového sporáku, stařec přikládal buková polena, popíjel pálenku a klábosil. Dovedl jsem ho poslouchat celé hodiny. Rozhovoru o slepicích se kupodivu vyhýbal, a to i v době, kdy mě zval na výborné slepičí polévky, které vařil.

Na jaře vyrukoval s překvapením. Dvoru sice kralovala jedna kvočna, táhla však za sebou vějíř žlutých kuřátek. A děda byl na koni.

– Tak co, ty vědátore. Život je život, ten si vždycky pomůže. Kampak se hrabou inkubátory, hygiéna, antiseptický prostředí. Můžeš vyřídit těm svým odborníkům, že tohle stádo se vylíhlo z posranejch vajec.

– Ale dědo, nedělejte si z huby žumpu.

– A proč bych měl mlčet, když mám pravdu. Jenom jsem tě chtěl přesvědčit, že si příroda poroučet nedá.

– Až ponesou jako kuřice, co jsem vám loni obstaral, tak se ozvěte, – řekl jsem rozmrzele. Děda totiž troubil své vítězství po všech krkonošských kopcích, také jeho návštěvy dole ve vsi se prodlužovaly. A ty bujaré návraty!

Málem jsme se rozešli ve zlém, dědovi bylo jedno, s kým se pohádá, hlavně že měl své miláčky pohromadě. Postavil nový kurník, sehnal zrní, každou noc pečlivě zamykal stádečko před liškou a před lasicí. A kuřata rostla.

Pak přišlo léto. Slunce vytíralo kaluže, zem popraskala a dýchala všemi póry. Stařec vycházel jen ráno a navečer, parno mu zřejmě vadilo, přes den se schovával do stínu, sípavým hlasem káral psa a volal slepice. Také se přiblížil zemi, síť vrásek mu spoutala obličej a klouby zlobily čím dál víc. Bez hole už neudělal ani krok.

Několikrát jsem se ho pokusil navštívit, poklábosili jsme vždy před vrátky, vzpomenuli nebožtíků a událostí vonících ještě novotou, k delšímu rozhovoru jsme se však nedostali. Až jednou, téměř rok uplynul od oné události, kdy jsem s dědou jel do vesnice pro kohouta, se stařec objevil znenadání znovu.

Natíral jsem právě střechu. Přichvátal s posledními dešťovými kapkami, které mě znenadání zaskočily, prohlížel si tu spoušť a chápavě kýval hlavou.

– Přišel jsem se podívat, jak pokračuješ.

– Mořím se s tím už od rána, – řekl jsem, strčil kartáč do vědra, ve kterém jsem nosil gumoasfalt, a požádal dědu: – Mohl byste ten kýbl ode mě vzít?

Stařík si utřel ruce do kalhot, jako by už podvědomě tušil, že se od toho příšerného sajrajtu zamaže.

– Ukaž. Měl sis vzpomenout v červenci nebo srpnu, lepší to už asi nebude.

Ze žlabů kapaly na zem tmavohnědé krůpěje zředěného gumoasfaltu, takže místo, kde se ještě ráno zelenala tráva, vypadalo jako zaneřáděné od kravinců.

– Chtěl jste něco? – Strčil jsem ruce do lavoru, abych si je opláchl. Na co jsem sáhl, k tomu jsem se přilepil. Děda mě po očku pozoroval, doutník mu tentokrát zjevně nechutnal.

– Vylíhnul se mně kohoutek, – přiznal konečně. – Už je z něho velkej kokrháč.

– Á… dva kohouti na smetišti dělají neplechu, co?

– O to nejde. Vždyť víš, starýho jsme přece v zimě snědli, – vzdychl zkroušeně. – Neslyšel jsi v noci nic? – zeptal se opatrně a zamáčkl o futro dveří nedokouřený doutník.

Otřel jsem si ruce do ručníku a sedl na rozkládací židli. Proč mě tak napíná?

– Nic, – pokrčil jsem rameny, jako by mě starcovy rozpaky nezajímaly. Děda sebou popudlivě škubl.

– Myslel jsem, jestli jsi neslyšel kokrhání.

– A co je na něm tak zvláštního?

– To kdybych já věděl. Jako by měl v tý svý palici něco posunutý. Začne v jedenáct, právě když se chystám jít spát. Pokouší mě, prevít, naschvál. Potom ve dvě ráno, ve dvě ráno spustí pravý orgie. A les, pole i louky mu přizvukují. Doktor mně předepsal prášky na spaní, když si vezmu tři, pomůžou. Spím, ale stejně slyším ten chorál ve snu.

– Příroda se vám vzbouřila, dědo, – řekl jsem bujaře, abych ho poškádlil. Nepochopil, že žertuji, dřepl si na přivalený špalek a chvíli na mě čučel.

– Kohout má vítat ráno, budit svá hejna, a ne zažehnávat noc. Vždyť je to proti všem přírodním zákonům, – řekl málem se slzami v očích a mně ho bylo líto. Potomek, na kterém tolik lpěl, se mu nevyvedl. Byl nejvyšší čas otevřít demižón.

S přibývajícími dny si chodil ke mně stýskat čím dál víc. Kdyby se našel kupec, snad by svou chalupu i prodal. Bavil jsem se do chvíle, než stařec přiznal, že by se ke mně nejraději nastěhoval.

– Tak proč mu nedáte hlavu na špalek?

– Asi to udělám, – řekl, nevím už pokolikáté, a já jsem nemohl pochopit, co mu v rozhodnutí brání. Kolikrát tohle opakoval. – Ale ty mi nevěříš. Však přijď…

– Dědo, já musím v práci makat a nechtějte, abych po nocích poslouchal nějakýho bláznivýho kohouta.

– Nemyslím, že je bláznivej, – dodal úplně vážně. – Tenhle kohout probouzí celou přírodu. Je tma a najednou slyšíš, jak mu odpovídá kohout od Synků, pak zavyje pes, ve tmě začne zpívat pták…

– To bude pták Ohnivák, – rezignoval jsem, ale stařec se nenechal vyrušit.

– … jeden, druhej a najednou šeptá celý les.

– Jak tohle všechno můžete slyšet, dědo. Už loni jste si stěžoval, že jste na pravý ucho trop.

– Co neslyším, vidím. Dobře poznám, kdy se les probouzí nebo kdy spí. Když Kokrháč otevře zobák, blednou hvězdy a nebe někam odplouvá. Připadám si v tu chvíli úplně bezmocnej. Včera jsem na něj svítil baterkou, vůbec nevnímal, hlavu měl zakloněnou, vypoulený oči a kokrhal…

– Tak tady dneska zůstaňte.

– Jenom si nemysli, že mám v kalhotech, – zamával mi pod nosem odmítavě holí.

– Budu vás čekat, – řekl jsem povzbudivě a dědu vyprovodil ke dveřím. Potom jsem si sedl před chalupu na lavičku a pozoroval zapadající slunce. Kdesi jsem četl, že to je hvězda ani mladá, ani stará, zkrátka v nejlepších letech. Náš kohout o tom zřejmě věděl, proto s ní koketoval.

Petrolejka tančila na masívním modřínovém stole jako primabalerína, plamínek lampy se míhal před očima, tu ozářil dědu, tu sklouzl do temného kouta místnosti. V horách se chodí brzy spát, tím dřív se ráno vstává. Nemohl jsem oči udržet, stařec mě pozval na návštěvu, prý bude zábava, spíš jsem se ale nudil, povídat jsme už neměli o čem, ostatně na řeč nebyla v tak pro dědu důležité chvíli ani chuť, a hudba, tekoucí z rádia, mě uspávala. Pod stolem spokojeně chrápal pes, byl rozvalený na podlaze jako vydělaná kůže, občas nazlobeně zavrčel, to jak proháněl ve snu kočky na strništích. Děda luštil křížovku, těžké okuláry posazené na nose dělaly z jeho hlavy kyvadlo. Pracoval pomalu a systematicky, co minuta, to políčko, pokud nevěděl, zeptal se, nechtěl mě rušit v rozjímání. Jenomže já nepřemýšlel, o čem taky, v duchu jsem si lál, že jsem se nechal přemluvit, mohl jsem spokojeně ležet doma v posteli. Na světě je mnoho podivných věcí, o kterých zatím tušíme, jenom šarlatáni vědí neomylně, tak proč se znepokojovat. Ostatně půlnoční Kokrháč, to by mohla být docela zajímavá story k silvestrovské tabuli. Říkám půlnoční, odchod starého a příchod nového dne jitří bázlivé dušičky už mnohá staletí, zatímco kohout o jedenácté by byl dobrý tak leda do polívky. Uvědomil jsem si, že mám hlad a sáhl jsem po chlebu namazaném sádlem, který děda připravil prozíravě na talíř.

Zakousnout do krajíce jsem se však už nestačil. Nejprve se k mým uším doneslo zamávání křídel a potom, nevím jak bych onen zvuk nazval… To nebyl zpěv, ale urputný sten trpícího zvířete, jehož poselství mělo oblétnout celou zeměkouli. Pes pod stolem vyrazil zběsile ke dveřím, ale vrátil se a začal výt. Za několik vteřin k nám začaly dolétat ze vzdálených míst první odpovědi. Zvuky krátké, dlouhé, bolestné i vítězné, řadu z nich lidské ucho nepostřehlo, ale i to, co zůstalo, vzbuzovalo svou adresností obavy. Kohout ještě jednou zakokrhal a v krajině zavládlo ticho.

Děda stáhl petrolejku, teprve teď si i on vzal chleba se sádlem, a sedli jsme si k oknu. Nemusel mi ani říkat, jako na povel jsme se podívali oba na oblohu.

– Všiml sis Měsíce, o kolik stupňů se posunul? Touhle dobou byl vždycky nad lesem… musíme hlídat čas, – řekl rozhodně děda a stiskl v dlani své velké, stříbrné cibule.

Za normálních okolností bych se možná smál, ale teď jsem seděl vedle starce a ani nedutal.

– Mlčíš. Na všechno hledáš zdůvodnění, – dodal zarputile a pohladil psa, který se mu mezitím stulil k nohám. – Tak já ti něco povím, počkáme na slunce.

A tak jsme čekali. Únava i ospalost mě opustila, cítil jsem srdce, jak mi tluče. Začal jsem se těšit na den jako malé dítě, které noc co noc navštěvuje noční můra a ono ví, že se jí s příchodem jitra zbaví. Pokoušeli jsme se hrát dámu, znovu jsme si uvařili silný cejlonský čaj a pak mi děda v onom teinovém opojení prozradil několik míst, kam chodí na houby. Dokonce mi nakreslil plánek.

Tři hodiny tentokrát uplynuly, ani jsem se nenadál. Před hodinou H se děda vytasil se zápisníkem, denní západy a východy slunce si porovnával se zprávami, které četl v novinách. Nahlížel jsem mu přes rameno, ale nevrle mě odbyl, prý až pak, až na vlastní oči uvidím, abych se zase nevymlouval.

Uraženě jsem vyšel před dům. Na co si to tady vlastně hrajeme? Dědovy denní záznamy! Chce je snad předložit vědecké radě k nahlédnutí? Ano… vlastně, před chvílí jsem souhlasil, ale to bylo v návalu afektu, v náhlém pominutí smyslů. Co mohl do svého zápisníku stařec poznamenat?

Rozpomněl jsem se na známé stavby z doby kamenné ve Skotsku, Bretani, Anglii i v Polsku, na kruhy se středovými a obvodovými kameny, jakési předchůdce našeho novodobého kalendáře. Spojené středy kruhů vytvářely přímky, směřující do míst, kde vycházelo Slunce a Měsíc. Kdy se tak stalo? Před čtyřmi tisíciletími! Kolikrát asi už od té doby vycházelo Slunce a Měsíc? A stále stejným způsobem.

Vrátil jsem se střízlivý a rozhodnutý k činu. Pokusím se mu všechno vysvětlit.

Děda seděl u petrolejky a čmáral si v zápisníku. Když mě uviděl, řekl s neochvějnou jistotou.

– I ve vesmíru ho už slyší.

– Neříkal jste, že zákony existují po milióny let?

– Měl jsi pravdu, tohle má být varování, příroda se bouří, – mlel stále svou.

– Jaképak varování, – řekl jsem a zamířil ke dveřím. Ale stačil jsem vyběhnout jen na záhrobeň, kohout mě svým zpěvem předstihl.

I les se znovu ozval, tentokrát mnohem silněji.

– Povídají si, povídají, – řekl děda, který stál vedle mě a naslouchal.

– Možná, – připustil jsem neochotně a na jazyku se mi vyrojilo tisíc otázek.

V tu chvíli zakokrhal kohout podruhé a noční nebe o poznání zbledlo. Hvězdy se začaly ztrácet z dosahu lidských očí.

Bonsaje

– Tak se podívej, – posteskla si paní Klapková a opovržlivě zabořila lžičku do šlehačky se zmrzlinou. – Dneska tam koňaku snad jenom kápli.

– Šetří, Hedviko, šetří, – přidala se k ní sousedka a kritickýma očima přejela zasklené regály s dorty, bábovkami a pečivem, nenajde-li v nich alespoň jednu vosu.

– A neobjednáme si bez…? – roztomile zamrkala paní Klapková. Tváře, až dosud bílé a pečlivě zapudrované dermakolem, jí zahořely, blyštivé krovky náušnic se v ušních lalůčcích rozhoupaly, jako by chtěly vzlétnout.

– Můžem, – řekla přítelkyně paní Renčová, bez okolků vstala, prošla kolem navoněné cukrárenské fronty a zastavila se u pultu. – Dvakrát koňáček, Mařenko.

Prodavačka kývla hlavou, tenhle rituál už znala.

– Hned jsem k službám, milé dámy, ke stolku vám ho donesu.

– Jdeme na hřbitov, – poznamenala paní Renčová. Ani potichu, ani nahlas, ani na omluvu, ani proto, že by se chtěla pokusit čekajícímu zástupu něco vysvětlovat. Prostě to řekla, protože měly chuť jako každou středu na koňak a navíc, dnešní šlehačka nebyla zrovna nejčerstvější. – Ano… jistě, počkáme, – přitakala a drobnými krůčky se vrátila ke své přítelkyni. Bylo jim dohromady sto sedmdesát let.

Masívní hlubokou tašku držely stařeny každá za jedno ucho. Nebyla vzhledem k rozměrům těžká. Vykukovalo z ní kropítko konve a z té trs rubínových gladiolů. Po cestičkách mezi hroby nemohly jít vedle sebe, to jim však nebránilo v konverzaci, stále si něco štěbetaly, život i zde na hřbitově byl přece tak krásný.

Poznaly se před sedmi lety, to Hedvice, tak totiž říkala paní Renčová své přítelkyni, zmizel čtvrtý manžel. Zmizel není zcela přesný výraz, zkrátka odešel z domu a nevrátil se. Tři Hedvičini manželé už odpočívali v klidu na hřbitově, ostatně Hedvika sem chodila každou středu s Vilmou ošetřovat hrob. Zato Vilma Renčová byla odjakživa slečna, nikdy se nevdala. Hrob Hedviky Klapkové náležel vlastně i jí, alespoň se měla o co starat.

Teď stařenky stály před mramorovou deskou a potichu slabikovaly zlatými písmeny vysázená jména tří nebohých mužů, kteří zde leželi vedle sebe. Středu co středu si je Hedvika i Vilma znovu vybavovaly, každá pro sebe a každá po svém. Prvního muže, Leopolda Klapku, si Hedvika vzhledem ke stáří a ubývající paměti příliš nepamatovala. Jedno však věděla určitě: když se vdávala, byl mnohem starší než ona a nepříliš majetný. Leopolda si brala spíše z úcty než z lásky, připadal jí moudrý, chytrý a charakterní. Až na ten nešťastný konec…

Jednou, o Vánocích, to jí ještě nebylo ani třicet, šli večer na procházku. Šlápl v rybníce do vysekané díry v ledu. Rybník naneštěstí promrzl až na dno, pádem do šachty si Leoš srazil vaz. Zdědila po něm jméno a malou sedmipokojovou vilu s rovnou, na tehdejší dobu avantgardní střechou.

Druhý muž v pořadí, Richard, pracoval jako zkušební pilot. A uměl skákat padákem! Být vdovou není žádná slast, každé vytržení ze smutku přijala s povděkem. Několikrát seskočil z letadla přímo na rovnou střechu, každý druhý by si zlomil nohu, ale Richard ne, poškodil jen nepatrně atiku. Všechno, na co sáhl, se mu dařilo. Pravda, později do střechy zatékalo, jenomže koho by zajímaly maličkosti. A proč taky. Vždyť v Hedvičině těle po proplakaných a probdělých nocích, po ránech, kdy východ slunce připomínal krvavý šrám a ptačí zpěv úpěnlivé naříkání, se cosi probouzelo. Tiše a dravě, jako když klíčí semeno. Leopolda Klapku nemilovala. Dovedl se postarat, ovšem, ale Richard, její první láska, byl odvážnější, snad by dal pro ni i život. Spokojenost a pocit štěstí však netrvaly dlouho. Večer, měl zrovna svátek, mu na hlavu spadla atika. Někteří říkali, to větříček, jiní že prý sebevražda. Ozvaly se i námitky, cosi podezřelého bylo v pádu cihly, ale chyběly důkazy. Však ona sama nejlíp ví, jaký byl Richard, jak měl život rád. A zase chodit v černém… Tenkrát se rozhodla: zůstane sama.

Čas však vyvál smutek jak vítr chmýří ze strnišť. Přešly plískanice, bláto, ledová zrcátka na kalužích začínala tát.

S jarem se objevil i Evžen. Seznámila se s ním v galerii Ve Stínu. Prý vy jste, madam, půvabně smutná. Smutek vás činí krásnější, ne, neusmívejte se, bolest povznáší, já vás musím namalovat. Nezvedejte hlavu, a oči nechte otevřené, aby se vám do nich vešli lidé.

Vešel se tam jen on, Evžen, nenapravitelný bohém, který od ní po roce odešel, a pak se už jenom vracel. Považte, rozvádět se, jaké by to bylo! Zemřel jí v náručí, upil se k smrti metylalkoholem. Už nikdy se nevdám! A přece porušila předsevzetí. Na řadu přišel zahradník, žádná velká partie, ale přírodu měl rád. Ta oprýskaná konev, co nese v tašce, zůstala po něm. On ji také naučil pěstovat bonsaje, roztomilé zrůdy přírody, nad kterými člověk nikdy neví, má-li je očima pohladit, nebo shodit s květináčem na zem. Jindřichu, Jindřichu… bylo nám spolu dobře. Tvoje mládí a má zkušenost. Ano, vzpomínám si, jednou ve slabé chvilce ses mi přiznal, že jsi nepoznal vlastní matku. Myslel jsi, jak mi zalichotíš, a přitom jsi mě urazil. Měla jsem zvážit těch jedenáct let rozdílu, co mezi námi bylo, sedmdesátka na krku a ty ses teprve chystal do důchodu. Bonsaje. Běhal jsi za ženskými, dědku, a já abych se ti starala o stromky.

Při pohledu na Vilmu Hedvika své úvahy přerušila a znovu s úžasem zjistila, i když si toho všimla už několikrát, že se Vilma rozvzpomíná s ní. Pravda, častokrát jí o svých mužích vyprávěla, vždyť život bez mužů si nedovedly představit, ale Vilma, ta tajnůstkářka, si nechávala všechno pro sebe.

– Kdybych zemřela, ještě bych se na desku vešla, – ukázala náhle Hedvika na náhrobní kámen, kde volné místo měl zaujmout dosud nezvěstný Jindřich, a nepatrně se jí zatřásla brada. – Viď, že bys mi prokázala tuhle službu?

– Moje milá, – vzlykla Vilma a přitiskla si Hedvičinu hlavu k sobě.

– Jsem starší nežli ty, – řekla zcela věcně Hedvika a vymanila se Vilmě ze sevření.

Potom se pustily do úklidu hrobu.

Lakonická úřední zpráva, odeslaná z notářství, znovu otevřela Vilmě ránu.

Vážená paní Renčová,

dostavte se k vypořádání pozůstalosti po zůstaviteli Hedvice Klapkové do místnosti státního notářství, dveře číslo 5. Vezměte s sebou doklady. Úřední hodiny od osmi do dvanácti.

Vyřizuje Dr. Křepelák

Stařenka si vzala na dopis brýle a znechuceně ho odložila na stůl. Jakápak pozůstalost, když Hedvika neexistuje. Nechala si po ní jen fotografii. Všechny dary, které během let od své přítelkyně obdržela, zamkla do šuplíku, aby je neměla na očích. Vždyť od jisté doby na světě nikoho neměla, jenom Hedviku. A teď se ji rozhodli ještě vláčet po úřadech. Nedají člověku pokoj, co vlastně chtějí, váženej pane?

– Co chci? – podivil se notář, když mu hned ve dveřích položila přesně tuhle otázku. – Projednat s vámi dědictví, – řekl, povzbudivě vstal a přisunul Vilmě židli. Teprve teď si uvědomil, že stařenu zná. Jenom jí chybí druhá polovička. Dvojčata, dámy z aspiku, drbny, přítelkyně. Takto a podobně je v duchu častoval, když zadumaný hleděl oknem své kanceláře na ulici. Nosily apartní kloboučky, apartně se usmívaly a za chůze se oháněly kabelkami z krokodýlích kůží jako vějíři. Je krásné a nutné najít si ve stáří přítele na život a na smrt. Až jedna zemře, zemře i druhá, pomyslil si státní notář a znovu pohlédl na stařenu, která vypadala kupodivu zdravě.

– Nic nechci, – řekla Vilma, když se letmo porozhlédla po místnosti.

– Ale tady…, – sáhl obřadně do šuplíku svého psacího stolu, – tady píše paní Hedvika Klapková ve své závěti, že vám odkazuje zahrádku, skleník a s ním bonsaje.

– Co to je?

– Ona vám o bonsajích nevypravovala?

– A… áááno, – zakoktala Vilma Renčová a vyndala si kapesníček, aby zakryla své rozpaky. – Něco ano. Vím jen, že její muž, Jindřich, že on byl totiž zahradník-šlechtitel, víte.

– Na toho jsem se vás chtěl zeptat také. Ostatně ti čtyři muži museli sehrát v jejím životě významnou roli. Pak přijdete vy a ona se za mužským ani neohlédne. Nezdá se vám to podivné?

– Stáří, mladej pane, umí samo čarovat. Co s chlapem v tolika letech. Ten jenom mlčí a bručí. A rozváže leda v hospodě. Zato my jsme si vystačily celý den.

– Na Jindřicha byste se mohla pamatovat.

– Zajímala mě jenom Hedvika, litovala jsem ji, chuděru, byla najednou sama jako já. Říkáte bonsaje…

– Neměla příbuzné, tady se vyjadřuje jasně. Umřu-li dřív než moje nejmilejší a nejdražší přítelkyně Vilma Renčová, nechť skleník, pozemek a bonsaje, to nejcennější, co mám, zdědí ona… Atakdál. Věděla jste o poslední vůli?

– Nevěděla, teď mi vrtá hlavou, že nic neřekla. Člověk si nepřipouští smrt, všechnu energii, co v něm zbývá, obrací k životu. My jsme byly dvě, a to je víc než jedna a jedna. Když byla Hedvika nemocná, stonala jsem i já, když jsem měla radost já, smála se ona také.

– Chápu, – pokýval hlavou notář, pohodlně se opřel v koženém křesle a na pár vteřin zavřel oči, aby si v duchu znovu vybavil vybledlé obrázky. – Potkával jsem vás na ulici, lidé se otáčeli, každý vám záviděl, – povzdechl a po chvíli hrozivého ticha, ve které nostalgické vzpomínky nenávratně odlétly, dodal: – Tak zítra v sedm, přijďte sem, chtěl bych vám skleník předat osobně, když říkáte, že o něm nevíte. Alespoň si v klidu všechno objasníme, – zaťukal klíčky o stůl a schoval je do kapsy. Byly to klíčky od skleníku. – À propos, nemáte Jindřichovu fotografii?

– Podívám se, – zajíkla se Vilma a pomalu vstala.

Notář před ní otevřel dveře.

– Proč mi jenom o nich neřekla? – otázala se sama sebe znovu Vilma, když se s notářem zastavili u oplocené zahrádkářské kolonie.

– Třeba to mělo být překvapení, dárek pod stromeček, co já vím. Lidi toho navymýšlejí, milá paní, – poznamenal notář a pohlédl na oblohu. Slunce už dávno zapadlo a s ním odešly i stíny. – Zdržel jsem se, musíte mi prominout, jako naschvál jsem se zdržel. – Sáhl do brašny, vyndal malou, blikající baterku a podal ji stařeně. – Budete mi svítit. – Pak cvakl zámek u hlavního vchodu a on dodal: – Je to až támhle u zdi.

Kupodivu skleník našel hned napoprvé. Zalovil znovu v kapse, tentokrát držel klíček, kterého si všimla stařena už včera. Visací zámek šel otevřít jen stěží.

– Špatně vidím, – posteskla si Vilma.

– Počkejte, půjdu první, – řekl notář, přitlačil si klobouk na hlavě a opatrně se shýbl, aby prošel bez úhony do skleníku. Ale ani uvnitř se jeho dlouhé tělo nemohlo přirozeně napřímit.

– Já žasnu, – vzdychla stařena a rozhlédla se jako v pohádce. – Takové stromky jsem viděla jen jednou v životě. A jenom dva. Tady je jich celý prales.

– To byste své přítelkyni křivdila. Podívejte se, jak má stromy v pořádku, – řekl sám překvapen skutečností, kterou chtěl jen suše konstatovat.

– Voní tu dřevo.

– I kámen voní. Jenom se pořádně rozhlédněte, taková krása! Tady je pískovec provrtaný a vyrůstá z něj kleč, – řekl notář s obdivem. Teprve teď si pozorněji všiml, jak byly všechny stromky hýčkány, s jakou láskou musely být opatrovány a kolik času jim zesnulá stařena věnovala. Také Vilma si dovedla svou přítelkyni představit, jak pilně poletuje s konvičkou mezi stromky, jak s nimi rozpráví, hnojí je, přesazuje, jak je hladí, bonsaje malé, střední i velké, jabloně, jilmy, magnolie… Všechny ty zázračné nápisy četla na etiketách květináčů a misek, tu byla kaskáda a tu hned zas peň ošlehaný větrem, tu rostl stromek nakřivo a vedle stál vydutý. Rozhodla se, skleník neprodá, bude pokračovat v Hedvičině práci. Svítila baterkou z jednoho stromku na druhý, na každou štětinku, na každý výhonek si sáhla.

Notář škrtl zápalkou a v patách s mihotavým stínem došel až na druhý konec skleníku. Zaslechl totiž šramot a jako zavilý nepřítel myší se je rozhodl hned na místě likvidovat. Společně s představou se v něm probudil prastarý atavismus lovce… Koruna bonsaje se rozkývala, pak zapraskalo dřevo. Plamen zápalky už naneštěstí dohořel, v oparu přítmí však zahlédl, jak cosi hbitého a mrštného sjelo po kmeni dolů. Notář pustil zápalky a skočil, jeho mohutné tělo prolétlo prostorem, ruce se natáhly po kořisti…

Neartikulovaný kvikot se mu donesl k uším, v dlani ucítil pronikavou bolest a ono cosi, ta představa se náhle stala vágní, mu proklouzlo mezi prsty. Pak ještě o zem křápl květináč.

– Paní Vilmo, posviťte sem, ale honem!

Kužel světla se plazil neochotně po zemi, opisoval kružnice, bloudil po stěnách. Ne a ne zacílit do kritického místa. Teprve když notář vstal a oprašoval se, objevila se stařena v jeho blízkosti.

– Tak vidíte, netrefil jsem se. Kolena budu mít samou modřinu, – řekl naštvaně. – Půjčte mi tu baterku, něco jsem přece jenom ulovil, – dodal a posvítil na předmět, který se mu blýskal v ruce.

– Medailón, – špitla stařena za jeho zády.

– Ovšem… a je na něm podobizna… nepochybně vaše, – pravil zadumaně.

– Možná, možná jsem ho tady ztratila.

– To sotva, klíč jsem měl jenom já, – namítl, ale víc už nevysvětlil. Usilovně přemýšlel. Znovu prohlédl předmět ze všech stran, jestli se nemýlil. Pak ještě sáhl prstem do květináče, aby se v názoru utvrdil. – Půdu v nich někdo zaléval, ale kdo? – pravil opatrně, aby se pak ještě opatrněji zeptal: – Měl bych jednu otázku, paní Vilmo. Nechcete-li, nemusíte odpovídat. Jindřich, ten zahradník, byl vaším milencem?

– Co si to dovolujete, – ohradila se podrážděně stařena.

– Ano, nebo ne!

– Byla to láska se vším všudy, – rozplakala se. – Kdybych aspoň tušila, kde je mu konec.

– A ona, ona to věděla?

– Jednou nás spolu přistihla. Tak to jsou ty tvé bonsaje! Vykřikla. Nerozuměla jsem. Už nikdy jsme spolu o tom nehovořily. Kdysi dávno předtím mně vypravovala, že tak jako strom vyroste v květináči, i člověk za jistých okolností může vyrůst… Snad se mu něco nestalo, propánakrista, – pravila vylekaně. – To je jeho medailón.

– Nemyslím. Tentokrát měla Hedvika Klapková smysl pro humor, – řekl s despektem notář. – Vždy se pokoušela o co nejoriginálnější řešení. Kéž by ti tři nebožtíci mohli promluvit. Podívejte, – podal jí medailón a nastavil dlaň. Přitom si posvítil na zranění. Ještě před okamžikem zcela neurčitá představa dostala konkrétní rozměry. Koho to vlastně vyrušil v království bonsají?

Z prokousnuté kůže vytékaly korálky ruměnné krve a zalévaly stopy po dvou řadách zrůdně malých, lidských zubů.

Štvanice

Hospodský, ke kterému jsem ve výčepu zamířil, se tvářil otráveně, jako by ho už delší čas trápily zuby. Pod očima měl hluboké, temné vaky.

– Hledám pana Pálku.

– Krysaře? Jó, takovejch by bylo, – řekl samozřejmě. Zareagoval až na pětku, položil jsem ji před něho. – Nic ve zlým, nepřeje si být vyrušován, znáte to.

Rozhlédl jsem se po lokálu. V koutě místnosti u zeleného stolu, který vypadal jako oáza, šťouchali dva chlapi biliár.

– Tam ne, – dodal hospodský. – Je na kuželně, musíte projít skrz chodbu.

– Díky, – řekl jsem a sebral mu z pultu dvě piva. S Pálkou jsem potřeboval nutně mluvit. Měl totiž pověst krysaře par excellence. I když jsem na řeči příliš nedal, přesto jsem se za ním vypravil.

Důvod byl zcela prostý, do života mi vstoupil hryzec. Kdyby se mě před časem někdo snažil přesvědčit, že se mým úhlavním nepřítelem stane Třínohý, asi bych se mu vysmál. Pravda, již tenkrát jsem zachytil v tisku signály, které varovaly: Dědic vily Mária se oběsil na poslední jabloni. Náhlé vzrušení mysli způsobilo smrt. Trhavina vypálila oči. Atakdál. Všechny titulky se týkaly hryzce vodního, který dovedl v několika dnech přeorat nejen soukromé zahrádky a záhumenky, ale zlikvidovat i celé sady.

Zcela zákonitě došlo i na mě. Před třemi lety jsem vysázel šedesát špičáků, většinou jabloní, sem tam nějakou tu hrušeň, Boscovu lahvici, Hardyho máslovku a stromek zimní odrůdy Madame Verté. Tuhle hrušeň jsem si koupil spíš z noblesy, leccos jsem o ní slyšel vypravovat. A nezmýlil jsem se. Madame Verté už druhý rok po výsadbě plodila a každé další setkání s ní se pro mne stávalo nezapomenutelným zážitkem. Měl jsem z Madame radost, jakou člověk mívá z každé krásné a moudré přítelkyně. Ochraňoval jsem ji jako oko v hlavě, snad jsem na ni dokonce i žárlil.

Celou zimu jsem navštěvoval sad, čvachtal mezi záhony v galoších, brodil se závějemi od stromku ke stromku, tu prohodil slovo, tu celou větu, tenoučké výhony Jonathanu bylo třeba povzbudit, princi Albertovi jsem se uklonil a při pohledu na James Grieve se mi začaly sbíhat sliny na jazyku. Svou pouť jsem končil, jak jinak, u Madame. Na jaře začaly zasychat první stromky, Madame vydržela ještě rok. Letos v březnu jí z kosterních větví vyrazila myší ouška lístků, ale květy se už nerozvily. V tom okamžiku jsem se rozhodl.

Krysař Pálka pracoval na půl úvazku jako zaměstnanec deratizační služby a odpoledne kácel v kuželně u Lodivoda kuželky. Říkalo se o něm, že to s hryzci umí. Ale to si myslí i každý začátečník. Kolik kamarádů se mi nabízelo! A jak skončili? Naštěstí žádné ztráty na životech nebyly, ale pocity méněcennosti z vlastní neschopnosti se u nich s narůstajícím časem začaly projevovat zcela zřetelně. A přitom někteří z nich byli tak vytrvalí. Člověk-lovec je tvor nevyzpytatelný. Lhal bych, kdybych tvrdil, že jsme vždy vyšli naprázdno. Během uplynulého roku jsme zahubili patnáct hryzců, ale největšího z nich, Třínohého, toho, co mi okousal Madame Verté, a kterého jsem měl již téměř na lopatě, se nám vypudit nepodařilo. To není, jako když ťápnete v lichou hodinu rýčem do země a pak přehodíte sousedovi do zahrady krtka. Třínohý přišel o packu, ale ani tahle pohroma ho neodradila a ještě víc začal v sadu řádit. S elegancí sobě vlastní obcházel všechny nástrahy, a kdyby uměl psát, četl bych na cestičce: Vole, to zíráš! A já jsem, přiznávám to nerad, zíral.

Tenhle realistický příběh jsem se chystal stručně vylíčit Pálkovi, aby pochopil, jak mi na celé akci záleží. V kapse jsem měl připravenou tisícovku a snad bych se i zavázal, že mu budu stavět po celý rok kuželky. Ani na pivo, které jsem s sebou přinesl do kuželny, jsem neměl chuť.

Na černé asfaltové dráze se pohybovali jen dva lidé: Podsaditý padesátník v bílém tílku a modrých trenkách, dle popisu zřejmě Pálka, a druhý, malý, přihrblý stařík, který stavěl kuželky. Ten prvý laskal v dlaních kouli, jako když drbe psa za ušima. Chtěl jsem mít jistotu, abych tu nečekal zbytečně, a tak jsem ho zavolal. Přišel, když dorazil kuželku, bez okolků si přitáhl pivo a zeptal se:

– Je to moc špatný?

– Moc, – přikývl jsem.

– Potkani, nebo krysy?

– Hryzec.

– Hryzec! – opakoval mnohoznačně a důležitě pokýval hlavou. – Pepíku, dneska končím, – zavolal na chlapíka. – A dál? – přisedl ke mně.

– Už mi okousal dvacet stromků. Kouříte? – nabídl jsem mu sparty.

– Vezmu Pepíkovi, – řekl a vzal si tři.

– Vyzkoušel jsem kdeco, – pravil jsem, – dokonce i pryšec křižmolistý.

– Nic mi neříkejte, – přerušil mě prudce a klidnými, rozvážnými pohyby dlaní si zamnul spánky. Pak po mně omluvně mžikl očima. – Abyste rozuměl, nechci se nechat ovlivňovat. Mám vlastní metodu, i když asi jako každý zkouším i bezvýznamné. Pryšec křižmolistý… to je pane hit, ale k ničemu! – řekl a cvrnkl do úlomku kůrky, která ležela na igelitovém ubrusu. Na pravé ruce měl nápadný zlatý prsten.

– Tihle hlodavci jsou mrchy, – řekl jsem při pohledu na ukazováček, na němž chyběl jeden článek.

– To mám z války, – pravil přezíravě a nenápadně dodal: – Budu si ale muset vzít dovolenou. Proč vám to říkám… chtěl jsem jet k moři.

– Tisícovka by to snad spravila.

– Dopředu nic neberu, – ohradil se. A jé, pomyslel jsem si, s tímhle chlapíkem nebude snadná práce. Kdo ví, co vlastně dovede? Chodit po sklepích domů, vybírat otrávenou návnadu z plechovky a vylepovat plakátky s umrlčí lebkou na dveře, to bych svedl taky. Ale vykoumat léčku, jednoduchou a snadnou, na kterou stačí zdravý selský rozum, to by byla věc. K čemu jsou všechna pojednání v odborném tisku, tabulky a výpočty balistických křivek, když Třínohý se mi producíruje v norách, jako by se nechumelilo, a mám-li být upřímný, jsem přesvědčen, že ani potomci světoznámých Borgiovců by s ním nehnuli.

– Když je to takhle, – začal jsem couvat, – nerad bych vám narušoval plány.

– Jaképak plány, to bych s tím musel už dávno praštit, – řekl a přehodil si přes upocená ramena teplákovou bundu. – Tahle práce se nedá příliš plánovat a snad nejde ani o práci. To je úděl, poslání… – Ještě chvíli si fandil. Poslouchal jsem ho jen na půl ucha a rozhlížel se po kuželně. Měl jsem sto chutí vzít si jednu kouli do ruky a vytlouct hned napoprvé devítku, aby koukal, že nejsem žádný začátečník. Co si vlastně o sobě myslí, tenhle krysař, že do něj budu cpát peníze? Zbystřil jsem teprve v okamžiku, kdy mi sdělil, že nechce honorář, akci provede pouze za stravu, svačinku, oběd a večeři, kterou by prosil servírovat přesně v sedm, snídani si obstará sám. Domnívá se, že budu s jeho výkonem spokojen, byl by ovšem rád, kdybych celou záležitost až do jejího skončení udržel v tajnosti, to víte, prestiž je prestiž a někteří lidé jsou škodolibí…

Takhle báječně mi to vysvětlil, takže jsem souhlasil. Ostatně neměl jsem příliš na vybranou, Třínohý mě pronásledoval i ve spaní. Nakonec jsme si plácli. Objednal jsem Pálkovi ještě dvě pivka, a zatímco se oblékal, měl jsem příležitost hodit si dvakrát koulí. Nic moc, i Pepču jsem svým stylem rozesmál. Pak přišel Pálka v tmavých kalhotách a bílé košili, chytnul kouli a zbytek dorazil. Ještě než jsme se rozešli, domluvili jsme se na termínu. Ten večer jsem měl po dlouhé době dobrou náladu. Ani jsem si nekladl otázku, je-li to z piva nebo z toho, že jsem konečně sehnal pravého borce.

Setkali jsme se znovu až za měsíc.

– Už jsem myslel, že vás nenajdu, – hudroval Pálka ještě dřív, než seskočil z kola. – Tluču se sem cesta necesta a vy si koukáte z okna, – přivítal mě, když jsem otvíral branku. Na řídítkách velocipédu mu poskakovala pomačkaná hliníková bandaska, čistá a vzorně vycíděná.

– Vyhlížel jsem vás už před hodinou.

– Bodeť, málem jsem zabloudil, – pravil a pohlédl na hodinky. – Táhne na sedmou, a to jsem chtěl začít v šest.

– Žena vám připravila kakao a upekla koláč.

– Piju zásadně meltu… a ženské do téhle věci míchat nebudem, – pravil suše a rázně opřel kolo o barák. – Domluvili jsme se přece, že pošlete rodinu na venkov.

– Ovšem, děti odjely, ale tenhle dům je psaný na ženu, – ztišil jsem nápadně hlas a významně na Pálku zamrkal.

– Bože, bože, – zazpíval. Zřejmě však pochopil okamžitě, neboť k manželčině přítomnosti se už nevracel. Možná to bylo tím, že spatřil na dvorku pumpu, tu klasickou s labutím krkem a vodou jako křen, jak říkávala moje babička. Opatrně si sundal černé sako, bílou košili přehodil přes řídítka a šel se opláchnout. Pálka přijel vyfiknutý jako ke křtinám. Anebo na popravu, to spíš. Celou dobu, kdy jsme na něho čekali, jsme o něj měli strach: jestli mu na cestě neustřelilo kolo, nespadl-li a nepotloukl se, či dokonce, jak poznamenala žena, zdali dal přednost na hlavní… A on na mě takhle! – Říkal jsem, že snídat nebudu, – ubral na hlase, když zjistil, jak se tvářím. Ani se neutřel a už si šel obhlédnout terén. Sotva uviděl mou vzorně udržovanou zahradu, znatelně pookřál. Dobře jsem si všiml, jak mu z oka do oka přeskočila jiskra, jak si zamnul bezděčně dlaně a pravou nohou přidupl, jako by chtěl začít tancovat kvapík.

– Čtyři áry, – seznamoval jsem ho s rozlohou. Jen mávl rukou.

– A mapu máte? – pravil bezelstně. Vrátil se ke stolu a začal na sebe navlékat košili. Byl skutečně oblečený jako do bálu.

– Mapu?

– Myších nor, přece, – pravil téměř vyčítavě. – Jak jste mohl něco tak důležitého opomenout. Bez mapy si nevrznem.

– Byl jste na flámu? – pravil jsem ostentativně.

– A kdyby? Nějakou tu speciálku spolu spíchnem, – uklidnil mě. Čekal jsem, že mi ještě řekne synku, ale hnal mě pro pauzák. Šel jsem bez řečí. Pauzáku jsme měli dost, spíš mi vrtalo hlavou, jak tohle vysvětlím ženě. Tušil jsem, že všechno totiž začíná. A také jsem se nemýlil.

Čas neúprosně ubíhal a s ním i naše dovolená. Kdepak odpočinek, sluníčko, vůně vody, písečná pláž. Štvanice! Po dvou týdnech práce jsme o Třínohého ani nezavadili, a to bylo zlé. Samozřejmě mapa byla k ničemu, pár hryzců jsme vyplavili vodou, král nám však chyběl. Záhy nato jsem poznal, že požadavek krysaře, aby žena odjela s dětmi na venkov, byl oprávněný. Magda chodila zpočátku kolem nás jako myška, zato po prvních loveckých neúspěších začala dupat, snad chtěla spustit všechny ty pekelné stroje, které jsme na zahradě poschovávali, aby už měla od nich pokoj. Jenom nás znervózňovala, hlavně mě, dokonce jsme se spolu několikrát pohádali. Už jsem chtěl všechno vzdát, adieu Madame Verté, pomsta se nekoná, manželství je mi přednější, jenomže Pálka cosi vytušil a pokoušel se nám dávat každý večer rodinnou psychoterapii. Se zájmem jsme mu naslouchali, boj proti hlodavcům byl téměř tak poutavý jako Mydlářovy paměti. Ty strasti, peněžní výdaje a osobní oběti, které musel krysař podstoupit, vzbuzovaly naši úctu. Co všechno člověk dokáže!

Seděli jsme u ohýnku, Magda hltala srdcervoucí příběhy, opékala buřty a teplý jižní vítr nám trhal vůni uzeniny od úst. Pálka držel pod taktovkou plamínky, ohořelým klacíkem přistrkoval řeřavé uhlíky do ohniště a spokojeně si mezi řečí pobrukoval. Takhle idylicky jsme prožili celý druhý týden. Ke konci třetího se Magda znovu ozvala:

– Aby bylo jasno, pánové…, – všiml jsem si, jak mluví v množném čísle, – na řeči já vám už nenaletím. Určitě si rádi poslechnete, co jste za tři neděle vyzkoušeli. A výsledek? Pchá! Patrony Neragen, budiž, ale co s hadrem, namočeným v petroleji, a výfukovými plyny z motocyklu? Toho benzínu! Vy nás, Pálko, zruinujete.

– Doporučoval jsem plyn v propanbutanové láhvi, madam, – ozval se Pálka nesměle. Znal jsem jenom jednu madam, byl jsem radši zticha, ostatně má žena měla hádavou náladu:

– A kdo myslíte, že bude ty ocelový flašky chodit vyměňovat? To si říkáte travič odborník?

– Kaktus Opuntia stricta HAW jsme nesehnali, miláčku, – vstoupil jsem taktně do debaty. Najednou mně bylo Pálky líto.

– Nepřerušuj, když vidíš… – Modré otisky Magdiných prstů, zaneřáděných od kumatoxu, se objevily na bloku, který držela před sebou: – Dál tady mám rourové pasti z plechovek od lybaru, ty přijdou dráž než benzín. A kdo si vymyslel tohle: Meluzína ve staré láhvi od piva! – Žena šermovala rukama, robustní Pálka, který si vždy a za všech okolností věděl rady, povolil uzel na kravatě. Magda pokračovala.

– V pětilitrovce od okurek zakopané v zemi jsem si málem vyvrtla kotník, kocour Přemysl se otrávil, elektrické sondy jsem zakázala, cihly zapuštěné v zemi Třínohý prokousal, poněvadž struskový jsme nesehnali… Stačí to, stačí?

– Zapomněla jste na jednu maličkost…, – pípl Pálka.

– Kleště na myši, které jste si účtoval 26 Kčs.

– Kdepak, naftalín v šupínkové formě, to je, prosím, moje specialita.

– Zapomněla jsem věcí…, – mávla rozšafně rukou, – … herbicidy, karbid, skelnou vatu, klapající mlýnek, manželovy pyrotechnické výrobky a to hlavní, pánové, to hlavní nedostanu bez receptu: meprobamat. A jaký je výsledek všech pokusů? – položila řečnickou otázku. Představil jsem si Magdu v taláru. Povstaňte, zaslechl jsem její hlas, ale to skučel spíš vítr v láhvi od piva, protože má žena vzápětí dodala: – Dva další okousané stromky.

– Máš pravdu, – souhlasil jsem, i když nerad. Rozloučili jsme se rychle s Pálkou, byl čas jít na kutě. Na pozdrav neodpověděl, až když jsme došli těsně před domovní dveře, zanaříkal:

– Děti moje, děti moje, snad to nechcete vzdát?

– Mám už jen týden dovolené, – řekl jsem vyhýbavě a raději vešel do dveří první.

– Však já vám ještě ukážu, – zahromoval do nočního ticha Pálka proti všem, a pak zmizel zarputile ve stanu.

V pondělí, čtvrtý a poslední týden dovolené, se mi podařilo poslat ženu za dětmi do Mýdlovic. Už si potřebovala také odpočinout, a potom bylo zřejmé, že jde do tuhého. Slíbil jsem, že stane-li se něco mimořádného, pošlu telegram.

Pálka přijal zprávu o odjezdu mé ženy se zadostiučiněním, ještě týž den se opil a sdělil mi tajemství: má v ruce trumf. Nasadíme prý na zahradu škůdce, řekl a na můj dotaz, domnívá-li se, že jich je tam nedostatek, mi vysvětlil, kteří ti praví škůdci zde chybí. Parazity nechme stranou, pravil, nás zajímají predátoři, hlavně velcí. Copak naděláte se sluníčkem sedmitečným proti hryzci, že jo, ale taková poštolka nebo káně, mlel v jednom kuse svou.

– Člověče, snad na mně nechcete, abych zhotovil budku pro ptáčky, – vyjel jsem na něj, když jsme si po čtyřech pivech odskočili na malou stranu.

– Víte, kolik vychytá taková poštolka hrabošů? Nejmíň tři denně. A vy tady smlouváte o budce jako nějaký hokynář.

Samozřejmě, že poštolka budku nepotřebovala, to jsem si ještě ze školy pamatoval, jenomže když jsme zůstali s Pálkou a s Třínohým sami a bez ženské, najednou na mě padla úzkost a já si uvědomil, že budu-li brát Pálkovo snažení nadále vážně, dopadnu jako krysař, kterému dojde, že proti armádě hlodavců nemá stejně šanci.

V úterý Pálka skutečně zašel do klubu ornitologů, tajemník s ním chodil koulet kuželky, takže se znali, a přinesl káně lesní. Bohužel ani dravec nechtěl mít s Třínohým nic společného a v nestřežené chvíli uletěl. O několik hodin později se Pálka podruhé opil a prohlásil, že s Třínohým skončil. Dokonce odkudsi z batohu vyndal knížku Jak žít ve shodě s přírodou. Psychotickou ataku jsem vyloučil, šlo zřejmě o únik, reakci na stres, frustraci, kdo ví, jak se těmhle stavům říká, ostatně stejně jsem mu příliš nevěřil. Copak je to možné celý život pronásledovat krysy a potom ze dne na den nechat všeho a ještě k tomu, panebože, odejít z ringu poražený? Snažil jsem se mu záměr rozmluvit, dokonce jsem spálil i knížku, ale bylo už pozdě. Večer, krátce potom, co přestal doufat v návrat vzácného ptáka, se rozhodl, že pasti a otrávené návnady už nenalíčí.

Naopak další den časně ráno vyrazil do zahrady, na stole pod jabloní rozprostřel mapu, ve které měl pečlivě zaznamenány nástrahy, překážky a pasti, které Třínohému nachystal do cesty, a začal jednu po druhé vykopávat ze země. Prázdné jámy pečlivě zahrnul zeminou, vycídil cestičky, všechno harampádí naházel do kolečka a odvezl na smetiště. Nestačil jsem se divit. Na zahrádce nechal jen jednu misku, kterou důkladně vymyl, nasypal do ní nakrájenou mrkev a vedle postavil plechovku, do které doléval čistou vodu ze své hliníkové bandasky.

– Máme ještě tři dny, – pokusil jsem se namítnout. – Myslel jsem, že když tady není žena…

– Nedělejte ze mě, víte co, proboha. Nejsem žádnej intelektuál, ale jedno je mně jasný. Tady nemáme šanci. I ten pták to vycítil a uletěl.

– Zlomilo vás to? – zeptal jsem se opatrně.

– Proč, že chodím v trenýrkách a bosý? Vždyť je léto. Netušíte, jak se mně ulevilo, když jsem sundal ten funebrácký oblek, znáte vy vůbec, jak lechtá tráva na patě a tlačí kamínky do chodidel? Vůbec mě to nezlomilo, jenom jsem pochopil, že tohle štvaní nemá smysl. Kupte si jinou Madame Verté, nebo třeba královnu Hortensii.

– Vy žertujete, – řekl jsem a přisedl k Pálkovi do stínu.

– To zvíře si zaslouží život, – řekl a jak si kropil svou svěcenou vodou z bandasky chodidla, zarostlá, dlouho neholená tvář se blaženě usmála. – Ale stejně bych se s ním chtěl setkat, vědět, co si o nás myslí.

– Nic. Třeba už odešel.

– Ba ne, je tady, já to vím. Třínohého stopy jsou přece po ránu všude. Žere otrávený návnady, z pastiček má hobby, čichá k naftalínu jak ke šňupavýmu tabáku.

– Poslyšte, Pálko, vás tady už nechci. A jestli se mě snažíte převrátit na svou víru, tak to jste vedle. Seženu si cyankáli.

– Ba ne, – Pálka se klidně zvedl a z bandasky dolil Třínohému čistou vodu. – Myslím, že ani to by nepomohlo. Nechápete, že je proti jakémukoli jedu rezistentní, že se naučil hryzat i dráty a kaktus Opuntia stricta HAW považuje za akupunkturu. A jestli ho toužíte mermomocí zničit, máte možnost, už čtvrtý den chodí na svačinku. Nejdřív sežere kukuřičný zrní a potom se nachlemtá tý čistý vody. Dokonce mám pocit, že by přiběhl na zapískání. Co kdybyste se mu pokusil vysvětlit, že ty stromky nesmí žrát.

– Pálko, proboha mlčte! – Měl jsem připravenou zásobu argumentů, nevěřil jsem mu ani slovo, jenomže Třínohý se jako naschvál pár metrů před námi vykulil z nory a mezi stébly trávy se dokolébal k misce s mrkví. Kdybych tu měl rýč, určitě bych ho přetnul v půli, dokonce mě ten nápad zvedl z lavičky, jenomže Pálka mě chytil za ruku a strhl zpět. Třínohý sežral mrkev a napil se vody, klidně a spokojeně, jako by ho vůbec nikdo nehonil, jako by si byl jistý svou vlastní existencí na věky věků.

– Vám to opravdu nedochází, vy jste tím vítězem!

– Kašlu vám na vítěze, já chci mít zdravou zahradu.

– Mohl jste ho zabít, a nezabil…

– Udělal bych to, kdybyste mě nezadržel, – řekl jsem a znechuceně odkráčel.

Další dva dny jsme se jenom zdravili. Chodil jsem po městě, nechtěl jsem mít krysaře na očích.

V sobotu ráno mě Pálka vytáhl z postele. Věděl jsem, že odjíždí, přišel se rozloučit, co jiného, ale zpráva, kterou mi sdělil, mne dokonale probrala.

– Třínohý pošel, je pod jabloní na prkýnku.

– Jak to, pošel! – Vyrazil jsem na zahradu v pyžamu. – To mi musíte vysvětlit. – Doběhl jsem v bačkorách k jabloni. Skutečně, byl to on, třínohý král naší zahrady. Pravá přední pracka mu chyběla. – Máte u mě tisícovku, – volal jsem za Pálkou. Otočil jsem se. Krysař jednou rukou otvíral branku a druhou přidržoval velocipéd. – Jak jste to dokázal, člověče? – dostihl jsem ho na ulici.

– Je na tom něco divnýho? Napil se čistý vody.

– Vy jste ho neotrávil? – vydechl jsem překvapeně.

– V žádným případě, – řekl suše Pálka, úkosem se na mě podíval a nasedl na kolo. Mávnul rukou do vzduchu, ale už se neotočil. Jenom ta vzorně vycíděná bandaska, ze které se dělil o vodu s Třínohým, mu hrkala na řídítkách.

Plody neznámé odrůdy

– To jablko mi nedává spát, chlapče, – řekl jako král z pohádky, který zatoužil po peru ptáka Ohniváka. – Jde o Laxton’s Superb, Lobo, anebo Cherry Cox? Reneta ovšem není tak kulovitá. Už jsem si koupil i dalekohled…, – rozjímal. – Kdyby neměl psa, podíval bych se sám… zvláštní jablko, zvláštní. Tvar nemá ani ploše kulovitý, ani oválný, lenticely jsou zcela potlačené… – Strýc vzdychl, vyndal z kastrůlku vajíčka a zeptal se: – Budou ti stačit tři? Někdy si říkám, že ten tvar je absolutní… koule, chápeš? Jablko koule. Koupils mně ten perozin? – obrátil se konečně ke mně.

Seděl jsem u stolu a kručelo mi v žaludku. Už týden jsme hospodařili spolu. Měl jsem prázdniny, škola mi začínala až v říjnu a našim dovolená skončila. Přemluvili mne, abych tu se strýcem zůstal, na zimu ho zase vezmem domů a do jara se všechno spraví. Kdepak nechat ho samotného ve vsi. A kdyby něco, hned zavolej, táta sedne do auta a za pár minut je tam.

Samozřejmě jsem instrukce před strýcem utajil. Jak mohl někdo pochybovat o jeho sadařských schopnostech!

Stavení jsme koupili před lety. Nebyla to žádná venkovská chalupa, střechu už podebíral vítr, v utrženém žlabu na severní straně kvetlo drobení rozpraskaných tašek. Strýc Tomáš byl vyučený tesař, vyznal se však i v zedničině. Prohlédl střešní vazbu, zmáčkl dva tři červotoče, prstem přejel zvlhlou zeď, ale nakonec se zeptal stejně na něco jiného, než jsme očekávali.

– Kolikpak mají ti stařečkové v zahradě let?

Majitel pokrčil rameny, nevěděl. Strýce nezajímala pevnost krovů, oken, plíseň na zdech, strýce zajímaly stromy.

– Tomáši, měl bys to zvážit, – nabádal ho otec, – celou chalupu snad nebudem podřezávat.

– Jsou to moje peníze, – rozumoval strýc. Všem nám bylo jasné, že se už rozhodl. Hned prvního večera, který měl být jakousi oslavou nově nabytého jmění, nám sdělil, co už jsme dávno tušili: z pralesa vybuduje sad!

Zahradou se začal zabývat ještě dřív než omítkou. V dubnu stačil přeroubovat tři stromy jonathanů, pokácel a spálil švestky napadené šárkou, provedl postřik proti sviluškám. Podařilo se mu z pozemku vypudit i hryzce. Lidé chodili kolem a zajímali se: Jak jste to, člověče, dokázal? Strýc se usmíval a tajuplně krčil rameny.

Za tři roky dal sad do pořádku tak, jak slíbil. Doufali jsme, že se konečně vrhne na chalupu, strýc však nasměroval pozornost k sousedovi. Ten totiž také pěstoval jabloň, kupodivu jenom jednu, zato však ji hýčkal jako malé dítě, pravidelně kolem ní kypřil zem, každé ráno ji zaléval, a přitom si povídal. S kým, to jsme nepoznali. Možná sám se sebou, možná se svým psem Leonem, protože nikdo jiný na zahradě nebyl.

– Až na tu jabloň, – uvažoval strýc pokaždé stejným způsobem. Řekl to i teď, právě v okamžiku, kdy jsem zjistil, že se mu vajíčka nepovedla a uvařil je natvrdo. – S tou si Hadovka povídá.

– Příště vařím já, – vzal jsem mu kastrůlek z rukou. Zatvářil se uraženě, ale věděl jsem, že ho teď pálí něco jiného.

– Nenecháme se přece vodit za nos. Mně se o tom jablku už zdá, samozřejmě, tebe zajímají vajíčka, – rozčiloval se. – Povídám, tohle jablko není odtud. Cítíš tu podivnou vůni? Ono snad ani nevisí na stopce, to jablko leží na větvičce, ale jak, když je kulaté? Všiml sis toho, chlapče?

– Strýčku, Kolumbus také postavil vajíčko na špičku.

Nebylo radno žertovat, strýc měl plná ústa síry, žloutek se mu převaloval mezi zuby, oči metaly blesky. Šel jsem si raději udělat sifón, rozlil do sklenic šťávu a oba jsme se napili. Potom jsme vyšli na zahradu. Mezi stromy se plížilo ticho, říjnové slunce padalo za obzor jako poraněný pták, plotem se míhala postava. Soused kropil teď strom i večer. Téměř celý se ztrácel ve vysoké trávě. Opodál seděl boxer Leon, z tlamy mu kapaly sliny, díval se na jablka a olizoval se.

– Pomáhej pánbu. Zalíváte, zalíváte? – zahlaholil strýc. Stařík položil konev a narovnal se. Z gumáků mu trčely tenké, šlachovité nohy, na nichž vlály neforemné trenýrky.

– Jednou nedostane napít a už se urazí.

– Ale vždyť v noci pršelo.

– Opravdu? – zarazil se soused. – Porád by jenom pila.

– Je ještě větší blázen než ty, – zašeptal jsem Tomášovi do ucha. Neslyšel. Měl teď v merku souseda.

Starci se blížili k plotu. Kde byla strýcova ironie, uražená ješitnost, pohrdání!

– Sadař? – Tomáš prostrčil laťovím plotu pravici.

– Mám jenom jeden strom, ale starostí nad hlavu. Někdy si říkám, že už se vším skoncuju, jenomže mi to nedá. Taky se vždycky těšíte, až dozrají? Nemůžu se dočkat. Jsou jako moje děti, – roztesknil se.

– Letos bude pěkná úroda. I ta citlivka Coxova reneta si plůdky udržela. Jenom Starking je drobný…

– Říkáte Starking? – opakoval soused, jako by jméno odrůdy slyšel poprvé.

– Co vy to vlastně pěstujete?

Hadovka pokrčil rameny a špitl:

– To kdybych věděl.

– Sousede, – nadýchl se strýc jako ke zpovědi, – prodejte mi roub. Schovávám si támhle v rohu podnože, kdybyste chtěl, vypěstuju vám takových stromů deset.

Stařík se pustil plotu, rty mu rozčilením zfialověly. Zavrtěl rezolutně hlavou, a pak řekl:

– Nevypěstujete! – Rychle se otočil a odcházel. V půli cesty k domku se zastavil. – Ten strom to bolí, – zakřičel ještě a už se neobrátil. Boxer za plotem se zlostně rozštěkal. Strýc mávl rukou a konečně se na mě podíval.

– Diletant je to, diletant.

Druhý den jsme vyrazili na houby. Úlovek nebyl špatný: několik křemenáčů, tři hříbky a půl tašky masáků. Mohli jsme přinést ještě víc, jenomže strýc neměl stání.

– Jablka hned po ránu očesal, – vybafl na mne, když jsme se vraceli.

– Je doba sklizně, – opáčil jsem co nejklidněji. I mně však v té chvíli zatrnulo.

– Pes strašně kňučel, vzbudilo mě to. Koukám, co sc děje, a on… V těch holínkách vypadá jako komár. Posloucháš mě vůbec? – zavrčel a vrazil mi tašku s houbami do ruky. – Jak na něho myslím, nic se mi nedaří.

Zasmál jsem se. Jednu chvíli jsem strýce podezříval, že se znovu vrací do dětských let, že pátrá po záhadě hlavolamu. Ale včera jsem přece sám zažil onu podivnou atmosféru, kterou soused svou přítomností vyvolal. Cosi tajemného vyzařovalo z jeho chování, zvrácená láska ke stromu, který hýčkal v náručí, připomínala fetišismus.

– Měli bychom odjet domů, – řekl jsem. – Stejně musím do školy a ty tu sám zůstat nemůžeš. Naši tě čekají.

Strýc si znovu odplivl a přidal do kroku. Tvář měl jako bodlák, člověk by se o ni popíchal.

– Jedno jablko mu z kapsy vypadlo a pes po něm okamžitě skočil.

– Hraje si.

– Tenhle raťafák si nehraje, ten kouše. Měl jsi vidět Hadovku. Vypadl z holínek a hned měl v ruce bejkovec.

– A dál?

– Odnesl jablka do krechtu, zalil strom, psa uvázal k boudě a šel po svých.

Zbytek cesty jsme mlčeli. Táhlo k poledni. Babky se přehrabovaly v hlíně, vybíraly zapomenuté brambory, pole zela prázdnotou, sem tam se objevil kouř z ohníčků, visel nad zemí jako pavučina. Strýc na můj návrh neodpověděl, do města se mu zřejmě nechtělo, měl své představy, a ty bych mu sotva vymluvil.

Odpoledne jsme přehazovali kompost, pod třešní byl naštěstí chládek, před dusnem nás však stejně nechránil. Připadalo mi, že děláme zbytečnou práci, soused se na zahradě neobjevil a kromě toho nebyla zemina ještě zcela zetlelá, takže většina kompostu zůstala před prohazovačkou.

– Dojdeš do města pro pomologii, – řekl najednou strýc, vyndal z kapsy peněženku a obřadně mi strčil do ruky stovku. Souhlasil jsem, ale dal jsem si podmínku: zítra určitě odjedeme. Na nic jsem se raději neptal, hlavou mi blesklo, co si ještě navymýšlí. Prý poslední vydání: Sosenka–Ptáčník. A mám také zavítat do antikvariátu, abych se podíval po starých publikacích. Jako by nevěděl, že v tomhle městě žádný antikvariát není. Tomáš měl tvrdou hlavu, a aniž by se zeptal, předem vyloučil, že může jít o překonanou krajovou odrůdu, o níž moderní ovocnář už dávno nemá zájem. V knížkách asi tenhle rébus netkvěl.

Prodavačka za pultem se mile usmívala. Kupodivu o nás věděla, vyptávala se, jak se nám tu líbí, co dělá strýc a jestli zůstaneme přes zimu.

– Nemáme naštípaná polínka, paní, a uhlí na příděl nedostaneme, protože to je rekreační domek.

– No ovšem, rekreační, – přitakala roztomile, jako by si právě teď něco ujasnila. – A čím posloužím? Pomologii, říkáte…

– Sosenka–Ptáčník, – upřesnil jsem přání. Prodavačka mne chytla za ruku a tlumila hlas.

– Něco vám prozradím. O ten váš dům se nikdo nikdy moc nestaral. Každý z něho utíkal. Až vy, vy jste ho docela zvelebili.

– Copak my, to náš strýc, – položil jsem na pult stovku. Prodavačka vyndala knížku z výkladní skříně a podala mi ji. Nechal jsem si ji raději zabalit.

Strýce jsem zastihl u plotu. Domlouval se s Leonem, na první pohled však bylo zřejmé, že se jim společnou řeč dosud nepodařilo nalézt.

Zbytek odpoledne jsme prospali.

Zatímco jsem se pod pumpou probíral ze spánku, strýc už čile hopkal po domě. Potom si sedl ke knížce a energicky začal listovat tlustopisem, pátraje po Hadovkově zázračné odrůdě. Biologické vlastnosti stromů, podnože, zóny úrodnosti k pěstování jabloní, habitus stromu… všechny zdlouhavé výklady prolétl tryskem, zato se zastavil u obrázků. Vybral si odrůdy málo rozšířené a starší, ale ani jedna se s Tomášovou představou neshodovala. Začal znovu a popořádku. Nahlížel jsem strýcovi přes rameno, točila se mi hlava nejen z něho, ale i ze zápachu prosakujícího z hrnce na plotně, který připomínal pach tlejícího masa.

– Chceš Leona otrávit? – začal jsem z jiného konce.

– Jenom se trochu prospí, okoštuj.

– Jako by se stalo, – ujistil jsem ho.

Vyšel jsem na čerstvý vzduch, abych obhlédl rajón. Temné nebe se mi rozevřelo nad hlavou jako pánský deštník. Znovu jsem obešel zahradu, jen tak, nenápadně, potřeboval jsem si vrýt do paměti nejschůdnější ústupové cesty.

Dostal jsem horečku, tenký komáří bzukot mne pronásledoval na každém kroku. A k tomu ta opojná vůně, vůně ze sousedovy zahrady.

I na strýce padla tíseň. Broukal si, broukal, ale falešně. Ani večeře nám příliš nechutnala. Nakonec jsme hráli karty a potom mi strýc vysvětlil svůj plán. Už prý má v plotě uvolněné tyčky, s Leonem všechno dohodl, napije se lektvaru dobrovolně. A pokud se týká jablek, stačí donést jen jedno, nebude-li už žádné na stromě, půjdeš do krechtu. Tam určitě na nějaké narazíš…

Uspat Leona nebyl špatný nápad, jablko snad také nějaké seženu, a co se bude dít dál, mě nezajímalo. Prostě ho přinesu a ráno pojedeme domů. Na nalinkovaném papíře vypadá všechno precizně a jednoduše.

V jednu hodinu po půlnoci jsme vyrazili. Drobně pršelo a pes se jako naschvál dlouho neukazoval. Museli jsme lektvar znovu ohřát. Pach Leon ucítil okamžitě, přiběhl celý urousaný, a když nápoj chlemtal, spokojeně vrtěl ohonem. Pak se mu zamotaly nohy a sekl sebou do trávy.

– A jakej jsi byl šampión, – poplácal ho rozradostněný strýc po hřbetě. Teď přišla řada na mě.

Divný pocit chodit po cizí zahradě. Představoval jsem si souseda s brokovnicí v ruce, jeho bledý obličej, neklidné oči, ruce, které prosívají vzduch. Ještě že bylo zataženo. I pod temnou oblohou se rýsoval na zemi zřetelný stín jabloně bez plodů.

Obešel jsem strom několikrát dokola, nohy v sandálech mi ujížděly, nejraději bych si je zul a hodil zpátky. Vysoká tráva bránila v rozhledu, znovu jsem kousek po kousíčku obhlížel pod stromem.

– Máš? – zaslechl jsem netrpělivý hlas.

– Nic tady není.

– Tak aspoň ulom větev.

– Vzal bych celý strom, ale zapomněl jsem si motyčku, – uklidňoval jsem strýce.

– Běž do krechtu, možná že jsou tam.

Tu cestu jsme si nedomluvili, byla navíc. První vážnější komplikace. Kolik jich ještě přijde? Nejraději bych se vrátil, ale věděl jsem, že Tomáš by šel hledat jablka sám. Krecht byl o dobrých dvacet metrů blíž ke stavení. Jak se dostanu do té díry v zemi?

Vyšlapanou cestu jsem nenašel, dlouhé stvoly mne šimraly po nohou a lepily se na kůži. Bezděčně jsem si uvědomil, že čím víc se blížím krechtu, tím silnější je podivný pískot, dovádějící mne jako radar k touženému cíli. Připravil jsem si svítilnu. Stál jsem najednou u poklopu a bál se vejít. V petlici vězel zastrčený šroub. Opatrně jsem ho uvolnil a víko zvedl. Pískot náhle utichl. Dřepěl jsem nad otvorem, nejistý a bezmocný jako člověk, který se poprvé chystá ke krádeži.

Rozhodl jsem se. Sestupoval jsem opatrně a pomalu. Světlo baterky opisovalo půlkruh, prostor sklípku se zužoval, čpavé vlhko se mi usadilo v krku. A zima, jaká mi byla najednou zima. Najdu jablko a vypadnu. Zajel jsem rukou do regálů, ale nahmatal jsem prázdné díry, jako by tu po jablkách, dříve uložených, zbyly jen důlky. Hledal jsem rychle, překotně, pak jsem do něčeho kopl, kuš, ty mrcho jedna, myslel jsem na kočku, k uším se mi však donesl krátký ostrý svistot. A víc už nic, jen ticho a oboustranné vyčkávání. Shýbl jsem se dolů, téměř k zemi. To, čeho jsem se dotkl, se mi do dlaní nevešlo. Podle vůně jablko, podle tvaru koule. Co je to za nesmysl!

Těžký hlas, který se mi vznášel nad hlavou, mne polekal jako černá můra, přestože se smál.

– Věděl jsem, že přijdete. Ty, nebo tvůj strýc.

U otvoru stál soused. Patrně otočil vypínačem, protože ve sklípku se rozsvítilo.

– Chtěl jsem se podívat na jablko, – řekl jsem téměř nepřítomně, ale oči, oči jsem nechal upřené na něm.

– Jen se podívej, – opáčil chlácholivě. Pohlédl jsem znovu do regálů polic, po jablkách zůstaly jen neurovnané důlky z polystyrénu, jako by si v nich každý z plodů chtěl začít vytvářet svůj životní prostor, ale už se nestačil zabydlit, protože musel čelit novému, pro jeho existenci vážnějšímu nebezpečí. Ani římská čísla, vyražená na plechových, zrezlých visačkách, kterými byly vyznačeny jednotlivé ročníky plodů, jsem nepřehlédl. Na každém patře trůnil jenom jeden plod. Proto jsem ve tmě nenahmatal vůbec nic. S narůstajícím stářím se jablka zakulacovala a zvětšovala a ta nejstarší a největší měla tak tenké slupky, že by se daly prosvítit jako živá tkáň rentgenovými paprsky.

– Vypínač je u stropu, proto jsi ho nemohl najít, – dodal samozřejmě soused. – Příště už budeš vědět, kam máš sáhnout. – Žertování ho neopouštělo, nevím proč, ale na dálku přes plot mi připadal nebezpečný. Teď se na mě culil jako poďobaný měsíček, psí oči, masité rty, odstálé blanité uši připomínající netopýří křídla. Roztomilý dědoušek, ještě že u sebe neměl bejkovec. – Říkal jsem si, tady bude nejlepší příležitost k seznámení, – dodal a pravačkou se dotkl oné obrovské koule. – To je opravdu jablko!

– Jablko? – řekl jsem šeptem, i když se mi chtělo křičet na celé kolo. – Ale my jsme dva! – vyhrkl jsem nesmyslně.

– Já vím, strýc čeká za plotem. To bude legrace, až mu budeš vypravovat…, – řekl a pohladil láskyplně kouli, kterou nazýval jablkem. S nelibostí jsem sledoval jeho ruce, které cestovaly po tenké slupce plodu, až se zastavily u stopky. Ještě před chvílí mi oči lhaly, koule vypadala opravdu jak jablko, veliký masitý plod ležící na betonové podlaze pod regálem. Jak se sem ale dostalo?

– Jak se sem dostalo, he? – četl mé myšlenky sadař, aby si vzápětí sám odpověděl. – Vyrostlo tady. Už má nejvyšší čas, zítra se uvidí, – řekl a sáhl do kapsičky u kalhot pro hodinky. – Očekávám vaši delegaci v šest ráno, – dodal bez dalšího vysvětlování. – Co říkáte?

– Ovšem, – souhlasil jsem horlivě a byl rád, že mohu ze sklípku vypadnout.

– Tak vypravuj, hochu, vypravuj, – naléhal na mě strýc ještě dřív, než jsme dorazili do kuchyně. Chtělo se mi spát, kuchyňské hodiny ukazovaly půl třetí, za chvíli bude svítat a já, zmatený a nerozhodný, mačkal zubní pastu na kartáček, jedním uchem naslouchal vzrušenému hlasu strýce a druhým vzdálenému komářímu pískotu, který ve mně vyvolával směsici nepřeberných dojmů. – Proč mlčíš? – naléhal na mne Tomáš. Plácl jsem sebou na postel.

– Očekává naši delegaci v šest ráno. Zřejmě uspořádá i recepci.

– On tě načapal?

– Jak malého kluka. – Pokoušel jsem se žertovat, ale cítil jsem se uboze.

– Nařídím budíka, – řekl zapškle Tomáš a začal se svlékat. Vývoj událostí považoval za vlastní prohru. – Přinesl jsi aspoň jablko?

– Nejsem zloděj, – odsekl jsem.

– Tak promiň, že jsem se vůbec ptal. – Tomáš se naštval, zhasil světlo, vlezl do postele a otočil se ke mně zády. Okamžik bylo ticho, dlouho však mlčet nevydržel, jako by mi chtěl znovu vysvětlovat důvody, proč ho jablka tolik zajímají. Toužil být odjakživa zahradníkem, ne tesařem. V životě nic neukradl, ale kytky ano, protože kupovaná kytka prý už nemá šmak, ztrácí divokost, co v sobě má. Jestli to necítím, tak spánembohem. Jablka si taky musí trhat sám, protože jinak z nich vyprchá… on tomu říkal touha růst, vyvíjet se. Kytka i jablko je dar, dar země, na tom těžko kdo může co změnit, i když se prodávají.

– Jistě, – souhlasil jsem, abych měl strýcovo kázání za sebou. – Když budem povídat, ráno nevstaneme. A potřebuju si ještě něco promyslit.

Tomáš na mne však vyjel:

– Cos tam tak dlouho dělal?

– Chytil mě, když jsem si prohlížel regály. A potom mi ukazoval jablka. Jenom jsem nechápal, co vlastně ode mne chce.

– Rozumí tomu?

– Vůbec, – ujistil jsem ho. – Sklípek je jak žumpa. Ale police má vystlané polystyrénem s visačkami pro jednotlivé ročníky. V každém regálu leží jablko, i z letošní sklizně tam jsou, úplně nahoře. Směrem dolů, jak roky přibývají, se jablka zvětšují a zvětšují…

Tomáš sáhl do zásuvky, vyndal kouření a zápalky. Pak škrtl. Úlomek sirky letěl prostorem jak kometa. V koberci bude díra. Strýc škrtl podruhé a vzápětí se zakuckal.

– Měls velký oči, – zahuhňal. – S takovou odrůdou jsem se nesetkal a znám je všechny. O to Hadovkovi jde, aby mohl roztrušovat před sousedy, jak nám vypálil rybník.

– Proč jsem ti vůbec něco povídal, – řekl jsem naštvaně. – A co když je náš soused šlechtitel? Objevil novou odrůdu a snaží se ji utajit.

Vylezl jsem z postele a šel otevřít okno. S Tomášem se nemělo smyslu přít. Pokud se nejednalo právě o jablka, ztrácel fantazii. Vyhlédl jsem do zahrady. Hradba z korun stromů nás hlídala. Za sousedovic plotem kdosi pobíhal, zřejmě se už Leon probral a teď obcházel svůj revír. Tomášovi jsem neřekl všechno. A proč také, když nechce pochopit. Žádná jablka, žádné melouny ani dýně, ale koule. Na té největší jsem měl ruku. Pod její slupkou cosi tikalo. Možná srdce, možná hodinový strojek, právě takový, co teď držel v ruce Tomáš a natahoval ho. Už při prvém dotyku jsem měl pocit, že se celý plod pohnul. Anebo jsem to byl já, který se při setkání s neznámou odrůdou zachvěl?

– Jdem spát, – řekl Tomáš. – A přivři okno, ať netáhne.

Znovu se zachumlal do deky. U nohou nám lomozil budík, vždycky ho dával do nohou, aby nerušil. Na východě už začínala obloha blednout. Lehl jsem si znovu do postele a zavřel oči. Najednou se mi všechno smíchalo, i krechl se proměnil ve vinný sklípek a my jsme pili. Pili jsme až do svítání.

Když jsem se po ránu probral, budík, který tak pečlivě strýc nastavil, mu spokojeně vrněl v nohou. Letmý pohled na hodinky prozradil vše: zaspali jsme.

– Co je? – bránil se Tomáš. Sundal jsem mu z hlavy polštářek, kterým si zakrýval oči před dotírajícím světlem.

– Půl osmé! Snad abychom ani nesnídali, – vykoktal jsem. To už jsem si navlékal kalhoty a pečlivě do nich skládal bleděmodré tričko s kapsičkou a vyšívaným pavoučkem, který mi nosil štěstí. Kéž bych ho měl na sobě včera. Tomáš zachrchlal a s hekáním vstal také. Vláčel za sebou svého času módní dřeváky, sotva je udržel na nohou. Na strýce jsem nečekal, strčil do kapsy rohlík a upaloval k sousedovi. Tomáš za mnou vyrazil jen v trenýrkách a košili, kalhoty měl přehozené přes rameno. Dostihl mne až u branky a tvářil se vyčítavě. Tohleto je mé setkání, ustup z cesty! poroučely mi jeho přísné oči.

Poslechl jsem rád. Tomášovy sadařské zkušenosti znamenaly v oné chvíli mnohem víc než má rozbujelá fantazie. Oč včera více váhal a rozpačitě přešlapoval za plotem, čekaje na můj opožděný návrat, o to dnes vypadal kurážnější. Hnal se přímo ke sklípku, rozhodně se nechtěl nechat zahanbit. Cestou mne napadlo, co asi provede. Bude chtít diskutovat, anebo se všemu vysměje? Zastavil se až u krechtu, kráter v zemi z nahrnuté půdy ho překvapil víc než sousedova žlutá hlava, nořící se z díry.

– Kdepak se touláte, lidičky? – vítal nás přívětivě soused. – Už jsem si myslel, že se nedočkám. – Hadovka povylezl z krechtu. Táhl s sebou na světlo lísku s malými, rudými plody, voňavými a ještě ojíněnými, kterou podával Tomášovi. – Postavte ji támhle na zem. – Strýcovi jako by vyschla studna, neodpověděl nic, snad přikývl, uchopil lísku a poslechl. Začal jsem se při pohledu na strýce usmívat. – Tady máš, chlapče, další, – řekl soused, podal mi tentokráte košík a vylezl nahoru.

– A kdopak nám tohle nadělil? – Jízlivý strýcův tón Hadovka přeslechl.

– Tak jsem se dočkal, dočkal jsem se! – Teprve teď se s námi přivítal, strýce dokonce objal jako svého vzdáleného příbuzného. – To je úroda, co? – pravil pyšně.

– Jsou krásná, – řekl jsem nadšeně, – a jak voní.

– Jestlipak vyrostou? Taková drobotina! Kozí bobky! Dneska se lidi chytí spíš na vzhled než na chuť. S tímhle chodit na trh, tak si nevydělám ani na suchý chleba.

– Kdepak na trh, – tetelil se Hadovka, obtěžkán košíkem a lískou. Popošel ke stolu, kde své výpěstky odložil. Vedle jedné ze tří proutěných seslí, které tu stály, odpočíval demižón. – Sedněte si a hned to zapijem, – přikázal a aniž by vyčkal, co tomu řeknem, začal rozlívat do sklenek.

– Tak na tu vaši úrodu, – pospíšil jsem si s přípitkem, abych strýce předběhl. Netvářil se totiž nijak nadšeně. Napadlo mne: ty žárlíš, Tomáši. Ale jak se později ukázalo, křivdil jsem mu. Všichni tři jsme si přiťukli.

– Ani já jsem to dnes nestihl. Přišel jsem před šestou a už bylo po všem.

– My jsme se v bdění chtěli střídat, však víte, jak to chodí. Akátový větve jsme nesehnali a šípkového trní bylo jako šafránu, – špásoval strýc. Vzápětí ale zvážněl: – Poslyšte, proč jste mi nechtěl prodat rouby? – Sklenka v Hadovkových rukou zatančila. Soused si olízl rozpraskané rty, prstem zvláčel knírek pod nosem, zašilhal po sklípku:

– Sám jste říkal, kozí bobky.

– Taky že jo.

– Já tyhle věci neprodávám… a pak, víte, – pohlédl znovu na lísku, kterou před okamžikem postavil na stůl. – Ten strom to bolí. To je, jako bych někomu uřezával prsty.

– Nesmysl, – opáčil tvrdě strýc. – Když strom neřežete, vyholuje větve a zakvete záhy, brzy plodí, vysiluje se. Potom vypadá jako holka, která se v patnácti začala courat po nocích. Jó, milej pane, strom musí mít pěkný načechraný sukýnky, jinak to není strom, ale koště.

– Jenomže můj strom nekvete, – tetelil se soused. – To je právě ono.

Ve sklenkách už bylo opět nalito, těkající lihovina pálila i v očích. Hadovka civěl na dno sklenice jak na kámen mudrců.

– Neříkejte. A co vám to viselo na větvích? Snad ne vánoční kouličky? Nic! Ony totiž na větvích ležely.

– Právě, právě? A kde se tam vzaly, he?!

– Kde se tam vzaly, – zakoulel Tomáš očima a schoval si bradu do dlaní. Mnul si ji tak intenzívně, až mu zčervenala. Takového pitomce snad svět neviděl, pomyslel si.

– Někdo je tam asi položil, – řekl soused a majetnicky pohladil hlavičky plodů, vykukující z lísky.

První se zvedl strýc, ostražitě se rozhlédl, a když zjistil, že je Leon zavřený doma, zamířil přímo k jabloni.

– Obyčejný strom, – opáčil. – Vytváří široce pyramidální korunu, ve dřevě zřejmě nenamrzá, možná se dá i tvarovat. To má být čtvrtkmen nebo vřeteno?

– Prosím vás… – Soused plul v oblacích, oči měl mírně přivřené, na rtech úsměv. Vzadu na hlavě mu poletovala chocholka vlasů a vítr mu ji čím dál víc rozviřoval. – Otec ho přinesl z lesa, když jsem se narodil. Dlouho nechtěl růst, říkal, že je to semenáč a potřebuje přeroubovat, už se úrody nedožil. Já jsem se ale dočkal, jenom sklízím, o víc se nestarám. Už jsem ho chtěl podříznout, jednou zrána však přijdu, a co nevidím…

– Co? – vydechl jsem nahlas. Strýc mě zmrazil svým pohledem.

– Na stromě byla jablka. Seděla si na větvích jako ptáci. Nebylo jich moc, čtyři, možná pět. Nejdřív jsem chodil jen kolem, bál jsem se…

– Jestli neuletí?! – zachechtal se strýc.

– Jestli se nebude něco dít. Byly totiž červený.

– Idared se taky dovede vybarvit ze dne na den.

– Tyhle spadly rovnou z nebe, – zajásal soused a tetelil se nad tím, jak strýce převezl. Ten se zamračil, ale hned chytil druhý dech.

– Říkáte poprvé asi před deseti lety?

– Každý rok v září se to stane. Obloha je přitom jasná a čirá jako tahle slivovice, – poznamenal soused a znovu se napil. – Najednou jsou tady na stromě. Moje jablíčka!

– Čirá, jasná…, – opakoval jsem Hadovkovi. – Ale vy jste nám chtěl ukázat něco jiného.

– Chtěl, chtěl… jenomže neukážu!

Strýc zatěkal očima za mě na souseda a pak zaržál:

– Jablko meloun! – I jeho už slivovice rozpalovala. Věděl jsem, že by si nejraději zacpal uši nebo odešel, ale zvědavost, se kterou vysedával za sousedovic plotem na číhané po několik měsíců, byla mnohem silnější, než přezíravý postoj k amatérovi, který semlel v puse možné i nemožné. – Tak mně ho ukažte, ať vidím ten zázrak. Člověče, jablka nejsou ikebana, abyste je napíchl na párátka a pak je chodil do mističky zalívat a díval se, jak rostou.

Soused chtěl cosi namítnout, slovo mu však zaskočilo v hrdle. Tomáš ho plácl do zad, až sesle povolila v bocích a zaskřípala.

– Neukážu, protože už není… už není tak velký.

– Tak vidíš, – obrátil se ke mně strýc s významným, vševysvětlujícím pohledem. Byla to škola velké české psychologie, se kterou mistrovsky odhadl svého soupeře, posoudil, zhodnotil a položil ho na lopatky. Jakási varianta Caesarova výroku veni, vidi, vici, obohacená o prvky vědecko-technické revoluce.

– Špatně jste mně rozuměli, – bránil se Hadovka, – pojďte se mnou, pojďte, – pobízel nás. Strýcovi se vstávat nechtělo, ve stínu stromu a v blízkosti téměř plného demižónu mu bylo dobře, neřkuli za poslední tři dny vůbec nejlépe. Potvrdil si svůj názor, tak proč by ho měl zpochybňovat exkurzí v nějakém krechtu a vhánět do své duše neklid? – Ale rychle, aby nezmizelo, určitě tam ještě je, jenom se zmenšilo. Tyhle plody jsou totiž z něho!

– Krásná Angeliko! – zvolal Tomáš, nechal otevřená ústa a nasával zhluboka vzduch, jako by omylem kousl do pálivé papriky.

Ke sklípku jsem vyrazil první, otvor byl otevřený, v zemi zela díra, schůdky mne přímo vybízely, abych sestoupil.

Obrovská koule ve spodním regálu, se kterou jsem se tak důvěrně včera spřátelil, opravdu ubyla, přesto však stále dosahovala rozměrů mamutího, nevídaného jablka. Znovu jsem na ni sáhl, tentokát už z ní byla vychladlá, nicneříkající hmota. Ale to už jsem slyšel přicházet Tomáše a souseda. Strýc se zaslavil přesně u mne a při pohledu na podivnou, nehybnou kouli se ulekl.

– Tohle že má být jablko? – Hadovka svraštil rty a pokrčil rameny. – Kde jste k tý kouli přišel, člověče?

– Vyrostlo tady. Za deset let tady vyrostlo a bylo ještě větší… včera!

– Sám jsem na něj sahal, – ujistil jsem strýce. I on zvedl opatrně ruku a lehce se pomačkané slupky plodu dotkl.

– Teď je už studený.

– Co tím chcete říct?

– Zeptejte se mladýho pána. – Mladý pán jsem měl být já a spíš než odpověď jsem měl na jazyku další otázku, co je to vlastně za malé plůdky, které vynesl Hadovka v lísce a košíku. Než hloupě se ptát, raději jsem mlčel. – Už jsem jednou takovouhle úrodu měl, ale nikdy je neuhlídám, he, – řekl soused. – Určitě jsou z ní, z tý velký koule.

– Pane Hadovka, neřekl byste nám to úplně od začátku? – zaprosil jsem vzrušeným hlasem. Už jsem přehlížel i arogantní Tomášovy pohledy. Co mně bylo po jeho sadařské prestiži, když jsem stál před člověkem, jemuž se rodí, ať už náhodou či nikoli, takoví krásní potomci.

– A chcete to od toho stromu?

– Od jablek, jak se objevily v září na větvích. Ale Červenou Karkulku mi nevypravujte.

– Jistě. Tak se objevily… a dal jsem je do sklepa.

– A co se s nimi stalo?

– Nic, co by?

– Chápejte, příroda má své zákony, – začal jsem opatrně, abych souseda nezakřikl. – Když chceme, aby se narodil nějaký tvor…

– Jo tohle vy myslíte!

– Jabloně nejsou samoprašné, – řekl neosobně strýc.

– Žádný pyl, byly u sebe jako milenci, he. Dal jsem je zvlášť a zase a zase, – Hadovka se mlsně olízl.

– Vy jste je pozoroval? – pokoušel osud Tomáš.

– Dělaly si, co chtěly. Moc se mně to nelíbilo. Buď jsi blázen ty, anebo se tady dějí divný věci, říkal jsem si.

– To tedy dějí. Já vám něco prozradím, Hadovko. Blázen jste vy. Vy za to ani nemůžete, když vás poslouchám, věříte tomu. Nechci vám nic brát, ale v téhle fázi by to měl vzít do rukou odborník, – řekl Tomáš a zajisté myslel na sebe. – Copak vy víte o diploidních odrůdách, o triploidních, o genetice, pylu, podnožích? Vyjdete si jednou v září nadýchat čerstvého vzduchu a objevíte na stromě jablka. To by dovedl každý, přenýst je do sklepa a čekat, až vyrostou.

– Tak to nebylo, – řekl soused, který už zjevně zápasil s poslušností jazyka. – Já jsem jenom nečekal. Moji miláčkové zpívali, jako komáři zpívali, a když jsem na ně chtěl sáhnout, docela jsem se bál. Už jste někdy slyšel jablko zpívat? He? Rozsadil jsem je, každý do jinýho regálu. Představte si, na co jsem nepřišel! – Sousedův nos se vklínil do Tomášovy tváře, mžourali na sebe jako krátkozrací.

– Na co? – Nemohl jsem se dočkat, až Hadovka dopoví svůj příběh.

– Dal jsem jim do cesty překážku. Ať jen předvedou, co dokáže láska, hehehe. Překážku jako na mamuty, takovou jsem si s tím dal práci. Znáte dětský fotbal v krabičce? Udělal jsem to opačně. Vyvrtal jsem desítky podobných děr, tam se vlízt dalo, ale zpátky ne. Jako myška do pastičky. Jenom jednu jsem nechal tak, aby jablko prolezlo skrz.

– To vás nic chytřejšího nenapadlo, člověče? Vždyť se mohlo potlouct.

– Hlídal jsem, dva dny jsem vydržel čekat. A víte, jak se pohybují? Koulejí se.

– Neříkejte. Jablka se koulejí? Bodejť by cupitaly po nožičkách. A trochu jste je postrčil, ne?

– Důležitější se mi zdá něco jiného, – zakřičel jsem, abych si vynutil pozornost. – Jestliže jsem dobře rozuměl, to jablko mělo možnost volby mezi několika desítkami otvorů a vybralo si ten správný.

– Tak, – souhlasil soused. – Padesát devět děr tam bylo a sedm možných cest. Až jsem si musel nakreslit šéma, abych to nezapomněl. A když jsem si ho nakreslil, tak jsem ho ztratil. Sedm možných, které vedly skoro k cíli. Říkám skoro, protože k cíli vedla opravdu jenom jedna a do ní jsem nastražil shnilý velký jablko. To se nemohlo kutálet, he! A přece na mě vyzrály. Najednou něco mlasklo a zdravý jablko bylo pod ním, u svýho miláčka, a shnilý zase sedělo v důlku, jako by se vůbec nic nestalo.

– To by ovšem znamenalo, že plody jsou živé, – řekl strýc hrdě a pateticky, protože se prvý odvážil vyslovit názor, který jsme až dosud každý v sobě dusili. Poněkud mne tím překvapil, ještě před chvílí se vysmíval.

– Vidíte! – řekl soused, jako by ho tahle věc v životě nenapadla a znovu si olízl úzké rty.

– Kdepak jablka, koule to jsou, – pokračoval strýc v rozvíjení své teorie. – Přece poznám jablko. Chybí lenticely, stopka, kalich, kam se ztratil jádřinec? Víte, že bych se ještě jednou rád podíval na ten strom?

Strýc obcházel tentokrát jabloň jako čmuchací pes, ohýbal větvičky, mnul listy, na severní straně odlomil i kousek kúry. Nic zvláštního nenašel, jenom řekl:

– Nemá ani plodonoše.

– He, – pousmál se soused.

– Měl bych otázku, – obrátil jsem se na strýce, který mně byl ochoten naslouchat. – Neučil jste náhodou některé z těch plodů, jak a kudy se mají pohybovat? Rozumějte, jenom lidské jednání má smysl a cíl… Není ovšem vyloučeno, že v kosmu jsou i jiné civilizace…

– Tak daleko jsem nedošel, – poznamenal opatrně strýc a pomalu, jako by překonával svou vlastní nedůvěřivost, zvedl hlavu k obloze.

– Jak jste to povídal? Civilizace? – mlaskl jazykem Hadovka, jako by se setkal s něčím posvátným a novým, co na zahradě ještě neměl. – Civilizace vzácné odrůdy, – dodal nesmírně dojatým a šťastným hlasem, pohladil borku na kmeni stromu a pozorně, láskyplně sáhl do lísky. – Kdo by to řekl! Však oni se ještě ukážou. – Potom si jeden oschlý a voňavý plůdek strčil rozkošnicky do úst, aby ho ochutnal. – Vlastně jsem vás pozval na hostinu, – zajásal gurmánsky a začal dělit obsah lísky na tři díly.

Tichý, všeříkající pískot nám prolétl nad hlavami.

Teplo rodinného krbu

Garáž jsme nepochybně potřebovali. Hned zjara jsme se rozhodli: postavíme dům i s garáží.

– Ale co děda? – zeptala se Marika. Měli jsme začít stavět v průjezdu, hned vedle malého, mokvajícího domku. V nové vilové čtvrti přežíval jak rozplizlá houba. Děda, slimák, v té houbě žil, před sousedy snil o domě s ústředním topením a kupou dětí, které bude mít jeho vnučka Marika.

– Určitě se dočká, – mrkl jsem významně na Mariku. Zatvářila se chápavě, všeznajícně. Rukou si shrnula padající vlasy, a jak seděla v křesle, zvrátila hlavu dozadu a zastříhala nohama ve vzduchu. Stoupl jsem si k ní, oblá lýtka mi tiskla na tvář. Za okny plulo nebe, kominík na protějším činžáku se pokoušel z televizní antény vyprostit chcíplou vránu. Asi nestačila odlétnout. Marika tohle neviděla, a zatímco mhouřila slastně oči, znovu se zeptala:

– Snad nechceš stavět celý dům, nemáme přece peníze.

– Půjčíme si.

– Ale já budu mít ložnici jenom pro sebe. A v ní obrovskou postel, ve které budu vládnout. A v jedné stěně skrytá dvířka, těmi budou ke mně chodit tajné návštěvy.

– Tajné?

– Třeba ty, – ujistila mě rychle, snad abych ji nepodezříval z nevěry. Přikývl jsem, bylo nám spolu dobře.

Nejdřív jsme museli v průjezdu vyvrátit modřínová vrata, léta nepoužívaná. Děda přišel na poslední chvíli:

– Za války jsme je měnili. A ty je chceš bourat!

– Jsou jako marcipán, – neztrácel jsem trpělivost.

– Dědečku, počkej, – řekla Marika a odvedla starce o pár metrů dál. Mračil se, nechtěl tu spoušť před sebou vidět. A přece stál a civěl na nás. Řadu roků zde hospodařil, co nás to napadlo, bořit mu k stáru dům. Nejdříve žmoulal v ruce kapesník, potom si zapálil. Zřítelnice v očích se mu mihotaly jak plamínek olejové lampy.

– Shodíme je do ulice, – řekl jsem ženě. Zabrali jsme oba najednou, zem zaduněla. Marika zůstala stát s roztaženýma rukama, jako by jí z náručí vypadlo dítě. Dědovi, který se přikolíbal k nám, zhasla cigareta.

To odpoledne jsme ještě zlikvidovali v průjezdu strom. Děda seděl na zápraží, díval se na mladé Maričino tělo, vyrůstající z pošlapaného záhonu, a mluvil o tom, že na tomhle místě byla před mnoha lety bažina, že napříč bažiny vedla jediná cesta, jakápak cesta, vlastně stezička to byla, žáby tu skřehotaly a ve větru, když poryv zvedal na podzim strniště, chrastily ve větvích stromů kostřičky ptáků. Přepadení, která se tu udála, snad nikdo nepočítal. Až jednou našli na té cestě panenku a o kus dále vysílené dítě.

– Dědečku, – vtipkovala Marika, – nestraš, budu se bát! – Děda se zakabonil, vadilo mu naše bezstarostné veselí. Marika se na něho usmála, pak chytla starcovu hlavu do dlaní. Nerudný obličej se rozjasnil. To se Maričiny rty dotkly starcova čela.

– Všechno vidím, – neodpustil jsem si poznamenat. – Dejte si na ni pozor, dědo, je to ženská.

Stařec vstal, povytáhl si kalhoty, kšandy nasunul na ramena. Zajímalo ho něco jiného.

Za brankou vedoucí na dvorek se objevila hlava psa. Jmenoval se All. Děda ho koupil s papíry v jednom mysliveckém sdružení. Pokoušel se mu dlouhou dobu vštípit zásady slušného chování, ale All neposlouchal nikoho. A přesto patřil do rodiny, když promluvil děda, obvykle zaštěkal.

Slunce už rozjímalo v komíně, jeho paprsky vybělily stíny. Rozepnul jsem si košili. Marice se rozutíkaly plavé vlasy po ramenou, chytala je mezi prsty a navlékala do gumičky. Na tváři měla šmouhu od sazí a celá voněla prací.

Místo oběda jsme spořádali chleba se slaninou. All uměl žebrat, poctivě jsme se s ním rozdělili.

– Jak budeme dělat ty základy hluboký? – řekla s plnou pusou Marika. Seděla, lokty se opírala o kolena, polykala a mluvila, až jí zaskočilo. Plácal jsem ji do zad.

– Snad nemlátíte svou ženu? – Uličkou za plotem procházela sousedka, v jedné ruce držela noviny, v druhé nákup.

– Občas jí připomenu, kdo je tady pánem, – řekl jsem žertovně. Maričiny rysy ztuhly, dokonce se mi zdálo, že na mě zle pohlédla. Teprve vzápětí pochopila, že si dělám legraci. Sousedka zakývala hlavou, a jak udělala krok, málem šlápla na slepici.

– Stavíme, – řekla žena.

– Musíme tý havěti přistřihnout křídla, nebo tady bude samej kurník.

Nepochyboval jsem o tom, že má na mysli naši garáž.

Po obědě jsme shrnuli ornici a pustili se do hloubení jámy pro základy. Marika nabírala zeminu do kolečka a já ji odvážel před dům. Děda si znovu sedl na zápraží, klimbal a pozoroval nás. All kňučel za plotem na dvorku, chtělo se mu ven, ale musel počkat, pustil jsem ho až za soumraku.

Ve výkopových pracích jsme pokračovali i druhý den. Zem, kterou jsme otevřeli, svítila jasnou žlutí. Dostávali jsme se do ní hloub a hloub. Mizel jsem ve výkopu po pás. Děda se už k dítěti na bažině nevracel, začal o pokladech. Dokonce si vzal k sobě psa, zdálo se mu, že nejvděčnějším posluchačem jeho historek je on. All mu olizoval ruku a vrtěl ohonem.

– Dědečku, tady byli samý chudý lidi, kdepak najít poklad, – usmála se Marika. Na rukou jí naskákaly puchýře od lopaty, trochu si zoufala.

– Co když ta cesta šla zrovna tudy. Víte, děti, že se vůbec nepamatuju?

– Na geodézii by to měli jistě podchycený, dědo, – připomněl jsem poťouchle.

– Na geodézii? – Stařec pohlédl na psa, co tomu říká. – Vždyť to bylo smetiště! Co lidi vynesli z domů, vyhodili a tak… – All konečně zaštěkal, děda měl pravdu. Pak skříply dveře odvedle a objevila se sousedka. Na těle měla přilnavé, modrotiskové šaty, v ruce držela talíř s buchtami, jejichž vůně probrala dědu z opojného snění.

– S čímpak jsou, Květo? – řekl mlsně ještě dřív, než poděkoval.

– S mákem, pane Kvapil. Ty vy rád, ne?

– A se řepou? – přičichl k nim.

Sousedka kývla a udělala pár krůčků k výkopu podél plotu. Už už se chtěla chytnout laťoví, aby se podívala na dno jámy.

– Kuš, – řekl děda, – mohlo by to spadnout. – Květa přešlápla ze špičky na špičku jako víla na paloučku.

– Tady bude stát zeď? – zeptala se ustaraně. – A kudy vám budu podávat buchty, pane Kvapil?

– Zadem, na zahradě je v plotě díra, – řekl děda a s pohrdáním se podíval na její mladé tělo.

Byl čas jít domů.

Opláchli jsme se na dvorku vodou a sklidili nejnutnější věci. Den už prosíval tmu. Noc se nepozorovaně přikradla jako tichý žhář. Když jsme nasedali do auta, na obzoru skomíralo slunce. Děda nám ještě stačil zamávat.

Doma jsme se vykoupali a chvíli civěli na televizi. Marika přinesla z kuchyně na plátky nakrájený uherák a červené svařené víno, ve kterém plaval penízek citrónu.

– Copak slavíme? – zajímal jsem se. K večeři jsme měli guláš, s druhým chodem jsem vůbec nepočítal.

– Započetí stavby, – řekla Marika a podívala se na mě skrz rubínovou číši. Zářila jak drahokam. Skleničky o sebe cinkly. Byl jsem opilý dřív, než jsem se dotkl rty vína.

Díval jsem se na ni, jak pije, jak jí, celý den jsem ji sledoval při práci, její nohy, ruce, tělo. Každý pohyb jsem měl už předem zapsaný do paměti, viděl jsem ho snad tisíckrát, a přece mi připadal pokaždé jiný. Společný cíl – dům – nás ještě více sbližoval. Až ho postavíme, narodí se děti. Na ty jsme se těšili nejvíc. Brzy po svatbě za mnou Marika přišla a řekla, že budeme chovat. Má radost však netrvala dlouho. Záhy jsem Mariku odvezl do nemocnice, lékařský nález byl zřejmý, dítě se nenarodí. Proč o tom všem hovořím, proč se vracím k událostem, které smetl čas? Ve středu mi telefonovala matka: tvá žena čeká dítě, nevím, jestli byste se stavbou neměli počkat. Vrtalo mi hlavou, proč mi tu zprávu nesdělila Marika. Má přede mnou tajnosti?

– Ty něco víš? – Četla mé myšlenky. Seděla tiše, zaskočeně, držela v umaštěných prstech plátek salámu a já jsem viděl, jak se musí přemáhat, aby jídlo z talíře hned nezhltla.

– Něco, – nechal jsem ji v nejistotách. Matka mě zapřísahala: nesmíš nic prozradit. Slíbila jsem jí to. Jde o její zdraví, chápeš. Nenechávej ji dřít! Usmál jsem se a pohladil Mariku po břichu.

– Promiň, – zatvářila se provinile. – Nechtěla jsem to zakřiknout. – Vrhla se mi do náruče. Neptal jsem se na nic. Nechali jsme hostinu hostinou, ani tu sklenici vína jsem do sebe neobrátil. Chtěl jsem být u své ženy co nejblíž. Opatrně jsem ji nadzvedl a odnesl do postele.

V noci zvonil telefon. Hodiny odbíjely půl druhé. Sípavý hlas mi oznamoval, abych hned přišel. Volal děda, zřejmě běžel až k budce na roh ulice, zalykal se totiž slovy. Dost dobře jsem mu nerozuměl, staříkova řeč neměla ani hlavu, ani patu.

Oblečený jsem byl záhy, chvíli mi trvalo, než jsem našel baterku. Ženu jsem nebudil, jenom jsem jí napsal na stůl zprávu, že jsem na stavbě.

Děda na mě už čekal. Seděl potmě na zápraží a kouřil. I tak jsem viděl, že v sobě dusí nepokoj. U nohou mu ležel All.

– Nedovedu si to vysvětlit, – řekl a ukázal na zborcený plot. – Celej dům praskal v základech. Pojď se podívat, – táhl mne za rukáv. Překročili jsme záhon. Pes se šoural za námi, cosi škubal v tlamě, ale když jsem ho zavolal, zmizel ve tmě. U výkopu začal kňučet.

– Sousedka nám požehná, to byl její plot, – řekl jsem. Tři ze čtyř betonových sloupků spadly i s laťovím do jámy. Nebylo mi do smíchu. Stát se to, když jsem vyhazoval zeminu…

– Měli jsme kliku, – řekl děda a plivl na záhon. All se mu lísal k nohám.

– Ukaž, co to máš, – sáhl jsem mu do tlamy. – Zas nějaký krám. – Pes přinesl kus vydlabaného oprýskaného dřeva. Dědu předmět zaujal, po chvilce zaváhání po něm vztáhl neobratně ruku, byl jsem ale rychlejší. Strčil jsem dřevo do kapsy a řekl: – Běž spát, hlína se sesula vlastní vahou, o nic přece nejde. – All na mě stále dorážel, musel jsem se shýbnout a pohladit ho. – Teď už na to budu sám, – pravil jsem potichu.

– Jak to, sám?

– Marika čeká dítě.

Děda zhluboka vydechl. Chvíli nic neříkal, potom mě vzal slavnostně kolem ramen.

– Já ti pomůžu. Jenom jí nic nevypravuj.

Znělo to tak důvěrně, tak bezprostředně. Najednou se mi zdálo, že postavit dům bude pro mne hračkou.

Když jsem se vrátil domů, táhlo na třetí. Tma za okny ještě křísila sny, a přece jsem už cítil ráno. Do šesti hodin, kdy vstávám, toho už moc nenaspím. Zatímco jsem se převlékal do pyžama, Marika spokojeně oddechovala. Zprávu zřejmě nečetla, list papíru ležel dosud na stole.

Vklouzl jsem do postele, povlaky tiše zašustily, v hlavě se mi rojilo plno nepřeberných myšlenek. Představa kusu oprýskaného dřeva, které způsobilo ve starcově chování očividný zmatek, dostávala určitější rozměry. Spánek dlouho nepřicházel, ztrouchnivělá koule mi před očima narůstala do bizarních tvarů, potom jsem začal počítat, zoufale, překotně, donekonečna…

A pak se mi jednotlivé části obrázku náhle spojily. Rychle jsem vstal a zamířil k židli, na níž jsem měl přehozené kalhoty. Omyl byl téměř vyloučen. Spolu se stopami nečistoty jsem vyndal z kapsy hlavu panenky. Teprve teď jsem mohl v klidu a dosytosti prozkoumat její tvary, kupodivu odporný kousek dřeva ke mně přivál osvobozující pohlazení dětství. Z očí, kdysi patrně zářivě modrých, zůstaly už jen prázdné důlky, pravé ucho, podobně jako nos, se ulomilo a vlasy, znázorněné jemnými vrypy pnoucími se téměř po celé hlavě, zalepila zrnka písku. Díval jsem se na úlomek panenky a v duchu se přenesl do předškolních let. Nikdy jsem takovou loutku neměl, a přesto mi připadala důvěrně známá. Podobné postavičky jsem už někde viděl. V divadle, to samozřejmě, ale pak, později, když věk blížící se dospělosti spoutával příběhy dětství… Představa řezbářova krámku byla náhle zcela konkrétní.

Navlékl jsem na sebe svršky, rychle a překotně, jako bych si nebyl zcela jistý, nejde-li o sen, který vzápětí skončí. Teprve na ulici jsem začal střízlivě uvažovat a klást si otázky, proč jsem tenhle noční výlet neodložil na zítřek. Možná mě k tomu vyprovokovaly ony podivné události, seběhnuvší se v naší rodině, a obavy o Mariku, která čekala dítě. Snad jsem si chtěl srovnat všechno v hlavě a vrátit se ke kořenům města, ve kterém jsem vyrůstal. Já i Marika. Ale nejvíc ze všeho jsem toužil vědět, co bude dál.

Strach jsem neměl, byl jsem příliš vzdálen drobným denním skutečnostem, než abych uvažoval, že mě někdo přepadne. Prošel jsem přes nýtovaný ocelový most, voda v otevřeném jezu běsnila, cítil jsem, že se mi pod nohama zachvívá zem, světla kdesi v dáli ustupovala do pozadí. Cesta na náměstí byla volná. To náměstí se nazývalo Bílé, ne podle věže, která zde kdysi vítala kupce a handlíře, ale podle měsíce, rozpouštějícího za letních nocí své paprsky v lázni pískovcové kašny. Prošel jsem tu stokrát, možná i tisíckrát, a přesto mi důvěrně známá tvář náměstí připadala vzdálená. Skrze vzpomínku, neúplnou a bortící se pod každým novým vjemem, jsem rozpoznával domy. Jejich barvu, vůni, jejich mladost i stařeckou dýchavičnost, nachýlené i strmící se komíny, housenku fosforeskujících pouličních světel i noční ticho, které s padající rosou rozprostíralo sítě…

Psi neštěkali. Pozorně jsem se rozhlížel a v mysli si vybavoval důvěrně známé obchůdky a krámy. Tady by mělo být uzenářství a tady trafika, v rohu oprýskaných budov stával modelářský krámek, chodil jsem si do něho nakupovat letadýlka a benzínové motorky, ale zatím… zde pracuje kovář Emanuel Frynta, pach sazí pronikající dubovými vraty kovárny to jenom potvrzuje, a tady sídlí řezník Kurz a v obchodě, kde maminka kupovala bavlnky a pletací stroj, vystavují za výkladem loukoťová kola.

Podivné seskupení obchodů a dílen! Neobcházím snad náměstí z druhého konce, napadlo mne. Zářící hodinky na zápěstí mne vrátily do přítomnosti. Minuty utíkaly mnohem rychleji, než jsem předpokládal a najednou jsem zalitoval, že s ránem se ona pohádková atmosféra rozplyne.

Co asi dělá Marika? Za chvíli jí u ucha zadrnčí budík. Několikrát sebou hodí v posteli a vstane. Já býval po ránu smutný, ona veselá. A co ostatní lidé? Je to u nich stejné jako u nás doma?

Teprve teď jsem si blíže všiml pouličních luceren, mihotal se v nich zelenožlutý plamen. O pár metrů dál jsem narazil na první rozsvícené okno. Byl za ním muž ve spodkách, stál skloněný nad umývadlem a džbánem si lil na krk vodu. Hvízdal jakousi veselou melodii a v rytmu písně se drhnul osuškou. Pak si vzal košili, kalhoty, nůž a chleba. Ukrojil z bochníku obrovský kus, do suchého krajíce zatnul zuby a s chlebem v ústech začal tancovat.

Pokračoval jsem v cestě a pátral dál. Byl jsem zvědavý, tolik jsem se toho chtěl najednou dozvědět. Nahlížel jsem do rozsvícených příbytků, i když jsem si připadal jako zloděj. Ve špici náměstí jsem zahlédl pootevřeným oknem starce. Přilákaly mne sem tlumivé rány dřevěnou palicí, připomínající údery věžních hodin, které se s jistou pravidelností nesly nočním tichem. Řezbář stál nad hoblicí a zápolil s výrobkem, práce mu nešla od ruky, ale nenadával, pomalými, odměřenými pohyby se zmocňoval kusu dřeva. Jako když plyne čas…

K ránu se ochladilo, na východě růžovělo nebe. Měl bych se vrátit, napadlo mě a zamířil jsem domů.

Probudil jsem se v posteli, únava mi zavírala víčka. Budík, překocený na koberci, rachotil. Marika ho včera natáhla, ovšem předpokládala, že ostatní zařídím já. Polechtal jsem ji na tváři, zamračila se a spala dál. Tak jsem s ní zcela prozaicky zatřásl. Nejprve otevřela jedno, pak druhé oko, a zatímco prvním se rozhlížela, z druhého vyháněla spánek. Měla kouzelné tváře, a když svraštila čelo, cestovalo jí po něm stádo beránků.

– Představ si, kde jsem byl, – zašeptal jsem jí do ucha. Nadzvedla se na loktech, aniž by projevila překvapení:

– Záletníku!

– Chodil jsem po starém městě.

– Mlč už, – dala mi ruku na pusu, a pak se její rty dotkly mých. Věděl jsem, že mě neposlouchá, že ji zajímá probouzející se den, moje ústa, ruce, naše plány, že ji bude zajímat zborcený plot na naší zahradě, ne mé romantické zálety.

– Byl jsem v noci doopravdy venku, – nedal jsem se jen tak odradit. Teprve nyní se zarazila, sevření povolilo. – Volal děda, – pokračoval jsem rychle, abych ji nenapínal. – Vylekal mě. Představ si, že spadl sousedovic plot. Děda si myslel, že je zemětřesení. A také jsme něco našli. Podívej, co přinesl All. Zbytky panenky.

– Jak víš, že je to z panenky? – řekla překvapeně Marika, odvalila peřinu a vstala. Fragment dřevěné hlavy vzala štítivě do ruky a odnesla ho s sebou. Slyšel jsem, jak v pokoji balí hračku do novin a obojí hází do koše.

Všechno šlo podle plánu. V dubnu jsme stihli nejen základy, ale koncem měsíce začalo růst k nebi i zdivo budoucího domku. Pravda, počáteční tempo se poněkud zpomalilo, zdržení však bylo spíše způsobeno sháněním materiálu než tím, že by nám došly síly. Marika mi stále ještě pomáhala, nosila cihly, míchala maltu, i přes můj zákaz se potýkala s kolečkem naloženým pískem. Měla radost z toho, jak dům roste pod rukama. Občas k nám zavítala i sousedka, teď už nemohla chodit dírou v plotě, ale musela pěkně kolem. Stále ještě nosívala dědovi buchty, začala je však přikrývat utěrkou, to aby lidi v ulici nevěděli. Nedovedl jsem si dost dobře vysvětlit, jaký je vztah mezi ní a starcem. Děda sledoval všechny sousedčiny návštěvy.

– Už tam má zase nějakýho frajera, – durdil se, když si domů vedla hosta. Kroutil hlavou, křičel na psa, chodil po dvorku jako splašený. Nebylo s ním k vydržení.

– Třeba šel zapisovat plyn, – nahrál jsem mu do noty. Zastříhal knírem, jak to myslím. Marika se tvářila, že neslyší, líce se jí však jasnily a očividně se bavila.

– To určitě, – řekl děda. Jak měl vztek, plival na všechny strany. – Taková, taková… buchtu si od ní už nevezmu. Teď vím, že plot shodila ona. – Pohlédl přitom na Mariku, snad od ní očekával podporu. Marika krčila rameny a věnovala se své práci, jako by ji to vůbec nezajímalo.

Na začátku června jsme dokončili střechu. Počasí nám přálo, děda se uklidnil, o návštěvách u sousedky měl spolehlivý přehled. Občas k nám zavítala ze vzdáleného místa matka, nezapomněla mě upozornit, abych si Mariky více hleděl, vybalila dárky a odjela.

Nejenom stavba, ale i Marika mi krásněla před očima. Stále se ještě nezakulatila, hodně jedla, rozkošnicky se smála, energie z ní čišela. Občas, když jsem si ji prohlížel, si položila na břicho ruce, jako by si z něj už chtěla malého človíčka vytáhnout. Nemohla se dočkat. Byla zvědavá, neposedně za mnou lezla po žebříku i do prvního patra.

– Proč mi tohleto děláš?

– Chtěla bych se rozhlédnout, abych všecičko viděla. Když se díváš na svět z výšky, připadá ti úplně jiný.

– Počkej, až budou schody!

– Tak mi o tom musíš vypravovat! – žadonila.

Ty bys mi také měla něco povědět, uvažoval jsem, ale zeptat se nahlas na panenku jsem se neodvážil. Však ona mi to sdělí sama, myslel jsem si, jako bych nechápal, že nevyřčené otázky budou ze dne na den narůstat do obludných rozměrů. Raději jsem Marice tlumočil, co všechno z té výšky vidím: kotce s králíky, kapustové záhony, vím, kam zanášejí slepice pana Hrdlíka, kam se chodí opalovat slečna Masná.

– Ty mi nechceš rozumět, – zlobila se.

Možná, možná jsem jí opravdu nechtěl rozumět. Měl jsem svůj cíl – postavit dům, abychom měli kde žít. Já s Marikou a tlupa dětí, které budeme mít. Nechtěl jsem se vzdát svých plánů, byly mnohem střízlivější, než mé romantické vzlety, mohl jsem si na ně sáhnout, ohmatat je, mohl jsem pozorovat, jak je lidé chválí, haní, žil jsem s nimi, jako žili druzí kolem mne. V tom byla naše jistota. Mohl jsem jí o tomhle vypravovat?

V létě jsme přivítali pomocníka. Zedník se jmenoval Šenk. V dolní čelisti mu torpédovalo dáseň havano, málokdy ho vyndával. Nepočítal jsem, kolik mu chybí zubů, jedno však bylo zřejmé: špatně jsem mu rozuměl. Hýčkal slova v puse jako batolata. Práce mu však šla od ruky, prý stavěl po válce i jeden z domků v ulici. Ale to byl ještě mladý.

Marika s ním rozmlouvala jako s pamětníkem, zajímaly ji události hlavně z dřívějších dob, Šenk však většinu věcí překroutil. Buď měl paměť děravou, anebo si vymýšlel. To bylo něco na dědu. Přeli se spolu málem do krve, kde se co stavělo, kdo co vlastnil a jak s tím naložil.

V té době nás děda začal přemlouvat, abychom se k němu přestěhovali. Nekonečné debaty vznikaly obvykle u stolu.

– Měli byste se sem nastěhovat. To pendlování sem a tam mě znervózňuje.

– V činžáku nám bude zatím líp, – namítal jsem a pobízel Mariku, ať také něco řekne. Většinou se mi to nepodařilo. Nejraději by viděla přestavěný celý dům.

Návštěvy sousedky se množily poznenáhlu. Už se netrousila jenom s buchtami, chodila i za Marikou. Měly si vždy co povídat.

– Jste stále mladší a mladší, – začínala svou řeč. Potom přistoupila k ženě a lehce ji objala, jako by byly odjakživa nejlepší přítelkyně. Marika se smála, vřelý Květin projev ji ani trochu nezaskočil. Věděla, že dítě, které nosí v sobě, způsobilo, že záhy celá rozkvete.

– Ještě si pár měsíců počkám, – zajiskřily Maričiny modré oči.

– A co to bude? – zeptala se rozpustile Květa. Stála vedle ženy a hleděla jí na břicho.

– Co to bude? – Marika na mne upřela oči.

– Kluk, – přiznal jsem barvu.

– Holčička, – řekla Květa věštecky. – Podívejte, – dodala a dotkla se Maričina břicha, – podívejte na ty tvary, to bude určitě holčička. A jak se bude jmenovat?

– Jan, – pospíchal jsem s odpovědí.

– Julie, – řekla Marika. Najednou mluvila o holčičce, a přitom dobře věděla, že bych chtěl mít nejdřív kluka. Ostatně, tak jsme se domluvili, nejdřív kluka a potom tři holky.

– Půjčíte mně ho taky? – zajímala se Květa, ale když viděla, že se na sebe s Marikou mračíme, raději se s námi rozloučila.

Při první příležitosti se děda zajímal:

– Co tady ta ženská chtěla?

– Jen tak, – řekl jsem. – Podívat se za Marikou. Je na tom snad něco špatného?

– Vůbec nic, – řekl. Lámal si do bílé kávy kousky chleba, večeřel tak už dvacet let, všechno ostatní odmítal. Klouby na prstech mu lupaly, sípavý dech čeřil hladinu v hrníčku. – Nemám rád, když sem chodí.

– Provedla ti něco, dědečku? – zeptala se Marika přímo. – Je to docela fajn ženská. Kolik jí je roků, třicet? Co má dělat mladá ženská po večerech? Nechceš hrozny? – přisunula před něho roztržený sáček s vínem, ze kterého uždibovala. Děda odstrčil pytlík zpátky a usrkl kávu.

– Dračice je to, – zamumlal.

Tentokrát jsem se už nebál, zamířil jsem přímo na náměstí, řezbářská dílna mě fascinovala. Cestou jsem si pozorně všímal krajiny. Nad chemičkou plála oranžová svíce, sněhobílé prsty komínů mne lapaly jako pavouk do sítí. Řeka, vystřelená jehla, protínala pole, silnice a zvrásněná zem, ne nepodobná šedé kůře mozkové, svou spletitostí děsila. Vnímal jsem barvy, tvary, slyšel jsem skřípot továren, a přesto jsem jistojistě věděl pouze jedno: tohle je město, ve kterém žiji. Ale kde je v něm hranice mezi životem a snem, mezi okamžikem a věčností. Čím více jsem se přibližoval životu, tím více mi překrývala rozum vlna pocitů a dojmů.

Nad hlavou mi s obrovským rachotem prolétl tryskáč. Na okamžik jsem ohluchl. Víc doprava, napadlo mne, touhle trasou jsem posledně nešel. A přece. Mladý muž tancující v ranních hodinách se asi ještě domů nevrátil, anebo už spal. Ale i jiná okna zůstávala rozsvícená. V jednom kojila matka hladem probuzené dítě. Děsivý pláč se změnil ve spokojené mlaskání.

Blížila se půlnoc.

Popošel jsem dál, vlastně jsem se nechal unášet představami, byly čím dál zřetelnější, pospíchal jsem. Postava starce mi učarovala. Už jsem zaslechl rytmus úderu jasanové palice, už jsem ucítil vůni zpracovávaného dřeva. Tentokrát bylo okno v dílně otevřené dokořán.

Sledoval jsem řezbáře s obdivem a nadšením, až jsem v oněch okamžicích ztrácel pojem o čase. Uchvacovaly mne naučené pohyby, jejich krása, účelnost a ladnost. Jak dlouho musí člověk cvičit, aby se dopracoval k dokonalosti?

Řezbář odložil nářadí a desku stolu, až dosud zakotvenou ve svěráku hoblice, obrátil druhým koncem k sobě. Opatrně pohladil strukturu dřeva okoralým palcem, uchopil dláto a začal rýt do desky ornamenty. A opět ty pravidelné pohyby, člověka po chvíli napadlo, že tuhle práci dělá staletí…

Konečně přestal pracovat, prsty se dotkl spánků a přejel jimi po čele. Současně se napřímil, došel k plotýnce, stáhl z ní nádobu s klihem a namísto ní dal přihřát čaj. Držel plecháček s nápojem v ruce a přemýšlel. Upoutaly ho části stolu, opřené v rohu místnosti, renesanční masívní nohy, zakončené na opěrných plochách zvířecími tlapami. Uchopil jednu nohu do ruky a postavil ji doprostřed místnosti. Dlouho si ji prohlížel, pak se řezbářova až dosud nehybná tvář usmála, poplácal dřevo mohutnou dlaní a z hromady desek a trámků, složených v regálu u stěny, vylovil díly jednoduchého stolku s balustrovanými nohami, který okamžitě složil. Na kamnech zatím už bublal čaj. Stařec se vrátil pro plecháček a sedl si ke stolu. Sedl si jako šlechtic ke džbánu vína. A pak začal spokojeně popíjet.

Zaklepat jsem se neodvážil.

Nad garáží jsme dostavěli místnost. Zedník Šenk vztyčil na střeše májku a zcela nevázaně se opil. Když měl náladu, hovořil téměř souvisle a bez zábran. Děda už s ním byl zase spokojený, seděli jsme u dvou provizorně sražených stolků, prostřených na počest dovršeného díla. Tabuli připravovala Marika, uměla dobře vařit, i péci uměla.

– Tak co, jakou mám hospodyni? – radoval jsem se. Uprostřed stolků trůnil dort, po každé straně položila Marika talíře se závinem, z polévkové mísy se kouřilo.

– To je boršč, – oznámila svátečně.

– Boršč jsem ještě nejedl, – řekl děda a nedočkavě pohlédl na hodinky. Vtom se ozvaly za dveřmi kroky, někdo si čistil na rohožce boty.

– Pozvala jsem Květu, – řekla žena. Šenk si nalil aperitiv a rychle ho do sebe obrátil. Děda polkl.

Květa neťukala, vešla dovnitř jako královna. Dnes přišla nalíčená, takřka ve svátečním. Za dveřmi se uklonila a pronesla slavnostní řeč. Pak vytáhla z tašky dvě láhve s vínem.

– To budeme pít do Vánoc, – řekl děda a vstal, aby ji přivítal. Teprve nyní jsem si všiml, že se mu na nohou blýskají jezdecké holínky. Květa si sedla ke stolu, začali jsme jíst. Kradmo jsem ji pozoroval. S Marikou měly mnoho společných rysů, a přece byla jiná. Seděla naproti mně, jedla polévku, občas se nesměle usmála, našpulila pusu. Nakonec odsunula talíř.

– Nechutná vám? – zeptala se Marika.

– Ale ano, jenomže já nemohu tolik jíst. Byla bych hned jako, jako…

– Kalfas, – řekl Šenk a vyplivl na talíř rybí kost.

– Ano, kalfas! – zaradovala se Květa nad tím správným slovem.

– Vždyť jste štíhlounká. Co bych měla říkat já, – poznamenala Marika a takřka zahanbeně sklopila oči. Pak vstala, že odnese talíře.

– Seďte, když tu jsem, ráda pomohu.

– Bodeť, všechno by chtěla dělat sama. – Děda si zapálil, zedník Šenk prosával vzduch skrz díru v zubech.

– Moc dobře jste to uvařila, moc dobře, – pochvaloval si.

– Tak tady to je, – přicupitala Květa. Nejdříve vysázela na talíř knedlíky, pak maso, nakonec zalila pokrm omáčkou. Oháněla se sběračkou jako zkušená kuchařka.

– Vy nebudete jíst nic? – podivila se Marika. – Podívejte, co zbyde jídla.

– Budem si tykat, ano, moje milá? – řekla Květa. Okamžik váhala, pak si položila na talíř kousek masa. – Abych vás neurazila. – Obě ženy se políbily.

Děda zakroutil hlavou, zlehka pod stolem přešlápl. Zdálo se mi, že mu holínky šponují. Pak nastavil ucho ke dveřím:

– Neslyšeli jste nic? – Marika zpozorněla, Květa zakroutila hlavou. Šenk jedl dál, nevšiml si, že děda vůbec něco povídal. Teprve když se nárazy na dveře staly zřetelné, vykřikl:

– Dále! – Pokus o vtip nezabral, nikdo se nezasmál. Chvíli bylo ticho, žádnému z nás se nechtělo jít otevřít. I Květa, až dosud veselá a nespoutaná, se stáhla do kouta. Seděl jsem nejblíž, co mi zbývalo, než zmáčknout kliku.

První zajásal děda:

– Alle, ty můj chlape milovanej, ztracenej, oplakanej, kde ses toulal?

– Vrátil se All, – obrátil jsem se ke Květě.

Pes první přiběhl k dědovi, vrazil mu čumák pod nos, ohonem zvířil prach. Na srsti měl zaschlé bláto, někde si natrhl ucho. Děda mu přejel rukou po žebrech.

– Rohlíky by se na něm daly strouhat.

All postupně všechny očichal, na Mariku dokonce skočil a několikrát štěkl. Pak začal jančit a málem stáhl se stolu ubrus. Nakonec vyběhl znovu na chodbu. Vyšel jsem za ním.

– Ukaž, cos přinesl?

Poslušně si přede mnou sedl. V tlamě držel jakýsi blíže nedefinovatelný předmět. Byl ze dřeva, otlučený, kulatý a ztrouchnivělý váleček.

– Kdes to zase vydoloval? Jedeš s tím ven! – Ani se nehnul. Sáhl jsem do skříně pro rukavice a dřevo mu vyndal z tlamy. Nevím, co se odehrávalo v psí hlavě, ale napadlo mne, že samotný All přemýšlí, zdali kořist, kterou vydá, bude v těch nejsprávnějších rukou.

Po mém boku se vzápětí objevil děda. All konečně váleček pustil, zvedl jsem ho k dědovým očím. Dva otvory zalepené hlínou připomínaly důlky po pažích v trupu panenky. Stařec k předmětu přičichl a znejistěl. Když viděl přicházet Mariku, schoval torzo trupu za záda. Bylo pozdě.

– Copak přede mnou tajíte? Alle, do boudy! – pohrozila psovi. Strážný anděl, Květa, se objevila za ní.

– Podívej, co přinesl, – ukázal děda neochotně předmět. Dlaň, ve které držel dřevo, se mu roztřásla. Mlčky jsme ho sledovali, nejistě se od nás vzdaloval. Poté se obrátil, došel k popelnici a trup panenky do ní hodil.

Pak na mě pohlédl. Z prázdné tváře jako by mu vyskočily oči a pohybovaly se někde v dálkách a on se je marně pokoušel dostihnout.

– Měli byste se sem nastěhovat, – řekl co nejdůrazněji a už se na nás nepodíval.

Automatickou pračku jsme si koupili už před rokem, Marika nejdřív hudrovala, že se v ní prádlo nevypere tak, jak má, nakonec se však stroj na praní prádla stal nezbytnou součástí domácnosti a mým údělem. Překročil jsem hromadu cích a zastavil se mezi dveřmi. Pračku, vrnící a natřásající se stokilovou dámu, jsem obvykle obsluhoval já.

– Pomůžeš mi? – zeptala se Marika.

– Všimla sis dědy? Jak zestárnul?

– Co ti vlastně chtěl?

– Zajímal se o to dřevo, co přinesl All.

– O dřevo? – řekla Marika samozřejmě, hlas jí však přitom zakolísal.

– Jak vyhodil do popelnice. Kdyby ho našel sám, kopne do něj, ovšem jeho All dobře ví, co má domů přinést a co ne.

– Radime, – vzdychla, – je už starý. – Pak pustila vodu do umývadla a opláchla si ruce.

– No právě. Nemohl usnout, někdy v noci si vzpomněl, že by si ho měl pořádně prohlídnout. V odpadu už nebylo.

– A dál? – pravila rozechvěle.

– Dál už nic. Mám starosti, to víš.

– Jestli myslíš, že bychom se měli odstěhovat, mně to nevadí. Ten rok, než dostavíme, snad nahoře vydržíme.

– Chtěl jsem slyšet tvůj názor, – řekl jsem a přitáhl ji k sobě. Maričiny rty se jen letmo dotkly mých úst. – Není ti dobře?

– Trochu se bojím, aby se dítě narodilo zdravé, – svěřila se mi se svými obavami. Pak začala přebírat prádlo, soustředila se na kusy, které pouštěly. Pošimral jsem ji za ušima.

– A Květa ti nepřekáží?

– Vidím ji docela ráda. Ty ženským věcem nerozumíš. – Zkoumavému pohledu své ženy jsem neušel. – Neříkej, že se ti nelíbí?

– Možná…, – připustil jsem. Květa mě opravdu zaujala. Nedovedl jsem si to vysvětlit.

– Anebo že bys žárlil? – Spínač v pračce se rozcvakal. Byl nejvyšší čas, abych se dal na ústup, křížové výslechy nesnáším. Copak Marika nic neviděla, ničeho si nevšimla?

Vrátil jsem se do pokoje a vzal si knížku. Ale začíst jsem se nemohl.

V době, kdy za okny žloutlo září, jsme už bydleli pohromadě. Na stromech se barvilo ovoce. Děda se procházel mezi záhony a čichal k plodům. Čas od času natrhal jablka a přinesl je Marice. Stále jsem ještě prožíval výlety do starého města jako malý kluk, tam někde jsem tušil prapůvod příběhu s panenkou, žel rozluštění záhady nepřicházelo. Ale nevzdával jsem se.

Má cesta končívala u řezbáře, u něho jsem vždy pookřál. Dovedl jsem dlouhé minuty stát na chodníku před domem a pozorovat starce při práci. I on o mně patrně věděl, snad zkoušel mou vytrvalost a trpělivost, pravda, mohl jsem se osmělit a požádat ho, jistě by mě rád zasvětil do tajů svého řemesla, měl jsem však pocit, že bych vstoupil někam, kam nepatřím. A tak jsme navzájem jeden druhého trpěli. Až jednou, to se mu v suku na prkně vylomila tříska a odlétla od hoblíku skrz okno k mým nohám. Shýbl jsem se pro ni a podal mu ji. Vyklonil se z okna a převzal ji ode mne tak samozřejmě, jako bych byl jeho pomocník.

– Pojďte dál, – objevil se znenadání ve dveřích. Žilkami protkaný obličej se usmíval, šedé oči v něm proplouvaly jako ptáci v červáncích. Řezbář byl starý, hodně starý, ale hádat věk bych se mu neodvážil. Možná byl starší než kamenné zdivo jeho domu a těžká dubová vrata s tepaným klepadlem. Vůně klihu a dřeva se donesla z otevřených dílenských dveří i do chodby. – Všiml jsem si vás už dřív, nu co, občas se u okna někdo zastaví, prohodí pár slov a pozoruje, jak pracuji. Jenomže vy mlčíte a přicházíte v noci.

– Ve dne nemůžu, – usmál jsem se, – chodím do práce a pak, v noci je klid, nikdo vás neruší. Zdá se mi, že v noci je všechno jinačí.

– To se vám opravdu jen zdá. Tak pojďte, – vybídl mne. Zastavil jsem se překvapením na prahu. Místnost byla až do stropu zarovnána stoly všech druhů a velikostí: jídelními, odkládacími, manipulačními, stoly psacími, zahradními, stoly z poslucháren a kabinetů. Stůl, stojící uprostřed, který prostoru dominoval, připomínal svou strohostí gotický sloh. K němu mne také hostitel usadil.

– Myslel jsem, že jste řezbář, a vy zatím děláte stoly.

– Nejen stoly. Tohle je z jedlového dřeva, – vysvětloval. Potom zvedl z kamenné dlažby džbánek s vínem a rozlil nápoj do číší. Přiťukli jsme si. Stále jsem ještě nevycházel z údivu, hradba stolů kolem mne fascinovala. Tyhle vzácné kusy by přece musely jít okamžitě na odbyt. Vyprázdnil jsem svou číši do dna, teprve pak jsem se osmělil.

– Víte, postavili jsme dům, čekáme rodinu, i strom jsem už zasadil, ale stůl, opravdový stůl nám chybí. Uvažoval jsem… koupil bych jeden, to je jedno, kolik bude stát…

– Eh, asi byste se nedoplatil, – zakroutil odmítavě hlavou. – A pak, teplo rodinnýho krbu se dá sotva koupit.

– Jak to myslíte?

– Jak? – řekl a utřel si rukávem nos. Vzpomínky zřejmě bolely. Ještě okamžik otálel, než se rozpovídal: – Také jsme se scházívali u stolu, celá rodina. Jednou v zimě přišly takové mrazy, že nebylo čím přiložit. Rozštípali jsme stůl, moc mně ho bylo tenkrát líto, snad si dovedete představit, co pro nás znamenal, a slibovali jsme si, že jestli se dočkáme jara… jenom já jsem vydržel. – Stařec na okamžik zavřel oči, bloudil myšlenkami v minulosti, konečně se ke mně obrátil. – Co jste to říkal? Že čekáte rodinu a nemáte stůl?

Překvapil mne. Bezděčně jsem se přistihl, že zírám skrz otevřené dveře na nedodělanou loutku – panenku, zavěšenou nad sadami řezbářských dlát na hřebíku. Nevěřil jsem svým očím. Bílé dřevo téměř splývalo s vápnem obílenou stěnou. Jen hlava, kuláček uříznuté větve s dosud nesloupnutou kůrou, se v hrubě opracovaném těle vyjímala. I stařec si všiml, co mě tak rozrušilo, a pravil zadumaně:

– Vyřezávám i panenky. Budete mít chlapce, nebo děvče?

A potom jsme se rozloučili.

S menšími přestávkami jsem se toulal po nocích téměř pravidelně, ne že by mě Marika omrzela, ale měla svých problémů dost, přičemž jsem s úděsem pozoroval, že začíná ztrácet o dosud nenarozené dítě zájem. Už jsem nebloumal za okny cizích lidí tak jako dřív, stačilo mrknout, porozhlédnout se a popojít. Zpočátku jsem si nedělal starosti, že nechávám Mariku samotnou, až náhlá změna v jejím chování mě upozornila, že není něco v pořádku. Prý v mé nepřítomnosti chodí do sklepa přerovnávat pytle s cementem, hlásil děda, a to byla již v pokročilém těhotenství.

Propadl jsem bezradnosti, mé útěky byly po takových zprávách nenadálé a impulzívní. Postava loutky, visící v řezbářské dílně na stěně, mě magicky přitahovala. Jaké já přičítal kousku opracovaného dřeva schopnosti! Cítil jsem, že části panenky, kterou vyhrabal All, nějak souvisejí s naší rodinou, s dědovou a Maričinou minulostí. Snad mi alespoň stařec něco prozradí, když děda i Marika zarputile mlčí. Má přítomnost byla naštěstí v řezbářově dílně žádoucí, u něho jsem se cítil dobře, jedině u něho. Zato rána jsem protrpěl. Probouzel jsem se u své ženy unavený a zmátožený. Co také vysvětlovat, ostatně těžko by mi uvěřila. Až po čase jsem pochopil, že o mých výletech dopodrobna ví, ale to už bylo pozdě.

Přes den mě čekala práce, mohl jsem sice při ní fyzicky odpočívat, ale svolat rozutíkané myšlenky, aby dávaly jakýs takýs smysl, mě stálo nepředstavitelnou námahu. Pohádal jsem se se šéfem, nepohodl se se svými podřízenými. Nakonec jsem změnil místo, bylo mi jedno, jestli budu brát o pár stovek míň nebo víc, hlavně když budu mít klid. Řezbáře jsem za bílého dne nikdy nenavštívil, nebylo třeba, vždyť jeho přítomnost jsem pociťoval stále.

Na domě jsem přestal pracovat, naštěstí jsem měl výmluvu, blížila se zima. Myslel jsem, že až se dítě narodí, začnu nový život, měl jsem svou ženu stále ještě rád. Dědův pokojík nám zatím plně stačil, Marice narůstalo bříško pomalu a já začínal mít starosti, nebude-li novorozeně malé.

– Jakpak bys ho chtěl mít velký? – dobíral si mě děda. – A když to bude holčička, bude ještě menší. Neboj se, všechno dobře dopadne. Myslel jsem jenom, že by sis měl s ní promluvit.

– To ji mám hlídat?

– Bojím se, aby ještě něco nevyvedla.

Měl pravdu, i když špatně viděl, tohohle si všiml. Také já jsem jednou zastihl Mariku, jak se napájí v žhavé lázni těžkým vínem. – Chceš dítě zabít? – vytrhl jsem jí láhev z rukou a ona se, přiopilá, rozplakala. Nedostal jsem z ní ani slovo.

– Zamiloval ses? – pokoušel se děda trefit do černého.

– Prosím tě! – vykřikl jsem až příliš překotně, než aby nepoznal, že se trápím.

– Do tý vedle, viď, do Květy, – řekl tak přesvědčivě, jako by to věděl už dávno.

– Mlč, – pohlédl jsem kradmo k oknům. Marika poklízela na dvoře, z dědovy kuchyně bylo slyšet každé slovo.

– Teď? Tohle férovej chlap nedělá. – Dědovi naběhly na spáncích žíly, stářím kropenatý obličej zrudl. Opelichaná hlava, s vrkočem vlásků, jaké nosívají nemluvňata, se ke mně přiblížila. – Vydrž ještě nějakou chvíli.

– Květa to rozhodně není, – ujišťoval jsem ho. – Nevěříš mi? Není! – Hlavou mi blesklo cosi neskutečného.

– Měl by ses s někým poradit, – řekl znenadání. Pohlédl jsem na jeho odhodlanou tvář, do níž už drahnou dobu dul vítr života. Napadlo mi, jak jsou si s řezbářem podobni.

Řezbář mě přijímal s pochopením, před vraty jeho domu se zastavil čas, a tak mohl v dílně kralovat. Vypravoval o svém dětství, nejraději vzpomínal na otce a na maminku. Když jsem se objevil, odkládal stolařské nářadí a bral do rukou loutku a dláta. Práce šla však pomalu, byl jsem netrpělivý a nejednou vyslovil mezi řečí obavy, bude-li hračka do narození dítěte hotova. Většinu času jsme totiž prohovořili.

Zajímalo mě všechno spojené s řezbářovou prací, druhy dřev, jejich těžba, sušení, zpracování, pískovcový brus i úhel ostření dlát a hoblíků. Ty skvostné nástroje, o kterých jsem věděl jen z doslechu, jsem si tu mohl ohmatat. Hoblík macek, člunkař, kocour, římsovník… připadal jsem si jako dítě v hračkářství. Mé rozhodnutí bylo definitivní: pokusím se vyrobit jídelní stůl sám. Budeme u něj sedávat všichni, Marika, děda, já i mé děti, až se narodí. V pro mne slavnostní chvilce jsem se starci svěřil.

– Takový stůl, jako mám já, neuděláte, – usmíval se rozpačitě.

– A co je těžší, vyřezávat loutky, nebo zhotovit stůl?

– Záleží na okolnostech, – pravil vyhýbavě. Překvapil mne. Očekával jsem, že řekne stůl, vždyť všechny večery, co jsme trávili spolu, mluvil jen o svém řemesle, a obvykle se ve vzpomínkách vracel až na počátek oné události, která rozhodla, že se stal stolařem.

– Stůl přežije generace, – nechtěl jsem se vzdát, – ale hračku dítě v určitém věku odkládá.

Nenechal mě domluvit, netrpělivě vstal, došel k oknu a otevřel ho dokořán. Byla chladná říjnová noc. Zbytky listů se kolíbaly na stromech, šiky tažných ptáků proplouvaly holými větvemi jako korálovými útesy. Za okny se objevil rozpálený měďák měsíce a tak, jak se nám kutálel k nohám, ozařoval celou dílnu. Studené světlo sahalo už i starci do tváře.

– Mále pravdu, všechny věci mají svůj čas. A běda, když ho někdo poruší. – Cosi netušeného a varovného jsem zaslechl v jeho hlase, vzápětí však pokračoval. – Loutka nemusí být jenom hračka.

Stáří a dětství mají k sobě blízko, uvědomil jsem si se zadostiučiněním, ale nahlas jsem řekl:

– Mně naštěstí rodiče nechyběli, myslel jste na citové strádání?

Řezbář vzal figurku pomalu do ruky a důkladně si ji prohlížel. Otáčel ji ze všech stran, očima poměřoval strmost vrypů a porovnával její proporce.

– Jste šťastný člověk, – dodal, když se dosyta vynadíval.

Neměl jsem k tomu co dodat, svými závěry mě zaskočil a v duchu mě mrzelo, že jsem se jim nedokázal vzepřít.

Naklonil jsem se nad panenkou. Už měla opracovanou i hlavu, otáčející se na čepu, který byl zapuštěný do těla. Zkusil jsem s ní chodit po zemi.

– Opatrně! – shýbl se pro ni stařec obezřetně, a jako by držel opravdové dítě, položil ji zpět na stůl. – Ještě není hotova, – vysvětloval. – Musím ji nabarvit. Chybějí oči a ústa.

– Raději půjdu.

Málem jsem se urazil.

– Nelíbí se vám snad u mě?

– Někdy mi připadá, že všechno je sen. Loutka má jenom důlky a já v nich už vidím oči.

– Tak příště! – pravil povzbudivě.

Kdy bude příště, napadlo mi na chodníku před dílnou a ještě mi napadlo, co asi dělá řezbář přes den, když v noci nespí.

Všechno teď utíkalo rychleji než dříve. Děda schnul víc a víc, bál jsem se, že ho vynese z domu průvan, Šenk už k nám nechodil, prý se objeví až zase na jaře, zato Květa si i v tom každodenním spěchu našla čas, aby k nám zavítala. Marika se stále ještě nevzpamatovala a chodila jako bez duše, nikde neměla stání.

Začal jsem si jí víc všímat, myslel jsem, bude mít radost má žena, že se o ni starám. Tak jsem se snažil.

Přišel jsem s pokáním pozdě? Tušila snad něco? Dívala se na mě trochu s posměškem, možná i s obavami. O to víc si všímala Květy, jejich vztahu jsem nerozuměl. Stále si měly co šuškat, o čem vypravovat. Myslel jsem, že Marika bude žárlit, mé výlety byly už neúnosné, ale stal se opak. Žárlit jsem začal já, sledoval jsem Květu na každém kroku. Není právě ona příčinou našich neshod, nepoštvala Mariku proti mně, nenavádí ji, aby se dítěte zbavila?

– Měla bys s Květou přestat kamarádit. Děda měl pravdu, je to dračice, – řekl jsem jednou, když už jsem měl našich sporů plné zuby. Marika se jen hystericky zasmála. Rozkřikl jsem se na ni, až jsem vzápětí litoval. Nevím, asi mě stejně neposlouchala, vyslovila jen, co jsem dávno vyvodil z jejích reakcí, a přece jsem se zdráhal si to připustit.

– Já dítě nechci, – řekla pokorně, jako by sama vypsala nad ním neodvolatelný rozsudek.

– Ale proč, řekni mi jediný rozumný důvod? Vždyť bylo všechno v pořádku.

– Bojím se. – Začala se kousat do rtů. Schoulená do plédu se mi před očima zmenšovala. – Bojím se, – opakovala a vyhrkly jí slzy. – To bys nepochopil, – pravila zadumaně a já se jí už neodvážil znovu zeptat.

Má duševní aktivita klesala. Nejen že se mi přestávalo dařit ve dne, ale i večery jsem prožíval čím dál truchlivěji. Bál jsem se usnout, noci jsem trávil v samomluvách.

Průběh všech dní byl takřka navlas stejný. Z práce jsem přicházel domů kolem páté. Dny se zkracovaly, sotva jsem se rozhodl jít posedět na zahradu, podvečerní klekání mě vyhánělo domů. Drze jsem se zvonu v dálce vysmíval, zápasil jsem s ním o zprávu, kterou mi přinášel. Za nic na světě jsem si nechtěl připustit, že přicházející večer bude jako předešlý. Ale ani vata v uších, ani plastelínové zátky nepomohly. Stále mě cosi táhlo ven.

Marika vařila každý den teplou večeři: rýžový nákyp se švestkami, palačinky s tvarohovou náplní, z nichž vykukovala hadí očka rozinek, kuřecí stehýnka na smetaně, vepřovou kotletu s brambory a mnoho dalších sytých jídel. Prý abych ztloustl a měl více síly. Nevím, jak to myslela, nechtěl jsem ji zanedbávat, ale v náručí jsem ji už nenosil. Potom myla nádobí, vařila kávu a dívala se na televizi. Spát chodila kolem desáté. Scházel jsem v té době dolů k dědovi, abych ji nerušil, než se zabere.

Už spí? ptaly se mě jeho tiché oči. Mlčky jsem přikývl. Naše každodenní rozmluva beze slov byla tak samozřejmá, jenom děda mi připadal čím dál víc zkroušenější a zarmoucenější. Začal vzpomínat, neklamná známka stáří. Vyprávěl si pro sebe. Ohryzek mu tiše poskakoval na krku, jako by zažehnával smrt.

– A co se stalo s tou ženskou, dědo, co ji našli kus dál od dítěte?

– Se kterou?

– Vždyť víš, jaks mi vykládal.

– Nějakou dobu seděla, pak ji pustili. Zbláznila se. Mluvila nesmysly. Začala podezírat každýho chlapa, že to dítě patří jemu.

– Kalendářový příběh.

– Byly toho plný noviny. I za ženskýma chodila. Dost podrobně jsem tenkrát sledoval, co se o tom psalo. Proklela celý svět. Nakonec se zastřelila.

– Ty máš taky pušku, dědo?

– Mám. Ani jsem ji nelitoval. Byla to hrozná nenávist. Taková, taková… nelidská. Jako by si přála, aby navždycky vyhaslo teplo rodinnýho krbu, – poznamenal děda zapškle spíš pro sebe.

I tak mi neuniklo, že ví o Marice mnohem víc, než se mi dosud pokoušel namluvit.

Panenku u řezbáře jsem už nestačil vyzvednout. Nezapomněl jsem na ni, předsevzal jsem si ale, že poslední chvíle, než se nám narodí dítě, strávím s Marikou. Ta proti mé přítomnosti nic nenamítala, naopak, dokonce se mi zdálo, že znovu začíná ve mně vidět oporu. Snažil jsem se ji všemožně rozptýlit, chlape, nešiko, káral jsem se v duchu, když mé vtípky nenašly patřičnou odezvu, ale spíš než mé žertování ji zajímalo, mám-li připravené telefonní číslo porodnice. A tak jsem v nejistotě o to nedočkavěji očekával narození našeho potomka.

Ten den přišel nad očekávání brzy. Venku se citelně ochladilo, déšť vyplavoval zbytky podzimu, listí pouštělo barvu do zanešených kanálů. Nebyla vichřice, dokonce ani vítr nehnal kouř nazpět do komínů, jen krajina o poznání dříve zívala a před oranžovými lampami přivírala víčka.

Právě jsem uklízel, jedním okem jsem se díval ven a druhým pozoroval smítka mizející v nenasytné hubici luxu. Marika utírala z nábytku prach a prozpěvovala si známou píseň. Její melodii jsem spíš tušil, než slyšel, ale slova jsem si opakoval v duchu s ní. Pak před domem bouchla sajtna vozu a s rachotem ještě větším, než vydával lux, se začalo sypat uhlí.

– Děda si objednal uhlí? – zeptal jsem se a vypnul lux. Marika slezla ze židle a došla za mnou k oknu.

– O tom nic nevím. – Otevřela okno, aby vyklepala hadr. Vypadla z něho šedá koule prachu. – Prší, – dodala jen tak mimochodem. – To bude asi Květy.

Složil jsem své nádobíčko a usadil se do křesla proti oknu. Přes den vyměňovali podél vozovek světla. Jedna strana svítila oranžově, druhá zeleně. Na parapet dopadly první kapky deště. Když jsem si představil noc, nechutí jsem se otřásl. V poslední době mnou zmítaly divné pocity. Souvislosti mezi dědou, Květou, Marikou, souvislosti mezi dnem a nocí, životem a snem končily u řezbáře.

Vstal jsem, odhrnul záclonu a pohlédl do tmy.

– Měl by ses jít zeptat Květy, jestli nechce pomoct s uhlím. Přece tolik metráků nemůže složit sama.

Zatraceně se mi nechtělo, jako bych něco tušil. A přesto jsem řekl: – Půjdu.

– Zatím ti uvařím večeři, Radime, – objala mě kolem krku.

Můj čas dozrával.

U sousedčiných dveří jsem postával drahnou chvíli. Dokonce mne napadlo, že snad ještě nepřišla, potom zaskřípalo schodiště, světlo na chodbě rozhrnulo tmu a Květa překročila práh.

– Myslel jsem, že nejste doma. Všude byla tma.

– Málo jsem spala, ležela jsem, – řekla. Choulila se v jakémsi nepřiměřeně dlouhém kabátu, který sebrala někde na chodbě.

– Víte o tom, že vám přivezli uhlí? – Přikývla a rozpačitě pokrčila rameny. – To ho tu chcete nechat přes noc, vždyť prší? – Schovala ruce za záda, jako by nevěděla, co říct.

– Stejně už není skoro vidět.

– Pomůžu vám, – řekl jsem.

Vrátila se vzápětí, byla převlečená. Ukázala mi v kůlně kolečko, lopatu uhelku jsme museli spravit. Dost dlouho jí trvalo, než se zahřála. Nakládala mi uhlí a já vozil. Nakonec jsem jí pomáhal i s nakládáním. Celou tu dobu mlčela. Když jsme byli hotovi, pozvala mě na čaj, nalila do něj trochu rumu, a tak se napětí, které mezi námi bylo a které nestrávila ani dřina s uhlím, poněkud uvolnilo.

– Chtěla jsem vám poděkovat a nezlobte se, že jsem jen v tomhle, – řekla a přejela rukou po kalhotách. Na čele jí uvízla šmouha. Nestačila se ještě umýt. – A co Marika? Jak se jí daří? Už je v nemocnici? Není? Nechcete, abych šla k vám, měla by radost… tohle čekání, než se dítě narodí!

– Postarám se o ni sám, – řekl jsem rychle.

Zpozorněla, že bych byl výjimkou mezi chlapy?

– Přesto ji navštívím. – Mnohovýznamně na mne pohlédla. Snad ani netušila, jak se mi líbí, jak jsem se jí bál. Rychle jsem dopil a ještě rychleji se s ní rozloučil.

Marika se doma pokoušela spát. Přes den jí nebylo dobře, dítě se ozývalo od rána. Často jsem si říkal, prozradím jí, co mě trápí. Především ona byla zdrojem mých výčitek. Ale jak jí všechny ty složitosti vysvětlím? Cožpak jsem se o to už jednou nepokoušel?

Čtyři kroky k oknu, pět nazpět. Posadil jsem se do křesla, vstal, začal se procházet po obýváku nazdařbůh. Potom jsem zkusil luštit křížovky. Nevydržel jsem v klidu.

Marika ze sna vykřikla, možná že nespala, jenom si zdřímla. Probudily ji porodní bolesti, začala naříkat. Seděl jsem na pelesti, svíral obě její ruce a snažil se ji utišit. Přál jsem si být u ní, jakási předtucha mne zmáhala, měl jsem strach o dítě, které se narodí, o Mariku, snad i o sebe, zkrátka o naše rodinné štěstí. Telefon jsme ale doma neměli, nezbývalo než doběhnout k budce a přivolat sanitku. Kdo ale u ní zůstane? Děda?

Seběhl jsem ze schodů.

– Hlídej, jsem tu hned. A kdyby někdo… však víš, co máš dělat.

Nenamítal vůbec nic, dokonce se mi zdálo, že na mou návštěvu už čekal.

Telefon v budce stál na konci ulice. Nefungoval. Zjara, když se sesul plot, mně z ní děda volal. Utíkal jsem jinam. Číslo do nemocnice jsem znal zpaměti. Vždyť jsem si ho stále opakoval. Druhý telefon, zřízený o dobrý kilometr dál, byl v pořádku. Ciferník nějak přeskakoval, konečně. Klidný, neosobní hlas mne ještě více vyvedl z rovnováhy. Všechno jsem jim vyklopil, nadiktoval adresu a zdůraznil, že záležitost spěchá. Zdálo se mi, že uběhla celá věčnost.

Až při návratu jsem si všiml, že jsem vyběhl v pantoflích. Šel jsem zkratkou napříč travnatými porosty. Splihlá, nacucaná tráva čvachtala. Zábly mne palce. Mraky utíkaly k východu, nebe máčelo své cípy v kalužích. Na holých větvích stromů naší zahrady visely zapomenuté plody. Bude líp, až zase přijde léto…

Pak se mi zastavila v žilách krev. Za rámem okna jsem zahlédl siluetu Květy. Držela v náručí dítě.

Do dědy jsem vrazil na schodišti.

– Běž za ní, čeká jen tebe, – zasípal. Nerozuměl jsem ničemu. Rozběhl jsem se nahoru, podivná atmosféra domu, zadírající se pod kůži, mne srážela ze schodů. Vpadl jsem dovnitř.

– Stalo se něco, Mariko? – Ležela v posteli na zádech, polštář pod hlavou si nestačila srovnat, obě ruce držela na prsou. Zlověstným tichem místnosti prostupoval její hlas.

– Můj čas se naplnil, říkala jsem ti přece…

– Už jsem volal do nemocnice, všechno bude zase v pořádku, – ujišťoval jsem ji.

– Zhasni světlo, bolí mě oči a nakloň se ke mně blíž. – Mluvila s přemáháním, dávno se už rozloučila se životem. Ten horký dech, vanoucí z jejích úst, jsem znal. Zdálo se mi, že začíná blouznit: – Nepoznáváš mě, svou ženu? Byli jsme spolu šťastni… co jsi to jen stále hledal? Svou velkou lásku?

– Poznávám, Mariko, to víš, že tě poznávám. A ty, cos hledala ty? Kde je naše dítě, proč má Květa naše dítě?

– Ano, přišlo do toho dítě.

– Tolik v tobě bylo najednou zloby a nenávisti… – Nedopověděl jsem. Chtěla mi něco pošeptat. Když se však ke mně nakláněla, vyklouzla jí zpod deky oprýskaná panenka. Vylekala mě tak, že jsem do ní odpudivě kopl. Dřevěná koule, kterou přinesl All, vypadla z rozhrkaného tělíčka, kutálela se po podlaze a narazila do stěny.

Několik vteřin stačilo, aby mi došly souvislosti. Podobnou hračku jsem přece viděl u řezbáře.

– Stalo se ze mě zase dítě, chápeš, dítě…

Plakat už nedokázala. Oči měla stále otevřené, váha jejího těla se přenesla do mých rukou, připadala mi lehká jako pírko.

– Umřela. – U dveří stál děda, utíral si kapesníkem tváře, druhá ruka mu visela bezvládně podél těla. Položil jsem Mariku do postele. – Žena, co se zastřelila, byla Maričina matka, – řekl za mými zády.

– Proč jsi mi to neprozradil dřív?

– Marika vypátrala svůj osud v novinách. A potom pes vyhrabal panenku, – pravil nešťastně. – Čas se nedá vrátit, ale ona se vrátila. Ze všeho vinila mě.

– Kam, kam se vrátila?

– Na smetiště.

Nechtělo se mi uvěřit. Všechno bylo tak neskutečné: Eva, Marika, její dřevěná panenka, stařec…

Pak do mého rozjímání pronikl dětský vřískot. Slabý hlásek se začal rozlévat všemi kouty domu. Do místnosti nahlédla z vedlejších dveří Květa. V náručí držela dítě.

– Je to holčička, – řekla a opatrně mi ji podávala.

– Chtěl bych, aby se jmenovala po ní, Marika, – řekl jsem a začal děvče konejšit. Ale nebylo třeba, dívalo se na mě klidnýma spokojenýma očima, a když jsem na chodbě rozsvítil, otevřelo ústa, jako by se chtělo začít smát.

Lékař přijel o několik minut později, naše obavy potvrdil. Marika skutečně zemřela. Odvezli ji do nemocnice i s dítětem. Hned zítra ať se stavím, o dítě prý nemusím mít strach. Jenom nerad jsem se loučil s dcerou, a i když v mém domě zůstala Květa s dědou, připadal jsem si strašně sám. Děda se mi navíc vyhýbal, byl si vědom, že mi o Marice měl povědět víc, řadu věcí bych jistě dokázal pochopit a jeho argument, opírající se o domněnku, že by Marika mohla zůstat s dítětem sama, mi připadal absurdní.

Zalezl jsem do pracovny a rovnal si v hlavě myšlenky. Naštěstí jsem měl dceru, té všechno vynahradím, postavíme spolu nový dům a zasadíme nový strom, budeme kuchtit, starat se o psa, o dědu, naučím ji číst a také ji naučím mít rád lidi. Ale nejdřív, nejdřív jí přinesu panenku.

Já vím, měl jsem myslet na pohřeb, kát se, dosytosti vychutnat bolest duše, ale upnul jsem se k loutce jako malé dítě. Vždyť byla dárkem pro mou dceru. Oznámil jsem dědovi, že se za okamžik vrátím, a vyrazil jsem do ulic. Tentokrát se mi venku nelíbilo, ze všech stran na mne padaly stíny a cestu, po které jsem tolikrát šel, jsem poznával jen obtížně. Řezbářovu dílnu jsem však neminul.

Stařec stál nad hoblicí a pracoval. Podobně jako poprvé jsem zaslechl už zdálky rytmus úderů jasanové palice, ucítil vůni zpracovávaného dřeva. I okno bylo v dílně otevřené dokořán. Zapomněl jsem na své trápení, alespoň na okamžik jsem zapomněl. Znovu mě upoutaly tytéž pohyby, tatáž deska stolu, opírající se o hoblici, vyřezávaný ornament na jejích okrajích. I tříska, která nás kdysi seznámila, vylétla skrz okno a spadla okázale k mým nohám. Shýbl jsem se pro ni a podal mu ji.

– Pojďte dál, – zaslechl jsem jeho zralý hlas.

– Přišel jsem si pro panenku, dcera se mi už narodila.

– Pro panenku? – podivil se řezbář.

– Měl jsem se pro ni stavit před týdnem, dohodli jsme se přece. – Stařec překročil práh dveří a vyšel před dům.

– Ovšem, vzpomínám si, – soukal ze sebe rozpačitě. – Nabarvil jsem ji a zavěsil tady na rámu okna, aby oschla.

– A co je na tom neobvyklého? – pravil jsem ve zlé předtuše.

– Ukradli mi ji, – přiznal nazlobeně. Vyčítavě jsem na něho pohlédl, ale pokračoval. – Té dívenky jsem si všiml, teprve když utíkala. Mohlo jí být čtyři pět let a měla dlouhé zlaté vlásky.

– Já vám nevěřím, – vykřikl jsem pobouřeně. – Co se mi to pokoušíte namluvit! – Snad bych se s řezbářem i hádal, tolik jsem se na něho spoléhal.

– Chytil jsem ji, chytil. – Starcovy ruce se pohnuly a dotkly se mých ramen. – Radši by s ní skočila do řeky, než by mi ji dala. Bylo to ještě dítě…

– Ano, Marika byla také dítě, – plácl jsem nesmyslně, aniž bych si uvědomil, že zpřetrhávám nitky času. Řezbář pozorně naslouchal, má poznámka ho zaujala.

– Třeba si to rozmyslí, třeba se vrátí, – pokoušel se mě chlácholit.

– Nemůže, teď už ne, – řekl jsem rázně.

Mlčky přikývl. Jak by mi mohl rozumět!

– Stavte se zítra, budu celou noc pracovat, vždyť jsem vám ji slíbil.

– Zítra, pozítří, anebo taky včera. Kdo ví, kdy se zastavím.

Rozloučil jsem se, došel k řece a díval se na proud, jak plyne a bije do břehů. To čas vzdouval vlny a kdesi v dálce je zase zklidňoval a laskal, podobně jako řezbářova ruka tišila bolest dřeva.

A díval jsem se a díval…

Železná košile

(Karlu Čapkovi)

Běhám pravidelně, vlastně skoro pravidelně, a musím říct, že nejen pro zdraví. Naučil jsem se běhat, jako se někdo naučil sedávat v hospodě a zjitřenýma očima pozorovat klesající pěnu na pivě. Ani déšť mi nevadí. Jenom snad bláto a plískanice občas zradí mé předsevzetí. To pak neklidně přecházím po domě a s napětím poslouchám předpověď počasí na příští dny.

Ten den si krajina lehla do větru, sněhové vločky zářily v oranžovém světle pouličních lamp jako prskavky. Pak vánice přešla a dehtový pudink tmy zhoustl nad městem.

Svůj okruh znám a mohl bych po něm běhat i se zavřenýma očima, vede po polní cestě kolem města, dokonce jsem si vypůjčil i motocykl, abych ho mohl tachometrem změřit. Pět kilometrů není vzdálenost, kterou se běžci pyšnívají, ale jak už jsem předeslal, netoužím být závodníkem.

Vyrazil jsem hned po vánici, v ulicích bylo ještě prázdno, jen opozdilci, které bouře zachytila na procházce, pospíchali domů. Zato já se naopak těšil ven a nejkratší cestou jsem zamířil do končin, kde budu moci vzlétnout, kde nepotkám ani živáčka…

Bílý sen krajiny mi křupal pod nohama. Tma poněkud ustoupila, zrcadlo oblohy vracelo odražené světlo znovu na zem. Pozorně jsem sledoval pěšinu před sebou, abych nešlápl do výmolu nebo do brázdy a nevyvrtl si kotník. Stezka, po které jsem běhal, byla totiž zasněžená. A pak jsem málem zakopl o stopu.

Dva běžci na jedné trati? Co má tohle znamenat? Prudce jsem se zastavil a shýbl k zemi. Obrovský oválný otisk přede mnou ležel jako pecen chleba. Na okamžik jsem zapochyboval, jde-li o stopu podrážky. Nu ovšem, tvar i hloubka šlápot připomínala spíš chůzi nežli běh, i jejich vzdálenost od sebe byla vzhledem k rozměrům stop neúměrně menší. Zbytek své trasy jsem proslídil, netoužil jsem mít na ní hosta, zvlášť v těchto končinách. Nic podezřelého jsem neshledal, snad jenom že cizí stopy končily tam, kde začínaly.

Onoho večera jsem se příliš z běhu netěšil, dokonce jsem svůj okruh proklusal ještě jednou, nic podstatného jsem však nezjistil. Schvácený a rozladěný jsem odešel domů.

Příští dva dny mi nechutnalo jíst a rozumné myšlenky se mé hlavě vyhýbaly. Musel jsem se někomu svěřit.

– Tak Yetti říkáš? – dobíral si mne přítel Oldřich, filozof amatér, se kterým jsem studoval střední školu a který pro krásné nohy slečny Elen zanechal studií a odešel do Kovošrotu vydělávat peníze. – A v Pardubicích?

– Bohužel nemám důkazy, protože v noci sněžilo, ale jestli se znovu stopy objeví…

– Tak mi je ukážeš, já vím, – špásoval. Seděli jsme v prkenném oprýskaném boxu ve vinárně U Tlouštíka, popíjeli vavřince a spíš než mluvili, mlčeli. Nesnáším alkohol, ubíjí ve mně fantazii, přitahuje k zemi a srdce mi po něm růžově krvácí, jako krvácívají lampy, rozsvícené v barech nad našimi hlavami. Ale dnes jsem pil. Ani Oldřich nevěřil, hloupý žert s Yettim opakoval snad už popáté.

– Ten by, hochu, tady zabloudil.

– A co návštěva, řekněme… tam odtud, – poznamenal neurčitě. Tvářil se však příliš poťouchle, než abych to nezpozoroval. Zamračil jsem se.

– Odkud?

Oldřich dal najevo nelibost nad mou nechápavostí, zhluboka se nadýchl a zahlaholil na černý smoking, který se s myší hbitostí mihl za vyřezávanými profily laťovek vedlejšího boxu.

– Platíme!

– K službám, pánové si přejí?

– Znáte pana Broučka… toho, toho…

– Co cestoval v patnáctém století? – Vrchní s profesionálním přehledem o problémech svých hostů zamrkal a naklonil se ještě blíž k Oldřichovi. – Ten sedává ve čtvrtém apartmá v koutě, má trvalé reservé, – zašeptal zdvořile a téměř neslyšitelně dodal: – Stále se ještě opíjí.

– Díky za informaci, – řekl vážně Oldřich a vtiskl vrchnímu do dlaně spropitné.

– K službám. Chtěli jste ještě něco, pánové?

– Ano, dejte nám litránek vavřince, ale do džbánku. – Byl jsem čím dál víc střízlivější.

– Tak vidíš, pana Broučka zná moc lidí, ten měl taky fantazii! – pravil spokojeně Oldřich.

– A s tímhle by ses chtěl kamarádit? – oplácel jsem mu stejnou mincí.

– No dobře, – popotáhl téměř uraženě přítel, a potom se zcela nevázaně rozesmál, – já jen, že za pětku jsem ochoten ti ty stopy prošlápnout taky.

– Otisky ve sněhu jsou ovšem nepřirozené, – trval jsem na svém. – Začínají a končí vlastně v tomtéž místě, jako by chtěly cosi naznačit, napovědět. Jsou to stopy v kruhu! Uzavírají něco, ale co?

Oldřich dlouho mlčel, rozverná nálada ho náhle opustila. Rozjímal, pečlivě zvažoval šance naše i neznámého. Pak řekl nezvykle vážně:

– Život. Zvedl jsem k němu rychle oči. V růžovém světle se mi rozpíjel, viděl jsem jenom, jak si rychle zapaluje cigaretu a ustaraně krčí čelo. – Život a smrt. Po té cestě chodí sebevrah.

Nežertoval, tentokrát jsem se musel usmát já. Oldřich připustil, že stopy existují, že jsem si tuhle zdánlivě směšnou záležitost nevymyslel jen proto, abych ho pobavil u Tlouštíka. Cítil jsem, že ještě váhá, ale současně jsem věděl, že se mi naskytla největší příležitost přemluvit ho, abychom se šli spolu podívat za město. Rychle jsme vypili donesené víno a vyrazili.

Vítr a mrznoucí sníh, který se řinul jako naschvál z mraků, nás však zaskočily. Zmateně jsme se rozhlíželi po polích. Nebylo na krok vidět a zem odpočívala. Po stopách ani památky.

Dny utíkaly. Přesto jsme se, uštknuti představou o marnosti našeho počínání vypátrat původ otisků na polní cestě, nevzdávali. Čím více čas zahlazoval bezprostřední vjemy, tím více se naše myšlenky vzdalovaly skutečnosti.

Trénoval jsem teď dvoufázově. Ráno, než jsem se vypravil do práce, a těsně před večeří. Po týdnech úporného hledání jsem málem rezignoval, začal jsem pravidelně sledovat i černou kroniku, žádná sebevražda, žádné neštěstí. S Oldřichem jsem se vídával obden, zabýval se v té době intenzívně parapsychologií a pokoušel se navázat s nebožtíkem řeč. Ani on však neměl jednoznačný úspěch, i když jakési náznaky telepatických doteků se tu prý objevily.

Až jednou, to mně zahrála do ruky náhoda a já z obav, že se mi rozbouří slepé střevo, vzdal v polovině trati a zamířil nejkratší cestou domů. Asi po stovce kroků jsem narazil na cizí stopy. Vyndal jsem kapesní svítilnu a strnul v úžasu. Stopy opisovaly tentýž okruh, ale v poloměru mnohem menším, než který jsem běhal kolem města já. Rozhodl jsem se zajít pro Oldřicha, i kdybych ho měl hledat po všech městských hospodách. Další dva okruhy jsem přetnul cestou.

– Co tomu říkáš? – naléhal jsem na přítele, který lezl po kolenou a lupou zkoumal krystalickou strukturu sešlápnutého sněhu.

– Jak dlouho už nesněžilo?

– Nevím… týden, možná dýl.

– Jde prakticky o soustředěné kruhy, ten nejčerstvější má také nejmenší poloměr.

– Tedy žije, náš neznámý žije?!

– Možná, – připustil neochotně Oldřich a konečně se postavil. Na kolenou mu uvízly ostrůvky sněhu, čepice z nutrií se mu svezla hluboko do čela, v tlumeném měsíčním světle vypadal jak strýček z Velhartic. Při manipulaci s baterkou mu vypadla lupa, teď ji marně hledal ve sněhu. – Přesto si myslím, – dodal podrážděně, – že jde o určitý uzavřený cyklus. Dejme tomu způsob myšlení duševně chorého, – pravil netrpělivě. – Ten člověk může mít pocit, že je planetou na oběžné dráze, přitahovanou gravitační silou. Má sice snahu vychýlit se z dráhy, také se o to vždy pokusí, když dorazí do výchozího bodu, jenomže namísto, aby se centru vzdaloval, činí opak.

– Nikoli tedy člověk, pomýšlející na smrt, – popíchl jsem Oldřicha. Verze o ovlivňování psychiky gravitačním polem, ač neméně odvážná, mi přece jen připadala humánnější.

– Ta lupa stála tři stovky, – pravil vyhýbavě a bezelstně se zašklebil. – Já vím, na co narážíš. Chceš říct, že se lidé nepohybují stále v jednom a tomtéž kruhu. Ale co když jde opravdu o patologický případ, – dodal a znovu si klekl na zem. Pokoušel jsem se ho vyprovokovat k polemice, snad mě ani neposlouchal, mručel si nadávky pod vousy, nevnímal. Lupu nenašel, ze sněhu však vylovil cosi jiného.

– Ukaž, co to máš?

– Ten chlap musel mít platfus jako Atlas, když držel na plecích nebeskou klenbu, co říkáš? – poznamenal Oldřich, který už definitivně ze svých nemovitostí lupu odepsal. – A vajgly zašlapuje patou, – vytasil se konečně se svým novým objevem.

Teprve teď vypadal jako skutečný kriminalista. Držel mi před očima nedopalek cigarety.

Vyrazili jsme s chutí po stopách. Co kdybychom o kus dál ještě našli vytroušený kapesník s monogramem, ramínko od kombiné anebo zubní protézu?

Bohužel se tak nestalo. Zato nedopalků z cigaret jsme nasbírali mnoho, nakonec jsme je dávali do Oldřichovy čepice. Náš nezvaný host kouřil sparty.

V následujících dnech nám neznámý proklouzl nejméně dvakrát, objevili jsme totiž další soustředěné kružnice. Oldřich se mě pokoušel nalákat na svou teorii o psychokinetických úkazech, věděl však předem, že příliš neuspěje.

Nebylo vyhnutí. Koupili jsme si termosku, namazali chleba sýrem a uvařili čaj s rumem. Vartovat v zimě za městem nebyla žádná slast a navíc celá akce začala lézt do peněz, neboť žízeň byla veliká.

Pátek se pro nás stal šťastným dnem. Oldřich mi zavolal telefonem z automatu, prý už se chlapík objevil.

Měsíc se ten večer rozpouštěl v mracích jako kostka cukru v zeleném čaji. Muž si vykračoval po poli, u úst mu blikal oharek cigarety, tkaničky od plstěné čepice, ve které se jeho hlava téměř ztrácela, mu vlály za ušima jako hmyzí tykadla. Vítr se totiž proháněl plání, až ledové kůrky stop zvonily.

Leželi jsme za závějí a zuby nám drkotaly, ale všechny ty útrapy omrzlých uší, tváří, krvavých očí, odřených pat a nehybných kloubů vystřídal pocit něčeho zvláštního, svátečního a velkolepého, o čem člověk sní a k čemu se celý život jen přibližuje, a co přesto pro něho zůstává tajemstvím.

Ale my jsme už byli na dotek! Neznámý přicházel, kráčel rozvážně a svá obrovská chodidla bořil něžně do sněhu. Ten chlapík zas dělal novou stopu!

Vyrazili jsme s Oldřichem současně. Muž překvapením vykřikl a začal utíkat, až po několika krocích se zastavil, udýchaný a schvácený, jako by si uvědomil, že nemá šanci.

– Tak mě tady máte, pánové, – pravil pokorně. Žádný Atlas, shrbený subtilní mužíček s obrovskými chodidly.

– Poslyšte, pane, pane…

– Jarek.

– Pane Jarek, – řekl jsem opatrně, abych něco nepokazil, – jsou tohle vaše platfusy? – ukázal jsem do sněhu na otisky bot.

– A tohle vaše cigarety a zapalovač? – nečekal na odpověď Oldřich.

– Asi mně vypadly z kapsy, – řekl pan Jarek přiškrceně a začal se okázale šacovat.

– Kdepak, viděl jsem vás, jak jste je odhodil, – útočil neúprosně na chlápka.

– Vážně?

– Když se tak na vás dívám, napadá mě zajímavá myšlenka. Že vy jste udělal trafiku?

Chlapík vzrušeně zadýmal a smířlivě na nás pohlédl.

– Věděl jsem, že si pro mě přijdete. Viděl jsem, jak tady pátráte, – dodal už opět naštvaně.

– Ale pane, my nejsme od policie, – chlácholil jsem ho. – Nás zajímají stopy, ne nějaký vajgly… No řekni, Oldřichu.

– Mám od nich zamazanou čepici a ztratil jsem lupu, – nesouhlasil se mnou zcela přítel. Svým postojem mě ovšem překvapil. Nějaké malichernosti tu snad nebudeme řešit.

– Tohle je přece setkání! – nemínil jsem se vzdát a snad jsem i křičel. Jak jim to mám jinak vysvětlit? – Představte si krajinu, čistou a netknutou bílou pláň, nahoře bliká nebe a dole jako na dlani se objevují v soustředných kružnicích stopy. – Chlapík na mne nechápavě civěl, pak řekl zcela prozaicky, jako by mi chtěl napovědět:

– Já mám platfus právě od toho chození… A jsem na podmínce, – přiznal provinile.

– To jste nás tedy potěšil, – zaklel nespokojeně Oldřich.

– Co chcete ještě vědět? Když jsem udělal trafiku, řekl jsem si, že pro mě dřív či později stejně přijdete. A vy jste taky po mně šli. Všechno bylo najednou jasný, kruh se uzavíral, začal jsem se tedy uskrovňovat, zvykat si na menší prostor. Zvyk je, pánové, železná košile. Ty přechody jsou nejhorší. Pětadvacet let v kriminále, pánové, pětadvacet let! Před třemi měsíci mě pustili.

– Zajímají nás stopy v kruhu! – zařval Oldřich, který stále nechápal. Chlapík se vzpamatoval, ve vylekané tváři vykvasil dobrácký úsměv, a i když mu vítr vyháněl z očí slzy, beruška cigarety mu poletovala spokojeně kolem rtů.

– Když vyjdete z kriminálu, – muž se s pohnutím nadýchl a zvedl hlavu ke hvězdám, – on je totiž, pánové, vesmír ohromně velikej. Ale taky dokáže bejt v životě ohromně malinkej a kulatej jako vězeňskej dvůr. Ne, já vás nechci přesvědčovat. Jenom ještě otázku: Už jste se někdy, pánové, procházeli po vězeňským dvoře?

Expertiza

– Běžte se vycpat, budit mě ve dvě ráno, – řekl jsem do telefonu a rozmrzele přivřel dveře z chodby do ložnice, abych nerušil.

– Stalo se něco? – pravila manželka, zatímco si deku stahovala přes hlavu.

– Zlobí počítače, – opakoval jsem poněkud upravenou zprávu, kterou mi sdělil poručík.

– Tak ne vražda, – pípla zklamaně, jako by tušila, že počítače nejsou tím pravým soustem pro dychtivé ženské uši.

Trochu jsem se opláchl a napil studené vody, abych se probral. Nad umývadlem mě napadlo, že v knížkách a filmech se ženy detektivů neustále rozčilují, když zařinčí služební telefon. Pravda, nebyl jsem detektiv, ale obyčejný psycholog, přesto mě zarazilo, s jakou láskou mě manželka posílala do boje se zločinem.

– Držím ti palce, Josífku, – volala ještě za mnou, zatímco jsem už pospíchal po schodech a kousal do zvlhlého gumového rohlíku, který jsem vylovil před okamžikem z igelitového sáčku.

Autem jsem dorazil k početní stanici za pět minut.

Poručík Hlava už na mě čekal. Seděl na schodech Sitoprojektu pod ohnivou, blikající reklamou a zarudlýma očima mapoval oblohu. Blok rozsvícených oken za jeho zády působil svým bílým zimničním světlem přímo uhrančivě.

– Čekám na tebe jak na svoji milovanou dívku, – přivítal mě roztomile a vstal, aby mi podal ruku.

– Tak to si lásky vůbec nevážíš, – vrazil jsem mu do dlaně místo ruky nedojedený rohlík. Přičichl k němu a odhodil ho do koše.

– Kdybych nemusel, nebudím tě. – Otevřel přede mnou dveře a dal mi přednost. A vůbec, tvářil se pokojně a upejpavě. To se mi příliš nezdálo, buďto byl Hlava opravdu v koncích, anebo se už musel pořádně vyvztekat. – Technici jsou hotovi, mám tady pro tebe pár svědků, čekají v kanceláři.

– A povídá si s nimi Kulička, aby mu neusnuli, že?

– Víš, co mi imponuje? – zvrátil ke mně oči jako k proroku Eliášovi. – Že vždycky přesně všechno víš. – Spolkl jsem narážku, neměl jsem na konverzaci ještě ten správný apetit.

Procházeli jsme vzorně uklizenou chodbou. Vrátný v zasklené kukani bděl. Pozdravili jsme se navzájem, významně na mne zamrkal. Kulička mi už zřejmě dělal reklamu, ostatně neměli jsme si co vyčítat, každý jsme se snažili nějak vyniknout. Já jim fušoval do řemesla, oni mně do psychologie.

Kdesi v půli chodby Hlava nápadně zpomalil, potom zabočil vpravo a otevřel první dveře. Zastavil jsem se na prahu místnosti, abych se rozhlédl.

– Musíš se přezout, – ukázal mi na masívní bílé galoše, které stály u dveří jako čestná stráž. Neochotně jsem do nich vklouzl. Ledovec, svítící za okny, byla počítací stanice, přes úzkostlivě dodržovanou pokojovou teplotu jsem se otřásl zimou. Kdesi nad hlavami, v duralových děrovaných mřížkách, hučela klimatizace, z panelů padal k zemi drobný déšť světla. Došel jsem k poručíkovi. – Ničeho se nelekej, byl jsem poučen, – opsal rukou království matně naleštěných bedýnek a pultíků, ve kterém jsme se pohybovali. – Mně to sice moc neříká, ale budu ti tlumočit, co jsem se před chvíli dozvěděl, – protáhl obličej.

– Řekneš mi už konečně, co se stalo?

– Nevím, – zamrkal podrážděně a strčil ruce do kapes kalhot, jako by se v tom okamžiku rozhodl od případu distancovat. – V osm večer volali na jednotku, že slyší detonaci, tedy vrátný volal. Šel se podívat, co se děje, a zjistil, že počítač a robot jsou v pánu.

OTO je robot třetí generace, dítě, které si piplali několik let. –  Stál u okna, aby měl výhled na krajinu, ale našli ho na druhém konci místnosti u procesoru FX 99, – ukázal poručík rukou na druhou stranu. Mohl jsem si oči vykoukat, ale nic zvláštního jsem nespatřil. – Vidíš dobře, ta hromádka, která vypadá jako tajemný hrad v Karpatech, byly ještě včera krásný mašiny. Škoda za půldruhého miliónu devizových korun.

Popošli jsme k hromádce blyštivých plíšků, koleček a magnetových pásek.

– Sabotáž? – Sáhl jsem pro cigarety a jednu si zapálil. – Anebo Marťani.

– Tady se nesmí kouřit.

– Já vím, a teplota má dosahovat dvacet tři stupňů Celsia. Ale jestli chcete, abych něco vymyslel, tak si musím sundat i galoše, – řekl jsem a začal shrnovat spoušť rozkutálenou po zemi na kupičku. Mezi klikyháky čar, táhnoucími se na podlaze, jsem si připadal jak v pavučinové síti. Měl jsem pocit, že jsem tu zbytečný, tyhle bedýnky, vyrůstající kolem nás ze dne na den jako houby po dešti, mi příliš neříkaly. Sedával jsem s vrahy, defraudanty, násilníky. Na jedné straně stolu jsem dřepěl já, na druhé oni. Jenomže tady… proč si mě poručík vůbec zavolal? Připadal mi teď sám jako robot, začal odříkávat údaje, které získal patrně od některého z pracovníků. O počítačích věděl přibližně tolik, co já. Mluvil o vstupní jednotce, která je určena k přenosu údajů do počítače. Může jít o klávesnice psacího stroje, zařízení pro magnetickou pásku atakdál. OTO tyhle zbytečnosti neměl, namontovali mu pod kůži jakási specifická čidla, pokud byl v chodu, dovedl se podle okolností programovat sám.

– To by snad stačilo, – přerušil jsem ho raději.

– Potřeboval bych, aby sis promluvil s uklízečkou a vrátným, jedinými svědky, které známe.

Sedli jsme si na židli k oknu, venku ještě panovala tma. Teploměr na stěně opravdu ukazoval dvacet tři stupňů. Za chvíli bude svítat, to už se moc nevyspím. Přemýšlel jsem, co bude asi ráno v práci a jak bych se alespoň na dvě hodinky vypařil. Ze všeho nejvíc miluji totiž spánek a svou ženu. A také roboty s mikroprocesory.

– Oba tvrdí, že signalizační zařízení byla v pořádku. OTO měl prý netradičně instalována magnetická feritová jádra, báli se průmyslové špionáže, v každé chodbě je po pracovní době puštěný haryk, tedy fotobuňka, okna i dveře mají elektrické spínače.

– Chceš říct, že v místnosti v té době nikdo nebyl?

– No… – Hlava se zatvářil rozpačitě, palcem si začal přejíždět sotva znatelné puky na kalhotách. I vrásky na čele se mu objevily. – S tím bych asi nesouhlasil, ale opravdu to tak vypadá. Jenomže jak se ty mašinky k sobě dostaly, jak urazily vzdálenost devíti metrů? Pojď, pustím ti záznam výpovědi uklízečky a vrátného.

Poručík ožil, doufal, tlačil mě před sebou a doufal. Když jsem se shýbl pro galoše, všiml jsem si vodováhy, která dosud ležela u jedné z bedýnek na podlaze. Hlava byl hlava. Měřil i nakloněnou rovinu.

Svědci se patrně už vzdali naděje, že se kdy vůbec objevíme. V kanceláři, kde čekali, se plížilo tlumené světlo z lampičky, postavené pod stolem. U dveří na židli dřímal strážmistr Kulička, seděl v pozoru a rytmicky oddychoval, naučil se spát s pootevřenýma očima, takže mu nikdo nemohl vytknout, že špatně střeží. V tomto směru však nemusel mít obavy – vrátný ležel jako prkno na gauči s nohama opřenýma o boční opěradlo a obličejem schovaným pod placatou čepicí, dva metry opodál schoulená do křesla odpočívala uklízečka. Hlava na mě významně zamrkal a symbolicky pohrozil Kuličkovi. Potom přistoupil k uklízečce a decentně jí položil ruku na rameno.

– Chtěl by si s vámi promluvit náš psycholog.

Neřekla ani ano, ani ne, poslušně se zvedla a zamířila za mnou. Teprve v pracovně doktora Křástka jsem si ji mohl pozorně prohlédnout. Vypadala spíš odpudivě než povzbudivě, obličej zachumlaný v puntíkatém šátku jí příliš šancí nedával. Přes sebe měla přehozený pracovní plášť, u krku pečlivě upnutý, svou strukturou i střihem připomínající pytel od brambor. Tu mi Hlava naservíroval určitě naschvál.

– Zhruba znám vaši výpověď, – řekl jsem a začal kroužit po místnosti jako zbloudilá kulka. – Nic mimořádného jste nezpozorovala, všechno se odehrávalo přibližně jako každý den. Nebo se mýlím?

– Nemýlíte.

– Vrátný vás vpustil dovnitř, vypnul signalizační zařízení na chodbě a začala jste uklízet.

– Nejdřív jsem se musela převlíknout.

– Vidíte, to jsem si neuvědomil, – poznamenal jsem sarkasticky. – Ve vaší výpovědi mě zaujal jeden moment. Tentokrát jste začala uklízet místnost v opačném pořadí. Proč?

– Už jsem to vysvětlovala, – zatvářila se otráveně, přesto jsem měl pocit, že na mou otázku čekala. – Doktor Křástek včera svačil jogurt, a jak se nad počítačem nakláněl, pobryndal ho. Jogurt zaschl, pokoušela jsem se ho otřít, ale mapa nešla dolů. Vzala jsem proto agresívnější čistidlo, jenomže to musí chvíli působit…

– FX 99 je havarovaný počítač! Jestli dobře rozumím, použila jste čisticí prostředek a šla uklízet do kanceláří. Dveře zůstaly samozřejmě nezamčené.

– Ano, vždyť uklízím na jedné chodbě. Stejně jsem za chvíli chtěla vytřít ty stopy do sucha.

– Paní Vrábová, – skočil jsem jí do řeči, – vy jste se opravdu vrátila ještě jednou?

– Jistě, musela jsem čekat, až mně leštěnka zaschne. Divíte se? A právě včera jsem měla zrovna naspěch, už jsem ani nestačila nablýskat ostatní počítače. Víte, jak to chodí… když se člověk na něco těší… a já se těšila do kina. Jenomže leštěnka ne a ne uschnout. Tak jsem počítač zapnula, aby se trochu zahřál.

– A nezapomněla jste ho vypnout?

– Vypnout? Ne, – řekla nepříliš přesvědčivě. – Potom jsem zamkla, odevzdala klíče, bylo za pět minut osm, kino je za rohem. Snad jsem i utíkala, ale ještě na chodníku před Sitoprojektem jsem uslyšela ránu, právě když jsem byla před okny stanice.

– Jste vdaná, paní Vrábová?

– Já? – zatvářila se upejpavě.

– Tak tedy slečna, – podal jsem jí ruku. Štíhlé dlouhé prsty mě opatrně stiskly, na jejich koncích hořely rudé plamínky nehtů. – Zřejmě pracujete v rukavicích, – poznamenal jsem a vyprovodil slečnu na chodbu.

– Jmenuji se Ludvík Hruška a pocházím z Jičína, – začal sám od sebe vrátný, když jsem ho posadil na místo slečny Vrábové. Pokusil jsem se vytáhnout roletu, za oknem se už hlásil den, ale pružina ve válečku se zřejmě zasekla, roleta ne a ne vyletět nahoru. Vrátný mne otcovsky odstrčil a popotáhl šňůrku. – Nešiko!

– Udělal jste to buď vy, uklízečka, nebo někdo třetí.

– Ovšem, jinou možnost nemáte. – Vrátného tvář se rozjasnila, dokonce si sundal z hlavy placatou čepici, položil ji před sebe na stůl a hřbetem olíznuté ruky uhladil klín stříbrných vlasů, který mu zbyl na čelní pleši. – Vrátní jsme tady tři. Karel je nemocný, Tonda mě v deset střídal. A slečna Vrábová v tom má prsty sotva, – mlaskl nasucho. – Neměl byste pivo?

– Kdo z vás vešel do místnosti první?

– Přece já, ale ona mně byla v patách. Rozloučila se, že spěchá do kina, a najednou mi stojí za zády.

– Opravdu myslíte, že spěchala?

– … opravdu. Ani se neohlédla… když se ohlédne, člověku se hned slouží líp, – zašpičkoval. – Já se za ní vždycky dívám a někdy ji i vyprovázím. – Kýval jsem chápavě hlavou, zřejmě však málo přesvědčivě, protože Ludvík Hruška se bez okolků zeptal: – Vám se nelíbí?

Raději jsem se vyhnul odpovědi, zajímalo mne totiž něco jiného.

– A včera? Jak to vlastně bylo včera? – Teprve teď jsem si uvědomil, že okno vrátnice vede na tentýž chodník, kam směřují okna počítací stanice.

– Včera…, – povzdechl zklamaně vrátný, – to jsem se za ní jenom díval. Z okna mám totiž lepší výhled. Ona je venku úplně jiná. Ne taková upjatá, jestli mi rozumíte. Tady jako by se styděla. Koho, mě? To spíš bych mohl žárlit na počítače a na robota.

– Říkáte žárlit? – zamyslel jsem se. – A dál… vzpomeňte si!

– Ona řekla, proboha, co jste si to udělali, moji miláčkové, a vyhrkly jí slzy. No a potom jsem promluvil já… – Ludvík Hruška zaváhal, jako by se přistihl, že vede nedovolené řeči.

– Tak co jste řekl?

– Nadával jsem. A ona furt bulila. Vystrčil jsem ji ze dveří a šli jsme zatelefonovat.

– Výborně, – pochválil jsem Ludvíka Hrušku, i když jsem se nedozvěděl vůbec nic nového. Pochválil jsem ho, protože mě na jazyku svědila důležitá otázka, jejíž zodpovězení mohlo rozhodnout o výsledku celé naší akce. Šetřil jsem si ji až nakonec: – Zajímalo by mě, proč se slečna Vrábová znovu převlékla do pracovního oděvu.

– No jo, proč se převlékala? – řekl strážný a bezelstně na mě pohlédl.

Poručík čekal za dveřmi, kouřil a popel klepal na vzorně vycíděné kachličky. Byl rozespalý, netrpělivý a možná i trochu nervózní. Celá příhoda se mu zdála příliš absurdní, než aby věřil, že ji dnes úspěšně vyřeší.

– Člověče, tobě to trvá, – přivítal mě, když jsem se před ním objevil. V ruce držel klíč a drmolil: – Šestatřicet hodin na nohou a už mně to nemyslí. Tak co ses vlastně dozvěděl?

– Potřeboval bych se znovu podívat na bedýnky.

– Měj se, – vtiskl mi do dlaně klíč.

– Chci, abys u toho byl.

– Dozvěděl ses něco?

– Možná všechno, možná nic.

Vešli jsme do počítací stanice. Nebylo třeba svítit. Na východě – v průzoru mezi domy – prosakovala nebem růžová zář, nálety vrabců duněly v korunách sestříhaných javorů. Viděli jsme na sebe už docela dobře.

– Tak to vyklop a nenapínej mě.

– Protože se stopy po náložích nenašly, mám tuhle fantastickou verzi, – pokoušel jsem poručíkovu trpělivost.

– Jasně, jak jinak, – blábolil, aniž by mě poslouchal, ale pokračoval jsem:

– Nebudu nic vysvětlovat, jenom chci připomenout, že OTO stával na místě, kde stojíme my, u okna, měl tedy dokonalý výhled. Jak jsem vyrozuměl, byla to nejcitlivější a nejschopnější mašina, kterou tu vlastnili. Měl i kráčející expanzery.

– To všechno je sice hezké, – řekl Hlava, – avšak zapomněl jsi na jedno. Někdo ho musel spustit, dodat mu energii. Jinak se chová jako kus železa.

– Jak?

– Oxiduje, – zachechtal se Hlava.

– Byl přece spuštěný, měl zapnuté receptory, tedy vnímal.

– Snad neposlouchal, jak si přede počítač pobryndaný jogurtem.

– Omyl, ten už byl vyleštěný.

– A mění to něco na situaci?

– Možná…, – chtěl jsem namítnout, ale na chodbě jsem zaslechl klapot dámských střevíců. Hlava na mne ostražitě pohlédl, jako úhoř zakmital mezi bedýnkami, aby se vzápětí objevil u dveří. Pak prudce otevřel. Na chodbě stála žena, dívka. Svým dokonalým zjevem poručíka odzbrojila. Zářila jako manekýnka, která si vykročila z první stránky módního žurnálu.

– Co tady děláte? – zeptal se podrážděně.

– Pozval jsem ji. Slečna Vrábová, nemýlím-li se, – řekl jsem spíš intuitivně, neboť podobnost s uklízečkou byla minimální. Snad jsem poznával jenom nos a oči.

– Mohu vstoupit, pánové? – pravila mezitím dáma a líbezně se usmála.

– Raději ne, – zarazil jsem ji na prahu. Nechápavě otevřela ústa, ve snaze cosi namítnout. – Co kdyby některý z počítačů explodoval? – Hlava se vzpamatoval a švihl po mně pichlavým pohledem. Přesto jsem se zeptal: – Včera vám na ostatní už nezbyl čas, jenom na jeden, devětadevadesátku.

– Když ten jogurt… a kino. Udělala jsem snad něco špatně? – pravila úzkostlivě.

Poručík mávl rukou. – Vy snad za to nemůžete, – vzdychl a vyprovodil ji ze dveří. Sotva zmizela, zaúpěl: – Tak tohle má být motiv… žárlivec OTO! Copak takovýhle nesmysl mohu napsat do hlášení?

– On jediný věděl, jak skutečně vypadá, vídával ji přece oknem, každý den ji vídával.

– Potřebujem důkazy.

– A nemáš je?

– Nestačí, že ho nepohladila hadrem. Exaktní důkazy! S tímhle mě starý vyhodí.

Stáli jsme u okna přesně na tom místě, co ještě včera dřepěl OTO, a dívali se na chodník, až se objeví uklízečka. Stáli jsme jako dva blouznivci a čekali, jestli Vrábová naznačí, že o nás ví.

– Tak to by stačilo, – přerušil mé rozjímání Hlava, a ještě než mi podal ruku, aby mi poděkoval za spolupráci, utrousil lapidárně: – Nežijeme ve středověku, uvidíme, co řekne expertiza.

– Ale vždyť proto jsi mě budil, ne?

– Získaná data zhodnotí objektivně počítač.

– O to se už jednou pokusil. City může posoudit jenom člověk, – namítl jsem zaujatě. – Rozumíš, jenom člověk!

Slečna Vrábová se konečně objevila pod oknem a vyčítavě se na nás obrátila, jako by zaslechla naši při a dávala mi za pravdu.

– Služební počítač, – nezaváhal poručík a dodal vítězoslavně: – Ten ji naštěstí ještě nezná.

Poválečné děti

Byli jsme jako u vytržení. V Globusu jsme si dali vinný střik, teplem rozpálené ulice sálaly i teď, kdy výkladní skříně obchodů už dávno oněměly. Dlažba velkoměsta se podobala spálené kůži naháče. Chodníky plné pupínků a bradaviček měly zanesené trysky zamlžovačů, nad hlavami nám lomozily v okenních rámech žaluzie. Lidé s pomačkanými unavenými obličeji a vylekanýma očima otvírali okna, aby po západu slunce vyvětrali. Stalo se to, co nikdo neočekával. Kalné nebe, znečištěné vypouštěním odpadních látek, se vyjasnilo. Sluneční filtr ustoupil. Najednou bylo všude nepřirozené teplo. Jindy bych možná nadával, klel, snášel hromobití na hlavy lidí, kteří nezachytili rozptyl smogové vrstvy a nezapnuli včas solární redukční systémy, u nichž se později ukázalo, že nejsou schopny plnit svou zastaralou konstrukcí ani ty nejzákladnější požadavky, teď jsem však držel Jindru za ruku a nic jiného v té chvíli k životu nepotřeboval.

– Kam půjdem? – pohnula váhavě hlavou. V druhé ruce se jí houpala taška s melounem. – Jela jsem ráno přes most, v Labi je vody po kotníky. Na dně se povaluje spousta zajímavých věcí. – Jako by ji k řece něco táhlo.

– Už se smráká, ještě bychom někam zapadli. Radši vylezeme na věž, co říkáš? Až se rozsvítí v ulicích, uvidíme celé město.

– Bojím se, – přivinula se ke mně.

Tma se nám rozlévala před očima jako borůvková šťáva, zářící skalpel obzoru očividně temněl. Vyvolal ve mně záblesk vzpomínky z dětství, rozplynul se mi však ještě dřív, než jsem si ho stačil uvědomit.

Za okamžik se ochladí, nad oblými hřbety ulic se rozzáří zimniční světla neonek, ti nejodvážnější vyrazí do ulic.

– Jako bych tohle už jednou zažil.

– Lidé se bojí slunce.

– Byla to láska, nebo nenávist?

– Musíme být stále spolu, aby nás nikdo nerozdělil, – stiskla mi horečně ruku. – Naši mě vypravovali, že jednou… je to tak neskutečné.

– Co ti vypravovali?

– Pojď, chtěl jsi přece vylézt na věž, – řekla Jindra naléhavě a mírně mě postrčila. Věděl jsem, že kdybych se vyptával, nepochodím. Pokoušel jsem si představit, co rodiče mohou povídat dívce, když ji pouštějí na schůzku v době, kdy je vyhlášen výjimečný stav. Jindra mne však nenechala dlouho přemýšlet.

Výtah u lešení byl pečlivě zamknutý, žebřík z přízemí vytažený na plošinu prvého patra. Část jeho duralové konstrukce vzhlížela jak pokroucená opilcova noha. Teď už jsem couvnout nemohl. Vyšplhat se po tyči bylo celkem snadné, na plošinu bych se však bez Jindřina povzbuzování asi nedostal.

– Tak vidíš, – řekla mi mazlivě, když jsem spouštěl žebřík.

– Jenom ať nás nikdo nevidí. Hned ho vytáhnu.

Prohlížel jsem si ji se zálibou. Vystupovala po šprušlích jako manekýna, jako reklamní agent firmy Jindra a spol., výrobce náhradních kotníků, zaručeně souměrných lýtek, pružných zad a klenutí šíje.

Na poslední příčce jsem jí podal ruku. Oba jsme se rozesmáli, kovová kostra lešení se rozdrnčela údery věžních hodin. Cesta vzhůru nám trvala dobrých pětatřicet minut.

– Budem blíž k slunci, – rouhala se, zatímco si rukou stahovala vlasy, které jí do tváře vháněl vítr. Rozhlíželi jsme se do všech stran, zády opřeni o měděnou kopuli. Tma nás ještě více sblížila, cítil jsem Jindřin dech.

– Zítra se naši sejdou, – zašeptala.

– Už zítra, – pravil jsem překvapeně. – Vlastně to je dobře, alespoň budeme vědět, na čem jsme.

– Na něco jsem přišla, – špitla. – Sáhni si na můj malíček. Přes den se zkracuje a nyní narovnává. Je jako barometr. Ukazuje, jak hodně na mě myslíš. Třeba teď, cítíš?

– Ano, – vydechl jsem rozpačitě. Nezdálo se mi, že by se nějak měnil. Měla chladnou dlaň, nic jiného jsem na ní nepozoroval.

– Představ si, že bych byla někdo jiný, než za koho mě máš. Vzal by sis mě?

– Kdybys nebyla ženská?

– Ti lidé, co vedli válku, prý nebyli lidé. Slyšel jsi přece o válce, – řekla nahněvaně. Až když jsem jí nabídl srpek z melouna, uklidnila se. Město ožívalo, tma přinášela lidem vykoupení. Noční hlídač dole pod námi si začal hvízdat.

Uvažoval jsem, proč se rodiče o nás tolik starají a proč svůj zájem tak ochotnicky utajují. Ani Jindra na nic kloudného nepřišla, vzala to jako fakt mimořádné situace, ať si povídají, když mají chuť, jenom ten věčný stín v patách v nás vzbuzoval nedůvěru. Jindřiny závěry měly svou logiku a řád. Začali si nás všímat v okamžiku, kdy vznikla kalamita s exhaláty a zvýšeným slunečním zářením. Vždyť život všech ostatních lidí se také ze dne na den měnil. Posilovače srdečního oběhu s masážními strojky, dřív k dostání jen ve specializovaných prodejnách, se kupovaly pod pultem i v zelinářství, na černém trhu se obchodovalo s léky. Sanity, projíždějící ulicemi, jako by chtěly svým houkáním dát najevo, že život ve městě se stále ještě nezastavil. Několik dnů po selhání teplocirkulačního zařízení vyšly noviny s palcovými titulky: Specialisté zkoumají vrstvu ionosféry. Kdo vytvoří umělou clonu? Zvykne si lidský organismus opět na slunce? Spad chemických exhalátů kulminoval… Nic konkrétního, spíše chlácholení nežli naděje. Inzertní služby stále více nabízely chladničky, našli se i nadšenci, kteří rozprodávali kožichy z nutrií hluboko pod cenou, jako by předvídali, že dochází k posunu zeměpisných souřadnic. K výrazným změnám však nedošlo. Tepla nepřibývalo ani neubývalo, přirozený filtr smogu se rozplynul, naopak pokusy o jeho znovuvytvoření byly příliš nebezpečné, protože se mohla zvýšit koncentrace agresívních látek v ovzduší. Odborníci se nepohodli, lidé cestovali pod zem, změnil se i způsob stravování. Nejprve začala skomírat zvířata, první odvážlivci zkoušeli používat synteticky vyráběné maso. Žádná bašta, ale člověk zahnal hlad.

Slunce působilo i na rodiče. Vedli divné řeči a nakonec vyrukovali s přesně opačným přáním, než jsem očekával. Prý abych se oženil, je čas začít vychovávat děti, nečekat, ale pustit se do díla tak jako kdysi oni. Dokonce mi doporučili, abych požádal Jindřiny rodiče o ruku. To mě šokovalo, kdo se v nich má vyznat. Dozvím se už konečně, o co vlastně jde?

Jindřina předpověď se nevyplnila, na návštěvu jsme čekali týden. Většinu času jsme trávili pod zemí v jakémsi protiradiačním krytu, jehož druhou polovinu jsme používali jako sklep. Bylo tu přece jenom chladněji a zvuk zvenčí sem doléhal tlumeně. Naši mne hned zpočátku postavili mimo hru, krátce před příchodem hostů mi otec naznačil, abych odešel. Byl tak roztržitý, že se mi okolnosti ani nepokoušel vysvětlit. Něco podobného jsem ovšem předpokládal, i já měl svůj plán. Ze suterénu jsem skutečně vypadl, proběhl chodbou, dvorem a z druhé strany vklouzl oknem tam, odkud mne vyhostili. V protilehlé půlce sklepa, oddělené provizorní přepážkou, pěstoval otec v skeletu zastaralého elektromobilu žampióny. Okénkem jsem se protáhl s námahou, dopad dolů už byl do měkkého. Než jsem si udělal místo za stěnou, debata se zatím rozproudila. Stačilo nepatrně zvětšit spáru mezi deskami. Vadil mně jen bzukot ventilačního motorku. Věty, rezonující mezi holými betonovými stěnami, přilétaly ke mně z velkých dálek jako stěhovaví ptáci. Viděl jsem všechno: maminku, svátečně oblečenou s vzorně upravenou hlavou, poletující ve sprejovém oparu jako sen, mírně předkloněný trup otce s bílým zářícím kapesníkem přitisknutým na opáleném čele, svou budoucí tchyni s koleny přísně staženými pod stolem a ostrým římským profilem obličeje a pana Raka, bambulatého, soudkovitého a upachtěného muže, jehož gesta nenechávala ani na okamžik nikoho na pochybách, že bude mít hlavní slovo. Ale teď mluvila paní Raková. Neopomněla zdůraznit slušné vychování své dcery, a pak začala vyjmenovávat všechno, co Jindru s manželem naučili. Počítala přitom na prstech. Zadesáté si nemohla vzpomenout.

– To už by skoro stačilo, – ozval se po pauze Rak.

– A vnoučata? – zajímal se otec.

– Vnoučata? – Paní Raková se překvapením zakuckala, poposedla si na židli a nohou se dotkla pod stolem svého muže. Otec jako by na tenhle pokyn čekal.

– To zařídím, – pravil samozřejmě. – Myslel jsem, jestli bude chtít jedno, dvě nebo více dětí, jestli je bude schopna vychovávat.

– No dovolte! Tyhle ruce dokáží všechno, – řekla paní Raková.

– Ach, – vzdychl překvapeně otec. Viděl jsem, jak se paní Rakové dotkl, jak pohladil na paži její hebkou kůži. – To je vaše ruka, madam? – pravil s utajovanou ironií.

Žena se rozesmála, divoce, téměř hystericky.

– Čí by asi byla, nevíte?

– Promiňte, nemyslel jsem to tak, – zachraňoval ztracenou pozici.

– Budem se snad dohadovat? – zasáhl do debaty Jindřin otec. Bonbón, který převaloval v ústech, teď začal drtit mezi zuby. Potom se nadýchl k velké řeči: – Poslyšte, pokuste se zalistovat se mnou v historii… první transplantace srdce, to byla nějaká senzace. A teď, teď už nejsou spory, zdali transplantovat či implantovat, co je klinická smrt a jaké máme morální právo, teď už se nehádají ani o jméno, o identitu, vyčíslí vám procentuálně, kolik v sobě nosíte zlata, niklu, umělých hmot, a do hrudníku vám zašijí srdce, které vás o sto let přežije.

– Tatínku, už zase začínáš s filozofií?

– Buňka nebo hmota, tak stojí otázka.

– Co máte proti neolastu? – ozval se konečně otec. – Rozumím-li dobře, chcete říct, že například moje hlava by mohla nést reklamní značku jistého závodu.

– A nenese? Pokud vím, podepsali jsme se sami na sobě… potom už bylo pozdě, rozumíte, pozdě!

– Byla jiná doba, – bránil se otec. Překotně si dolil víno do sklenice a právě tak překotně ho obrátil do sebe. – Neudělali jsme snad dost pro život?

– Viděl jste řeku?

– Díváte se nazpět místo dopředu.

– Naše děti se budou ptát.

– Říkáte naše… jak krásně to zní. Dokázali jsme se přizpůsobit okolnostem, na nich záleží, dokáží-li to také. Slunce jim nepřipomíná jako nám ohnivou kouli, světelné záření a pronikavou radiaci.

– Právě proto, – povzdechl Rak. – Zakrněli jsme ve stínu. Někdy si připadám, že necítíme jako lidé. Život na planetě jsme zachovali, to ano, ale rovnováhu?

– Dost dobře vám nerozumím, – ozvala se matka roztřeseným hlasem. – Rovnováhu čeho?

– Zrození a smrti, života.

– Chudák Jindra, – posteskla si Raková. Vzápětí provinile pohlédla na muže.

Až dosud jsem nechápal, proč tak živá diskuse o věcech, které nemají s naším sňatkem příliš společného. Na podobných schůzkách se obvykle projednávaly ekonomické otázky, rozpočet, kdo bude kde bydlet, jak se zařídí, kolik věna dostane dcera a kolik přinesu do manželství já, kam pojedeme po svatbě trávit medové týdny. O něčem podobném nepadlo ani slovo. Až teď mi došlo, proč už několik dnů houkají sanity, proč lůžkové části nemocnice jsou přeplněné. Mně slunce nevadilo, naopak, a oni se ho bojí.

– Pokud se týká samotné svatby, vaše stanovisko je tedy odmítavé? – zeptal se vyzývavě otec.

– Nikoli, – pravil po chvíli přemýšlení Rak. – Vývoj jde kupředu, musejí se pokoušet znovu a znovu, – dodal a vrávoravě vstal, aby s odleskem úsměvu na rtech zvedl sklenku a pronesl slavnostní řeč.

Neměl jsem stání, nakonec jsme se k řece vydali. Vyrazili jsme řečištěm proti proudu. Uprostřed koryta tekl pramínek, Jindra si v něm máčela nohy. To ona si vybrala tuhle strastiplnou cestu, jako by mi chtěla dokázat, že má sílu unést v sobě i minulost.

– Podívej, – řekla a ukázala před sebe. V kalužích, které ještě nevyschly, se plácaly poslední ryby, řeka odkrývala své útroby. Nebyl to pěkný pohled.

– Proč jsme sem chodili, blázni.

– Chtěls to přece.

– Já? – pravil jsem podrážděně. Zpytavě na mne pohlédla. Ano, vyptával jsem se jí na hlouposti, o kterých mluvili rodiče, umí-li vařit polévku z prášku, mne ani tak nezajímalo jako představa čehosi umělého, co přede mnou dosud skrývala. Pomyšlení na umělou část těla mne dráždilo, chtěl jsem si na ni sáhnout, ohmatat ji. Voní, je teplá, elastická, jakou má barvu a jak se hýbe? Je v ní také život jako v celém těle?

Jindra už opět mlčky šla. Pozoroval jsem siluetu její postavy kousek po kousíčku a uvažoval o harmonii přírody, která stvořila život. Až potom do ní sáhl člověk.

– Co je tohle? – obrátila se ke mně.

– Nesahej na nic… možná radiační mina.

– A tohle? – řekla znovu za zákrutou.

– … zbytky domu… a tady druhého. – Udiveně jsem se zastavil. Koryto řeky nám nabízelo úděsnou podívanou. Z břehů vystupovaly rozvaliny a zborcené zdi, ze kterých tu a tam trčely zprohýbané rámy oken a dveří, připomínající chapadlo obrovského hlavonožce, který svou mamutí silou rozdrtil nábytek, zdemoloval dlažbu a pokácel stromy.

– Válka prý trvala dvacet minut.

– A město? Kde vlastně leželo, snad ne tady… – Přelezli jsme zborcený komín, Jindra slzela.

– Mysleli si, že vychází slunce. A za tím světlem byla tma.

– Odkud všechno tohle víš? – Jindra se smutně usmála. Shýbl jsem se a z okoralého bahna vyloupl porcelánový hrníček. Vedle rozvalin jsem si připadal jako žebrák, který našel perlu. – To přece nemohli udělat lidé. Selhal počítač, robot, některý z umělých mozků?!

– V každém z nás je něco umělého, – pokrčila vyhýbavě rameny. Zvedl jsem hlavu, abych se znovu, pokolikáté už, rozhlédl. Stromům na břehu řeky zaschlo listí. Když s ním vítr pohnul, padalo k zemi a šustilo jako drobný déšť. Jindra si znenadání rukou překryla oči. – Kdyby alespoň byla tma.

– Za tohle slunce nemůže, – řekl jsem bezradně a přitáhl ji k sobě. Jindřiny rty se dotkly mých. Domů jsem ji vedl za ruku. Všechno v jejím těle žilo, jenom oči umíraly vzpomínkou.

Na druhý den jsem se probudil do šera. Obrovský mrak, ve zprávách se hovořilo o jakési antiheliové cloně, se blížil z jihu a zakrýval větší část města. Ve fialovém světle, které propouštěly mraky, se pohybovali opatrně a nedůvěřivě lidé.

V poslední době jsem často o sobě přemýšlel. Narodil jsem se po válce, nebo před ní? Od kolika let jsem chodil vlastně do školy? A s kým? Na kamarády se nepamatuji, vlastně ani na sourozence. Matka s otcem mi nikdy nevyprávěli, proč nechtěli mít víc dětí, byl jsem vždycky sám. A příbuzní k nám také nejezdili.

Nechal jsem okno otevřené, oblékl jsem se a seběhl dolů do přijímací haly. Naši už pozice v suterénu vyklidili, zde bylo přece jen příjemněji. Otec snídal. Do zaměstnání chodil na rozdíl od většiny lidí každý den, i doma pracoval. Teď v jedné ruce držel šálek s kakaem a druhou rukou listoval v knize.

– Matka je dole?

– Uklízí a větrá.

– Tak konečně. Viděl jsi mrak?

– Celou noc jsem ho vyhlížel. A ty, jak se cítíš?

– Mizerně. Proč zakrývají slunce?

– Snad to bude dobré, – pravil udiveně otec. – Člověk nikdy přesně neví, co emise udělají.

– Mluvím o slunci.

– Ano, samozřejmě, – zaváhal. Viděl jsem, že rychle hledá odpověď. – Působí jako katalyzátor, – dodal s úlevou. Stále jsem neměl v téhle věci jasno.

– Táto, Jindra má něco s rukou.

– Ale, to ti řekla až teď? – zakabonil se. – Snad nemá před tebou tajnosti?

– Rozhodně ne tak velké jako vy. Vypadám pak před druhými jako hlupák, – odsekl jsem.

Otec se odmlčel:

– Ona má protézu? – Nepříjemná otázka mne zaskočila, nedovedl jsem odpovědět. Pouhým okem jsem nic nepoznal. Vzpomněl jsem si na Jindřinu matku.

– Když byla malá, tak za války…

– Nesmysl, – vylítl otec, – ona je poválečné dítě, – řekl tak samozřejmě a sebejistě, jako by ze mne před chvílí tahal rozumy pro své vlastní potěšení. Poté se přistihl, že křičí, a omluvně na mne pohlédl.

– Jde jenom o prst na pravé ruce. Mohu tě požádat, jistě pro tebe nebude problém…

– Pravda, mluvili jste o svatbě… – Dělal drahoty, tušil jsem to. Čekal jsem, že ještě dodá obligátní: teď si spolu pohovoříme jako chlap s chlapem. Ale nestalo se, zabředl do přednášky: Na fyziologické úrovni se organismus adaptuje prostřednictvím nepodmíněných reflexů a homeostatických procesů. Toto přizpůsobování se děje milióny let a pokaždé, když dojde ke změně prostředí, je třeba se znovu adaptovat. Pokud to organismus nedokáže, umírá. Jenom si vzpomeňte na dobu ledovou.

– Ale ona je jinak zdravá, – skočil jsem mu do řeči. Nechtělo se mi ty duchaplnosti poslouchat. Patrně jsem ho urazil.

– Jistě, takových, jako je ona, jsou desítky, stovky, a nejen s rukama. – Mlčky pohlédl na mne, co tomu říkám. Překvapil jsem ho zřejmě ještě víc než on mne.

– I já? – Trochu pozdě na takovou otázku, moje chyba, že se ptám až teď. Ale couvnout už jsem nemohl ani já, ani můj otec. Musel jsem to vědět, chtěl jsem slyšet, odkud jsem vyšel a kam jdu, sám jsem si s odpovědí najednou nevystačil.

– Nenuť mě, abych se ti zpovídal, – řekl rozzlobeně, vstal a energicky obešel stůl. Připadal mi jako pes uvázaný na řetězu u boudy, který by se nejraději utrhl, ale nemůže. Ještě před chvílí sem zezdola doléhal maminčin zpěv, uklízela a zpívala si přitom. Najednou všechno utichlo. – Byla hrozná doba, – pokračoval otec, – učil jsem na jedné škole.

– Ptám se tě, jestli i já!

– Asi bych ti to těžko vysvětloval.

– Jaroslave, – objevila se ve dveřích matka, pustila lux a objala mne. Lítost nesnáším. Patrně vedle poslouchala.

– Umění bylo přežít, ne bojovat.

– Tak proč mlčíte? Všichni jenom mlčíte. Viděli jsme řeku, co jste tenkrát dělali, že o tom nechcete mluvit? – Matka se obrátila k otci, chtěla mu zakrýt ústa, ale už nestačila.

– Zvítězili, – řekl bez zakolísání hlasu.

– Za jakou cenu?

– Z těch, co přežili ozáření, už nikdo nemohl mít děti, – dodala šeptem.

– Ani vy?

– I ty jsi poválečné dítě, – ujistil mě otec. Stáli s matkou u sebe a navzájem se podpírali. V okamžiku jsem si uvědomil, co ono zjištění pro mne znamená. Najednou jsem nevěděl, mám-li plakat, nebo se smát. Jak dlouho jsem čekal, abych se ujistil, že já nejsem já, ale někdo jiný, koho stvořily lidské ruce a mozek, že mí vrstevníci mají tentýž rodokmen. Kdo byl můj otec a kdo moje matka? Dozvěděl bych se to vůbec, kdyby nám nehrozila smrt? Nechtělo se mi věřit.

– Někdo však přece musel… pro zachování rodu, života!

– Možná, – připustil otec. Vzápětí dodal: – Ale my o něm nevíme.

Metoda kontrolního článku

– A to mě tady necháš samotnou? Takovou dobu a úplně samotnou? – zeptala se Sylvie.

Povytáhl jsem si trenky. Palec u pravé nohy, vykukující z pantofle, se mi zničehonic rozhýbal. Najednou jsem si nebyl jist, je-li můj návrh to nejlepší, co pro ni, vlastně pro nás, mohu udělat. Má žena už měla sice kruhy pod očima a nosila silné brýle, stále však byla krásná. Jenomže co s ní v poušti?

Sylvie seděla u stolu nad rozevřenou knihou, v poslední době se totiž plně věnovala studiu. Hravě zdolala Caesarovy válečné paměti, krátce nato pojednání o kybernetice, zaujala ji i studie o vlivu slunečních erupcí na kolektivní vědomí. Dost dobře jsem neodhadl, dělá-li to kvůli mně či z touhy po vědě, fakt ovšem byl, že na mě zbyla Kuchařka. Četl jsem si v ní každý večer před spaním a prohlížel ty sladké a navoněné obrázky, až se mi sliny sbíhaly.

Ovšem až na dnešek, dnes jsem se rozhodl Kuchařku definitivně odložit.

– Myslím, že by nebylo vhodné tahat tě k Jiránovi. Když mi volal, naznačil, že není zralá doba, – vytasil jsem se s námitkami, abych včas předešel nedorozumění.

Profesor Jirán šéfoval naší laboratoři. U Sylvie měla jeho slova váhu. Tu kopu Sumíků, kterou dovezli po posledním meziplanetárním letu, jsem si nedovedl sám dost dobře představit.

– Děláš s tím moc velký tajnosti, tak je to, – řekla snad až příliš rezervovaně a odstrčila diktafon na samý okraj stolu. Tohle gesto jsem znal, dnes už tedy studovat nebude, dnes se budeme přít. Vyprovokovat se samozřejmě nedám. O výzkumném středisku, lokalizovaném stranou v poušti, Sylvie leccos tušila, ostatně jeho existence byla známá, méně se už však vědělo, co se tu všechno dělá. Některé organismy, přivezené z jiných planet, vykazovaly známky psychických funkcí. Ty řádově vyšší, patřili k nim patrně i Sumíci, byli zkoumáni v souvislosti s činností, kterou jen ti nejodvážnější nadšenci přirovnávali k práci. Chyběl však dorozumívací kód. Přesto jsme se pokusili dělat profesiografický výzkum. Ti pomalí fosforeskující tvorové dovedli totiž i pracovat, či lépe řečeno kopírovat některé jednoduché činnosti robota. Vlastně to bylo jediné, na čem se Jirán a Soukup, mí kolegové z laboratoře, shodli. Teď jsem měl dostat příležitost já, jenomže místo abych si specifikoval metodologické postupy, držel jsem v ruce Kuchařku a uvažoval, jak s ní naložím. Nakonec jsem knihu decentně položil před Sylvii.

Má výmluvná gesta se čas od času opakovala, neboť jsem se čas od času bouřil, bohužel, čím dál míň, protože Sylvie měla pokaždé při ruce příklad: – Podívej se Vocásek, chodí s kočárkem, ohřívá Sunar, vymetá odpadkovou rouru. A bratr dokonce háčkuje. Jenomže ty… tebe zajímá všechno jiné než domácnost. Ach, vy muži, zaspali jste dobu… jenom se rozhlédni. – V tomto okamžiku něžně a široce rozvírala oči a já jsem je přivíral.

Dnes ovšem s výčitkami nepřišla, změnila taktiku. Byla totiž nad věcí.

– Měl by sis převléknout zástěru, máš na ní fleky. Že si do ní zase utíráš ruce? – řekla maminkovsky a dodala rozverně: – Prosím tě, Jiříku…

– Už jsem se rozhodl, – trval jsem neústupně na svém. – Po svátcích odlétám, jen co si vyřídím nezbytné formality, – oznámil jsem sveřepě. Pokrčila rameny, musela se hodně přemáhat, protože pak už řekla téměř klidně:

– Věděla jsem, že se nedáš přemluvit, – natáhla paži a ukázala k vitrínce. – Zrovna teď mě napadlo… Jiříku, polib mne, to je fantastický nápad!

– Budu hádat: pojedeš se mnou v zavazadle! – Rozhořčeně jsem si rozvázal zástěru, na níž svítil nápis: Kohoutka poznáš po peří, hospodyňku dle toho, jak uvaří, a hodil ji před Sylvii na stůl. Pak jsem se shýbl pro Kuchařku, která mezitím spadla na zem. Sylvie se ke mně nahnula a obtiskla mi na tvář růž, stopu po ní prstem ještě zvětšila.

– Kdepak, Jiříku… tenhle nápad je jiný.

– A jaký? – zeptal jsem se hloupě.

– Ženě je smutno, když je sama. Zvlášť teď, na svátky… všichni se sejdou doma… – Sylvie vstala, aby se prošla po pokoji. Vždycky vstávala, když začala intenzívně přemýšlet. V našem obýváku vrzaly parkety a popravdě řečeno, ty diatonické zvuky vyschlého dřeva jsem příliš nesnášel. Obvykle jsem odcházel do své pracovny, teď mi ale nevadily, protože jsem byl napnutý, co z ní vyleze. Napovídala toho hodně, jednu chvíli jsem měl dokonce dojem, že se smysl sdělení ztratí pod náporem slov. Konečně se zastavila před pendlovkami, prstem zarazila kyvadlo a do úplného ticha řekla: – Já vím, koupils mi pod stromeček robota.

Nedal jsem na sobě nic znát. Tohle byl vlastně šéfův nápad. Samozřejmě, že zásilka Sumíků byla předem očekávána, marně jsem mu vysvětloval, že na svátky nikam nepojedu, a i kdybych se snad rozhodl jinak, Sylvie by byla proti tomu.

– Tak ji vem s sebou, – navrhl rozšafně Jirán, a když jsem mu oponoval, že se Sylvií nic nevymyslím, nanejvýš přesolím polévku nebo upustím kari koření do rýžového nákypu, vysmál se mi: – To seš tak pod pantoflem?

– Dělám to pro ni rád, – zašklebil jsem se nevyzpytatelně a v duchu mu přál: však na tebe taky jednou dojde.

– A co kdybys jí našel někoho… víš, jak to myslím, – oťukával mě.

– Na doučování? – pokoušel jsem se být vtipný.

– Nějakého společníka, který má podobné zájmy jako ona. Bude s ní zkrátka hovořit, hovořit, hovořit. Od rána do večera hovořit.

– Diskrétně: vy znáte takového, komu by stačilo jenom tohle? Myslíte si, že kradu?

Jirán se tenkrát úplně odvázal. Nejprve si rozepnul knoflíček u košile, ze svého pracovního stolu vyňal koňakovou sklenku, vystříkal ji biosprayem a nalil do ní grepovou šťávu. Šéf alkohol nesnášel, dovedl snít i bez něho.

– Znám. Co takhle zkusit robota?

– Ovšem… robota, – opakoval jsem po něm. – Ten mě klidně může nahradit.

– Nedělám si legraci. Proč myslíš, že tě posílám o týden dřív do Evropy? Ještě než si začneš užívat, vyřídíš objednávku. Posledně jsme nedopadli s počítači nejlépe. A pokud se týká robotů, František 1 se zadusil při celodenním výpadku energie knedlíkem, když chtěl zkusit zničehonic jíst, a František 2 má v pravé kyčli opotřebovaný kloub, takže je imobilní. Co se na mě tak koukáš? Nechci, abys sháněl náhradní díly, teď už je jisté, že František 3 všechno nezvládne… Jedná se o vylepšenou konstrukci Filipů. Poslední model. Jeden si můžeš doma vyzkoušet, – naléhal.

Samozřejmě jsem naši rozmluvu, která se odehrála zhruba před čtvrt rokem, Sylvii do posledního okamžiku tajil. Podle domluvy se včera šéf ozval. Netvářil se příliš nadšeně, asi mu Sumíci nadělali starosti, nicméně na závěr našeho rozhovoru na mne zcela zřetelně mrkl. Sylvie u videofonu naštěstí nebyla, takže jsem si mohl klidně všechno promyslet. Popravdě řečeno, klidu jsem přitom však příliš neužil. Obvykle jsem musel k rozhovorům se Sylvií zmobilizovat veškerou intelektovou kapacitu, ne že bych nedovedl naaranžovat fakta tak, aby vypadala jako skutečná, ne že bych ji nedovedl umlčet argumenty, jenomže když mému protějšku došel rozum, vyrukoval s šestým smyslem. Ten ženy mají obvykle mimořádně vyvinutý. A tak měla podezření i teď. Jak ale na mého Filipa přišla?

Hned v září, když jsem zásilku odesílal do Afriky, jsem Filipa donesl do suterénu a schoval do nádoby, která tu zůstala ještě z dřívějších časů, kdy se vyváželo smetí a popel. Už jsem ji chtěl mnohokrát vyhodit, nyní se mi však hodila. Strčil jsem do ní Filipa, samozřejmě hermeticky uzavřeného v obalu z PVC. Co ovšem hledala ve sklepě Sylvie a ještě v popelnici, když se panicky bála i těch nejmenších myšek, těžko říci.

– Chtěl jsem ti udělat radost. Je na tom něco nenormálního? Když může paní Nachtmanová dostat pod stromeček elektromobil, proč ty bys nemohla dostat Filipa?

– Jak, jak jsi to říkal… to je krásné jméno, Filipa! – Sylvie mi radostně skočila na klín, trpěl jsem bezmezně. – Bude se mi po tobě stýskat, – řekla a mně se zdálo, že ji musím pustit na podlahu. Od té doby, kdy se emancipovala, přibírala na váze. – A ten Filip… u nás doma…

– Bude ti dělat ochránce. A taky může vařit, uklízet, určitě i vypere. No a když ti vypadne kulička z propisovací tužky, nasadí ji nazpět za tebe. Budeš se moci věnovat společenskému životu. Řekni, není to fajn? Ovšem pozor, Filip není sluha, Filip je chytrý, spolehlivý robot! – Zvedl jsem výstražně prst.

– Budu ti každý den volat. Abych tě viděla, miláčku.

– Ale ne v noci, v noci já spím.

– Když přes den obraz poletuje a v noci… víš, jak se nám jednou napojil na hovor ten chlap, co volal z vany a obtěžoval mě?

– Ty máš ale starosti! Chtěl jsem ti jenom říct, abys s Filipem zacházela slušně. Nechám ti tady program, zbytečně se v něm moc nešťourej, – řekl jsem a položil Sylvii na gauč. Filip má posílený zpětnovazební okruh, umí se i učit, chtěl jsem dodat, ovšem Sylvie mi přikryla něžně dlaní ústa, a ještě víc se mi stulila v náručí.

Jiránovo přivítání bylo velkolepé, měl jsem však nedobrý pocit, že od mého příchodu očekává víc, než jsem mu mohl nabídnout. Hned mne zavedl do laboratoře, připomínající svým vzhledem malou dispečerskou stanici s pultíky ověnčenými korálky neonek, takřka příručním počítačem na kolečkách a fantasticky zabudovaným klimatizačním zařízením.

– Podívej se na ně, – řekl a ukázal dolů pod nás. Na plácku, ohraničeném paprsky fotobuněk, se pohybovali mně dosud neznámí tvorové, zvaní Sumíci, Robotům sahali sotva do pasu a svými nezřetelně vyvinutými končetinami se jim příliš nepodobali. Čilost a energie z nich však přímo čišela. – Šestý za dva měsíce, – ukázal šéf na Filipa.

– Vypadají báječně.

– Několikrát jsem už musel program přepracovat.

Zpočátku se chytnou, jednou se mi dokonce zdálo, že s některými Filip rozmlouvá, ale jak přikročíme k samostatné akci, jsme znovu na začátku.

– Papouškují?

– Právě že ne, pokoušejí se o vlastní řešení, patrně tak originální, že naši roboti s nimi nechtějí spolupracovat. Ovšem proč? Na tohle mi odpověz a já budu zase klidně spát. V určitém okamžiku ten mezek Filip couvne, jako by říkal: Tohle si musíte vyřešit sami mezi sebou. – Šéf vzdychl, červené, podrážděné oči na mne pohlédly.

– A co když mezi sebou vedou boj, kudy vede cesta dál? – vyslovil jsem první myšlenku, která mne napadla. – Až moc jsme si zvykli na Filipy a naše mozky zlenivěly.

– Možná…, – řekl neurčitě Jirán, jako by tušil další pohromu. – A je v háji. – Bohužel se nemýlil. Filip 6 si dal ruce do kapes a hlava, nad kterou se začal tetelit řídký vzduch, mu klesla na stranu. Jirán zmáčkl knoflík a nahnul se nad mluvítko. – Dejte tam sedmičku, pokračujte v programu. A toho Sumíka, co s ním naposledy mluvil, nezapomeňte označit. Tak to vidíš, – řekl téměř rezignovaně a bezděčně se zamračil. Obličej se mu však okamžitě vyjasnil. – A Sylvie, jak se tvářila? Byl to dobrý nápad, ne? Alespoň máme kontrolní článek a ty můžeš v klidu pracovat.

– Byla strašně milá, – řekl jsem a posadil se do křesla. Šéf mi nabídl cigaretu, nevzal jsem si. Chvíli jsme hleděli mlčky na plácek. Co by se stalo, kdybych tam místo robota byl já. Anebo Sylvie. Složili bychom se také? Možná by bylo dobré nápad vyzkoušet, jenomže teď to nešlo. Sumíci neměli ještě všechna vyšetření za sebou, jejich imunita nebyla prokázána. – A není-li závada v nich, ale v robotech? – zvýšil jsem hlas, neboť se mi zdálo, že šéfa ty opakované neúspěšné pokusy dohnaly ke spánku.

– Zítra můžeš začít, – povzbudil mě nepříliš nadšeně. – Vždyť jsem tě kvůli tomu zavolal.

Na plácek dorazil Filip 7. Sumíci ho přivítali velkolepým potleskem. Podal Filipovi 6 ruku a rozloučil se s ním. Výuka mohla pokračovat.

Prvních čtrnáct dnů po mém příjezdu se nám práce dařila. Filip 7 odolával. Sumíci respektovali jeho příkazy a na jejich malé, organizované, převážně švitořící stádečko byl docela hezký pohled.

– Takhle to dřív vypadalo v mateřské škole, – posmíval se profesor. – Zkusíme jiný program.

– Nejsem ovšem s výzkumem hotov, – ozval se doktor Náhlík, který zaslechl šéfova slova ve dveřích. Hrubou, opálenou tvář skrýval za mohutným plnovousem. Věčně neklidné oči se na okamžik zastavily. Výzkum psychomotorických funkcí jsme dělali spolu. Měl jsem dojem, že šéfa spíš zajímají standardní sociální reakce Sumíků, proto tak spěchal. Přeskočit základní vývojové fáze mi však připadalo unáhlené.

– Já také ne, – přidal jsem se k Náhlíkovi.

– Za náročnějších podmínek bude větší šance objevit věci, které se dosud skrývají pod povrchem.

– Možná, – přitakal Náhlík a myslel si své.

Sylvie mně zpočátku volala obden. Pokaždé na sobě měla brýle a pokaždé vypadala unaveně. Nejprve se mě zeptala, jak se mi daří, potom mi vyprávěla o tom, čím vším se zabývá a co studuje. Nakonec přišel na řadu Filip.

– On je takový, takový infantilní, miláčku.

– Vážně? – podivil jsem se a v duchu se chválil, jak jsem dobře Filipa naprogramoval. Kdepak infantilní, tvrdý byl. Tvrdý a neskákal tak, jak si má žena představovala. Však on tě naučí, on tě vychová, on ti předvede tu behaviorální školu podnětů a reakcí. O potomka se mi budeš starat, už dlouho jsme odkládali ty příjemné rodičovské záležitosti, kterými se pyšní každá slušná rodina.

– Včera mi připálil mléko, představ si, že přeteklo. To se nestalo ani tobě.

– Já kupuju mléko v konzervách už ohřáté, – namítl jsem kysele. Sylvie se zatvářila chápavě.

– Když on se na všechno vyptává. Pořád mi klade nějaké otázky… včera jsme si povídali skoro do jedenácti. On je Filip tak upovídaný. Neudělal jsi to naschvál, miláčku?

– Filip 10, Sylvie, – upřesnil jsem název.

– A jaký je mezi tím rozdíl?

– Poznáš sama. – Nechal jsem ji v nejistotě a rozloučil se. Však si zase pozítří popovídáme.

Za další tři dny mi Jirán oznámil, že sedmička nevydržela. Označkovali Sumíka, který se stýkal s robotem naposledy, ostatně tak jsme to dělali pokaždé, ale víc už nic. Byl jeden ze skupiny, vypadal jako ostatní. Filip 7 vzdoroval poměrně dlouho, pak se sesypal jako všech šest před ním. Byl ochoten dělat cokoli, na co si Sumíci vzpomněli.

– Je to trapné, – vykřikoval Jirán. – Co já pošlu na akademii? – Šéf ťapkal ve svých rozměrných galoších po pracovně, když byl rozrušený, okopával nábytek. Naštěstí jsme tu měli jen stůl, několik židlí, pohovku a jinak samé přístroje. – Mám si snad něco vymýšlet?

– Napište pravdu, – konstatoval suše Náhlík.

– Že odrovnávají přístroje? To je ekonomický hazard. Sumíci, kteří nespočítají, kolik je jedna a jedna, zlikvidují naše nejdokonalejší roboty.

– Problém je možná v něčem jiném, – řekl jsem opatrně. Oba na mne zkoumavě pohlédli. – Co kdybychom vyzkoušeli přímý kontakt se Sumíky sami?

– Vyloučeno, – vykřikl profesor. – Za těchto okolností je to vyloučeno!

Náhlík si prohrábl rukama vous a zamnul čelo, mezi řádky jeho vrásek jsem četl, že mi v tomhle zápasu nemůže píchnout. Budeme tedy čekat na zázrak. Ještě máme dva roboty, pouhé dva roboty. Do smíchu mi nebylo.

Žena mi tentokráte volala v noci. Musel jsem vypadat na obraze dost otráveně. Nejprve se zeptala, je-li vše v pořádku, a pak se dlouho omlouvala. Bylo mi nepochopitelné, že má chuť se vybavovat. Opakovala mi vlastně všechno, co jsem znal. Nakonec řekla, že jde teprve spát, protože celý večer a část noci řešili s Filipem matematický problém. Sdělila mi ještě, že má obavy, zda vůbec usne, a zeptala se, jaký bych jí doporučil prášek na spaní. O tom, že je Filip infantilní, se nezmínila. Zřejmě ji už přesvědčil o opaku. Rozloučil jsem se s ní a znovu zalezl do postele. Jenomže se spánkem jsem měl asi víc práce než ona.

Den po Filipovi 7 havarovala osmička. Jako by se ti prevíti na nás domluvili. Filip 8 nechtěl jít z houfu Sumíků, Filip 9 musel použít lsti. Nakonec zvítězil, ale oba dva se při tom poranili, devítka fungovala jen se sebezapřením. Jirán volal na odbor, zvýší-li mu rozpočet, samozřejmě odmítli. Po opakovaných neúspěších to vypadalo, že nás přesunou na jiné pracoviště. A to by byla ostuda.

Naštěstí se další den nic nedělo. Filipa 9 jsme stačili opravit, nějaký čas by měl vydržet, na nás ovšem záleželo, zda dokážeme za onu dobu rébus vyluštit. Spali jsme minimálně, střídali jsme se v pozorování Sumíků celých dvacet čtyři hodin. Náhlíkovi zarostla tvář ještě mohutněji plnovousem, profesor dostal zánět spojivek. Tempo, které jsem nasadil, přerušil až můj poslední rozhovor se Sylvií. Vlastně mi volal Filip.

– Stalo se něco?

– Vůbec nic, – řekl. – Paní mě poslala, abych vám zavolal. Teď spí.

– Jak to, spí?

– Dlouho jsme spolu hovořili. Zítra prý zavolá sama. Uvařil jsem polévku a šla si lehnout.

– Neotrávils ji, robote?

– To bych si vyprosil! – Filip strnul, tyhle repliky si musela Sylvie naprogramovat sama, kdo ví, v čem se zase šťourala. Nemohl ji otrávit, to by přece takhle nežvanil. Ale choval se přesto divně. Když spí paní, má spát i robot.

– A kde leží? – zeptal jsem se znovu, abych se přesvědčil.

– Na gauči, – řekl robot a dodal: – A mám vás pozdravovat. Moc se stýská, moc. – Pak zavěsil.

Hned druhý den jsem klusal za Jiránem.

– Musím domů, aspoň na skok. Představte si, že mi volal Filip. Místo Sylvie mi volal. Málem se zeptal, jak se mi daří. Jako by byl pánem domácnosti on. Co když jí něco udělal?

– Filipové nemohou být agresívní, – usmál se šéf mým obavám.

– Nemohou, nemohou, pochopte, že nebudu mít klid, dokud se nepřesvědčím. Ženská dovede rozčilit, to přece víte sám.

Nakonec jsem ho umluvil, jenom na den, dušoval jsem se, dneska to za mne vezmete a zítra tu jsem jako na koni. Náhlík mi přál šťastné pořízení a pod plnovousem zářil jako měsíček v úplňku. Spíš než cokoli jiného mě podezřívali, že se mi stýská po ženě, ovšem vzhledem k mé krátké neúčasti doma to bylo pro oba tak či onak nepochopitelné.

Dorazil jsem domů bez problémů. Na smluvený signál však nikdo nereagoval, až po chvíli čekání se ke dveřím došouraly hřmotné kroky. Napadly mne všelijaké myšlenky, ale že mi přijde otevřít Filip, jsem nepředpokládal. Pokusil jsem se ho odstrčit, ustoupil mi z cesty sám. Po několika krocích, ještě než jsem opustil chodbu, jsem se obrátil. Nevěřil jsem svým očím. Filip měl na sobě moji zástěru.

– Sylvie! – zakřičel jsem. Něco se v obýváku zvedlo a utíkalo ke mně. Byla to ona. Padla mi do náruče. Brýle se jí svezly po nose a já je taktak chytal.

– Nečekala jsem tě, – vydechla udiveně.

– Nemohl jsem se dovolat a z Filipa člověk nedostane kus kloudného slova.

– Pojď, posaď se, – táhla mne za ruku do pokoje. – Udělám čaj. Anebo chceš kávu?

– Jestli máš kompot, ale pořádně vychlazený. – Plácl jsem sebou jak široký tak dlouhý do křesla, zkoumavě prolétl očima místnost. Všechno bylo při starém, jenom jeden z regálů, po okraje naditý knihami, jako by se ještě více prohýbal. Kompot mi přinesla Sylvie vzápětí. Dokonce byl už otevřený. Ovoce příjemně chladilo na jazyku, i chuť byla výborná.

– Filip dnes nepůjde spát? – zeptal jsem se poťouchle. Táhlo už na jedenáctou. – Dostal jsem najednou takový strach, že ti něco udělal.

– Ale Jiříku, – řekla Sylvie. Teprve teď jsem si všiml, jak je nalíčená. I ve vypasovaném pyžamu vypadala jako žena, která před okamžikem opustila lázeňskou kolonádu. Ten nadčasový tón jsem v jejím hlase nepřehlédl.

– Jako bych tady cítil olej, – zavětřil jsem.

– Mazala jsem šicí stroj.

– Ovšem, – přitakal jsem a vzápětí přešel raději na jinou kolej. Šicí stroj jsem totiž doma nikdy neviděl. – Představ si, že těch osm Filipů bylo poruchových, musel jsem narychlo odcestovat, abych sehnal náhradu, – vysvětloval jsem. Pak ze mě konečně vylezlo: – Všiml jsem si, že náš robot nosí moji zástěru.

– Ano, půjčila jsem mu ji výjimečně. Promiň mi to.

– Ale tohle v programu nebylo. Nesedá si on dokonce do mého křesla?

– Miláčku, – řekla Sylvie a vzala mi prázdnou plechovku z rukou, – jak dlouho se zdržíš? Jestli chceš, budu se ti celý zítřek věnovat. A třeba i pozítří, práce počká… já mám takovou radost, žes přijel. – Vyzul jsem si boty a sundal ponožky. Obvykle se zouvám na chodbě, ale dnes jsem zásadu porušil. Prošel jsem se hned bos po koberci. Než jsem si stačil sundat sako, byl tu Filip a už uklízel. Nakonec se mne zeptal:

– Budeš večeřet, Jiříku? – Ukláněl se jako livrej od Maxima.

– Co to má znamenat? – zaječel jsem.

– Chtěl jsi přece, aby mi pomáhal.

– To chtěl, – polkl jsem na sucho. – Mohla bys mu sundat tu zástěru? – Najednou jsem se v něm viděl. Neuvěřitelné. Robot přece dostal mé pokyny a schránku s nimi jsem zaplomboval. Pozorně jsem si ho prohlédl, už v předsíni se mi zdálo, že na pravou nohu kulhá. – Cos to s ním vyváděla, Sylvie? – Tohle měl být její intelektuální protějšek!

– Ale, – mávla Sylvie rukou. Hned se však roztomile usmála. – Nechtěl si povídat, tak co jsem měla dělat, nějak jsem ho zaměstnat musela. Že, Filipe? – Robot poslušně přikývl, Sylvie k němu přistoupila, stoupla si na špičky a něco mu zašeptala do ucha. Filip se uklonil a s hlavou na stranu, tak jako jeho druhové z výzkumáku, houpavým krokem odkráčel.

Bezmezný údiv mi přivál mlhu před oči. Až budu vyprávět Jiránovi, že jsem načapal Filipa v zástěře, a místo vůně jablečného květu mi v bytě páchne olej, nebude věřit. Ještě se zesměšním. Šéfova metoda kontrolního článku, no prosím.

– A jsme sami, – pípla žena a přitulila se ke mně. Pak se znovu zvedla a utíkala ke dveřím, jestli nás Filip neposlouchá. Raději otočila klíčem. V křesle bylo málo místa, přesunuli jsme se raději na gauč. Sylvie už byla zase báječná, jako by žila jenom pro mne. – Nenechávej mě tady s ním, já se ho doopravdy bojím, – řekla a přisedla si. Hladil jsem ji po vlasech, velké hnědé oči se natočily ke stropu. Když se mi pověsila na krk a začala vypravovat, jak pro ni byl těžký měsíc, co trávila sama, věřil jsem jí slovo od slova. A potom mi také řekla, že mě miluje čím dál víc a že jediný kloudný chlap, kterého v životě poznala, jsem já. Krásně se mi poslouchaly ty její řeči, okouzlila mne natolik, že jsem jí dokonce uvěřil. Mé nadšení trvalo až do chvíle, než jsem se nad ní naklonil a zabořil loket do polštáře. V tom okamžiku mě něco píchlo, nápor bolesti mi zalomcoval rukou, až jsem vykřikl.

Popadl jsem se vylekaně za loket. V kůži mi visel šroubek, malý zploštělý kousek blyštícího se kovu.

– Kde je Filip? – řekl jsem ledově. Dalo mi moc práce, abych se udržel. Sylvie se tvářila kajícně a nešťastně.

– Přespává v tvé pracovně.

– V mé pracovně?

Už jsem se nedivil ničemu. Šla za mnou, samozřejmě zbytečně. Nemusela mi nic vysvětlovat, ani bych neposlouchal. Má utkvělá představa měla jeden cíl: zničit robota. S Filipem jsem se nemazlil, šroubek mu opravdu vypadl z kyčelního kloubu. Podrobnosti jsem velkoryse přešel mlčením. Sylvii jsem však oznámil své rozhodnutí:

– Pošlu ho tam, kam patří.

Ještě týž večer Filip putoval do obalu z PVC. Žena mi s balením pomáhala, nepoznal jsem, je-li zkroušená, či zarmoucená. Podařil se jí přece pěkný kus práce. Snad jsem se na Sylvii ani nezlobil, spíš na sebe, to já jsem uskutečnil profesorův návrh. Proseděl jsem v pracovně několik hodin o samotě, abych si všechno srovnal v hlavě. To, co mi napadlo, bylo až neskutečné. Musel jsem se o své dojmy s někým rozdělit. Když jsem volil signál do ústavu a žádal Jirána, přemýšlel jsem, jak mu tu spletitou situaci vyložím.

– Všechno v pořádku, co? – řekl spokojeně profesor.

– Samozřejmě, – přitakal jsem, – byly to hloupé obavy. Filipa ovšem posílám. Má žena se s ním nudí. – Jirán se přátelsky zašklebil, zlaté korunky zubů mu na obrazovce nepřirozeně zablýskaly. – À propos, profesore, co dělají Sumíci? – připravoval jsem si pozici pro závěrečný útok.

– Houfují se, houfují, ovšem jinak je všechno při starém.

– Myslíte? A co Filip 9, dostal se z toho?

– Nevím, jak bych jeho stav označil. Zdá se mi docela spokojený.

– Spokojený? Hm, to je relativní pojem. Poslyšte, v souvislosti s tou vaší metodou kontrolního článku mě právě něco napadlo. Pusťte k němu jen označkované Sumíky.

– Blázníš?

Chvíli jsme oba mlčeli. Tušil snad něco už dřív?

– Jen to zkuste, – utrousil jsem na okraj. Profesor se zatvářil zmateně. Nevypadal v tom okamžiku o moc rozumnější než Filip, odpočívající v obalu z PVC na židli za mým pracovním stolem. Šéf už otvíral ústa, ale skočil jsem mu do řeči. To nejlepší jsem si nechal nakonec. – Jsou patrně opačného pohlaví, – usmál jsem se a přístroj neprodleně vypnul.

Sylvie na mě povzbudivě zamrkala.

Cesta na Lemůj

I

Kázání před dvěma dny začínala tetička následovně:

– I když jsme sami, nemysli si, že nikdo nevidí, jak k tobě leze ta holka oknem. Já dobře slyším, a když ne já, tak Zikmund. Všechno chcete mít hned, na nic se neumíte těšit…

Seděla za stolem a přemítala. Občas ke mně zvedla káravě oči, ale věděl jsem, že myšlenkami utíká stejně k našim. Táta s mámou se jednoho krásného dne, když už se domnívali, že jejich přítomnost není nezbytná, sebrali a odlétli k jedné z Jupiterových planet, prý za prací. Tetička chtěla samozřejmě s nimi, musel tu však zůstat někdo se mnou, mé další kroky životem nebyly přece jen očekávány s takovou jistotou, s jakou se to rodiče snažili namluvit svému okolí. Ostatně nemračil jsem se, ani když mi Emilka přinášela od našich potrhané dopisy, došlé s velkým zpožděním a svým staropanenským hlasem mě přesvědčovala, že spojení s Lemůjem je katastrofální. Ano, řada věcí byla pro tetičku katastrofálních. Příkladně televizní přístroj, kterého se nemohla zpočátku nabažit. Po jednom transplanetárním přenosu se však natolik rozrušila, že jsem musel televizi odnést do komory a zamknout. Možná že reakce souvisela s tetiččiným stěhováním, náš dům stál totiž v asanačním pásmu. Dekret na přízemní domek se solárním energetickým systémem, který přišel před měsícem, nadělal víc škody nežli užitku. Už jsem ji slyšel, jak povídá: staré dobré paneláky, kdepak, stěhovat se odsud! Ani za nic! A když, tak někam pryč ze Země, třeba na Lemůj.

Za našimi, bláznivý nápad. To onen televizní přenos zamotal tetičce hlavu. Červené a oranžové gejzíry kondenzovaného čpavku, šedomodré babí léto z metanu. Ohňostroj organických látek, vystřelovaných do prostoru všemocnou rukou zroditele. Příroda začala tvořit, aniž by znala konec svého díla. Co na něm bude, život?

– Chtěla bych se tam podívat, než umřu. To místo jsem jim vyhlídla já. – Pes ležel tetičce u nohou, slastně mhouřil oči a vrtěl ohonem. Bylo mu osmnáct let, už také přesluhoval. Emilka fantazírovala.

– Tetičko, copak ti Země nestačí?

– Stačí nestačí… tvoje starosti na mou hlavu. Od narození tu bydlím, a teď, když bych si mohla vybrat… – Emilčina ústa jsou malá, spustí-li rychleji, začnou štěbetat. I ruce, až dosud schované v přízi a pletacích drátech, jim začnou pomáhat, takže rozhýbou celé tělo. Emilčiny oči se rozsvítí. Podezřívám je, že v nich tvoří z čpavku, metanu, vodíku a hélia nový život, jako kdysi na naší zemi.

– My ti s Elou pomůžeme.

– Copak je to za dámu, že se nepřišla ani představit?

– Obyčejná holka, studuje přírodní vědy.

– A leze oknem! – dodala pohrdlivě tetička. – Děti, děti, kam se to jen řítíte. Život nelze předběhnout, potom se z lásky stane nemoc… Podívej, co s těmi dráty vyvádím, – práskla s pletením roztrpčeně o stůl. – A tomuhle říkají doktoři terapie. – Zikmund se zvedl a protáhl, přední tlapy dal tetičce na klín. Vzala ho kolem krku, jako bych tu ani nebyl. Na okamžik se zasnila. Co nejtišeji jsem se obrátil a zamířil ke dveřím, nebylo radno rušit. Měl jsem jí to všechno vymlouvat? Tetička mě však převezla. – Počkej, vrať se! – Zůstal jsem překvapeně stát. I Zikmund zbystřil. – Co se neuskutečnilo, někde přece musí být!

– Tetičko, – chytil jsem Emilčiny dlaně do svých. – Zítra se máme stěhovat!

Ještě týž večer ke mně přišla Eleonora, zralá a rozesmátá jako brusinkami obsypaný keř. Váhal jsem, nemám-li ji představit tetičce, nakonec jsme se však dohodli na ránu. Ela nám pomůže se stěhováním, a až tetička uvidí, jak se snaží, bude přístupnější. Krásně vymyšleno.

Na nový byt jsme se už byli s Elou podívat. Tetička pozvání k prohlídce nepřijala. Jaképak prý mají novoty na knoflík pro staré lidi smysl. Vždyť by na té šachovnici tlačítek všechno popletla. Cítil jsem však, že o tlačítka vůbec nejde, tetička chtěla jít za jediným… za svou představou, za svou planetou Lemůj, která se mi zdála příliš vzdálená, než abych se s ní zabýval vážně.

– Musíš zavřít oči, – řekl jsem Eleonoře poté, když jsem s vyprávěním skončil.

– Dovedu snít i s otevřenýma, – usmála se chápavě. Dal jsem jí na rty prst, hovořila příliš hlasitě. Jemné předivo tetiččiných představ se mohlo protrhnout a všechny mé plány zhatit. Tenké zdi paneláku měly moc dobré uši, než abychom mohli mluvit nahlas. Podezříval jsem Emilku, že na druhé straně naslouchá. Co by si jen pomyslela?

– Jenomže ona nesní, na rozdíl od nás tím žije.

Ela zvážněla, první připravená námitka zmizela. Leželi jsme na válendě. Černou antracitovou kadeř si začala navíjet na prsty, které se pod vlasy ztrácely.

– A řekls jí to? – zeptala se popuzeně, jako by cítila, že mě zajímá v téhle chvíli míň než tetička.

– Samozřejmě… že neřekl, – přiznal jsem ochotně.

– Tys jí neřekl, že se budem brát? – Zvedla hlavu z mé ruky a podepřela se na loktech.

– Stejně by chtěla, abychom počkali, až se vrátí naši.

Nikomu jsem o tom nevyprávěl, někdy mi však připadlo, jako by zde žili s námi. Táta ráno nosil k snídani čerstvé rohlíky a mléko, maminka připravovala svačinu nebo narychlo spravovala porouchaný zip. Kéž by to tak bylo. – Žijí si tam jako my na Zemi.

– Tak proč se nevrátí? Brání jim v tom snad někdo? Nechali tě tady, odjeli si a ty jim za to málem děkuješ. – Eleonora se posadila, rozšafně plácla rukou do polštáře a začala se oblékat. Nakonec si ještě ulevila: – Pohádky, samé pohádky, ty její představy!

– Po stěhování bude klid.

– Můžem jim poslat svatební oznámení, – zašpičkovala. – A když nepřijedou, třeba i fotky. – Překulila se přese mne a seskočila z válendy. Málem jsem spadl na zem.

– Provokuješ mě. – Snad i trochu neurvale jsem přitáhl Elu znovu k sobě. Prvotní odpor povolil.

– Když já už nechci, abys mě tajil. – Zakryla si obličej. Okamžik bylo ticho. Na tvář mi dopadly její slzy, tiše a teple klouzaly do polštáře.

– Teď nevím, brečím já, nebo ty? – Vzal jsem kapesník a podal jí ho. – Myslí to s námi dobře.

– S námi? S tebou snad, ne?

– Představ si, že bychom mohli letět na svatební cestu tam, za nimi, na Lemůj.

– Už si to představuju, – zašeptala Ela, vymanila se mi překotně ze sevření a začala mě líbat.

– Nikoho nemá, jenom Zikmunda a byt v paneláku. Zítra se má stěhovat. Vlastně dnes, už je po půlnoci. Každý člověk bilancuje, co mělo smysl a co ne…

– Nemusíš mě poučovat. Vždyť já jí rozumím. Jen ať si jde na Lemůj, když s námi nechce bydlet.

Slezl jsem z pohovky a došel k oknu. Svítalo. Do krajiny před okny se začal vracet život, tiše a stydlivě protahoval prsty plotem, jako by hledal v přítmí nový den. Na co tu čekáme? Až se rozední, uvidíme jen šedá monstra bez duše, prázdné rozpadající se domy, které jejich obyvatelé opustili, aby se přestěhovali do bytů lepších, slunnějších a teplejších, a budeme-li mít štěstí, zaslechneme i zpěv zbloudilého ptáka. Člověka ne, člověk by v těchto vyklizených místech bez mapy zabloudil.

Ucítil jsem za sebou Eleonoru, teplo jejího těla přeskakovalo na mne. Ohlédl jsem se.

– Proč je vedle tak ticho? – zeptala se bázlivě.

– Třeba stojí u okna a dívá se ven jako my. Znám ji, loučí se.

Vrátili jsme se k oknu. Ela roztrhala ochranný obal a vyndala z něho naporcovaný chléb. Do řeči nám příliš nebylo. Chléb jsme si máčeli v medu a zapíjeli ho mlékem. Namísto snídaně.

Potom u tetičky v pokoji něco spadlo na podlahu. Byla to tupá rána bez jediné ozvěny. Oba jsme se lekli. Ela běžela k tlačítku a rozsvítila hlavní světlo, zatímco já jsem si navlékal kalhoty a hledal sandály, abych se mohl podívat vedle.

Byt byl otevřený. Do cesty se mi připletla váza z umělého skla, podivuhodně zkroucená a omšelá. Zvedl jsem ji a vrátil na sekretář. Tetičku jsme nenašli, Ela mi sdělila, že v kumbále chybí i televizor. S obavami jsem se znovu rozhlédl. U okna ložnice, tlapami opřený o parapet, stál Zikmund a díval se ven.

Při pohledu na psa a prázdný byt mi nebylo příliš do řeči. Prohledali jsme ho od sklepa až po půdu, všude vládl vzorný pořádek, setřený prach, naleštěný nábytek, jen si sednout ke stolu a začít rozmlouvat s domácím. Dům, podobně jako pes, však byl bez pána. Za stolem na zemi ležel dopis. Shýbl jsem se pro něj.

– Na co koukáš? – podivila se Ela. Vzpamatovával jsem se jen pomalu, bylo mi nad slunce jasné, že je zle. Odešla bez slůvka rozloučení. – Co píše? – vyzvídala nedočkavě Ela, když jsem dopis rozlepil. I já jsem se původně domníval, že jde o zprávu od tetičky.

– Podívej, to nepsala ona.

I když mi nahlížela přes rameno, četl jsem nahlas. Naši se o Eleonoře museli dozvědět od tetičky před časem, nic podobného, pokud se pamatuji, jsem jim nepsal. Prý by chtěli mou dívku poznat a ať pošlu fotky. O sobě psali málo. Změnili místa. Máma pracovala jako laborantka v mikrobiologickém ústavu a táta dělal vedoucího v jedné z malých chemických továren na výrobu kyslíku, kterých se tam rozrostlo jako hub po dešti. Na konci dopisu nechyběla poznámka: zvou nás všechny na Lemůj.

Vrátil jsem zprávu do obálky a strčil ji do kapsy.

– Myslíš, že tetička dopis nečetla?

– Jak to mám vědět, když byl zalepený?

– Ty nemáš vůbec radost, že nás zvou? – objala mě. – Tak vidíš, a tys nevěřil!

Na okamžik jsme zapomněli, co se stalo. Byl tu dopis a cesta na Lemůj, možná že svatební. Po prvním návalu radosti se však znovu ozvaly obavy. Zpráva potěší jistě i Emilku. Zapomene na všechny starosti, vždyť přípravy na cestu pohltí člověka celého, kdo ví, nebudou-li naši chtít, abychom zůstali. Cítil jsem v kapse dopis, písmenka mi poskakovala před očima a já jsem přemýšlel, co nyní uděláme. Léty oživovaná zlost na rodiče, kteří mne nechali napospas tetičce, pomalu přecházela. O to víc jsem si však uvědomoval, že za všechno vděčím jí.

Chlad mi roztřásl tělo.

– Za chvíli vyjde slunce, musím ji najít! – Snažil jsem se, aby mi hlas nekolísal. Ela stála v nových, kožených mokasínách na dva metry ode mne a stále otálela, jako by se nemohla odlepit od země.

– Vrátí se, ztratila přece dopis.

– Možná ho upustila naschvál.

– Zabloudíme. Sám jsi povídal, že trefíš jen po hlavní třídě.

– Vezmem psa, – rozhodl jsem se definitivně.

Ela už nic nenamítala, cupitala za mnou nadosah, snad se opravdu bála. Kdyby kolem nás nepobíhal Zikmund a nebavil nás tichým, všeříkajícím chichotáním, patrně bychom příliš daleko nedošli. Naštěstí záhy chytl stopu, vždy popoběhl několik desítek metrů dopředu, a pak se vrátil, jako by se nemohl dočkat, až k němu dorazíme.

Eleonora celou dobu mlčela. Jak jsem ji znal, hledala určitě slunce a ani jsem se jí příliš nedivil. Možná si ho spojovala s životem. Směrové tabule už dávno smyl déšť a čísla na zdech domů, rozleptávaná agresívním ovzduším, nikdo neobnovoval. Od doby prvních vystěhovalců se osídlovala jedna planeta za druhou. Byla to móda opouštět starou Zem.

– Ptáci zpívají, – řekla s úlevou Ela, když jsme procházeli sídlištěm. – Ale jak ji přemluvíme, aby se vrátila?

Neodpověděl jsem. Tetička zde sama neměla na přežití šanci. Už takhle se nám zásoby tenčily a bylo jen otázkou času, kdy dojdou úplně.

Přivolal jsem Zikmunda, který odbíhal čím dál víc, a přivázal ho na vodítko. Srst mu voněla senem, prý jako dříve mnoha psům, když ještě tráva byla zelená. Nepřemýšlel jsem o tom, patrně Emilka koupila sprej. Chodila tu do školy, zde si hrála před sto lety s dětmi na louce, zde se dívala, jak na ní lidé stavějí domy a jak se jiní lidé do nich stěhují, jak postupně umírají a jak se rodí noví.

Konečně jsme dorazili na volnější prostranství. Čtyři věžové domy, rozseté po jeho obvodu, se nakláněly jak proslulá věž v Pise, která se nedávno zřítila. Nízká, krychlová stavení měla už neprůhledná okna. Mezi spárami betonové dlažby živořila tráva-albín.

– Tady se musíme rozhlédnout, – zvýšil jsem hlas a zastoupil Eleonoře cestu. Nechápavě se zarazila, neporozuměla, pes nás táhl dál. Očima prošla znovu všechna prostranství, procestovala jimi od základů domů až po jejich střechy, dotýkala se skleněných fólií v oknech, prsty hladila osamocené skulptury bronzových soch.

– Je to její krajina…, – zašeptala váhavě Ela, jako bychom zabloudili do cizího království.

– Starý svět spojila s novým, – blýskla mi hlavou myšlenka, byla však příliš slabá a neúplná, než abych se zmohl Ele odporovat. Navíc Zikmund zneklidněl a vytrhl se mi i s vodítkem z ruky. Rozběhli jsme se za ním.

Do dveří, před kterými jsme se zastavili, jsem vstoupil sám. Tetička zvedla hlavu a spokojeně pokývala, pravděpodobně můj příchod očekávala a vůbec ji nepřekvapilo, že se tu objevuji tak znenadání.

– Proč nejde dál? Necháš ji stát za dveřmi?

Pochopil jsem, že nás viděla přicházet. Když jsem se vracel pro Elu, pootevřenými dveřmi proběhl dovnitř i Zikmund, očichal radostně svou paní a poslušně se jí stulil k nohám.

– Měli jsme o vás strach, – řekla Ela, sotva vstoupila. Emilka se spiklenecky usmála a natáhla ruku přes stůl.

– Tak to jste vy, ta nevěsta? – zamlouvala své zmizení. Teprve teď jsem měl čas pořádně se rozhlédnout. Pokoj se dvěma okny se téměř nelišil od domácího vzoru, v rohu tu stál i ztracený televizor. Bílý strop, bílé stěny, dubový, tmavě mořený stůl s mnoha masívními zásuvkami vyrůstal uprostřed místnosti jako nedobytný hrad. A všude po stěnách bylo plno fotek, maketa světélkující oblohy, plastický glóbus, vesmírný model v plošném vyobrazení, Einsteinova vrásčitá tvář… Druhá sada obrázků na protější stěně vznikala v protikladu z naivního lidského ducha: zátiší s pugety lučních květů, stříbrný potůček, zelená louka s motýly a květinami, uprostřed nichž seděl neandrtálec a rozdělával oheň.

Ela políbila tetičku na čelo, spíš zbledla, než aby se zarděla.

– Tak tohle je tvoje království, – řekl jsem v naději, že popoženu seznamovací ceremoniál do patřičných obrátek.

– Zvala jsem tě tolikrát, ale nikdy jsi neměl čas, – pohlédla vyčítavě na Elu.

– Nikdy jsi neřekla proč, – namítl jsem zarputile. – Tady ti přišel dopis. – Okázale jsem položil obálku před ni na stůl. Tvářila se, že nic nechápe. Možná tomu tak doopravdy bylo. Četla pomalu a klidně, očima převracela řádky psaní, které jako by se vymkly z dosahu času.

– Psala jsem jim o vás, – přiznala vstříc mému zvídavému pohledu. Židli odsunula nepatrně od stolu a vstala. Útlé, špičaté prsty se opřely o dubovou desku, i hlava se nad ní mírně nachýlila, šedá, zadumaná, a přece plná očekávání. – Poletíte?

– Poletíme všichni, – řekl jsem rychle, aby snad nedošlo k omylu. Tetička se usmála, hřejivý pocit roztáhl vrásky na čele.

– Už jsem stará, když ovšem jinak nedáte… hned zítra objednám letenky.

– Ale já…, – Ela se bezděčně chytla za břicho a vyčítavě na Emilku pohlédla, vzápětí sklopila oči.

– Řekla jsem snad něco špatně? – poptávala se tetička. Teď přišla řada na Elu, cítila, že ono přiškrcené ticho, v němž se zmítaly střípky radosti a nejistoty z očekávání, co přinesou příští dny, způsobila ona. Začala řečnit o tom, co bude zítra, pozítří, co si koupíme do bytu a jak ho zařídíme, všechny plány měla pečlivě promyšlené, načasované, jela bych třeba hned, ovšem teď, když uvažuju střízlivě… nejdřív se musíme usadit, zabydlet, zvyknout si…

Zarazil jsem neposedná ústa polibkem. Co se s ní děje, že najednou otočila? I tetička se přidala na její stranu.

– Lemůj vám neuteče, – obrátila se náhle k Ele. – Proč spěchat… když jsi neviděl rodiče tolik let, snad pár měsíců už počkají. Na Lemůj se nesmí pospíchat, – řekla a vrátila se znovu k oknu.

– A co dopis? – namítl jsem. Příliš mnoho náhod najednou.

Kradmo jsem zvedl hlavu. Kdybych jen věděl, co si myslí, co se odehrává v její hlavě. A proč se stále dívá ven, dolů, do prázdných opuštěných domů, do studené masy ze železa a betonu, do liduprázdných ulic, které svou bílošedou barvou připomínaly brontosauří pohřebiště. Ela si sedla na její místo ke stolu a houpala se na židli, nepřemohla zvědavost, toužila se podívat i do zásuvek, nešly však otevřít.

– Tys věděla, tetičko, že sem přijdeme. Proč bys jinak zavírala Zikmunda?

– Pojď se honem podívat, – přivolávala mě radostně tetička a ještě radostněji mávla rukou, abych si pospíšil. Pak ukázala z okna dolů. – Co vidíš? – Rozpačitě jsem mrkl na Elu.

– Domy… a opuštěné město…

– A víc už nic?

– Matku s dítětem a sochu astronauta. Ale ty jsou přece z bronzu.

– A lidi, lidi tam nevidíš?

– Děti, – špitla Ela. – Já budu mít taky…

– Ty…? – Na další slova jsem se nezmohl. V té chvíli jsem nebyl ani nadšený ani smutný, moment úžasu byl příliš velký, než abych si do důsledku uvědomil změnu v našem životě. Navíc se mi Ela začala omlouvat, možná, že se na ni zlobím, ale nemám proč, vlastně jí lékař ještě nic nepotvrdil, mělo to být překvapení do nového bytu. – Já hlupák, – přivinul jsem ji k sobě. – Že jsem si toho nevšiml dřív. Co si teď počneme?

– Budeme čekat, – usmála se.

– Lidé si se vším vždycky poradí, – řekla Emilka. Ještě před okamžikem skleslá a unavená držela novou situaci pevně v rukou. Alespoň takový jsem měl dojem.

II

Týdny a měsíce jsem na našem novém působišti už nepočítal. Zvykli jsme si dřív, než jsem předpokládal. Pokud jsme si s něčím nevěděli rady, pomohli sousedé. I tetička si našla přítelkyni, aby jí nebyla dlouhá chvíle, znovu se pustila do háčkování a pletení, čas od času zašla večer na přednášku. K Ele si vytvořila brzy vřelý vztah, i moje žena byla ráda, jak skvěle s tetičkou vychází. Pokud Eleonora nechodila do práce, trávily spolu celé dny. Potom se nám narodil chlapec, tetička navrhla jméno Kazimír, Ele i mně se líbilo. Když žena odešla do práce, svěřili jsme jí chlapce nadobro.

Ze zaměstnání jsem se vracel dřív než Ela. Emilka mě už s Kazim na zahradě vyhlížela, pokud se někde zdrželi, připadlo mi, že k mému štěstí něco chybí.

– Tak vidíš, že se ti tady líbí, – útočil jsem na tetičku v okamžicích, kdy mi začínala vypravovat, co všechno s chlapcem za den prožili. Klouček se měl k světu a natahoval ručky po všem, co bylo v jejich okolí. Nejvíc se mu ovšem zamlouvaly květy jabloně, pod kterou ho Emilka koupávala, a kdyby dosáhl na větev, určitě by se pokusil vyškrábat nahoru.

– Bodejť by se mi s ním nelíbilo, – usmívala se Emilka. – I strom jako by chtěl pořád kvést. – Když jsme Kaziho postavili na trávu, lítal po ní jako čertík a strkal si stále květní plátky do úst. Emilka sakrovala, zvlášť když místo plátků strčil do pusy kamínek, cítil jsem však, jak je ráda, když může něco užitečného udělat. – Jenom kdybyste z práce chodili trochu dřív.

– Máme tu přece tebe, – namítl jsem, ale do smíchu mi nebylo. Tetička kvapem stárla a někdy jsem se bál, že něco vyvede. Pravda, byl tu bílý dům s lesklými duralovými okenními rámy, jehož vznosná konstrukce připomínala perutě jeřába, který se snesl k zemi, byly tu zelené pruhy přírodního trávníku, živeného dvojnásobnými dávkami umělých hnojiv, než stanovil předpis, a dvakrát týdně stříhaného, byla tu okrasná mutace po většinu sezóny kvetoucí jabloně a donekonečna oživovaný pes Zikmund, který už nevycházel z domu téměř ven, a mnoho jiných věcí, kterými jsem chtěl tetičce, než se narodí náš syn, zpříjemnit pobyt v novém prostředí. Naštěstí si na starý dům nevzpomněla, anebo se mi to snažila nedávat najevo. Tak či onak, nemluvila už o svém okně ve dvacátém patře a já jsem jí za to byl vděčný. Tetička, i když sama neměla děti, věděla toho o nich tolik jako málokterá matka. Ela za ní v těhotenství chodila, stále si měly co vypravovat a ani pravidelné kontroly u lékaře ji tak neuklidňovaly, jako pár Emilčiných srdečných slov. Tytam byly narážky na dívku, která leze oknem, a když si na ně Ela vzpomněla, dovedly se smát až do omrzení. Ne že by sama spěchala do zaměstnání, museli jsme však zaplatit dům a jenom můj plat nestačil. I tak jsme si žili spokojeně.

Dnes si mě znovu dobírala:

– Kdepak se ti toulá žena?

– Může si to dovolit, zvykla si na tvé kuchařské umění, – opáčil jsem stejným tónem. Kazi vytušil, že je řeč o jídle, a začal klapat pusou naprázdno.

– Buď rád, jinak by práce zbyla na tebe, – ozvala se mi za zády Ela. Ani jsem ji neslyšel přicházet. Ráno jela do zaměstnání podzemkou, měli jsme porouchané auto, a tak i nákupy musela tahat v ruce. Položila brašny na lavici a roztáhla náruč. Kazi se rozběhl, těsně před ní však klopýtl a přistál na zemi. To bylo nářku.

Sbalili jsme věci, z nebe se začala valit rosa. Drobné kapičky vody srážely prach i špínu z ovzduší. Zapadající slunce se v smogu dusilo.

– Nepůjdem dovnitř, už se mi zdá chladno… potřebuju si zout střevíce, – navrhla Ela. Držela Kaziho v náručí a sama vyrazila první. Sebral jsem tašku s nákupy a položil je do kočárku. Na prahu domu se tetička ozvala.

– Dneska jsem nevařila, nebylo mi nějak dobře.

– To ten tlak, teti, já mám nohy taky nateklé. A vzala sis prášky? – obrátila se k ní ustaraně žena.

– Je mi po nich nanic, dostávám hříšné myšlenky, – pokusila se zažertovat tetička, ale její unavený úsměv se mi nelíbil.

A měl jsem pravdu. Ještě jsme stačili sníst společně večeři, kterou připravila Ela, ještě jsme stačili uložit Kaziho, tentokrát bez pohádky, ještě jsme stačili pustit Zikmunda, aby se vyvenčil. Potom si tetička lehla k oknu na pohovku a dívala se do tmy ven. Tiše a mlčky se dívala. Kdybych ji neznal, řekl bych, že se modlí. Eleonora začala shánět pohotovost. Marně jsme však na ni čekali, a když tetičce začaly vadit mouchy, žena se rozhodla vyrazit lékaři naproti. Sotva odešla, Emilce překážela i rozměrná horizontála pultové střechy, zastiňující prosklené průčelí domu. Vynesl jsem tetičku z hlubokého stínu na terasu, chtěla mít víc vzduchu a větší rozhled. Mouchy tu už nebyly, noční chlad je nelákal, a tak se mohla rozhlížet nerušeně kolem. Jenomže šero začalo už dávno trávit vše živé i neživé, svět mimo dům nebyl náš. Příkrost zdí, vzdušnost střešní konstrukce a křehkost zasklených rozměrných ploch, které byly v kontrastu s neustále se amorfizujícími liniemi nespoutané přírody, to všechno končilo kdesi v prostoru, kam jsme nedohlédli. Ale tetičku to nermoutilo, naopak, i když byla na pokraji svých fyzických sil, uvažovala stále ještě střízlivě.

– Sedni si, – vybídla mě, jako tenkrát před lety, když mi vypravovala o planetě Lemůj. – Podívej, není to krásné, co vás ještě čeká. Až Kazi vyroste…

– Nás? Co to mluvíš za hlouposti. – Tetička tentokrát neodpověděla. Stál jsem vedle ní jako na jehlách. Ela se s lékařem stále nevracela.

– Kam se pořád ohlížíš? – napomenula mne. – Chvíli nepostojíš, seš jak malý kluk. Nikdy jsi neposlouchal, co jsem ti chtěla říct, – dodala vyčítavě. – Tady máš adresu na Lemůj. – V suché, takřka nehybné ruce se objevil přeložený papírek. Dřív mi ho nechtěla ukázat, tak moc jí na něm záleželo. Rozevřel jsem ho a naklonil ke světlu, které sem pronikalo.

– Ale tetičko, vždyť je tam jen několik čísel… – Neodpověděla, možná nemohla, nepátral jsem po příčině. Vlastně jsem v té chvíli myslel na něco úplně jiného. Bylo čím dál víc mrazivo, Emilka mohla nastydnout. Odnesl jsem ji raději dovnitř.

Na opěrné zídce ze šedomodrého bazaltového kamene, u hraničky březového dřeva a plápolajícího ohně v krbu, vedle Zikmunda, polehávajícího na desce ze štípaného norského křemence, zemřela. Ještě stačila poznamenat:

– Nevšimla jsem si, že máme šikmý strop. Co ti lidé nevymyslí…

– Ano, šikmý, tetičko. Je z tasmánského dubu, – řekl jsem a bylo mi přitom do pláče.

Naši se neozývali, nepřijeli ani na Emilčin pohřeb. Jako by si je zavázala svým mlčením. A po tetičce se mi stále více stýskalo. Přicházela teď ke mně častěji, sedala si na starou, rozvrzanou židli, přesně takovou, jakou měla ve starém bytě, a vypravovala mi o svém mládí. Z dětství si pamatovala téměř každou věc, i na mámu a tátu vzpomínala, Kazimír prý je zrovna takový, jako jsem býval já, zdědil dobré i špatné vlastnosti po mně. Zkrátka a dobře, když jsem o tetičce přemýšlel, uvědomoval jsem si, že všechny tyhle řeči mi už jednou prošly hlavou, teprve teď po její smrti a o několik let později jsem dovedl naslouchat a objevovat smysl jejích zdánlivě protichůdných vět. Nad adresou rodičů jsem si lámal zpočátku hlavu, s přibývajícími roky mne však ctižádost opouštěla. Číslo jsme nechali několikrát prozkoumat, naposledy před rokem, ale ani doktor z akademie, kapacita zabývající se podobnými záhadami, nepřišel s ničím novým. Telefonát s Tomkem jsem měl v živé paměti:

– Je to obyčejné číslo, žádná adresa, prostě ji napadla nějaká cifra a ona ji napsala na papír. Kdepak souřadnice, udělala si z vás legraci.

– To je vyloučeno, – nemohl jsem se smířit právě s tímhle předpokladem.

– A netrpěla demencí?

– Byla zdravá jako řípa, snad trochu podivín.

– Podivín, říkáte…

– Měla bujnou fantazii, nikdy jsem nevěděl, jestli si dělá legraci nebo ne.

– Ovšem to svědčí pro moji hypotézu.

– Nevím, jak bych se vyjádřil, vlastně to ani vysvětlit neumím. Pár měsíců před smrtí mi sdělila takovou myšlenku…

– Proč mlčíte?

– Řekla mi, že to, co se neuskutečnilo, někde musí být. Rozumíte tomu?

– Možná, – připustil nejistě. – Ale planeta, ten váš Lemůj… na seznamu jsem ho zkrátka nenašel a do vojenských spisů nahlédnout nemůžeme. Chápete, co tím chci říct. Podle mého soudu je ovšem pravděpodobné, že není ani tam.

– Chápu, – rozloučil jsem se, nechápal jsem však vůbec nic. Šlo snad o žert, pomstychtivý výstřelek mé tetičky, které jsem měl splácet dluh, započatý o mnoho let předtím mou nevšímavostí? Rozhodl jsem se na Lemůj nemyslet, ale nepochodil jsem, protože po čase jsme byli dva, já a můj syn.

Kazi rostl a přibývalo mu rozumu, někdy jsem měl dojem, že jeho všetečné otázky podporuje i Ela. Stále mi byl v patách. Vyptával se mě, proč dělám to i ono, a když jsem mu nedokázal odpovědět, kladl mi do cesty pasti a nástrahy. Zajímal se o všechno.

– Taťko, co jsou to asteroidy? A taťko, proč slunce vychází na východě a zapadá na západě? A jak myslíš, že bude ještě dlouho svítit? – Dorážel na mě při každé příležitosti. Dokonce se mě jednou zeptal, proč nemáme raketu, která by ho vynesla jako dědečka s babičkou na Měsíc.

– Kdo ti to řekl? – Přestal jsem spravovat myčku na nádobí, které se zacpaly trysky. Šroubovák mi z ruky málem vypadl. Klečel jsem před ním na koleně a dlaněmi se opíral o druhé, jako bych ho chtěl odprosit za to, že jsem mu dovolil zasít do hlavy věci, kterým ještě nerozumí. O tetičce jsem vypravoval, něco si pamatoval, něco přikrášlil čas, o našich jsme před ním mlčeli, i Ele jsem kladl na srdce, aby se neprořekla. Nic nechápal, byl ještě dítě. Kaziho dobrácká tvář se usmála:

– Nikdo, – vzal mi šroubovák z ruky.

– Ani maminka ne? – zeptal jsem se, aby mě žena neslyšela. Pozdě, stála za dveřmi a rovnala prádelník.

– Maminka rozhodně ne, – řekla odměřeně. – Ledaže by tatínek mluvil ze spaní.

– Tak kdes to slyšel? – zvedl jsem se, že mu nalupu. Bylo to směšné, ale najednou se mi zdálo, že se chlapec změnil, nevěděl jsem přesně jak, tvářil se poťouchle, přihlouple, hned zase chytře, dětsky i dospěle, světácky, přezíravě, tvářil se jako vylíhnuté mládě, které se sotva narodilo, už umí létat.

– Četl jsem přece dopis, ne? – přiznal se.

– Dopis?!

Do debaty vstoupila Ela:

– Ten poslední, co jsi vrátil tetičce, než jsme se stěhovali. Přinesla si ho s sebou. Zjistila jsem to, až když ho kluk vyštrachal.

– Tati, co je to Lemůj? – dorážel napůl žertem, napůl vážně.

– Okamžitě sem dopis dones, – zvýšil jsem hlas. Všechno se ke mně znovu vracelo, i události, na které jsem si přál zapomenout. Desítky hodin z probdělých nocí, kdy jsem dřepěl sám nad sebou a kladl si otázky po smyslu mé cesty, se mi znovu vynořily před očima.

Kluk mě naštěstí nenechal dlouho čekat.

– Tady je, – řekl vyčítavě a já jsem si najednou uvědomil, že kdybych mu neřekl všechno, co vím, později by mi neodpustil.

– Zítra tam spolu pojedem, – slíbil jsem a podíval se na Elu, co řekne. Mlčky přikývla. Kazi těkal očima z jedné tváře na druhou, až se nedočkavě zeptal:

– Kam pojedem, tati?

– Uvidíš, – vzala ho žena kolem ramen a odvedla do vedlejšího pokoje. Komu odpovídala? Mně, anebo mému synovi?

Druhý den odpoledne jsem navrhl Ele, aby jela s námi.

– Jen běžte sami, alespoň doma něco udělám, – poznamenala vyhýbavě a pak mi vyjmenovala, co všechno má na práci. Nenaléhal jsem, ostatně jsem si ani nebyl jistý, jak celý výlet skončí. Netrpělivý Kazi mne zbavil iluzí, že celá akce proběhne bez problémů.

Na místo opuštěného sídliště jsme dorazili podzemkou, chyběl nám tentokrát pes, nemohl na nohy, chyběla i tetička, která v onen pověstný den stěhování před šesti lety zmizela. I tohle Kazi věděl a znovu se na všechno vyptával. Vyprávěl jsem mu, co jsem znal. Byla to pohádka pro děti, ale chlapec ji přijímal jako dospělý. Někdy se mi zdálo, že tetička pro něho znamená mnohem víc než já. Na rozdíl ode mne s ním měla svatou trpělivost, když ještě žila, i teď, kdy byla po smrti.

Čtvrť vypadala jako dřív, snad o trochu víc vzdálená našim představám a cizí. Krajní domy připomínaly se svou od holubů vyzobanou omítkou a prázdnými okny, ve kterých sem tam trčely popraskané fólie ze skla, těla bez duše. Kazi se chtěl hned do prvního domu podívat, ale zavolal jsem ho zpátky. Mohl se někam zatoulat, kus cesty bylo ještě před námi.

– A proč máma nechtěla jít? – přiběhl celý udýchaný.

– To víš, ne všechno je pro ženský.

– Třeba by to nepochopila, že jo, – poznamenal samozřejmě.

– A taky nás čeká moc schodů nahoru a mámě se asi nechtělo šlapat.

– Kolik, táto, kolik? A jak to, že tetička tomu rozuměla?

Neuměl jsem mu to vysvětlit. Šlapali jsme vedle sebe, držel jsem Kaziho za ruku a pustil se do vyprávění, že přibližně před miliónem let vznikl z lidoopů nový tvor, a protože začal pracovat a k práci používal ruce i rozum, přestal být zvířetem a stal se z něho člověk. A ten člověk se rodil, umíral, stavěl a bořil. Byl stále chytřejší a chytřejší a jednou přišel i na tohle místo, aby postavil sídliště. Já jsem u toho nebyl, ale tetička prý ano. Prožila tu velkou část svého života a najednou se měla stěhovat.

– Kam?

– Do našeho nového domu.

– A ona nechtěla, že jo?

– Víš, že ani nevím, – řekl jsem a rozhlédl se, abych se zorientoval. Tráva v popraskané živici už nadobro zmizela, zato se tu objevily sametové polštáře nažloutlého mechu. Ten tady přece vůbec nebyl. Na okamžik jsme se zastavili, pokusil jsem se určit směr.

– Proč, táto?

– Asi tušila, že se sem nevrátí. Jako ti lidé, co opustili sídliště. Jsou pryč, bydlí v lepších domech, žijí na jiných planetách.

– Třeba odletěli na Lemůj.

– Třeba, – usmál jsem se. – Věžáky už jsou vidět. V tom nalevo jsme našli tetičku.

Kazi zrychlil, cíl obvykle popohání, pokud člověku zbývají síly. Přemýšlel jsem, co chlapec od návštěvy očekává. To, že se podívá z výšky na opuštěnou čtvrť? Anebo že uvidí onu padesát let starou skříňku, kterou tetička nazývala televizí. A co očekávám já? Nalhával jsem si, že se vracím kvůli chlapci, ale čím více jsme se blížili domů, cítil jsem, že bych sem přišel i bez Kaziho. Možná dnes, možná za rok, za dva. Jako bych tu něco ztratil a znovu nalézal.

– Tak a jsme tady, – řekl jsem s uspokojením, když jsme dorazili nahoru. Tentokrát jsem schody zdolal mnohem snadněji. Ohlédl jsem se po klukovi. Schovával se za mnou, jako by se bál. Prošli jsme za sebou úzkou chodbičkou, dveře před námi byly otevřené. Nemohl jsem si vzpomenout, zdali jsme onehdy zavírali. Byl tu snad někdo? Hloupost. Uvnitř jsem zjistil, že je všechno při starém. A přece se mi ono ticho zadíralo pod kůži. I Kazi mlčel, zrovna teď, když jsem si přál, aby mluvil. Spíš ze zvyku, abych něco udělal, jsem zmáčkl knoflík televize. Směšné. Jenom na okamžik jsme byli bez doteku civilizace, a už nám scházela. Na stěnách visely tytéž malířské reprodukce a tytéž fotografie jako před časem, louka s pračlověkem, Picassova Guernica, fotografie pilota formule jedna, který se dostal v zatáčce mimo dráhu a snaží se vrátit zpět, výjev neznámého malíře, pokoušejícího se zachytit Ikarův let k slunci. Kazi se u posledního obrázku zastavil a zeptal se:

– Táto, že bys taková křídla nedokázal udělat?

Zakroutil jsem hlavou. Báji o Ikarovi, kterou jsem mu chtěl začít vypravovat, přerušil hlas zapnutého reproduktoru. Na obrazovce se objevil obrýlený muž s ukazovákem a vysvětloval činnost raketového motoru, jehož schéma bylo nakresleno na tabuli.

– Támhlety obrázky si ještě prohlédni, – obrátil jsem Kaziho k protější stěně. – Jestli poznáš, co je to za květinu, – zabodl jsem prst do plátna obrazu.

– Mateřídouška, – radoval se Kazi. – Viděli jsme ji v muzeu. A tohle je zajíc, – ukázal na druhý obrázek. – Jak to, že není v kleci?

– Běhali jen tak, na polích, – pohladil jsem ho po vlasech a vrátil se ke stolu. Chlapec si prohlížel obrázky, zatímco já jsem se pokoušel dostat do zásuvek. Byly zamčené, nějaké klíče po tetičce zbyly, ale na ně jsem si doma nevzpomněl. Najednou jsem cílil, že mě stravuje zvědavost jako malé dítě, které udělá první krůček a začne objevovat svět. Dál už jsem neváhal. Kovová vzpěrka od stolní lampy mi posloužila jako páčidlo. Zásuvky povolily okamžitě. Začal jsem se v nich chaoticky přehrabovat, samé papíry, výstřižky z novin, statistické údaje o negramotnosti, o hladu, o výskytu virových chorob, předávkování penicilínu, radikálním poklesu infarktů na jednoho obyvatele v evropské populaci. V další zásuvce ležely hned na povrchu dvě fotografie, které mi vzdáleně připomínaly dávno prošlé časy. Pod nimi bylo napsáno H. G. Wells a Ciolkovskij. Wellsova kniha Válka světů dřímala až úplně na dně zásuvky stolu s klubíčkem vyšisované příze a zprohýbanými dráty. Ne, žádnou konkrétní představu jsem neměl ani při otvírání další zásuvky, a přece tu dopisy ležely, bíle zářivé a oblé jako měsíc na temném nebi, jako oči, které se právě pootevřely. Ty ode mne jsem znal, psal jsem je v naději, že najdou adresáta, mámu a tátu, po kterých jsem jako každý kluk toužil. Byli mi oporou i snem, k nim jsem se obracel ve slabých chvilkách, aby mi poradili – a pokaždé jsem dostal odpověď. Druhá kupička, tvořily ji jenom dva dopisy, byla od nich. Táta s mámou se omlouvali, že nemohou přijet, v chemičce se prý vyskytly neočekávané těžkosti a táta si nemůže dovolit zůstat doma ani den, natož odletět na jinou planetu. I další dopis byl omluvný, roztřesené kostrbaté řádky, psané ve spěchu, od mámy ani řádka. Prý se nevrátila z výpravy a otec ji musí jít hledat. Ještě se ozve, ale kdyby se tak nestalo, nevzpomínej ve zlém, synku, protože někdo začít musí, vlastně nejde o oběť, ale o začátek, a ten je vždycky nejtěžší. Dopis byl dosti zmatený, neměl ani hlavu, ani patu, samé obecnosti, a přece jako by měl uzavřít část cesty, která zdaleka ještě není u konce. Hlavou mi bleskl nápad. Měl jsem u sebe lístek, který psala matka. I mé neodeslané dopisy napovídaly mnohé. Písmo od otce i matky bylo navlas stejné. Nebylo pochyb, psala je všechny tetička. Připravila je tu a nestačila odeslat. Proto ono dlouhé mlčení, hra přestávala mít smysl, když jsem se postavil na vlastní nohy a založil rodinu, a bylo ji třeba uzavřít. Existovalo vůbec něco, o čem se v dopisech psalo? Cos mi to udělala, tetičko? Proč jsi se nechtěla stěhovat? Kvůli té místnosti ve dvacátém patře, v níž jsi skrývala své tajemství, abys mi nakonec řekla, že Lemůj nikdy nebyl, že neexistuje, a pokud ano, jenom v našich hlavách, v našich snech. Tomek měl pravdu, napsala jsi prázdné číslo, možná jsi chtěla, abych poznal pravdu. Ale co řeknu teď Kazimu, jak mu to vysvětlím? Čím víc jsem se zamýšlel, tetiččino svědectví dostávalo lidský rozměr, který s přibývajícím časem dozrával. Byla to opravdu lež?

Ostražitě jsem se rozhlédl, chlapec si listoval v obrázkové knížce. Položil jsem mu ruku na rameno. Vstal a táhl mne k oknu, jako by na tento okamžik dlouho čekal. Před sedmi lety jsem tu stál já s tetičkou.

– Co je to dole, táto? – ukazoval Kazi na sousoší z bronzu. Zvedl ke mně oči, ale vrátil je vzápětí zpět do krajiny.

– Astronaut, vždyť jsem ti o něm už povídal.

– A tetička je tam s tebou? – Přikývl jsem.

– Nebo to můžeš být ty, já a máma.

– Jak se chystáme na cestu. Poletíme na Lemůj!

Prudce jsem se obrátil. Jako by jméno oné neznámé planety vyslovil i muž z obrazovky. Na okamžik mi zmizel obraz před očima, a přece jsem viděl všechno dobře. To, co bylo před tisíci lety, i to, co bude, minulost ze mě tryskala a srážela se s budoucností, jako pračlověk jsem hlídal oheň, lovil zvěř a současně kreslil na hrubozrnné stěny jeskyně kosmické koráby, abych v nich jednou letěl ke hvězdám. Věděl jsem to, nevěděl?

Znova jsem zaslechl jméno mé planety. Na projekčním plátně, vedle kterého seděl komentátor, přistával koráb. Muž zvyšoval hlas a poté, co z kosmické lodi vystoupili lidé, se téměř zajíkal. Patrně šlo o přímé vysílání, neboť přenos byl často nekvalitní a zprávy, které dostával muž do sluchátek, nebyly zřejmě souvislé. Kazi si stoupl přede mne a ani nedutal. A já jsem cítil, že Lemůj, ať už šlo o něj či jakoukoli jinou planetu, existuje, i kdyby vznikal načas jen v našich představách.

Modrý obraz

Zdál se mi sen. Viděl jsem modrý obraz a na něm ženu v porodnici, stála u okna a ukazovala mi dceru, smála se a všelijak jí foukala pod nos štěstí, aby se i ona usmála, ale děvče místo projevů radosti začalo vřískat, a tak ho ještě něžněji přitiskla k sobě a pokrčila rameny, jako by se mi omlouvala za to naše první neformální setkání.

Otevřel jsem oči. V truhlíku na okně zářila pampeliška slunce, Ferdík vedle mne už neležel, vstával ráno časněji než já. Sáhl jsem popaměti na noční stolek pro noviny, ještě tam nebyly. Měli jsme mezi sebou úmluvu: v pracovní dny budu zajišťovat chod domácnosti já, sobota a neděle zbyde synovi.

– Ferdo! – zavolal jsem. Strčil do dveří jen hlavu. – Nezapomněl jsi na něco?

– Mám teď práci. Dostal jsem nápad, dodělávám úkol, – oznamoval mi překotně.

– Jaký?

– Máme napsat něco o míru… Znáš naši učitelku, jak je pečlivá.

– Ukaž, – nastavil jsem ruku. Držel totiž za zády blok, proto nechtěl dovnitř. Přelétl jsem tu mazanici jen zběžně očima, z psaní měl vždycky trojku.

– Ale to je o válce!

– No právě, – připustil. – Když mě nic jinýho nenapadá. O válce se píše líp než o míru, protože tam se něco děje.

– Nesmysl, – řekl jsem popuzeně.

– Myslíš, že bychom prohráli? – udobřoval si mě, když zjistil, jak mě svým sdělením zaskočil. Pokusil se přitom tvářit vážně, bylo však už pozdě, Ferda mi zahnal sen, můj šťastný sen.

Zvedl jsem se z postele, sundal pyžamo a několikrát zaboxoval rukama do prázdna, Ferda však tentokrát nekontroval.

– Nejsme žádní čajíčkové, ale radši piš o míru. A teď upaluj pro noviny.

– Pošlu tam psa, – řekl naléhavě, jako by chtěl neodkladně dokončit započatou práci.

Pes byl šestiletý münsterlandský ohař, lovecké plemeno s nesmírnou vitalitou. Koupili jsme ho od chovatele a převezli do města. Léta jsem se pokoušel, aby si zvykl místo polí a lesů na ulici, marně. Při venčení obvykle utekl a pokaždé stačil oběhnout téměř celé město, než se vrátil domů. Pro noviny však chodil rád, cítil, že se proběhne.

Nenamítal jsem nic, i když akce navržená synem se mi příliš nezamlouvala. V kuchyni jsem ještě klukovi vysvětlil, že si psa bude honit sám, mávl však ledabyle rukou. Spěšně jsem pokýval hlavou a šel vytáčet telefonní číslo porodnice.

Dítě se mělo narodit každým dnem, ale ženu jsem doma už tři neděle postrádal. Sestra konající službu mě ujistila, že je všechno v pořádku, nic nového se neudálo. Mlčky jsem položil sluchátko do vidlice a sedl si ke stolu. Snídaně už na mě čekala. Chuť chleba s máslem jsem snad ani nevnímal, přerušily ji Ferdovy příkazy, které sem dolétaly oknem ze dvora. Netrpělivě jsem poposedl a podíval se na hodinky. Potom jsem pustil rádio, vysílali zprávy.

Okolnosti, které jsem očekával, se potvrdily. Pes na příkazy nedbal a oběhl opět několik čtvrtí, jako by si chtěl vynahradit, že jsme s ním nebyli dlouho na procházce. Oči měl zarudlé a pirátskou vlajku, tak totiž nazval Ferda jeho vzrostlý ohon, oškubanou. Tentokrát přinesl v tlamě nejen noviny, ale i tvrzené pouzdro na ně.

– No prosím, – pravil Ferda se zadostiučiněním.

– Dobrý… to je tvůj zlepšovák?

– Kdepak, asi paní Lesáková, – pokrčil rameny. Natočil jsem psovi do misky vodu, Ferda se postavil opodál a mlčky mě sledoval, potom se beze slova otočil a odešel.

Vrátil jsem se do pokoje, abych si v klidu pročetl tisk. Z obýváku jsem slyšel kluka, předříkával svůj příběh nahlas, a sluchem si jakoby kontroloval plynulost vět, které vzápětí napíše. Očima jsem klouzal po řádcích a bloudil chaoticky v titulcích, abych vybral ten nejtučnější. Zmocňoval jsem se textu jako stránek špatně napsaných knih, ne a ne si uvědomit, co vlastně čtu. Co je tohle za nesmysl? Že mi to ale trvalo! Zalistoval jsem rychle na první stranu a přečetl si datum. Byl nejvyšší čas. Tyhle noviny měly vyjít přesně za sto let.

Tiše jsem se zvedl, mám pro žerty pochopení, ale co je moc, to je moc. Ferda si koledoval o výprask.

– Přečti mně to, příteli, – poklepal jsem mu na rameno a položil před něho na stůl sobotní vydání novin s prstem na datu. Nejprve nechápal, poté opakoval ten nesmyslný letopočet nahlas. Teprve teď jsme začali pátrat v článcích důkladněji. Informace v nich obsažené se dostávaly do zcela jiných souvislostí. Nejvíc mě zaráželo, že jejich pravděpodobnost nebylo možno v dané chvíli vyloučit. Vybírali jsme si jen namátkou. Psalo se tu o sedmé jaderné elektrárně na našem území, o druhé československé orbitální stanici, pilotované podporučíkem Františkem Vondráčkem, o objevení nových léčivých pramenů v Karlových Varech. Jenom zpráva o stosedmdesáté Velké pardubické nebyla radostná. Taxisův příkop nezdolal bez úhony ani jeden kůň.

– Těbůh, – řekl na závěr Ferda a zkrabatil čelo, jako bych tu habaďůru hrál na něho já.

Oblékl jsem se a seběhl na dvůr, abych zavolal psa. Pokaždé se rozvaluje za dveřmi, ale tentokrát dřepěl provinile v boudě, a i když jsem ho lákal na piškoty, nechtělo se mu ven. Párkrát sice zaštěkal, to ovšem bylo všechno, co pro mne byl ochoten udělat. Ještě že dorazil kluk, přinesl s sebou vodítko, teprve pak pes zavětřil.

– Co chceš dělat, táto? – pravil poťouchle.

– Někdo si z nás vystřelil, ale proč? – Vrazil jsem psovi pouzdro do tlamy a v duchu zaříkával všechny psí patníky, aby ho nesváděly ze správné stopy.

Naše první zastávka byla u trafiky. Slušně jsme pozdravili paní Lesákovou a přeptali se na okolnosti. Pouzdro z lepenky neznala.

– Prosím vás, kde bych takové sehnala, – dušovala se. Na požádání nám ještě ukázala sobotní vydání novin, pochopitelně zcela jiné než jsme vlastnili my, a na mé další dotazy odmítla vypovídat, zesměšňovat před lidmi se nenechá. Korunu všemu dal Ferda, který se jí zeptal, ví-li vůbec, kolikátého je dnes, což považovala za profesionální urážku, takže jsme se nakonec nedozvěděli vůbec nic.

Ostatně i pes netrpělivě přešlapoval, táhl nás dál po své předem vytyčené trase od patníku k patníku. Proběhli jsme náměstím kolem domu s reliéfem Jonáše, propadajícím se do chřtánu velryby, rozpálenou uličkou, v níž sedělo parné odpoledne a sálalo jako sedmihlavá saň, a zamířili kolem zámku do sadu.

– Že by se toulal až tady? – zapochyboval Ferda, kterému jsem už nestačil. Sotva dořekl, pes se na okamžik skutečně objevil, současně s ním se odkudsi ze záhonu vynořila hlava rezatého kocoura, a byl konec.

– Je to zvíře, – pokoušel jsem se Ferdovi rozmluvit nesmyslné předsevzetí čekat na psa, až se vrátí. Z různých stran se nám v ústrety ozývaly hlasy. Lidé se za námi otáčeli, opodál v kočárku vřískalo dítě.

– Nejvyšší čas vypadnout, – konstatoval suše kluk. – Jdeme jim asi na nervy.

– No dobře, ale oběd už stejně nestihnem uvařit, – upozornil jsem ho opatrně. Slíbil jsem synovi k obědu jahodové knedlíky, jenomže díky rannímu spěchu jsem nestačil zadělat ani těsto. Naštěstí jsem měl po ruce jiné řešení: – Stavíme se v Ponorce na stadióně. Ty si dáš buřta a já pivo.

– … až se vrátí máma, – zakňoural Ferda, jako by mi chtěl připomenout, že se o něho špatně starám.

– Máme důležitější úkol, – strčil jsem mu noviny pod nos a to ho definitivně přesvědčilo.

V Ponorce, suterénním adaptovaném sklepě, měli jenom utopence. Hospodský je lovil z pětilitrovky bachratou rukou, která sotva prolezla hrdlem láhve. Na předloktí měl vytetovanou ponorku, vznášela se v láku jako opravdová. Místnůstka se čtyřmi ušmudlanými stoly zela prázdnotou. V nejtmavějším koutě, zavěšená na stěně, hrála televize. Buřty nám přinesl okamžitě, byl spíš čas na svačinu než na oběd a Ferda už musel mít pořádný hlad. Aniž by čekal na příbor, hned se do nich pustil. Chlapík k nám přisunul ještě chleba a sám si sedl naproti televizi, jako by čekal na zvláštní zpravodajství. A skutečně. Na barevné obrazovce se objevila nová válečná ponorka OHIO. Komentář hovořil, že na palubě nese dvacet čtyři raket s množstvím nukleárních hlavic, dostřel sedm tisíc kilometrů.

– Hele, konkurence, – pokýval hlavou hospodský. – Ti to maj, pane, promyšlený, ti Amerikáni. Takováhle hračička může rozhodnout třeba celou válku. Víte, co to muselo stát?

– Milión? – zeptal se Ferda.

– Kdeže. Kdybys řekl miliardu, chlapečku, tak bys byl tomu číslu určitě blíž, – posteskl si majetnicky chlapík. – Ty peníze bych chtěl mít v kapse.

– A co byste s nimi dělal?

– S penězi…? – Na okamžik přestal vnímat svět. Asi jsem se ještě víc zamračil, protože dodal káravě: – Nono, jen se nedělejte, jenom mně neříkejte, že vy byste ty prachy nechtěl!

Pomyslel jsem si své – zřejmě měl jinou životní zkušenost než já.

Ferda teprve dojídal, naschvál se loudal, aby se mohl na tu podmořskou druhohorní příšeru dosyta vynadívat, aby ji mohl spatřit, jak se noří pod vodu a vzápětí útočí na všechno živé, co je v jejím dosahu.

– Tohle kdybys měl doma, viď, – pokoušel osud hospodský.

– Hm, – přitakal spontánně kluk, vytržen ze svých válečnických představ, jako by šlo skutečně o hračku.

– Co bys s ní podnikal? – Téměř jsem vykřikl. Doslal jsem obrovský vztek. Na noviny, které jsem držel, na hospodského, který pletl Ferdovi hlavu, a teď i na kluka, který plácal nesmysly.

– Třeba bychom vyzkoušeli raketu, – odpověděl s dětskou bezprostředností a ještě pevněji mě chytnul za ruku. U táty se mu přece nemůže nic stát!

Venku nás opět uvítalo blyštivé slunce, dotěrné paprsky z nás vysály poslední zbytky sil. Nebylo mně vůbec do smíchu. Omezený výčet možností, z nichž jsem vyloučil všechny nereálné, se zúžil na poslední šanci: můj dávný přítel sazeč Jaroslav. Pracoval v tiskárnách v Brožíkově ulici. Neviděli jsme se sice tři roky, ale chytal jsem se stopy, jako se chytá tonoucí stébla slámy.

Nejprve jsme zazvonili u vrat, strážný byl rád, že si může popovídat, breptal páté přes deváté. Dozvěděli jsme se všechno, intimnostmi nás prý nebude zatěžovat, mrkal na mě jedním okem a druhým sledoval kluka, to nejdůležitější nám však řekl nakonec: Sazeč Jaroslav Krutík vypadl ze seznamu podezřelých. Před třemi nedělemi totiž odjel na dovolenou, ve čtyřiceti letech skákal z desetimetrového můstku do bazénu, narazil na dno a zlomil si ruku. Pravou, nosí ji na dlaze.

Ferda se chápavě pousmál a poděkoval mně. Byli jsme namydlení.

– Netrap se, – řekl kluk chlácholivě, když vylezl rozpařený z vany.

– Cos tam tak dlouho dělal?

– Přemýšlel. – Díval se na mě dospělýma očima jako bernardýn, který znovu nalezl svého pána. – Naštval ses, viď?

– Zobal jsi mu z ruky. Kývneš na všechno.

– Vždyť je to jedno, – řekl samozřejmě, jako by dávno zapomněl na dobrodružství, které jsme spolu prožili.

– Právě že není, – namítl jsem ostře.

Na modravém obrazu televize se mi znovu objevila OHIO, po zádech mně přešel mráz. Tenhle pocit byl Ferdovi zřejmě cizí, alespoň v oné chvíli jsem tak uvažoval, na válku si hrál leda s kamarády. Vždyť i slohová práce o míru mu dělala potíže. – Půjdu vařit večeři, – oznámil jsem suše, i když na jídlo jsem neměl vůbec chuť. Bylo však lepší něco dělat než jen sedět a myslet na věci, ze kterých se i vleže točí hlava.

Těsto se lepilo na vál, málo jsem ho podsypal moukou, práce mi nešla od ruky. Nakonec jsem těch pětatřicet drobečků, které nám měly záhy zmizet v útrobách, přece jen slátal dohromady. Snad bych bral raději i bolení břicha z přecpání, než onu nepokojnou myšlenku, která se mi usadila v hlavě, myšlenku na sobotní vydání novin. Cítil jsem jakousi bezděčnou spojitost mezi novinami a příhodou, která se nám odpoledne stala, nemohl jsem však přijít té věci na kloub. A jak jsem se musel před Ferdou přetvařovat! Naštěstí ho celodenní trmácení a syté jídlo zmohly víc, než jsem předpokládal. Zalezl do postele, že prý dopíše úkol, a i když bylo ještě světlo, usnul s blokem položeným přes obličej dřív, než jsem stačil umýt nádobí.

Zatáhl jsem mu na okně závěs a vykradl se z pokoje. Nejprve mi napadlo, jestli bych neměl noviny spálit, proč chodit po sousedech, po institucích, vyptávat se a dělat ze sebe blázna. Mám rád klid a pokoj. Jenomže noviny se mi v rukou otvíraly samy. Lehl jsem si na gauč a začal v nich listovat. Tentokrát jsem postupoval mnohem systematičtěji, záhy jsem se i utvrdil v dojmu, že jsem o ponorce už cosi četl, snad jenom letmo, mžiknutím oka jsem ráno zahlédl to tučně vytištěné jméno OHIO, které až do dnešního dne ve mně vyvolávalo exotické představy.

Nemýlil jsem se, šlo o úvodník zabývající se mezinárodní situací. Autor v něm hovořil s obavami o možnosti třetí světové války a o horečném zbrojení, o základnách v kosmu i pod mořem. Největší z nich – Blue Picture – právě schovala do svých útrob OHIO 8.

OHIO 8? Ale to by znamenalo, že už se víc jak sto let hovoří o světové válce. Dožiji-li se sedmdesáti let, i osmdesáti se mohu dožít, tenhle problém se mě prakticky netýká, protože dnes jsme viděli v televizi OHIO 1, blesklo mi hlavou. Ale vzápětí jsem se zastyděl. Připadal jsem si jako hospodský. A co Ferda a holka, která se nám narodí, a co jiné děti, děti našich dětí, ti všichni budou žít dál…

Vždyť je to všechno nesmysl, nabádal mě můj vnitřní hlas, jde přece o fikci, o bláznivou fantazii, na níž nemusí být špetka pravdy a kterou si může kterýkoli fantasta vycucat z rukávu. A přesto jsem četl dál. Nevím, co mě tak zaujalo, snad onen osobní příběh setkání autora s válkou, aniž ji vůbec sám zažil. Přehlíživý úsměv mi pomalu mizel ze rtů. Prý jako malý kluk byl přítomen spuštění prvního typu ponorky, která, jak se později ukázalo, znamenala v podmořském námořnictví kolosální převrat. Prý ji chtěl dokonce jako hračku, a i když mu otec za nezvyklé přání vysolil pohlavek, byl přesvědčen, že si ji stůj co stůj opatří. Doma pak napsal pohádku o zlém otci a hodné ponorce, ale když úkol přepisoval do školního sešitu, stalo se něco, co rozumem pochopil až mnohem později, přibližně v době, kdy se mu na hlavě objevil první šedý vlas. Nechal své OHIO najet v bouři na útes a potopit. V té době, ještě dítě, se stal dospělým.

Ferda. Nemohlo jít o náhodu, úvodník do novin psal on! Co je to sto roků lidského věku proti věčnosti!

Vrátil jsem se rychle do ložnice. Kam jsem jenom odložil jeho blok? Na co se mě to vlastně všechno ptal, když psal svou pohádku? Na mír… a na válku…

A najednou jsem pochopil, že nezáleží na tom, kde se noviny vzaly, zdali je přinesl pes, protože spadly z kosmu nebo mu je někdo podstrčil. Ten blok jsem totiž objevil. Nedočkavě jsem si na chodbě rozsvítil, ale první řádky mně přinesly velké zklamání. Ferda totiž všechny své ranní fantastické úvahy dle rady učitelky i dle mé rady začmáral. V textu bylo víc frází než skutečnosti, snad jenom přání, aby se nám narodila holčička Alenka, zaznělo opravdově. To bude zase trojec, pomyslel jsem si, a pak mne zamrazilo v zádech podruhé.

Pod čarou měl Ferda čerstvou poznámku. OHIO 1, dvacet čtyři raket, dostřel sedm tisíc kilometrů.

Lubomír Macháček
Výlety do snů

Ilustrace na obálce 6243_ha/Shutterstock.com

Korektura Jaroslava Bednářová

Technická redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 27. 2. 2026

ISBN 978-80-274-4911-8 (epub)

ISBN 978-80-274-4912-5 (pdf)

ISBN 978-80-274-4913-2 (prc)